PIŠČEVA NAPOMENA

Uporište je delo mašte, što je potpuno jasno po njegovoj temi. Mnogi događaji zbivaju se u stvarnim mestima - Ogunkvitu, u državi Mejn; Las Vegasu u Nevadi; i Bolderu u Koloradu - i bio sam toliko slobodan da ta mesta izmenim u onoj meri koliko je to odgovaralo toku radnje. Nadam se da čitaoci koji žive u tim i drugim stvarnim mestima pomenutim u ovom romanu neće biti previše uznemireni mojim „čudovišnim bezobrazlukom“, da citiram Doroti Sejers, koja se slobodno upuštala u istovetne radnje.

Druga mesta, kao što su Arnet u Teksasu i Šojo u Arkanzasu, izmišljena su kao i sam zaplet.

Posebno sam zahvalan Raselu Doru i doktoru Ričardu Hermanu, obojici iz Porodičnog medicinskog centra Bridžton, koji su odgovorili na moja pitanja o prirodi gripa i njegovom neobičnom načinu mutiranja svakih nekoliko godina, kao i Suzan Ark Mening iz Kastina koja je odobrila prvobitni rukopis.

Ponajviše hvala Bilu Tomsonu i Beti Prašker koji su na najbolji mogući način omogućili nastanak ove knjige.

S. K.

ZA TABI - ova mračna škrinja čuda

PREDGOVOR U DVA DELA

1. deo: Pročitati pre kupovine

Postoji nekoliko stvari koje treba da znate o ovoj verziji Uporišta odmah, još pre nego što odete iz knjižare. Zbog toga se nadam da sam vas rano uhvatio - najbolje dok stojite kod odeljka sa novom prozom pod slovom K, sa ostalim stvarima koje želite da kupite pod miškom i sa otvorenom knjigom. Drugim rečima, nadam se da sam vas uhvatio dok vam je novčanik još na bezbednom mestu, u džepu. Spremni? Dobro; hvala. Obećavam da ću biti kratak.

Kao prvo, ovo nije novi roman. Ako ste po tom pitanju u zabludi, neka ona bude razrešena ovde, na licu mesta, dok ste još na bezbednoj udaljenosti od kase gde će uzeti novac iz vašeg džepa i smestiti ga u moj. Uporište je prvobitno objavljeno pre više od deset godina.

Kao drugo, ovo nije ni ganc-nova, potpuno drugačija verzija Uporišta. Nećete ustanoviti da se stari likovi ponašaju na nov način, niti će se tok pripovedanja granati od nekog mesta stare priče i odvesti vas, Stalne Čitaoce, u potpuno drugom smeru.

Ova verzija Uporišta je ekspanzija romana koji je u štampi još od 1979. ili tako nešto. Kao što rekoh, nećete ustanoviti da se stari likovi ponašaju na neki nov, neobičan način, ali otkrićete da su gotovo svi likovi, u originalnom obliku knjige, radili više toga, i da nisam smatrao da su neke od tih stvari zanimljive - možda čak i prosvetljujuće - nikada ne bih pristao na ovaj projekat.

Ako to nije ono što želite, ne kupujte ovu knjigu. Ako ste je već kupili, nadam se da ste sačuvali račun. Knjižara u kojoj ste je kupili tražiće ga pre nego što vam je ne bude zamenila ili vratila gotovinu.

Ako ova ekspanzija jeste ono što želite, pozivam vas da krenete sa mnom još malo dalje. Imam dosta toga da vam kažem i mislim da ćemo moći bolje da popričamo iza ćoška.

U mraku.

2. deo: Pročitati posle kupovine

Ovo, u stvari, i nije predgovor koliko objašnjenje zbog čega uopšte postoji ova nova verzija Uporišta. To je ionako bio dug roman, i neki će - možda mnogi - ovu proširenu verziju smatrati činom samopovlađivanja autora čija su dela dovoljno uspešna da mu to omoguće. Nadam se da neće, ali morao bih da budem prilično glup pa da ne shvatim da je takva kritika na pomolu. Najzad, mnogi kritičari smatrali su da je i prva verzija romana bila naduvena i predugačka.

Da li knjiga jeste bila i ranije predugačka, ili je takva postala u ovom izdanju, prepuštam svakom pojedinom čitaocu da presudi. Želeo sam samo da iskoristim ovo malo prostora i kažem da ponovo izdajem Uporište onako kako je prvobitno napisano, ne da bih zadovoljio sebe ili pojedine čitaoce, već da bih zadovoljio masu čitalaca koji su to tražili. Ne bih ga nudio da sam ne smatram kako su delovi ispušteni iz prvobitnog rukopisa činili priču bogatijom, a lagao bih kad ne bih priznao da sam ljubopitljiv u pogledu prijema na koji će naići.

Poštedeću vas priče o tome kako je došlo do toga da Uporište bude napisano - tok misli koji dovodi do romana retko zanima bilo koga osim nadobudnih romanopisaca. Oni kao da veruju da postoji „tajna formula“ za pisanje komercijalno uspešnog romana, ali nije tako. Ideja vam padne na pamet; na nekom mestu ubaci se druga; napravite vezu ili niz veza među idejama; nagovesti se nekoliko likova (isprva obično samo senke); piscu padne na pamet mogući završetak (mada kad do njega stigne, završetak retko liči na ono što je pisac predvideo); i u jednom trenutku, pisac sedne sa papirom i olovkom, pisaćom mašinom ili programom za obradu teksta. Kada me pitaju „Kako pišete?“ obavezno odgovorim „Reč po reč“, i taj odgovor obavezno bude zanemaren. Ali, to je sve. Zvuči suviše jednostavno da bi bilo istinito, ali pomislite, ako hoćete, na Veliki kineski zid: kamen po kamen, čoveče. To je sve. Kamen po kamen. Ali, majku mu njegovu, pročitao sam da može da se vidi iz svemira bez teleskopa.

Za čitaoce koji jesu zainteresovani, sve je ispričano u poslednjem poglavlju Mrtvačkog plesa, rastorokanog, ali za korisnike blagonaklonog opšteg osvrta na žanr horora koji sam objavio 1982. godine. Ovo nije reklama za tu knjigu; samo kažem da je priča tu ako je želite, mada nije ispričana zato što je sama po sebi zanimljiva, već da bi ilustrovala nešto sasvim drugo.

Što se ove knjige tiče, važno je to da je otprilike četiri stotine stranica rukopisa izbrisano u konačnoj verziji. Razlog nije bio uredničke prirode; da je bilo tako, zadovoljio bih se time da pustim knjigu da živi svoj život i umre jednog dana onako kako je prvobitno objavljena.

Izbacivanje je izvršeno po nalogu računovodstva. Sabrali su troškove proizvodnje, uporedili ih sa prodajom izdanja u tvrdom povezu moje prethodne četiri knjige i zaključili da bi tržište podnelo otprilike maloprodajnu cenu od 12,95 dolara (uporedite tu cenu sa ovom današnjom, prijatelji i komšije!). Pitali su me da li bih ja da izbacujem, ili više volim da to uradi neko iz uredništva. Nevoljno sam pristao da sám obavim tu operaciju. Mislim da sam to izveo prilično dobro, s obzirom na to da sam pisac koga iznova i iznova optužuju da boluje od logoreje. Postoji samo jedno mesto - Đubretarčevo putovanje zemljom od Indijane do Las Vegasa - koje nosi primetne ožiljke u originalnoj verziji.

Ako je cela priča tu, neko može da upita čemu onda sav ovaj trud? Nije li to, na kraju krajeva, ipak samopovlađivanje? Bolje da nije; ukoliko jeste, onda sam veliki deo života proveo gubeći vreme. Kako stvari stoje, mislim da je u zaista dobrim pričama celina uvek veća od zbira delova. Da nije tako, ovo bi bila savršeno prihvatljiva verzija „Ivice i Marice“:

Ivica i Marica su bili dvoje dece sa dobrim ocem i majkom. Dobra majka je umrla, a otac se oženio kučkom. Kučka je želela da ukloni decu s puta kako bi više para mogla da troši na sebe. Naterala je svog muža beskičmenjaka i praznoglavca da odvede Ivicu i Maricu u šumu i ubije ih. Otac je u poslednjem trenutku popustio i ostavio ih žive kako bi umrli od gladi u šumi, umesto da brzo i milosrdno umru od oštrice njegovog noža. Dok su lutali unaokolo, našli su kuću od slatkiša. Njena vlasnica bila je veštica koja je jela ljudsko meso. Ona ih je zaključala i rekla im da će ih pojesti kad se dovoljno ugoje. Ali, deca su je nasamarila. Ivica ju je gurnuo u njenu rođenu rernu. Pronašli su veštičino blago, a mora da su pronašli i mapu, jer su na kraju ponovo stigli kući. Kada su stigli, tata je kučku šutnuo, pa su živeli srećno do kraja života. Kraj.

Ne znam šta mislite, ali za mene ta verzija ne valja. Priča je tu, ali nije elegantna. Liči na „kadilak“ kome su skinuli hromirane delove i išmirglali boju tako da ostane samo mat metal. On vozi ali nije, znate, pravi.

Nisam obnovio svih četiri stotine nedostajućih strana; postoji razlika između dobro obavljenog posla i krajnje vulgarnosti. Nešto od onoga što je ostalo na podu sobe za montažu kada sam predao krnju verziju zaslužilo je da ostane tamo, i tamo će i ostati. Druge stvari, poput Freninog sukoba sa majkom na početku knjige, čini se da dodaju to bogatstvo i dimenziju u kojoj ja, kao čitalac, iz sve snage uživam. Vratimo se samo na tren „Ivici i Marici“. Možda se sećate da zla maćeha traži da joj muž donese dečja srca kao dokaz da je jadni drvoseča učinio ono što je naredila. Drvoseča pokazuje trunku inteligencije time što joj donosi srca dva zeca. Ili, uzmite čuveni trag od mrvica hleba koji Ivica ostavlja za sobom, kako bi on i sestra mogli da nađu put natrag. Ala taj razmišlja! Ali, kada pokuša da se vrati tim tragom, otkriva da su ga pojele ptice. Ništa od toga nije strogo bitno za zaplet, ali na jedan drugi način čini zaplet - to su sjajni i čarobni trenuci pripovedanja. Oni menjaju nešto što je moglo inače da bude dosadno u priču koja očarava i prestravljuje čitaoce već duže od stotinu godina.

Pretpostavljam da ništa što je ovde dodato nije tako dobro kao Ivičin trag od mrvica, ali uvek mi je bilo žao što niko osim mene i nekolicine čitalaca zaposlenih u „Dabldeju“, nikada nije susreo manijaka koji je sebe zvao jednostavno Kid... niti prisustvovao onome što mu se dešava pred tunelom koji je pandan tunelu udaljenom pola kontinenta - Linkolnovom tunelu u Njujorku, kroz koji ranije u priči prolaze dva lika.

Dakle, dragi Stalni Čitaoče, ovde je Uporište onakvo kakvo je autor nameravao da izveze iz salona. Svi hromirani delovi sada su netaknuti, bilo to dobro ili loše. A poslednji razlog za predstavljanje ove verzije najjednostavniji je. Mada ovo nije nikada bio moj najomiljeniji roman, čini se da ga ljudi kojima se dopadaju moje knjige vole najviše. Kada držim predavanja (što činim što je moguće ređe, ljudi mi uvek govore o Uporištu. Razmatraju likove kao da su živi ljudi i često pitaju, „Šta se desilo sa tim-i-tim“, kao da mi oni s vremena na vreme šalju pisma.

Neizbežno me pitaju hoće li od toga ikada nastati film. Odgovor je, uzgred, da verovatno hoće. Da li će biti dobar? Ne znam. Loši ili dobri, filmovi gotovo uvek neobično obezvređuju dela fantastike (naravno, postoje i izuzeci; primer koji mi smesta pada na pamet jeste Čarobnjak iz Oza). U razgovoru, ljudi su voljni da bez kraja i konca dodeljuju različite uloge. Uvek sam mislio da bi Robert Dival bio sjajan Rendal Fleg, ali čuo sam da ljudi predlažu i Klinta Istvuda, Brusa Derna i Kristofera Volkena. Svi oni zvuče dobro, baš kao što mi se čini da bi od Brusa Springstina bio zanimljivi Leri Andervud, ako se Brus ikada odluči da počne da glumi (a, na osnovu njegovih video-spotova, mislim da bi to radio jako dobro... iako bi moj lični izbor bio Maršal Krenšo).¹ Ali na kraju, mislim da je najbolje da Stju, Leri, Glen, Freni, Ralf, Tom Kulen, Lojd i onaj mračni tip pripadaju čitaocu, koji će ih videti očima mašte na živ i neprestano promenljiv način koji nikakva kamera ne može da reprodukuje. Filmovi su, na kraju krajeva, samo iluzija pokreta koju omogućuju hiljade nepokretnih fotografija. Mašta se, međutim, kreće sopstvenim tokom. Filmovi, čak i oni najbolji, zamrzavaju fikciju - svakome ko je pogledao Let iznad kukavičjeg gnezda, a onda pročitao roman Kena Kesija biće teško ili nemoguće da ne vidi lice Džeka Nikolsona kod Rendla Patrika Mek Marfija. To nije obavezno loše... ali jeste ograničavajuće. Sva veličanstvenost dobre priče leži u tome što je lišena ograničenja i tečna; dobra priča pripada svakom čitaocu na njegov sopstveni način.

Najzad, ja pišem samo iz dva razloga: da zadovoljim sebe i da zadovoljim druge. Povratkom ovoj dugoj priči o mračnom hrišćanstvu, nadam se da sam učinio i jedno i drugo.

24. oktobar 1989.

Napolju ulica gori

U pravom valceru smrti

Između putenog i fantastičnog

A pesnici ovdašnji

Ne pišu ni retka

Već stoje po strani

I u noćnom trenu

Grabe svoj trenutak

U pokušaju da čestito

Odbrane uporište

Ali završe izranavljeni

Čak ne ni mrtvi

Večeras u zemlji Džungle.

Brus Springstin

I bi jasno da ne može dalje!

Vrata se otvoriše i javi se vetar,

Sveće se pogasiše i nestaše potom,

Zalepršaše zavese i pojavi se on,

Reče: „Ne boj se,

Hodi, Meri“,

I ona bez straha

Pohita ka njemu

Pa poleteše skupa...

Uze ga za ruku...

„Hodi, Meri;

Ne plaši se Žeteoca!“

Blue Oyster Cult

KAKO GLASI?

KAKO GLASI?

KAKO GLASI?

Country Joe and the Fish

KRUG SE OTVARA

Treba nam pomoć, pomisli Pesnik.

Edvard Dorn

„Sali.“

Mrmljanje.

„Sali, smesta se probudi.

Glasnije mrmljanje: pusti me.

On je jače prodrma.

„Budi se. Moraš da se probudiš!“

Čarli.

Čarlijev glas. Doziva je. Koliko već dugo?

Sali ispliva iz sna.

Najpre pogleda na sat na noćnom stočiću i vide da je dva i petnaest ujutru. Čarli ne bi ni trebalo da je tu; trebalo bi da je na smeni. Tada ga prvi put podrobnije osmotri i nešto poskoči u njoj, neka smrtonosna intuicija.

Njen muž je bio bled kao smrt. Oči su mu bile izbezumljene i iskolačene. U jednoj ruci držao je ključeve kola. I dalje ju je drmusao drugom, iako su joj oči bile otvorene. Kao da nije mogao da registruje činjenicu da je budna.

„Čarli, šta je bilo? Šta nije u redu?“

Kao da nije znao šta da kaže. Adamova jabučica jalovo mu je poskakivala, ali u malom službenom bungalovu nije bilo nikakvog zvuka izuzev kucanja sata.

„Da nije požar?“ upita ona glupavo. To je bilo jedino čega je mogla da se seti, što bi moglo da ga dovede do takvog stanja. Znala je da su mu roditelji stradali kada im je kuća izgorela.

„Na neki način, jeste“, reče on. „Na neki način još je gore. Moraš da se obučeš, dušo. Uzmi malu Lavon. Moramo odavde.“

„Zašto?“ upita ona dok je ustajala. Ščepa je mračni strah. Kao da ništa nije bilo u redu. Ovo je ličilo na san. „Gde? Misliš, u zadnje dvorište?“ Ali znala je da nije posredi zadnje dvorište. Nikada nije videla Čarlija tako uplašenog. Duboko je udahnula, i nije mogla da oseti ni miris dima, ni plamen.

„Sali, dušo, ništa ne pitaj. Moramo pobeći. Daleko. Samo uzmi malu Lavon i obuci je.“

„Ali, zar ne bi trebalo... ima li vremena za pakovanje?“

Ovo kao da ga je zaustavilo. Kao da ga je nekako izbacilo iz koloseka. Mislila je da se uplašila koliko god je to bilo moguće, ali očigledno nije. Ono za šta je mislila da je njegov strah sada je prepoznala kao nešto bliže sirovoj panici. On rasejano prođe rukom kroz kosu i odgovori: „Ne znam. Moraću da proverim vetar.“

I on je ostavi sa tom bizarnom izjavom koja njoj nije značila ništa, ostavi je da stoji na hladnoći, uplašena, dezorijentisana, bosonoga u bebidol spavaćici. Kao da je poludeo. Kakve je veze imala provera vetra sa tim ima li vremena za pakovanje ili nema? I gde je to bilo daleko? Rino? Vegas? Solt Lejk Siti? A...

Ona se uhvati za grlo kada joj nešto novo pade na pamet. DEZERTIRA. Odlazak usred noći značio je da Čarli planira da DEZERTIRA.

Ona ode u sobicu koja je služila kao dečja soba za malu Lavon i zastade tamo na trenutak, neodlučna, zagledana u usnulu bebu i njenu ružičastu vrećicu za spavanje. Držala se tanušne nade da je ovo samo neki izuzetno živopisan san. Proći će, ona će se probuditi u sedam ujutru baš kao i obično, nahraniće malu Lavon i sebe dok bude gledala prvi sat emisije „Danas“, a Čarliju će ispeći jaja kada mu se smena završi u 8 ujutru, kada on dovrši svoj noćni obilazak severnog tornja Rezervata. I za dve nedelje ponovo će raditi dnevnu pa neće biti tako nervozan, i da je noću spavao sa njom ona ne bi sanjala ovako lude snove i...

„Požuri!“ siknu on na nju, razbivši joj tanušnu nadu. „Imamo taman toliko vremena da prikupimo par stvari... ali tako ti boga, ženo, ako je voliš“ - on pokaza na kolevku - „oblači je!“ On se nervozno iskašlja u ruku i poče da izvlači stvari iz fioka njihove komode i gomila ih zbrda-zdola u nekoliko starih kofera.

Probudila je malu Lavon, umirujući je koliko god je mogla; trogodišnjakinja je bila nervozna i unezverena zbog buđenja usred noći, pa je zaplakala kada joj je Sali odenula gaćice, bluzu i špilhoznice. Zvuk dečjeg plača uplašio ju je više od svega. To je povezala sa drugim prilikama kada je mala Lavon, obično mirna kao anđeo, plakala noću: osip od pelena, izbijanje zubića, gušobolja, stomačni grčevi... Strah se polako pretvorio u gnev kada je videla kako Čarli gotovo trči pokraj vrata sa punim naručjem njenog veša. Trake brushaltera vijorile su za njim kao papirne konfete sa njujorške novogodišnje večere. On ih baci u jedan kofer i zalupi ga. Rub njenih najboljih gaćica ostade da visi napolju, i mogla je da se opkladi da se pocepao.

„Šta je bilo?“ povika ona i izbezumljeni ton njenog glasa nagna malu Lavon da se ponovo zaplače, samo što se smirila i počela da šmrče. „Jesi li poludeo? Poslaće vojnike za nama, Čarli! Vojnike!“

„Ne, večeras neće“, reče on i u glasu mu je bilo nečeg toliko sigurnog da je to bilo užasno. „Stvar je u tome, lutko moja, da ukoliko ne pođemo odmah nikada više nećemo uspeti da izađemo iz baze. Do đavola, ne znam čak ni kako sam uspeo da izađem iz tornja. Neki kvar, pretpostavljam. Zašto ne? Sve ostalo se pokvarilo, nego šta.“ I on se nasmeja visoko, ludački, uplašivši je time više od svega ostalog. „Dete obučeno? Dobro. Stavi nešto njenih stvari u taj drugi kofer. Za ostalo uzmi plavu ručnu torbu iz plakara. A onda se nosimo u pizdu materinu. Mislim da će biti u redu. Vetar duva s istoka na zapad. Bogu hvala za to.“

On se ponovo nakašlja u ruku.

„Tata!“ zatraži mala Lavon, dižući ruke. „Hoću tatu! Nego! Jašemo konjića, tata! Jašemo konjića! Nego!“

„Ne sad“, reče Čarli i nestade u kuhinji. Trenutak kasnije, Sali začu zveket posuđa. Uzimao je njen novac, za zlu ne trebalo, iz plave posude za supu sa gornje police. Sklonila je nekih trideset ili četrdeset dolara - po dolar, ponekad po pedeset centi. Njen novac za kuću. Znači, ovo je bila prava stvar. Kakva god bila, zaista je bila prava.

Mala Lavon, kojoj je tata uskratio jahanje konjića, iako joj gotovo nikada ništa nije uskraćivao, ponovo zaplaka. Sali se izborila sa oblačenjem lake jakne a onda pobacala odeću u torbu, sabivši sve zbrda-zdola. Pomisao da bilo šta drugo još stavi u drugi kofer bila je smešna. Prsnuo bi. Morala je da klekne kako bi zakačila kopče. Zatekla je sebe kako zahvaljuje bogu što je mala Lavon navikla na nošu pa nije bilo potrebe da se gnjavi sa pelenama.

Čarli se vratio u spavaću sobu i sad je bukvalno trčao. I dalje je trpao zgužvane novčanice od jednog i pet dolara iz posude za supu u prednji džep bluze. Sali podiže malu Lavon. Sada je bila potpuno budna i mogla je savršeno dobro da hoda, ali Sali je želela da joj bude u naručju. Sagnu se i zgrabi torbu.

„Kuda ćemo, tata?“ upita mala Lavon. „Pajkila sam.“

„Bebica može da pajki i u kolima“, reče Čarli, ščepavši dva kofera. Rub Salinih gaćica zaleprša. Oči su mu i dalje bile bele, izbuljene. Pomisao, sve sigurnija, stade da se javlja u Salinom umu.

„Je li došlo do nesreće?“ šapnu ona. „O Isuse, Marijo i Josife, jeste, došlo je, zar ne? Do nesreće. Tamo.“

„Ređao sam pasijans“, reče on. „Podigao sam pogled i video da je sat prešao sa zelenog u crveno. Uključio sam monitor. Sali, oni su svi...“ On zastade, pogleda malu Lavon u oči koje su bile razrogačene i, mada i dalje pune suza, ljubopitljive.

„Tamo dole su svi M-R-T-V-I“, reče on. „Svi osim jednoga ili dvoje, a do sada su verovatno gotovi i oni.“

„Tata, šta je to M-R-V-I?“ upita mala Lavon.

„Nije važno, dušo“, reče Sali. Činilo joj se da joj rođeni glas dopire iz nekog veoma dubokog kanjona.

Čarli proguta knedlu. Nešto mu škljocnu u grlu. „Sve je trebalo magnetski da se zabravi kada sat pređe u crveno. Celim mestom upravlja Čab-kompjuter koji bi trebalo da je nepogrešiv. Video sam šta je na monitoru i skočio kroz vrata. Mislio sam da će me ta prokleta stvar preseći na pola. Trebalo je da se zatvore istog sekunda kada sat pređe u crveno, a ne znam koliko je već bio u crvenom pre nego što sam podigao pogled i primetio. Ali gotovo da sam stigao do parkirališta kada sam čuo kako se vrata za mnom zatvaraju treskom. Ipak, da sam podigao pogled makar trideset sekundi kasnije, bio bih sada zatvoren u toj kontrolnoj sobi u tornju, kao buba u boci.“

„Šta je to? Šta...“

„Pojma nemam. Neću da znam. Sve što znam jeste da ih je to po... da ih je to P-O-B-I-L-O brzo. Ako hoće i mene, moraće da me uhvate. Plaćaju mi da rizikujem, ali ne plaćaju dovoljno da se i dalje ovde zadržavam. Vetar duva na zapad. Vozimo na istok. Hajde sad.“

I dalje polusanjiva, uhvaćena u nekom strašnom snu koji je melje, ona krenu za njim do prilaznog puta gde je stajao njihov „ševi“ star petnaest godina i tiho rđao u mirisnoj pustinjskoj tami kalifornijske noći.

Čarli strpa kofere u prtljažnik, a ručnu torbu na zadnje sedište. Sali je za trenutak stajala kraj vrata sa detetom u rukama, zagledana u bungalov u kojem su proveli protekle četiri godine. Kada su se doselili, pomisli ona, mala Lavon još joj je rasla u telu, i jahanje konjića tek ju je čekalo.

„Hajde!“ reče on. „Ulazi, ženo!“

Ona uđe. On izveze u rikverc i farovi „ševija“ načas zapljusnuše kuću. Njihov odsev na prozorima ličio je na oči progonjene zveri.

On se napeto zgrbi za volanom, lica zgrčenog u mutnom svetlucanju instrumenata s kontrolne table. „Ako se kapija baze zatvori, probaću da je probijem.“ I nameravao je to. Videla je. Odjednom joj kolena zaklecaše.

Ali, nije bilo potrebe za tako očajničkim merama. Kapija baze i dalje je stajala otvorena. Jedan stražar dremuckao je nad časopisom. Drugog nije mogla da vidi; možda je bio dalje. To je bio spoljni deo baze, običan vojni vozni park. Te momke nije bilo briga šta se zbiva unutar baze.

Podigao sam pogled i video da je sat prešao u crveno.

Ona zadrhta i spusti ruku na njegovu nogu. Mala Lavon ponovo je zaspala. Čarli je kratko potapša po ruci i reče: „Biće sve u redu, dušo.“

U zoru su vozili ka istoku kroz Nevadu i Čarli je neprekidno kašljao.

KAPETAN TRIPS

16. JUN - 4. JUL 1990.

Telefonirao sam lekaru,
I rekao, molim vas,
Osećam da se sve ljulja i kotrlja,
Recite, šta to može da bude?
Da nije neka nova bolest?

The Sylvers

Mala, znaš li ko sam ja?
Prava sam muškarčina!
Mala, znaš li ko sam ja?

Leri Andervud

KNJIGA I

1.

Heskambova pumpa „Teksako“ nalazila se na putu br. 93 odmah severno od Arneta, jadne varošice sa četiri ulice negde 110 milja od Hjustona. Večeras su tamo oko kase sedeli stalni posetioci, pili pivo, dokono razgovarali, posmatrali kako bube naleću na veliki osvetljeni znak.

Bila je to stanica Bila Heskamba, pa su se ostali priklanjali njegovom mišljenju iako je on bio najobičnija budala. Očekivali bi jednako povlađivanje i da su se okupili u njihovim poslovnim prostorijama. Samo što ih oni nisu imali. U Arnetu su bila teška vremena. Godine 1980. u gradu su postojale dve industrije, fabrika u kojoj su se pravili proizvodi od hartije (uglavnom za izlete i roštiljijade) i pogon za proizvodnju elektronskih kalkulatora. Fabrika hartije sada je bila zatvorena, a pogon za kalkulatore na izdisaju - ispostavilo se da ih mogu mnogo jeftinije proizvoditi na Tajvanu, baš kao i one prenosive televizore i tranzistore.

Norman Bruet i Tomi Vonamejker, obojica svojevremeno zaposleni u fabrici hartije, primali su sada socijalnu pomoć pošto su već pre izvesnog vremena prestali da dobijaju naknadu za nezaposlene. Henri Karmajkl i Stju Redman radili su u pogonu za kalkulatore, ali retko bi uboli više od trideset radnih sati nedeljno. Viktor Palfri je bio u penziji i pušio je smrdljive cigarete koje je sam zavijao, jer je samo krdžu sebi mogao da priušti.

„I evo šta ja sada kažem“, reče im Hep, spusti ruke na kolena i naže se napred. „Treba samo da kažu: jebeš to sranje od inflacije. Jebeš to sranje od državnog duga. Imamo štamparije, imamo papir. Ima da naštampamo pedeset miliona novčanica od hiljadu dolara i, bogami, da ih tresnemo u opticaj.“

Palfri, koji je bio mašinista sve do 1984, imao je jedini od prisutnih dovoljno samopoštovanja da ukaže na najočiglednije Hepove budalaste izjave. Sada, dok je zavijao još jednu cigaretu koja je zaudarala na govna, on reče: „To nas ne bi odvelo nikuda. Ako to urade, biće isto kao u Ričmondu u poslednje dve godine građanskog rata. Tih dana, kada si hteo parče hleba od đumbira, davao si pekaru dolar Konfederacije, ovaj bi ga stavio na hleb i odsekao parče baš iste veličine. Novac je samo hartija, znaš.“

„Znam da se neki ljudi ne slažu sa tobom“, reče Hep kiselo. On uze masni crveni držač za papir sa stola. „Tim ljudima sam dužan. A oni su sve nervozniji zbog toga.“

Stjuart Redman, možda najćutljiviji čovek u Arnetu, sedeo je na jednoj od napuklih plastičnih „vulko“ stolica sa limenkom „pabsta“ u ruci i gledao kroz veliki prozor servisne stanice prema putu br. 93. Stju je znao za sirotinju. Tako je odrastao ovde, u gradu, kao sin zubara koji je umro kada je Stju imao sedam godina i ostavio ženu i još dvoje dece pored Stjua.

Njegova majka se zaposlila u krčmi za kamiondžije „Redbol“ u blizini Arneta - Stju bi mogao tu krčmu da vidi s mesta gde je upravo sedeo da nije izgorela 1979. Taj posao je bio dovoljan da prehrani njih četvoro, ali ništa više od toga. U svojoj devetoj godini Stju je počeo da radi, najpre za Rodža Takera, vlasnika „Redbola“, i pomagao je pri istovaru kamiona posle škole za trideset pet centi na sat, a zatim na stočnim farmama u susednom gradu Brejntriju, slagavši za godine kako bi omogućio sebi svake nedelje po dvadeset sati rada od koga pucaju leđa, za minimalnu nadnicu.

Sada, dok je slušao kako se Hep i Vik Palfri i dalje prepiru oko novca i tajanstvenog načina na koji ovaj presušuje, mislio je na to kako su mu ruke isprva krvarile od povlačenja beskrajnih tovara koža i iznutrica. Pokušao je to da sakrije od majke, ali ona je primetila već nedelju dana pošto je počeo. Malo je plakala zbog toga, a ona nije bila laka na suzama, ali nije zatražila od njega da prestane da radi. Znala je u kakvoj su situaciji. Bila je realna.

Njegova ćutljivost bila je delom prouzrokovana i činjenicom da nikada nije imao prijatelja, niti vremena za njih. Tu je bila škola, i tu je bio posao. Njegov najmlađi brat, Dev, umro je od upale pluća te godine kada je počeo da radi u stočnom dvorištu i Stju to nikada nije sasvim preboleo. Krivica, pretpostavljao je. Najviše je voleo Deva... ali, to što je preminuo takođe je značilo da treba hraniti jedna usta manje.

U gimnaziji je otkrio fudbal, i majka ga je podržavala u tome iako mu je oduzimalo vremena za rad. „Igraj“, rekla je. „Ako ikada budeš imao kartu za odlazak, Stjuarte, biće to fudbal. Igraj. Seti se Edija Vorfilda.“ Edi Vorfild je bio lokalni heroj. Poticao je iz porodice još siromašnije od Stjuove, proslavio se kao kvoterbek regionalnog gimnazijskog tima, otišao na Teksaški univerzitet za poljoprivredu i mašinstvo sa školarinom sportiste i deset godina igrao sa „Grin Bej Pekersima“, uglavnom kao rezerva, ali u nekoliko slučajeva vrednih pamćenja igrao je i od samog početka meča. Edi je sada bio vlasnik lanca restorana za brzu hranu širom Zapada i Jugozapada, a u Arnetu je bio postojana mitska figura. U Arnetu, kad kažeš „uspeh“, pomisliš na Edija Vorfilda.

Stju nije bio kvoterbek, niti je bio Edi Vorfild. Ali, kada je pošao u gimnaziju činilo mu se da ima šansu da se makar izbori za malu sportsku školarinu... onda će tu biti programi rada i učenja, a školski savetnik rekao mu je i za program stipendija za studente koji se obrazuju za poslove odbrane.

Tada mu se majka razbolela i postala nesposobna za rad. Imala je rak. Dva meseca pre nego što je on maturirao, umrla je i ostavila Stjua da izdržava svog brata Brajsa. Stju je odbio sportsku školarinu i zaposlio se u fabrici kalkulatora. I konačno je Brajs, tri godine mlađi od Stjua, bio taj koji je uspeo. Sada je on bio u Minesoti, i radio je kao analitičar sistema u IBM-u. Nije često pisao, i poslednji put je Brajsa video na sahrani, posle smrti Stjuove žene - koja je umrla upravo od one iste vrste raka koji mu je ubio i majku. Mislio je da i Brajs možda mora da nosi svoj teret krivice... i da je Brajsa možda malo sramota što mu je brat postao još jedan običan stari dobri momak u umirućem teksaškom gradu, i što dane provodi u pogonu za kalkulatore, a večeri dole kod Hepa ili u „Indijanskoj glavi“ ispijajući pivo „loun star.“

Vreme koje je proveo u braku bilo je najbolje i trajalo je samo osamnaest meseci. Materica njegove mlade žene rodila je jedno jedino, mračno i maligno dete. Bilo je to pre četiri godine. Od tada, razmišljao je o tome da ode iz Arneta, potraži nešto bolje, ali zadržala ga je palanačka inertnost - tiha pesma sirena poznatih mesta i poznatih lica. U Arnetu su ga voleli i Vik Palfri mu je jednom dao najveći mogući kompliment rekavši mu da je „starovremski tvrd.“

Dok su Vik i Hep žvakali, na nebu je bilo još malo sumraka, ali zemlja se nalazila u senci. Kola sada nisu mnogo prolazila putem br. 93, i to je bio jedan od razloga što Hep ima toliko mnogo neplaćenih računa. Ali Stju primeti da se sada neka kola približavaju.

Još su bila oko pola kilometra daleko i poslednja dnevna svetlost mutno je sijala na ono malo preostalih hromiranih delova. Stjuove oči bile su oštre i prepoznao je veoma stari „ševrolet“, možda iz sedamdeset pete. „Ševi“ je, bez upaljenih farova, išao brzinom od samo nekih dvadeset pet kilometara na sat i vrludao putem. Još ga niko nije video osim njega.

„Recimo da imaš otplatu hipoteke na ovu stanicu“, govorio je Vik, „i recimo da ona iznosi pedeset dolara mesečno.“

„Đavola, daleko je veća.“

„Pa, primera radi, recimo da je pedeset. I recimo da su federalci pristali i naštampali ti puna kola para. E onda, ljudi iz banke ima da se presaberu i zatraže sto pedeset. A ti ćeš ostati jednako bedan.“

„Tako je“, dodade Henri Karmajkl. Hep ga pogleda, iznerviran. Slučajno je znao da je Henku ušlo u naviku da uzima koka-kole iz mašine bez ubacivanja novca; štaviše, Henk je znao da on to zna, i ako ikome treba da drži stranu onda je to on.

„Ne mora obavezno da bidne tako“, reče Hep značajno, iz sve dubine svog obrazovanja iz prvog razreda srednje škole. Zatim nastavi da objašnjava zašto.

Stju, koji je shvatao samo toliko da su u đavolskom škripcu, utišao je Hepov glas u besmisleno zujanje i posmatrao kako „ševi“ ide tamo-amo po drumu. Po tome kako je auto vrludao, Stju nije verovao da će daleko stići. Prešao je belu liniju i leve gume uzvitlale su prašinu s leve bankine. Sad je suknuo natrag, nakratko se zadržao u svojoj traci, a onda umalo nije sleteo u jarak. I tada, kao da je vozač odabrao veliki osvetljeni znak pumpe „Teksako“ kao far za navođenje, „ševi“ polete prema šljunku poput projektila čija je brzina bila već gotovo sasvim istrošena. Stju je sada začuo njegov iscrpljeni motor, neprekidno grgoljenje i šištanje umirućeg karburatora i olabavljenih ventila. Auto je promašio niži ulaz i odskočio preko ivičnjaka. Sa prljavog vetrobrana odbijala se svetlost neonki iznad pumpi pa je bilo teško videti šta se nalazi unutra, ali Stju vide kako se nejasan obris vozača mlitavo ljulja prilikom odskoka. Kola nisu ničim pokazivala da usporavaju sa svojih nepopustljivih dvadeset pet na sat.

„I zato kažem da bi sa više novca u opticaju bio...“

„Hep, bolje bi bilo da isključiš pumpe“, reče Stju tiho.

„Pumpe? Šta?“

Norm Bruet se okrenu da pogleda kroz prozor. „Zaboga“, reče.

Stju ustade, nagnu se preko Tomija Vonamejkera i Henka Karmajkla i isključi svih osam prekidača odjednom, po četiri svakom rukom. Tako samo on nije video kako „ševi“ udara u benzinske pumpe na gornjem ostrvcetu i odnosi ih sa sobom.

Zario se u njih neumoljivo i nekako veličanstveno sporo. Tomi Vonamejker se sutradan kleo u „Indijanskoj glavi“ da mu štop-svetla nisu ni žmirnula. Ševi je prosto išao sa stalnih dvadeset pet na sat, kao svečana kola na paradi „Turnira ruža.“ Šasija je zaškripala po betonskom ostrvu, i kada su točkovi prešli preko njega, svi osim Stjua videli su kako se vozačeva glava mlitavo njiše i udara o vetrobran, zureći u staklo.

„Ševi“ je poskočio kao ritnuti matori pas i odneo pumpu za visoko-oktansko gorivo. Ona je pukla i otkotrljala se, rasuvši nekoliko mlazeva benzina. Brizgalica se otkačila i ostala da leži blistava pod fluorescentnim svetlima.

Svi su videli iskre dok je auspuh „ševija“ grebao po cementu i Hep, koji je prisustvovao eksploziji benzinske pumpe u Meksiku, instinktivno zakloni oči od vatrene kugle koju je očekivao. Umesto toga, zadnji kraj „ševija“ zanese se ukrug i spade s ostrva s pumpama na stranu prema stanici. Prednji kraj tresnu o pumpu sa bezolovnim benzinom i obori je uz šuplje tras.

Gotovo kao da to namerno radi, „ševrolet“ završi svoj okretaj od 360 stepeni, opet udarivši o ostrvo, ovaj put bočno. Zadnji kraj se prope na ostrvu i obori pumpu za običan benzin na tle. I tu se „ševi“ zaustavi, sa odvaljenim zarđalim auspuhom. Uništio je sve tri pumpe za benzin na ostrvu koje se nalazilo najbliže autoputu. Motor nastavi da radi u preskocima još nekoliko sekundi, a onda prestade. Tišina je bila zabrinjavajuće glasna.

„Svetog mu sveca“, reče Tomi Vonamejker bez daha. „Hoće li eksplodirati, Hep?“

„Da je ’teo, već bi 'eksplodira“, reče Hep dok je ustajao. Ramenom udari o policu s mapama i razbaca Teksas, Novi Meksiko i Arizonu na sve strane. Hep oseti neku vrstu opreznog likovanja. Pumpe su mu bile osigurane, a osiguranje plaćeno. Za Meri je osiguranje bilo najvažnija stvar.

„Momak mora da je bio prilično pijan“, reče Norm.

„Vido sam mu štop-svetla“, reče Tomi, glasom visokim od uzbuđenja. „Nijednom nisu zasvetlela. Svetog mu sveca! Da je išo sto na sat, sad bismo svi bili mrtvi.“

Žurno su izašli iz kancelarije, Hep prvi, a Stju na začelju. Hep, Tomi i Norm stigli su do kola zajedno. Osetili su miris benzina i čuli kako se „ševijev“ motor hladi uz sporo kuckanje nalik na časovnik. Hep otvori vrata sa strane vozača i čovek za volanom prosu se napolje kao vreća starog veša.

„Do đavola“, viknuo je, gotovo vrisnuo, Norm Bruet. Okrenuo se, uhvatio za pozamašni trbuh i povratio. Ne zbog čoveka koji je ispao (Hep ga je spretno uhvatio pre nego što je ovaj stigao da ljosne na trotoar), već zbog smrada koji je dopirao iz kola, bolesnog zadaha krvi, fekalija, povraćanja i ljudskog raspadanja. Bio je to grozno zasićeni smrad bolesti i smrti.

Trenutak kasnije, Hep se okrenu i odvuče vozača držeći ga ispod pazuha. Tomi ga žurno zgrabi za noge i on i Hep ga unesoše u kancelariju. U sjaju neonki odozgo, lica su im bila bela kao sir, zgađena. Hep je zaboravio na pare od osiguranja.

Ostali pogledaše u kola i Henk se okrenu sa rukom preko usta i malićem koji je štrcao kao kod čoveka koji je upravo podigao čašu s vinom za zdravicu. On otrča do severnog kraja placa pumpe i izbljuva večeru.

Vik i Stju su neko vreme gledali u kola, pogledali jedan u drugog, a potom ponovo unutra. Na strani suvozača nalazila se mlada žena, haljine visoko zadignute na butinama. Oslonjeno o nju bilo je dete, dečak ili devojčica, od oko tri godine. Oboje su bili mrtvi. Vratovi su im bili naduveni poput unutrašnjih guma, a meso ljubičastocrno, nalik na masnicu. Meso im je bilo naduveno i ispod očiju. Izgledali su, rekao je kasnije Vik, kao oni igrači bezbola što stavljaju crnilo ispod očiju da smanje odsjaj. Oči su im bile slepo iskolačene. Žena je držala dete za ruku. Gusta sluz tekla im je iz noseva i sada se tamo usirila. Oko njih su zujale muve, spuštale se na sluz, milele im u otvorena usta i napolje. Stju je svojevremeno bio u ratu, ali nikada nije video nešto toliko žalosno. Oči su mu se neprekidno vračale tim dvema rukama.

On i Vik zajedno odstupiše i belo se zagledaše. Onda krenuše prema pumpi. Videli su kako Hep mahnito melje u javnoj govornici. Norm je koračao prema pumpi iza njih i pogledao prema olupini preko ramena. Vrata „ševija“ sa strane vozača stajala su tužno otvorena. Sa retrovizora je visio par bebinjih cipelica.

Henk je stajao kraj vrata i trljao usta prljavom maramicom. „Pobogu, Stju“, reče on nesrećno i Stju klimnu.

Hep okači slušalicu. Vozač „ševija“ ležao je na podu. „Kola hitne pomoći stižu za deset minuta. Mislite da su...?“ On pokaza palcem prema „ševiju.“

„Mrtvi su, nego šta.“ Vik klimnu. Njegovo izborano lice bilo je žutobledo, i sejao je duvan po čitavom podu, dok je pokušavao da zavije jednu od svojih cigareta koje su zaudarale na govna. „Mrtvi su da mrtviji ne mogu biti.“ On pogleda Stjua i Stju klimnu i stavi ruke u džepove. Osećao je nervozu u stomaku.

Čovek na podu zastenja grleno i svi ga pogledaše. Trenutak kasnije, kada je postalo očigledno da čovek govori ili se veoma trudi da govori, Hep kleknu kraj njega. Na kraju krajeva, bila je to njegova pumpa.

Šta god to nije valjalo sa ženom i detetom u kolima, nije bilo u redu ni sa ovim čovekom. Nos mu je cureo i disao je čudno, kao ispod vode, uz bućkanje odnekud iz grudnog koša. Meso ispod očiju nadimalo mu se i još nije bilo crno, već samo modroljubičasto. Vrat mu je izgledao predebelo, a meso se uzdiglo u stub i napravilo mu dva dodatna podvaljka. Imao je visoku temperaturu; boravak u njegovoj blizini bio je poput čučanja na rubu otvorene jame za roštilj gde se razgoreo dobar ćumur.

„Pas“, promrmlja on. „Jeste li mu prekratili muke?“

„Gospodine“, reče Hep, blago ga drmajući. „Zvao sam hitnu pomoć. Biće sve u redu.“

„Sat je prešao u crveno“, procedi čovek na podu, a onda se zakašlja, izbacujući lančane eksplozije sluzi iz usta u dugim, užastim mlazevima. Hep se odmaknu, očajnički kriveći lice.

„Bolje ga prevrni“, reče Vik. „Zadaviće se time.“

Ali pre nego što su stigli to da urade, kašalj ponovo minu i pretvori se u nepravilno, bučno disanje. On sporo zatrepta očima i pogleda ljude okupljene iznad njega.

„Gde je... ovo?“

„Arnet“, reče Hep. „’Teksako’ Bila Heskamba. Srušili ste mi nekoliko pumpi.“ A onda, žurno, on dodade: „To nema veze. Osigurane su.“ Čovek na podu pokuša da sedne, ali bezuspešno. Morao je da se zadovolji time da spusti ruku na Hepovu mišicu.

„Moja žena... moja mala devojčica...“

„Dobro su“, reče Hep, iscerivši se kao neki blesavi džukac.

„Izgleda da sam gadno bolestan“, reče čovek. Udisao je i izdisao s teškim, mekim hukom. „I one su bile bolesne. Otkad smo krenuli, pre dva dana. Solt Lejk Siti...“ Oči mu zatreptaše i polako se sklopiše. „Bolesne... izgleda da ipak nismo pobegli dovoljno brzo...“

Iz daljine, ali sve bliže, čulo se zavijanje Dobrovoljne hitne pomoći Arneta.

„Čoveče“, reče Tom i Vonamejker. „O, čoveče.“

Oči bolesnika ponovo zatreptaše i otvoriše se, i sada su bile pune snažne, oštre brige. Ponovo pokuša da sedne. Znoj mu obli lice. On zgrabi Hepa.

„Jesu li Sali i mala Lavon dobro?“ upitao je. Sa usana mu je letela pljuvačka i Hep je osećao kako njegova vrelina bukti i zrači napolje. Čovek je bio bolestan, polulud, zaudarao je. Hepa je podsećao na smrad kakav se ponekad oseti na starom ćebetu za psa.

„Dobro su“, insistirao je, pomalo izbezumljeno. „Vi samo... ležite i odmarajte se, važi?“

Čovek ponovo leže. Sada je teže disao. Hep i Henk pomogli su mu da se okrene na bok i sada kao da je malo lakše disao. „Osećao sam se prilično dobro sve do prošle noći“, reče on. „Kašljao sam, ali bilo mi je dobro. Probudio sam se s tim usred noći. Nismo dovoljno brzo pobegli. Je li mala Lavon dobro?“

Ovo poslednje izgubi se u nečemu što niko od njih nije mogao da razabere. Sirena hitne pomoći zavijala je sve bliže i bliže. Stju ode do prozora da osmotri kako pristižu. Ostali su se zadržali u krugu oko čoveka na podu.

„Šta to ima, Vik, imaš li pojma?“ upita Hep.

Vik odmahnu. „Jok.“

„Možda su nešto pojeli“, reče Norm Bruet. „Kola imaju kalifornijsku tablicu. Verovatno su mnogo jeli na onim usputnim štandovima, znate. Možda su se otrovali od hamburgera. Dešava se.“

Kola hitne pomoći su se dovezla i zaobišla slupani „ševi“ da bi se zaustavila između njega i vrata pumpe. Crveno svetlo na krovu je ludački kružilo u zamasima. Sada se sasvim smrklo.

„Daj mi ruku pa ću te izvući odatle!“ povika odjednom čovek na podu, a onda utihnu.

„Trovanje hranom“, reče Vik. „Da, moglo bi da bude. Nadam se da je tako, jer...“

„Jer šta?“ upita Henk.

„Jer bi inače moglo da bude nešto zarazno.“ Vik ih pogleda zabrinutim očima. Video sam koleru onomad, 1958, dole kod Nogalesa, i ličila je na ovo.“

Tri čoveka dođoše, gurajući nosila na točkovima. „Hep“, reče jedan od njih. „Sreća da to tvoje žgoljavo dupe nije odletelo pravo u carstvo nebesko. Ovaj tip, a?“

Razmaknuše se da ih propuste - Bilija Verekera, Montija Salivena, Karlosa Ortegu, ljude koje su svi oni poznavali.

„U tim kolima ima još dvoje“, reče Hep, odvlačeći Montija u stranu. „Žena i devojčica. Mrtvi su.“

„Svetog mu sveca! Siguran si?“

„Da. Ovaj momak to ne zna. Vodite ga u Brejntri?“

„Valjda.“ Monti ga pogleda, zbunjen. „Šta da radim sa njih dve u kolima? Ne znam kako da postupam s ovim, Hep.“

„Stju može da pozove državnu patrolu. Nemaš ništa protiv da me povezete?“

„Nemam, do đavola.“

Oni staviše čoveka na nosila, i dok su ga iznosili napolje, Hep ode do Stjua. „Odvešću se sa tim momkom do Brejntrija. Da li bi pozvao državnu patrolu?“

„Naravski.“

„I Meri. Zovi je i reci joj šta se desilo.“

„Važi.“

Hep otrča do kola hitne pomoći i pope se unutra. Bili Vereker zalupi vrata za njim, a onda pozva i ostalu dvojicu. Ovi su opčinjeno zurili u slupani „ševi“.

Nekoliko trenutaka kasnije kola hitne pomoći krenuše, dok je sirena zavijala a crveno signalno svetlo pulsiralo krvavim senkama po šljaci benzinske pumpe. Stju ode do telefona i ubaci novčić.

Čovek iz „ševija“ umro je na trideset kilometara od bolnice. Udahnuo je poslednji put grgotavo, izdahnuo, štucnuo i prosto prestao da diše.

Hep izvadi čoveku novčanik iz džepa i pregleda ga. Bilo je tu sedamnaest dolara u gotovini. U kalifornijskoj vozačkoj dozvoli stajalo je da je to bio Čarls D. Kempion. Bila je tu i vojnička karta i slike žene i ćerke u plastičnoj foliji. Hep nije želeo da pogleda slike.

On strpa novčanik natrag u džep mrtvaca i reče Karlosu da isključi sirenu. Bilo je devet sati i deset minuta.

2.

Dugi kameni kej pružao se sa gradske plaže Ogunkvita, u državi Mejn, u Atlantski okean. Danas ju je podsećao na optužujući sivi prst i kada je Freni Goldsmit parkirala kola na javnom parkingu, mogla je da vidi kako Džesi sedi na njegovom kraju, kao puka silueta na popodnevnom suncu. Galebovi su se premetali i kreštali iznad njega, kao na nekom novoengleskom portretu naslikanom u stvarnom životu, i ona je sumnjala da bi se ijedan galeb usudio da to pokvari posravši se na besprekornu pamučnu plavu radnu košulju Džesija Rajdera. Najzad, on se bavio poezijom.

Znala je da je to Džesi zato što je njegov desetobrzinac stajao privezan za gvozdenu ogradu koja se pružala iza zgrade čuvara parkinga.

Gas, proćelavi, trbušasti gradski službenik, izlazio je da je dočeka. Cena za posetioce bila je dolar po kolima, ali on je znao da Freni živi u gradu i nije ni morao da se trudi i zagleda nalepnicu REZIDENT u uglu vetrobrana njenog „volvoa“. Fren je često dolazila ovamo.

Nego šta sam, pomisli Fren. U stvari, i zatrudnela sam tu, na plaži, na samo tri i po metra od tačke visoke plime. Draga Gromuljice: Začeta si na živopisnoj obali Mejna, tri i po metra iznad tačke visoke plime i dvadeset metara istočno od morskog zida. Mesto je obeleženo znakom X.

Gas podiže ruku prema njoj i napravi znak mira.

„Vaš momak je na kraju doka, gospođice Goldsmit.“

„Hvala, Gase. Kako posao?“

On s osmehom mahnu prema parkingu. Bilo je ukupno možda dvadesetak kola i na većini je videla plavobele nalepnice s natpisom REZIDENT.

„Ovako rano nema mnogo posla“, reče on. Bio je 17. jun. „Sačekajte dve nedelje pa ćemo da zaradimo nešto para za grad.“

„Kladim se. Ukoliko sve ne proneverite.“

Gas se nasmeja i vrati se unutra.

Freni se osloni jednom rukom o topao metal svojih kola, izu patike i nazu par gumenih sandala. Bila je to visoka devojka sa kosom boje kestena koja joj je padala do polovine leđa bluze boje kože. Lepa figura, duge noge koje su izazivale željne poglede. Mislila je da je pravi izraz za to među njenim kolegama s koledža bilo prva liga. Gle-gle, prava nuklearka. Mis Devojka sa koledža za 1990. godinu.

Tada se nasmejala sama sebi, i taj smeh zazvučao je pomalo gorko. Nastavljaš, reče sebi, kao da je ovo vest od svetske važnosti. Šesta glava: Hester Prin donosi vest o tome da će Perl posetiti velečasnog Dimesdejla.² Ali on nije bio nikakav Dimesdejl. On je bio Džesi Rajder, dvadesetogodišnjak, godinu dana mlađi od Naše Junakinje, Male Fren. Student koledža koji se bavi poezijom. To se moglo primetiti po njegovoj besprekornoj pamučnoj plavoj radnoj košulji.

Ona zastade na ivici peska i oseti kako joj vrelina priji tabane čak i kroz gumene sandale. Silueta na drugom kraju keja i dalje je bacala kamenčiće u vodu. Njena misao bila je delom zabavna, ali uglavnom užasavajuća. On zna kako izgleda tamo, pomisli ona. Lord Bajron, usamljen, ali ne i uplašen. Sedi tako sam i posmatra more koje vodi natrag, natrag do mesta gde leži Engleska. Ali ja, u izgnanstvu, možda nikad...

Daj, jebote!

Nije je toliko uznemirila ta misao, koliko stanje sopstvenog uma. Mladi muškarac, koga je pretpostavljala da voli, sedeo je tamo, a ona je stajala tu i pravila mu iza leđa karikaturu.

Ona pođe kejom, pažljivo i graciozno stupajući preko kamenja i pukotina. Bio je to stari kej, nekada deo lukobrana. Sada je većina čamaca bila vezana na južnom kraju grada, gde su bile tri marine i sedam motela-prčvarnica koji su se po čitavo leto razbijali od posla.

Hodala je polako, pokušavajući što je bolje mogla da se nosi mišlju da je prestala da ga voli tokom jedanaest dana koliko je znala da je „malčice napumpana“ po rečima Ejmi Lauder. Pa, on ju je i doveo u to stanje, zar ne?

Ali ne sam, to je izvesno. A još je i bila na piluli. To je bila najprostija stvar na svetu. Otišla je u ambulantu u studentskom gradu, rekla doktoru da ima bolne menstruacije i raznorazne neprijatne izrasline na koži i doktor joj je napisao recept. U stvari, dao joj je mesec dana za džabe.

Ona ponovo stade, sada iznad vode, gde su talasima počeli s leve i desne strane da se razbijaju o obalu. Palo joj je na pamet da ambulantni doktori verovatno slušaju o bolnim menstruacijama i bubuljicama jednako često koliko i apotekari o tome da te kondome moram da kupim za brata - u ovo vreme čak i češće. Mogla je isto tako da ode kod njega i da mu kaže: „Dajte mi pilulu. Jebaću se.“ Bila je punoletna. Zašto da se stidi? Ona pogleda Džesijeva leđa i uzdahnu. Zato što stid postaje način života. Krenu dalje.

U svakom slučaju, pilula nije delovala. Neko u odeljenju za kontrolu kvaliteta stare dobre fabrike „Ovril“ spavao je na smeni. Ili to, ili je ona zaboravila na pilulu, a onda zaboravila da je zaboravila.

Ona mu tiho priđe otpozadi i stavi mu obe ruke na ramena.

Džesi, koji je držao kamenčiće u levoj ruci i bacao ih Majci Atlantskoj desnom, kriknu i pokuša da ustane. Kamenčići se rasuše na sve strane, i on umalo ne obori Freni preko, u vodu. Malo je nedostajalo da upadne i sam, naglavačke.

Ona bespomoćno poče da se kikoće i odstupi s rukama na ustima, dok se on jarosno okretao, dobro građeni mladić crne kose, s naočarima sa zlatnim ramom i pravilnim crtama lica koje, na Džesijevo večno nezadovoljstvo, nikada nisu mogle sasvim da odraze svu senzitivnost njegovog bića.

„Đavolski si me preplašila!“ riknu on.

„O, Džesi“, kikotala se ona, „o, Džesi, žao mi je, ali bilo je smešno, stvarno.“

„Zamalo da padnemo u vodu“, reče on i kroči ozlojeđeno ka njoj.

Ona stupi unazad zbog toga, saplete se o kamen i tresnu na zadnjicu. Vilica joj škljocnu s jezikom između - prvoklasan bol! - i njen kikot prestade kao da je zvukpresečen nožem. Sama njena iznenadna zanemelost - isključi me, ja sam radio - izgledala je najsmešnije od svega i ona ponovo poče da se kikoće, uprkos činjenici da joj je jezik krvario a suze bola kuljale iz očiju.

„Jesi li dobro, Freni?“ On kleknu kraj nje, zabrinut.

Volim ga, pomisli ona s izvesnim olakšanjem. Blago meni.

„Jesi li se povredila, Fren?“

„Povređen mi je samo ponos“, reče ona, dopustivši mu da joj pomogne da ustane. „I ujela sam se za jezik. Vidiš?“ Ona ga isplazi, očekujući da kao nagradu dobije osmeh, ali on se namršti.

„Pobogu, Fren, stvarno krvariš.“ On izvadi maramicu iz zadnjeg džepa i pogleda je sumnjičavo. Onda je vrati nazad.

Njoj dođe slika na kojoj njih dvoje hodaju natrag prema parkingu i drže se za ruke, mladi ljubavnici pod letnjim suncem, ona s njegovom maramicom nabijenom u usta. Onda ona diže ruku osmehnutom, dobrodušnom službeniku i kaže: Zdvfavo-Gvfas.

Opet poče da se kikoće, uprkos jeziku koji ju je boleo i ukusu krvi u ustima od kog joj je bilo malo muka.

„Ne gledaj“, reče ona afektirano. „Sad ću da uradim nešto što dame ne rade.“

Osmehujući se malo, on teatralno prekri oči. Oslanjajući se na jednu ruku, ona isturi glavu preko ivice doka i pijunu - svetlocrveno. Fuj. Opet. I opet. Konačno, usta kao da joj se očistiše i ona se osvrnu i vide ga kako viri kroz prste.

„Izvini“, reče ona. „Prava sam seratorka.“

„Ne“, reče Džesi, iako je očigledno mislio suprotno.

„Da odemo na sladoled?“ upita ona. „Ti voziš. Ja plaćam.“

„Dogovor.“ On ustade i pomože joj da ustane. Ona opet pijunu preko. Svetlocrveno.

Oprezno, Fren ga upita: „Nisam odgrizla neko parče, zar ne?“

„Ne znam“, odgovori Džesi prijazno. „Jesi li progutala komadić?“ Ona s odvratnošću prekri usta rukom. „To nije smešno.“

„Nije. Izvini. Samo si ga zagrizla, Freni.“

„Ima li u jeziku arterija?“

Sada su se vraćali po doku i držali se za ruke. Ona je svaki čas zastajala da pljune. Svetlocrveno. Ništa od toga nije želela da proguta, a-a, nipošto.

„Jok.“

„Dobro.“ Ona mu stisnu ruku i osmehnu mu se ohrabrujuće. „Trudna sam.“

„Stvarno. Baš dobro. Znaš koga sam video u Port...“

On stade i pogleda je, lica najednom ukočenog i veoma, veoma opreznog. Oprez koji je tamo videla slamao joj je srce.

„Šta reče?“

„Trudna sam.“ Ona mu se osmehnu vedro, a onda pijunu preko. Svetlocrveno.

„Ala ti je vic, Freni“, reče on nesigurno.

„Nije vic.“

I dalje ju je gledao. Posle nekog vremena, krenuše dalje. Dok su prelazili preko parkinga, Gas izađe i mahnu im. Freni mu uzvrati mahanjem. Džesi takođe.

Stali su kod „Mlečne kraljice“ na autoputu broj I. Džes je uzeo „koka-kolu“ i sedeo je i srkao zamišljeno za volanom „volvoa“. Fren ga je naterala da njoj donese „vrhunski banana-split“, sedela je oslonjena o vrata, sa pola metra sedišta između njih, i kašičicom jela orahe, umak od ananasa i sladoledni surogat „Mlečne kraljice“.

„Znaš“, reče ona, „sladoled se kod M. K. sastoji uglavnom od mehurića. Jesi li znao to? Mnogo ljudi to ne zna.“

Džes je pogleda i ućuta.

„Istina“, reče ona. „Te mašine za sladoled u stvari su samo džinovske mašine za mehuriče. Zato ’Mlečna kraljica’ može da prodaje svoj sladoled tako jeftino. Imali smo separat o tome u ’Teoriji biznisa’. Ovce se šišaju na mnogo različitih načina.“

Džes je pogleda i oćuta.

„E, ako hoćeš pravi sladoled, moraš da odeš na mesto poput ’Diringove prodavnice sladoleda’, a to je...“

Grunuše joj suze.

On kliznu preko sedišta do nje i zagrli je oko vrata. „Freni, nemoj to. Molim te.“

„Banana-split kaplje po meni“, reče ona, i dalje jecajući.

Njegova maramica ponovo se pojavi i on je obrisa. Plač joj se pretvori u šmrkanje.

„Vrhunski banana-split sa umakom od krvi“, reče ona, gledajući ga crvenim očima. „Izgleda da ne mogu više da pojedem. Žao mi je, Džesi. Hoćeš li da ga baciš?“

„Naravno“, reče on kruto.

On joj ga uze, izađe i baci ga u kantu za đubre. Hoda čudno, pomisli Freni, kao da je snažno udaren nisko dole, tamo gde dečake boli. Pretpostavljala je da je na neki način to upravo i bilo mesto gde je bio udaren. Ali, ako baš hoćete da gledate na to i s druge strane, upravo tako je i ona hodala pošto joj je on oduzeo nevinost na plaži. Osećala se kao da ima gadan osip od pelena. Samo što od toga ne postaneš malčice napumpana.

On se vrati i uđe unutra.

„Jesi li zaista, Fren?“ upita on najednom.

„Jesam, zaista.“

„Kako se to desilo? Mislio sam da si na piluli.“

„Pa, pretpostavljam da je, pod jedan, neko u odeljenju kontrole kvaliteta u staroj dobroj fabrici ’Ovril’ spavao na smeni dok je moja serija prolazila na transportnoj traci, ili pod dva, da vama, momcima, u trpezariji UNH³ daju nešto što jača spermu, ili pod tri, da sam zaboravila da uzmem pilulu i potom zaboravila da sam zaboravila.“

Ona mu uputi stegnut, tanak, sunčani osmeh od kojeg on malčice ustuknu.

„Zašto se ljutiš, Fren? Pitam samo.“

„Pa, da odgovorim na tvoje pitanje drugačije, jedne tople aprilske noći, mora da je bilo dvanaestog, trinaestog ili četrnaestog, stavio si svoj penis u moju vaginu i doživeo orgazam, ejakulirajući tako spermu u milionima...“

„Prekini“, reče on oštro. „Ne moraš da...“

„Da šta?“ Spolja kao od kamena, unutra je bila užasnuta. Ni jednom, dok je zamišljala kako će se ta scena odvijati, nije je videla baš ovako.

„Da budeš toliko ljuta“, reče on neubedljivo. „Neću te ostaviti na cedilu.“

„Nećeš“, reče ona mekše. U ovom trenutku mogla je da mu uzme jednu ruku sa volana, da je zadrži u svojoj i potpuno zaleči raskol. Ali nije mogla sebe da natera na to. Nije on imao nikakvih razloga da poželi da je teši, bez obzira na to koliko je ta njegova želja bila prećutna ili nesvesna. Ona odjednom shvati da je, ovako ili onako, za neko vreme gotovo sa smehom i dobrim provodom. To je natera da ponovo poželi da zaplače i ona smrknuto odagna suze. Ona je bila Freni Goldsmit, ćerka Pitera Goldsmita, i nije nameravala da sedi na parkingu „Mlečne kraljice“ u Ogunkvitu i plače sve dok joj ne ispadnu te njene proklete, glupe oči.

„Šta želiš da uradiš?“ upita Džesi, vadeći cigarete.

„Šta ti želiš da uradiš?“

On kresnu šibicu i samo za trenutak, dok je dim cigarete lebdeo naviše, ona jasno vide kako se muškarac i dečak bore oko kontrole na jednom istom licu.

„O, do đavola“, reče on.

„Evo kako ja vidim izbor“, reče ona. „Možemo da se venčamo i zadržimo bebu. Možemo da se venčamo i odreknemo se bebe. Ili da se ne venčamo, a da ja zadržim bebu. Ili...“

„Freni...“

„Ili da se ne venčamo, a ja da ne zadržim bebu. Ili da abortiram. Pokriva li to sve? Jesam li išta izostavila?“

„Freni, zar ne možemo lepo da razgovaramo...“

„Mi to i radimo!“ siknu ona na njega. „Imao si svoju šansu i rekao si ’O, do đavola’. Tvoje reči. Ja sam samo navela moguće izbore. Naravno, ja sam imala malo više vremena da razradim dnevni red.“

„Hoćeš cigaretu?“

„Ne. To ne valja za bebu.“

„Freni, majku mu!“

„Zašto vičeš?“ upita ona blago.

„Zato što izgleda da si rešila da mi otežaš stvari koliko god možeš“, reče Džesi razjareno. On uspostavi kontrolu nad sobom. „Zao mi je. Prosto ne mogu da mislim da sam ja kriv za ovo.“

„Ne možeš?“ Ona ga pogleda podigavši obrvu. „I gledajte, devica će začeti.“

„Moraš li da budeš toliko prokleto drska? Rekla si da si na piluli. Poverovao sam ti. Zar je to toliko pogrešno?“

„Ne. To nije toliko pogrešno. Ali to ne menja činjenicu.“

„Izgleda da ne menja“, reče on smrknuto i baci neispušenu cigaretu. „Dakle, šta ćemo da radimo?“

„Stalno mene pitaš, Džesi. Ja sam samo iznela izbor onako kako ga vidim. Mislila sam da možda i ti imaš neku ideju. Tu je i samoubistvo, ali za sada to ne razmatram. Zato izaberi neku drugu mogućnost, pa ćemo o njoj razgovarati.“

„Venčajmo se“, reče on najednom snažnim glasom. Izgledao je kao čovek koji je zaključio da će najbolje razvezati Gordijev čvor tako što će ga preseći tačno po sredini. Punom parom napred, a oni koji kukaju neka se zavuku u potpalublje.

„Ne“, reče ona. „Ne želim da se udam za tebe.“

Činilo se kao da njegovo lice na okupu drži određen broj nevidljivih zakivaka i da su svi odjednom popušteni za okret i po. Sve se odjednom srozalo. Slika je bila toliko surovo komična da je morala da protrlja neravnu površinu u ustima povređenim jezikom kako bi sprečila da se ponovo zakikoće. Nije želela da se smeje Džesiju.

„Zašto ne?“ upita on. „Fren...“

„Moram da smislim svoje razloge za to. Neću da dopustim da me uvučeš u diskusiju o mojim razlozima zato što ih u ovom trenutku ne znam.“

„Ne voliš me“, reče on nadureno.

„U većini slučajeva, ljubav i brak uzajamno se isključuju. Izaberi nešto drugo.“

Dugo je ćutao. Igrao se novom cigaretom, ali nije je palio. Konačno, on reče: „Ne mogu ništa drugo da izaberem, Freni, zato što ne želiš da razgovaraš o ovome. Želiš da na meni stekneš poene.“

To je malo dirnu. Ona klimnu. „Možda si u pravu. U poslednjih nekoliko nedelja na meni su poene sticali drugi. Što se tebe tiče, Džesi, ti si pravi student sa koledža. Da ti dođe pljačkaš s nožem, ti bi poželeo da sazoveš seminar na tu temu.“

„O, zaboga.“

„Izaberi nešto drugo.“

„Ne. Ti si razmislila o svojim razlozima. Možda i meni treba malo vremena da razmislim.“

„Važi. Hoćeš da nas odvezeš natrag na parking? Odbaciću te i obaviću još neke poslove.“

Zurio je u nju, zaprepašćen. „Freni, dovezao sam se biciklom čak iz Portlenda. Imam sobu u motelu van grada. Mislio sam da ćemo provesti vikend zajedno.“

„U tvojoj sobi u motelu?! Ne, Džesi. Situacija se izmenila. Zajaši ti lepo svog desetobrzinca i odvezi se natrag u Portlend pa se javi kad razmisliš još malo o ovome. Nema žurbe.“

„Prestani da me jašeš, Freni.“

„Ne, Džese, ti si jahao mene“, podrugnu mu se ona u iznenadnom, furioznom besu, i tada je on lako ošamari nadlanicom po obrazu. Buljio je u nju, ošamućen.

„Izvini, Fren.“

„Izvinjenje prihvaćeno“, reče ona bezbojno. „Vozi dalje.“

Dok su se vozili natrag prema javnom parkingu, nisu razgovarali. Ona je sedela sa rukama sklopljenim u krilu i posmatrala odsečke okeana između kuća odmah zapadno od valobrana. Izgledaju kao sirotinjski stanovi, pomislila je. Ko je vlasnik ovih kuća od kojih većina i dalje ima slepo spuštene kapke ne mareći za leto čiji je početak zvanično za manje od nedelju dana? Profesori sa MIT-a.⁴ Bostonski lekari. Njujorški advokati. Te kuće nisu bile baš velike, imanja na obali u posedu ljudi čije se bogatstvo računa u brojevima od sedam i osam cifara. Ali, kada se porodice koje ih poseduju dosele ovamo, najniži koeficijent inteligencije na Obalskom drumu imaće Gas, službenik sa parkinga. Deca će imati desetobrzince poput Džesijevog. Imaće izraz dosade na licu i ići će sa roditeljima na jastoga za večeru i u posete Ogunkvitskom pozorištu. Dokono će tumarati glavnom ulicom, maskirani posle blagog letnjeg sumraka u ulične ljude. Nastavila je da gleda ljupke bleskove kobalta između zgomilanih kuća, svesna da joj vidik ometaju nove suze. Beli oblačić koji plače.

Stigoše do parkirališta i Gas im mahnu. Oni mu uzvratiše mahanjem.

„Žao mi je što sam te udario, Freni“, reče Džesi prigušenim glasom. „Uopšte nisam hteo.“

„Znam. Vraćaš se u Portlend?“

„Ostaću noćas ovde i zvaću te ujutru. Ali, odluka je na tebi, Fren. Ako odlučiš, znaš, da treba da abortiraš, sastrugaću odnekud gotovinu.“

„Namerno praviš fazon?“

„Ne“, reče on. „Ni najmanje.“ On kliznu preko sedišta i poljubi je čedno. „Volim te, Fren.“

Ne verujem u to, pomisli ona. Odjednom uopšte ne verujem u to... ali prihvatiću to blagonaklono. Toliko mogu.

„U redu“, reče ona tiho.

„Motel ’Svetionik’. Zovi ako budeš htela.“

„Važi.“ Ona kliznu za volan, odjednom veoma umorna. Jezik ju je krvnički boleo tamo gde se ujela.

On ode do mesta gde mu je bajs bio privezan za gvozdenu ogradu i dogura ga natrag do nje. „Voleo bih da se javiš, Fren.“

Ona se veštački osmehnu. „Videćemo. Zbogom, Džesi.“

Ona ubaci „volvo“ u brzinu, okrenu i odveze se preko parkirališta do Obalskog druma. Još je videla kako Džesi stoji pored svog bajsa, s okeanom iza leđa, i drugi put toga dana ona ga u mislima optuži da tačno zna kakva je to slika. Ovaj put, umesto da je to iritira, osetila je malo tuge. Ona nastavi da vozi, pitajući se hoće li okean ikada izgledati onako kako je njoj izgledao pre nego što se sve ovo desilo. Jezik ju je krvnički boleo. Ona otvori prozor i pijunu. Ovaj put sasvim belo, u redu. Osetila je snažan miris soli okeana, poput gorkih suza.

3.

Norma Brueta je u deset i četvrt ujutru probudila larma dečje svađe pod prozorom spavaće sobe i kantri muzika s kuhinjskog radija.

On ode do zadnjih vrata u gaćama i potkošulji, naglo ih otvori i razdra se: „Deco, da ste umukli!“

Trenutak pauze. Luk i Bobi digoše poglede ka njemu sa starog, zarđalog đubretarskog kamiona oko kojeg su se svađali. Kao i uvek kada bi video svoju decu, Norm je osetio kao da ga nešto vuče na dve različite strane odjednom. Srce ga je bolelo zato što ih vidi kako nose udeljene stvari i odeću koju poklanja Vojska spasa poput odeće kakvu nose crnačka deca u istočnom Arnetu; a istovremeno, prožeo bi ga užasan bes i naterao da poželi da ode tamo i izbije ih tako da se useru od batina.

„Da, tata“, reče Luk poslušno. Imao je devet godina.

„Da, tata“, odgovori Bobi kao odjek. On je navršavao sedmu.

Norm ostade da stoji još trenutak, zureći u njih, pa zalupi vrata. Zastade načas, zagledan neodlučno u gomilu odeće koju je juče nosio. Ležala je kod uznožja oronulog duplog kreveta, tamo gde ju je spustio.

Ta kučka jedna kurvinska, pomisli on. Nije mi čak ni okačila prnje.

„Lajla!“ dreknu on.

Nije bilo odgovora. Razmislio je da li ponovo da otkine vrata iz ragastova i upita Luka gde je kog đavola otišla. Dan za dodelu milostinje bio je tek sledeće nedelje, a ako je opet otišla u biro za nezaposlene u Brejntriju, bila je još veća budala nego što je mislio.

Nije se trudio da pita decu. Bio je umoran i osećao je mučnu, pulsirajuću glavobolju. Bilo je to nalik na mamurluk, ali prošle večeri popio je kod Hepa samo tri piva. Ta nesreća je stvarno bila žešća. Žena i dete mrtvi u kolima, a muškarac, Kempion, umro na putu za bolnicu. Dok se Hep vratio, državna patrola došla je i otišla, kao i šlep služba i pogrebna kola iz Brejntrija. Vik Palfri je dao izjavu čuvarima zakona u ime svih njih. Pogrebnik, koji je istovremeno bio i sreski mrtvozornik, odbio je da nagađa o tome šta je moglo tako da ih sredi.

„Ali kolera nije. I nemojte sad da idete okolo i plašite ljude pričom da jeste. Biće autopsija, pa ćete čitati o tome u novinama.“

Jadni mali seronja, pomisli Norm, oblačeći polako jučerašnju odeću. Glavobolja je stvarno počela da ga razbija. Ona deca bolje da budu mirna, inače će imati par slomljenih ruku kao temu za razgovor. Zašto kog đavola nemaju školu tokom cele godine?

On razmisli da li da uvuče košulju u pantalone, zaključi da predsednik verovatno tog dana neće navraćati u grad, i odvuče se u kuhinju u čarapama. Jarko sunce koje je ulazilo kroz istočne prozore natera ga da začkilji.

Pokvareni „filko“ radio iznad šporeta pevao je:

Ali, ma-ah-ala, ko će da mi kaže ako ne ti,

Mala, znaš li ko sam ja,

Prava sam muškarčina,

Mala, znaš li ko sam ja?

Stvari su baš daleko dogurale kad su morali da puštaju takvu crnačku rokenrol muziku na lokalnoj kantri stanici. Norm to isključi pre nego što je stiglo da mu rascopa glavu. Pored radija je stajala cedulja i on je uze, suzivši oči da bi je pročitao.

Dragi Norme,

Seli Hodžis veli da joj treba neko da pričuva decu ujutru i kaže da će da mi da dolar. Vratiću se se za ručak. Ima kobaje, ako oćeš. Volim te srce.

Lajla.

Norm ponovo spusti cedulju i ostade za trenutak samo tako da stoji, razmišljajući, pokušavajući da shvati. Bilo je prokleto teško misliti pored glavobolje. Čuvanje dece... dolar. Za ženu Ralfa Hodžisa.

Tri elementa mu se polako spojiše u glavi. Lajla je otišla da pričuva tri klinca Seli Hodžis kako bi zaradila vašljivi dolar, a njega ostavila sa Lukom i Bobijem. Boga mu, teška su to vremena kad muško mora da sedi kod kuće i briše deci nos kako bi njegova žena mogla da ode i ogrebe se za vašljivu kintu za koju ne može da se kupi ni pet litara benzina. Jebeno teška vremena.

Obuze ga tupi bes i to mu još više pogorša glavobolju. On se odvuče do frižidera, kupljenog kada je imao poprilično prekovremenih sati, i otvori ga. Većina polica bila je prazna, izuzev ostataka koje je Lajla ostavila u posudama hladnjaka. Mrzeo je te male plastične „taperver“ posude. Stari pasulj, stari kukuruz, ostaci umaka od čilija... ništa što bi čovek poželeo da pojede. Ništa unutra osim „taperver“ posuda i tri male, stare kobasice umotane u celofan. On se saže, zagledan u njih, i poznati bespomoćni bes sada mu dopuni potmulo bubnjanje u glavi. Te kobasice izgledale su kao da je neko odsekao kite trojici pigmeja tamo u Africi, Južnoj Americi, ili gde već ne, pizda im materina. Ionako mu nije bilo do jela. Osećao se prokleto bolesno, kad čovek malo bolje razmisli.

On ode do šporeta, kresnu šibicu na parčetu šmirgle prikucanom za zid iza njega, upali prednji prsten na gas, i stavi kafu. Onda sede i tupo sačeka da prokuva. Neposredno pre toga, morao je da iskopa maramicu iz zadnjeg džepa da bi dočekao jako, mokro kijanje. Prehladio sam se, pomisli. E baš lepo, povrh svega ostalog. Ali nije mu palo na pamet ni da pomisli na sluz koja je onom momku Kempionu tekla iz njonje prošle večeri.

Hep je bio u boksu garaže i montirao novi auspuh na „skauta“ Tonija Leominstera, a Vik Palfri se ljuljao na sklopivoj stolici za kampovanje, posmatrao ga i pio „dr pepera“ kada se oglasilo zvono.

Vik žmirnu. „To je državna patrola“, reče. „Izgleda da je ono tvoj brat od tetke. Džo Bob.“

„Dobro.“

Hep izađe iza „skauta“, brišući ruke o kučinu. Dok je prolazio kroz kancelariju on jako kinu. Mrzeo je letnje prehlade. One su bile najgore.

Džo Bob Brentvud, visok gotovo dva metra, stajao je kod zadnjeg kraja svojih patrolnih kola i punio rezervoar. Iza njega, tri pumpe koje je Kempion pregazio prošle večeri bile su uredno poredane kao mrtvi vojnici.

„Hej, Džo Bobe!“ reče Hep dok je izlazio.

„Hepe, bitango nijedna“, reče Džo Bob, prebaci ručku pumpe na automatsko točenje i prekorači crevo. Sreća tvoja da ovo mesto danas uopšte postoji.“

„Sranje, Stju Redman je video tipa kako nailazi i isključio pumpe. Ipak, bilo je poprilično varničenja.“

„Opet si imao prokletu sreću. Slušaj, Hep, nisam došao samo da napunim.“

„Je l’?“

Džo Bob pogleda Vika, koji je stajao kod vrata stanice. „Je li onaj matorac bio tu prošle večeri?“

„Ko? Vik? Jest’, on dolazi gotovo svake večeri.“

„Ume li da ćuti?“

„Naravski, valjda. On je sasvim na svom mestu.“

Automatsko punjenje se isključi. Hep iscedi za dodatnih dvadeset centi, a onda vrati brizgalicu na pumpu i isključi je. Vrati se do Džo Boba.

„Pa? Pričaj.“

„Pa, da uđemo. Mislim da i čiča treba da čuje. A ako budeš imao priliku, telefoniraj i ostalima koji su bili tu.“

Oni pređoše preko šljake i uđoše u kancelariju.

„Dobro jutro, policajac“, reče Vik.

Džo Bob klimnu.

„Kafe, Džo Bobe?“ upita Hep.

„Mislim da neću.“ Gledao ih je prodorno. „Stvar je u tome da ne znam koliko će moji pretpostavljeni da vole to što sam uopšte ovde. Mislim da neće. Zato, kada ti tipovi dođu ovamo, nemojte da im stavite do znanja da sam vam ja javio, važi?“

„Koji tipovi, policajac?“ upita Vik.

„Tipovi iz Ministarstva zdravlja“, reče Džo Bob.

Vik reče: „O, Isuse, bila je kolera. Znao sam.“

Hep pogleda jednog, pa drugog. „Džo Bobe?“

„Ništa ne znam“, reče Džo Bob i sede na jednu plastičnu „vulko“ stolicu. Koštunjava kolena dođoše mu gotovo do vrata. On uze paklicu „česterfilda“ iz džepa bluze i upali cigaretu. „Onaj Finegan, mrtvozornik...“

„Taj se mnogo pravio pametan“, reče Hep oštro. „Trebalo je da ga vidiš kako se šepuri ovde, Džo Bobe. Ko junoša kome se prvi put digo. Ućutkivao ljude i sve tako.“

„Tako je, on je veliko govno u maloj noši“, složi se Džo Bob. „E, on je doveo doktora Džejmsa da pogleda tog Kempiona, pa su njih dvojica pozvali još jednog doktora koga ne poznajem. Onda su zvali telefonom Hjuston. I oko tri jutros oni su došli na onaj mali aerodrom blizu Brejntrija.“

„Ko je došao?“

„Patolozi. Njih trojica. Bili su unutra sa leševima do otprilike osam sati. Pretpostavljam da su ih seckali, ali ne znam zasigurno. Onda su pozvali Centar za zaraze u Atlanti, i ti tipovi ima da stignu ovamo danas po podne. Ali rekli su da u međuvremeno državno Ministarstvo zdravlja pošalje nekoliko momaka ovamo da posete sve one koji su sinoć bili u stanici, kao i one koji su vozili kola hitne do Brejntrija. Ne znam, ali meni zvuči kao da hoće da vas stave u karantin.“

„Au, majku mu“, reče Hep, uplašen.

„Centar za zaraze u Atlanti je savezni“, reče Vik. „Zar bi slali pun avion federalaca samo zbog kolere?“

„Jebeš me, ako znam“, reče Džo Bob. „Ali mislio sam da vi, momci, imate pravo to da znate. Koliko sam čuo, samo ste probali da pomognete.“

„Hvala ti, Džo Bobe“, reče Hep lagano. „Šta su rekli Džejms i taj drugi doktor?“

„Ne mnogo. Ali izgledali su uplašeno. Nikad nisam video da doktori izgledaju tako uplašeno. To mi se i nije mnogo dopalo.“

Spusti se teška tišina. Džo Bob ode do mašine za pića i uze flašu „freske.“ Tiho šištanje mehurića začulo se kada je skinuo poklopac. Dok je Džo Bob ponovo sedao, Hep izvadi papirnu maramicu iz kutije kod kase, obrisa slinavi nos i stavi je presavijenu u džep svog masnog radnog kombinezona.

„Šta ste saznali o Kempionu?“ upita Vik. „Bilo šta?“

„Još proveravamo“, reče Džo Bob praveći se malo važan. „Po ličnoj karti, bio je iz San Dijega, ali dosta toga u njegovom novčaniku dve ili tri godine već ne važi. Vozačka dozvola mu je istekla. Imao je karticu ’bank amerika’ izdatu 1986, koja je takođe istekla. Imao je i vojnu knjižicu, pa proveravamo i kod njih. Kapetan sluti da Kempion već možda četiri godine nije živeo u San Dijegu.“

„Dezertira?“ upita Vik. On izvadi veliku crvenu maramicu, zakrklja i pijunu u nju.

„Još ne znam. Ali, po vojnoj knjižici morao je da služi do 1997, a bio je u civilki, sa porodicom, i to jebeno daleko od Kalifornije, pa vi vidite šta vam pričam.“

„Pa, stupiću u kontakt s ostalima i reći im šta si nam rekao“, reče Hep. „Mnogo ti hvala.“

Džo Bob ustade. „Naravski. Samo gledajte da mi se ime ne pomene. Ne bih voleo da izgubim posao. Vaši drugari ne moraju da znaju ko vam je javio, zar ne?“

„Ne moraju“, reče Hep, a Vik to ponovi.

Dok je Džo Bob išao prema vratima, Hep reče pomalo kao da se pravda: „To ti je pet ravno za benzin, Džo Bobe. Truba mi je da tebi naplaćujem, ali kad su stvari ovakve...“

„U redu je.“ Džo Bob mu pruži kreditnu karticu. „Država plaća. A imam i odsečak da pokažem zašto sam bio ovde.“

Dok je Hep popunjavao odsečak, dvaput je kinuo.

„Pripazi na to“, reče Džo Bob. „Nema ništa gore od letnje prehlade.“

„Ko da ne znam.“

Odjednom, iza njih, Vik reče: „Možda to i nije prehlada.“

Oni se okrenuše ka njemu. Vik je izgledao uplašeno.

„Jutros sam se probudio od kijanja i temperature“, reče Vik. „Imao sam i gadnu glavobolju. Uzeo sam nekoliko aspirina pa se malo povuklo, ali i dalje sam pun slina. Možda smo se zarazili. Onim što je imao Kempion. Onim od čega je umro.“

Hep ga je dugo gledao, i samo što je zaustio da iznese razloge zbog kojih je to nemoguće, on ponovo kinu.

Džo Bob ih je gledao ozbiljno za trenutak, a onda reče: „Znaš, Hepe, možda i ne bi bilo loše da zatvoriš pumpu. Samo danas.“

Hep ga pogleda, uplašen, i pokuša da se seti tih svojih razloga. Nije mogao da se seti nijednog. Mogao je da se seti samo toga da se i sam probudio sa glavoboljom i slinavim nosem. Pa, svako se prehladi ponekad. Ali, pre nego što se taj Kempion pojavio, njemu je bilo dobro. Sasvim dobro.

Troje malih Hodžisa imali su šest godina, četiri godine i osamnaest meseci. Mlađe devojčice su dremale, a najstariji od njih, dečak, bio je pozadi i kopao rupu. Lajla Bruet bila je u dnevnoj sobi i gledala „Mlade i nemirne“. Nadala se da se Seli neće vratiti pre nego što se završi. Ralf Hodžis je kupio veliki TV u boji kada su stvari u Arnetu bile bolje, a Lajla je baš volela da gleda popodnevne serije u boji. Sve je bilo mnogo lepše.

Ona povuče dim cigarete, a onda izbaci grčevito dim kada je spopade snažan kašalj. Ode u kuhinju i ispljunu puna usta sranja iz sebe u slivnik. Ustala je kašljući, i ceo dan osećala se kao da joj neko golica grlo perom.

Ona se vrati u dnevnu sobu pošto je najpre zvirnula kroz prozor ostave da se uveri da je sa Bertom Hodžisom sve u redu. Sada su išle reklame, dve boce koje igraju na klozetskoj šolji. Lajla dopusti da joj pogled luta po sobi i požele da i njena kuća izgleda ovako lepo. Selin hobi bio je da boji slike Hrista po brojevima, i sve su se nalazile u dnevnoj sobi, u lepim ramovima. Njoj se naročito dopadala velika slika Poslednje večere postavljena iza TV-a; stigla je sa šezdeset različitih uljanih boja, rekla joj je Seli, i trebalo joj je gotovo tri meseca da je dovrši. Bilo je to pravo umetničko delo.

Baš kada je ponovo počela serija, mala Čeril zaplače uz zavijajuće, ružno dranje isprekidano naletima kašlja.

Lajla ugasi cigaretu i pohita u spavaću sobu. Eva, četvorogodišnjakinja, i dalje je čvrsto spavala, ali Čeril je ležala na leđima u kolevci, i lice joj je poprimalo zabrinjavajuću ljubičastu boju. Njen plač počeo je da zvuči pridavljeno.

Lajla, koja se nije plašila gušobolje pošto su je preležala oba njena sina, podiže je za pete i čvrsto je pljesnu po leđima. Nije imala pojma preporučuje li doktor Spok ovakav tretman ili ne, zato što ga nikad nije čitala. Sasvim lepo je delovalo na malu Čeril. Ona zakreketa kao žaba i odjednom ispljunu zapanjujuću količinu šlajma na pod.

„Bolje?“ upita Lajla.

„Ta“, reče mala Čeril. Gotovo da je odmah ponovo zaspala.

Lajla počisti šlajm papirnom maramicom. Nije mogla da se seti da je ikada videla bebu da iskašlje toliko slina odjednom.

Ona ponovo sede pred „Mlade i nemirne“, mršteći se. Upali novu cigaretu, kinu kod prvog dima, a onda poče i sama da kašlje.

4.

Bilo je jedan posle ponoći.

Starki je sedeo sam za dugim stolom i prosejavao listove žutog pelira. Njihov sadržaj ga je užasavao. Služio je svojoj zemlji trideset šest godina, i počeo je kao zaplašeni pitomac na Vest Pointu. Osvajao je medalje. Razgovarao je sa predsednicima, nudio im savete, i povremeno njegovi saveti bili bi prihvaćeni. I ranije je prolazio kroz mračne trenutke, kroz mnogo njih, ali ovo...

Plašio se, toliko se duboko plašio da se jedva usuđivao sebi samom to da prizna. Bila je to ona vrsta straha od koje se može poludeti.

Vođen naglim impulsom, on ustade i ode do zida gde je pet praznih TV monitora gledalo u prostoriju. Dok je ustajao, koleno mu udari o sto, od čega jedan list pelira pade preko ivice. Lenjo je padao lelujajući se kroz mehanički pročišćen vazduh i spustio se na pločicu, napola u senci stola, napola izvan nje. Neko ko bi stajao iznad nje i gledao dole video bi ovo:

NE POTVRĐENO

IZGLEDA RAZUMNO

SOJ KODIRAN 848-AB

KEMPION, (V.) SALI

PREBACIVANJE I MUTACIJA ANTIGENA.

VISOK RIZIK / IZUZETNA SMRTNOST

I ZARAZNOST PROCENJENA NA

PONAVLJAM 99,4%. CENTAR ZA ZARAZU ATLANTA

SHVATA. STROGO POVERLJIVO: DOSJE PLAVO.

KRAJ

P-T-222312A

Starki pritisnu dugme ispod srednjeg ekrana i slika blesnu onespokojavajuće iznenadno. Prikazala je zapadnu pustinju Kalifornije, s pogledom na istok. Bila je pusta, i ta pustoš bila je jeziva zbog crvenkasto-ljubičastog tona infracrvene fotografije.

Tamo je, napolju, pravo napred, pomisli Starki. Projekt Plavo.

Strah ponovo pokuša da ga zapljusne. On posegnu u džep i izvadi plavu pilulu. Njegova ćerka je to zvala „spuštačem“. Imena nisu bila važna; rezultati jesu. On je uze nasuvo, zgrčivši suvo, glatko lice na trenutak dok je gutao.

Projekt Plavo.

On pogleda druge prazne monitore, a onda uključi slike na svima. Četvorka i petica prikazivale su laboratorije. Četvorka je bila fizika, petica virusna biologija. Laboratorija za virusnu biologiju bila je puna kaveza sa životinjama, uglavnom sa zamorcima, rezus majmunima i sa nekoliko pasa. Nijedna životinja nije izgledala kao da spava. U laboratoriji za fiziku mala centrifuga i dalje se okretala ukrug. Starki se žalio na to. Žalio se ogorčeno. Bilo je nečeg jezivog u toj centrifugi koja se veselo obrtala ukrug i ukrug dok je doktor Ezvik ležao mrtav na podu u blizini, opružen kao strašilo koje je preturio snažan vetar.

Objasnili su mu da je ta centrifuga povezana sa osvetljenjem, i ako budu isključili centrifugu, pogasiće se i svetla. A kamere tamo dole nisu bile opremljene za infracrveno snimanje. Starki je shvatao. Možda još koji glavonja dođe iz Vašingtona i poželi da pogleda mrtvog dobitnika Nobelove nagrade koji leži sto dvadeset metara ispod pustinje, manje od kilometra i po odatle. Ako isključimo centrifugu, isključićemo i profesora. Elementarno. Njegova ćerka bi to nazvala „kvakom 22“.

On uze još jedan „spuštač“ i pogleda monitor 2. Ovaj mu se najmanje dopadao od svih. Nije mu se sviđao muškarac sa licem u čorbi. Šta kad bi ti neko prišao i rekao: Provešćeš večnost s njuškom u tanjiru čorbe. Poput onog starog fazona sa tortom u lice; više nije smešno kada se dogodi tebi.

Monitor 2 prikazivao je ekspres-restoran Projekta Plavo. Nesreća se dogodila baš između dve smene, i u restoranu nije bilo mnogo posetilaca. Pretpostavljao je da njima nije mnogo važno da li su umrli u restoranu, spavaćoj sobi ili laboratoriji. Ipak, taj muškarac sa licem u čorbi...

Čovek i žena u plavim radnim kombinezonima bili su sklupčani kraj mašine sa slatkišima. Čovek u belom kombinezonu ležao je pored „siburg“ džuk-boksa. Za samim stolovima bilo je devet muškaraca i četrnaest žena, neki od njih skljokali su se kod „Čokoladne domaćice“, a neki su i dalje čvrsto držali prosute čaše „koka-kole“ i „sprajta“ u ukočenim rukama. A za drugim stolom, blizu kraja, nalazio se čovek identifikovan kao Frenk D. Brus. Njegovo lice bilo je u tanjiru nečega što je ličilo na „Kembelovu“ teleću čorbu.

Prvi monitor prikazivao je samo digitalni časovnik. Do 13. juna, svi brojevi na tom časovniku bili su zeleni. Sada su postali jarkocrveni. Zaustavili su se. Cifre su bile sledeće: 06:13:90:02:37:16.

13. jun 1990. Dva sata i trideset sedam minuta ujutru. I šesnaest sekundi.

Iza njega se oglasi glasno brujanje.

Starki isključi monitore jedan po jedan, a onda se okrenu. Vide list pelira na podu i stavi ga natrag na sto.

„Uđite.“

Bio je to Krajton. Izgledao je ozbiljno, a koža mu je bila boje škriljca. još loših vesti, pomisli Starki mirno. Još neko je zaronio iz sve snage u tanjir hladne teleće čorbe.

„Zdravo, Lene“, reče on tiho.

Len Krajton klimnu. „Bili. Ovo... Zaboga, ne znam kako da ti kažem.“

„Mislim da je najbolje reč po reč, vojniče.“

„Oni ljudi što su nosili Kempionov leš završili su sa preliminarnim testovima u Atlanti i vesti nisu dobre.“

„Svi?“

„Petorica sigurno. Ima jedan - zove se Stjuart Redman - koji je za sada negativan. Ali, koliko možemo da zaključimo, sam Kempion bio je negativan duže od pedeset sati.“

„Samo da Kempion nije pobegao“, reče Starki. „To obezbeđenje je bilo traljavo, Lene. Veoma traljavo.“

Krajton klimnu.

„Nastavi.“

„Arnet je stavljen pod karantin. Dosad smo izolovali najmanje šesnaest slučajeva primarnog A-gripa koji se neprestano menja. A to su samo oni očiti.“

„Vesti na medijima?“

„Do sada, nema problema. Veruju da je reč o crnom prištu.“

„Šta još?“

„Jedan veoma ozbiljan problem. Imamo pripadnika teksaške saobraćajne patrole po imenu Džozef Robert Brentvud. Njegov brat od tetke vlasnik je benzinske pumpe gde je Kempion skončao. Juče ujutru svratio je da kaže Heskambu da dolaze ljudi iz Ministarstva zdravlja. Pokupili smo Brentvuda pre tri sata i sada je na putu za Atlantu. U međuvremenu, propatrolirao je pola Istočnog Teksasa. Sam bog zna sa koliko je ljudi bio u kontaktu.“

„O, sranje“, reče Starki, i ostade užasnut vodnjikavom slabošću sopstvenog glasa i jezom koja mu se javila blizu testisa i sada se širila na stomak. Zaraznost od 99,4%, pomisli on. To mu je ludački sviralo i sviralo u glavi. A to znači 99,4% izuzetnog mortaliteta, zato što ljudsko telo ne može da proizvede antitela neophodna da zaustave antigenski virus koji se neprestano menja. Svaki put kad telo proizvede pravo antitelo, virus se jednostavno izmeni u nešto drugačiji oblik. Iz istog razloga gotovo je nemoguće napraviti vakcinu.

99,4%.

„Zaboga“, reče on. „To je sve?“

„Pa...“

„Nastavi. Završi.“

I tada, blago, Krajton reče: „Hamer je mrtav, Bili. Samoubistvo. Pucao je sebi u oko iz službenog pištolja. Specifikacije Projekta Plavo bile su mu na stolu. Verujem da je mislio kako mu bolja oproštajna poruka nije potrebna.“

Starki sklopi oči. Vik Hamer je... bio je... njegov zet. Kako sada da kaže Sintiji za ovo? Žao mi je, Sindi. Vik je danas iz sve snage zaronio u tanjir hladne čorbe. Evo, uzmi jedan „spuštač“. Vidiš, došlo je do propusta. Neko je pogrešio kod kutije. Neko drugi je zaboravio da povuče prekidač koji bi zapečatio bazu. Propust je trajao samo četrdesetak sekundi, ali bilo je dovoljno. Kutija se zove „ušmrkivač“. Proizvedena je u Portlendu, Oregon, Ugovor Ministarstva odbrane broj 164480966.

Kutije priključene na zasebna kola spajaju tehničarke, i to tako da nijedna stvarno ne zna šta radi. Jedna od njih je možda mislila na to šta da pripremi za večeru, a onaj ko je trebalo da proverava njen rad možda je mislio na to kako da proda porodična kola. U svakom slučaju, Sindi, poslednja koincidencija je bila da je čovek na stražarskom mestu broj četiri, čovek po imenu Kempion, video da brojke postaju crvene taman na vreme da izađe iz sobe pre nego što se vrata zalupe i magnetski zaključaju. Onda je pokupio porodicu i pobegao. Provezao se kroz glavnu kapiju samo četiri minuta pre nego što su se oglasile sirene, pre nego što smo zapečatili celu bazu. Počeli su da ga traže tek sat kasnije, zato što na stražarskim mestima nema monitora - negde u nizu moraš da prestaneš da nadzireš nadzirače, jer će svi na svetu postati prokleti tamničari - i svi su prosto pretpostavljali da je on tamo i da čeka da njuškala dođu i odvoje čiste delove od prljavih. Tako je stekao nešto fore i bio je dovoljno pametan da koristi seoske puteve i dovoljno srećan da ne odabere nijedan gde bi mu se kola zaglavila. Onda je neko iz komande morao da donese odluku treba li uključiti državnu policiju, FBI ili i jedne i druge i taj čuveni begunac nestao je bez traga, a kada je neko zaključio da time treba da se pozabavi Radionica, taj srećni seronja - taj srećni bolesni seronja - stigao je u Teksas, i kada su ga konačno uhvatili, više nije bežao jer su on, žena i kćerkica bili smešteni u mrtvačnicu neke jadne palanke po imenu Brejntri, u Teksasu. U svakom slučaju, Sindi, ono što hoću da kažem jeste da je ovo bio lanac koincidencija kakav bi ti bio potreban da pobediš na irskoj lutriji. Uz malo nekompetentnosti za sreću - zlu sreću, mislim, izvini, molim te - ali uglavnom je to bilo nešto što se prosto dogodilo. Ni za šta od toga tvoj muž nije bio kriv. Ali, on je bio na čelu projekta, video je kako situacija eskalira, a onda...

„Hvala, Lene“, reče on.

„Bili, da li bi želeo...“

„Biću gore za deset minuta. Hoću da zakažeš sastanak svih članova štaba za tačno petnaest minuta. Ako su u krevetu, izbaci ih odatle.“

„Da, ser.“

„I Lene...“

„Da?“

„Drago mi je što si mi ti rekao.“

„Da, ser.“

Krajton ode. Starki baci pogled na sat, onda ode do monitora ugrađenih u zid. Uključi dvojku, stavi ruke na leđa i zamišljeno se zagleda u nemi restoran Projekta Plavo.

5.

Leri Andervud obiđe kolima oko ćoška i između požarnog hidranta i nečije kante za đubre koja je upala u slivnik pronađe dovoljno veliki prostor da parkira „datsun zed“. U kanti za đubre bilo je nečeg neprijatnog i Leri pokuša da kaže samom sebi kako nije stvarno video poluukočenu mrtvu mačku i pacova koji joj grize trbuh obrastao belom dlakom. Pacov je previše brzo nestao kada su farovi u luku prešli preko njega, tako da možda i nije bio tamo. Mačka je, međutim, ostala ukočena u tom stanju. A ako veruješ u jedno, pretpostavi on dok je gasio motor „zeda“, moraš verovati i u drugo. Zar nisu, beše, rekli da u Parizu ima najviše pacova na svetu? Sva ta stara kanalizacija. Ali, ni Njujork nije bio loš. A ako se dovoljno dobro sećao svog promašenog detinjstva, u Njujorku nisu svi pacovi išli na četiri noge. I, uostalom, kog đavola radi tu, parkiran ispred ove propale fasade od mrkog peščara, i razmišlja o pacovima?

Pre pet dana, 14. juna, bio je u sunčanoj Južnoj Kaliforniji, domu narkosa, otkačenih religija, jedinih kantri i vestern klubova sa go-go plesačicama na svetu, i Diznilenda. Jutros je u petnaest do četiri stigao na obalu drugog okeana i platio da bi prešao preko mosta Triboro. Rominjala je sumorna kiša. Samo u Njujorku rana letnja kiša može da izgleda tako nemilosrdno sumorno. Leri je sada mogao da vidi kako se kapi množe na vetrobranu „zeda“, dok nagoveštaji zore počinju da se provlače istočnim nebom.

Dragi Njujorku: vratio sam se kući.

Možda su Jenkiji u gradu. To bi moglo da opravda toliki put. Poći podzemnom do stadiona, popiti pivo, pojesti viršle i gledati kako Jenkiji razbucavaju Klivlend ili Boston...

Misli mu odlutaše, i kad im se vratio video je da je svetlost mnogo ojačala. Sat na kontrolnoj tabli pokazivao je 6:05. Zadremao je. Vide da je pacov bio pravi. Pacov se vratio. Pacov je sebi iskopao popriličnu rupu u stomaku mrtve mačke. Lerijev prazan želudac lagano se prevrnu. On pomisli da pritisne sirenu i zaplaši ga jednom za svagda, ali obeshrabriše ga usnule fasade sa svojim praznim kantama za đubre koje su stajale kao stražari na dužnosti.

On utonu dublje u sedište kako ne bi morao da posmatra kako pacov doručkuje. Samo griz, dobričino, a onda natrag u podzemnu. Ideš večeras na stadion Jenkija? Možda te vidim tamo, druže stari. Mada zaista sumnjam da ćeš ti videti mene.

Pročelje zgrade bilo je iškrabano grafitima, tajanstvenim i zlokobnim: ČIKO 116, ZORO 93, MALA EJBI #1! Kada je on bio mali, pre nego što mu je otac umro, to je bio dobar kraj. Dva kamena psa čuvala su stepenište koje je vodilo prema duplim vratima. Godinu dana pre nego što se zaputio prema obali, vandali su demolirali onog desnog od šapa naviše. Sada nije bilo nijednog, sa izuzetkom jedne zadnje šape levog psa. Telo kojem je bila potpora potpuno je nestalo, i možda je krasilo ćumez nekog portorikanskog narkomana. Možda ga je uzeo ZORO 93 ili MALA EJBI #1! Možda su ga jedne mračne noći odneli pacovi u neki napušteni tunel podzemne. Što se njega tiče, možda su uzgred odneli i njegovu majku. Pretpostavljao je da bi barem trebalo da se popne uz stepenice i uveri se da je njeno prezime i dalje na poštanskom sandučetu stana broj 15, ali bio je previše umoran.

Ne, prosto će sedeti ovde i dremati, prepustivši poslednjim ostacima crvenih pilula u svom sistemu da ga probude oko sedam. Onda će otići i videti da li njegova majka i dalje živi tu. Možda bi najbolje bilo da je nema. Možda se onda ne bi ni gnjavio s Jenkijima. Možda bi samo uzeo sobu u Bitmoru, odspavao tri dana, a onda krenuo natrag na zlatni Zapad. U ovom svetlu, na ovoj kiši, dok su mu noge i glava još drhtali od iscrpljenosti, Njujork je bio šarmantan koliko i mrtva kurva.

Misli opet počeše da mu lutaju i motaju se oko poslednjih devet nedelja, pokušavajući da pronađu neki ključ i objasne kako to možeš da lupaš glavom o kamene zidove šest dugih godina, sviraš po klubovima, praviš demo trake, sviraš kao prateći muzičar, sve to, a onda odjednom uspeš za devet nedelja. Pokušaj da to skontaš u glavi bio je isti kao pokušaj da progutaš kvaku. Mora da postoji odgovor, pomisli on, objašnjenje koje će mu dopustiti da odbaci ružnu pomisao da je sve to bio običan hir, zaokret sudbine, kako bi rekao Dilan.

On utonu u dublji san, sa rukama prekrštenim na grudima, prelazeći preko toga iznova i iznova, a pomešana sa svim tim bila je i ta nova stvar, kao duboki i zlokobni kontrapunkt, jedan ton na pragu čujnosti odsviran na sintisajzeru, koji se čuje kao migrena i deluje kao predosećanje: pacov koji kopa po lešu mrtve mačke, njam, njam, i prosto traži tamo nešto ukusno. Zakon džungle, čoveče, ako si na drveću, onda ima da se ljuljaš...

Počelo je u stvari pre osamnaest meseci. Svirao je sa „Dronjavim restlovima“ u jednom klubu na Berkliju, kada ga je pozvao čovek iz Kolumbije. Ne neki budža, već običan fizikalac u vinilnom vinogradu. Nil Dajmond je mislio da snimi jednu njegovu pesmu, stvar koja se zvala „Mala, znaš li ko sam ja?“

Dajmond je pravio album, samo sa svojim pesmama osim stare stvari Badija Holija, „Udade se Pegi Su“, i možda te pesme Lerija Andervuda. Pitanje je bilo da li bi Leri voleo da dođe i snimi demo verziju, a onda svira kao prateći muzičar? Dajmond je hteo drugu akustičnu gitaru, i stvar mu se mnogo dopadala.

Leri je rekao da.

Snimanje je trajalo tri dana. Bilo je dobro. Leri se upoznao sa Nilom Dajmondom, Robijem Robertsonom i Ričardom Perijem. Pomenuli su ga na unutrašnjem omotu albuma i platili po sindikalnoj tarifi. Ali „Mala, znaš li ko sam ja?“ nije stavljena na album. Druge večeri snimanja Dajmond je doneo sopstvenu stvar pa je, umesto toga, ona stavljena na album.

Pa, rekao je čovek iz Kolumbije, živa šteta. Dešava se. Da ti kažem - snimi ti ipak demo verziju. Videću mogu li nešto da uradim. I tako je Leri snimio demo verziju i našao se ponovo na ulici. U El-eju su bila teška vremena. Bilo je snimanja tu i tamo, ali ne mnogo.

Konačno je dobio posao kao gitarista u večernjem klubu, gde je pevušio stvari kao što su „Tiho, dok te ostavljam“ i „Mesečeva reka“ dok su matori mačori pričali o biznisu i gutali italijansku hranu. Pisao je stihove na ceduljicama, jer ih je inače mešao ili sasvim zaboravljao i svirao akorde uz „mmmmmmmmm, ta-da-mmmmmm“ dok je pokušavao da zvuči uglađeno kao Toni Benet, improvizovao i osećao se kao seronja. Postao je morbidno svestan tihe bljutave muzike po liftovima i supermarketima.

Onda, pre devet nedelja, kao grom iz vedra neba, javio se čovek iz Kolumbije. Želeli su da izdaju njegov demo snimak kao singl. Da li bi mogao da se vrati i dosnimi ga? Naravski, rekao je Leri. Mogao je to da uradi. Tako je u nedelju po podne ušao u „Kolumbijine“ studije u Eleju, snimio pratnju sopstvenog glasa na „Mala, znaš li ko sam ja?“ za oko jedan sat, a onda za B stranu snimio pesmu koju je napisao za „Dronjave restlove“, sa nazivom „Štediša“. Čovek iz Kolumbije predao mu je ček na pet stotina dolara i smrdljivi ugovor koji je Lerija obavezivao više nego kompaniju za snimanje ploča. Rukovao se sa Lerijem, rekao mu da mu je drago što im se priključio, uputio mu mali, sažaljivi osmeh kad ga je Leri upitao kako će singl biti promovisan, a onda otišao. Bilo je prekasno da se ček unovči, pa je Leri protrčao kroz svoj repertoar kod „Dina“ sa njim u džepu. Pri kraju prvog dela nastupa otpevao je blagu verziju pesme „Mala, znaš li ko sam ja?“ Jedini ko je to primetio bio je gazda „Dina“, koji mu je rekao da crnački bi-bap sačuva za čistače.

Pre sedam nedelja, čovek iz Kolumbije javio se ponovo i rekao mu da nabavi primerak „Bilborda“. Leri je odjurio. „Mala, znaš li ko sam ja?“ bila je jedna od vrućih nada za tu nedelju. Leri je onda pozvao čoveka iz Kolumbije, a ovaj je pitao Lerija da li bi voleo da ruča sa nekim pravim budžama. Da razgovara o albumu. Svi su bili zadovoljni singlom, koji se već puštao u Detroitu, Filadelfiji i Portlendu, u Mejnu. Izgledalo je kao da će da upali. Već četiri noći za redom pobedio je u takmičenju „Bitka zvukova“, na jednoj detroitskoj soul stanici. Izgleda da niko nije znao da je Leri Andervud belac.

Za ručkom se napio i jedva da je primetio kakav je bio ukus njegovog lososa. Kao da nikome nije smetalo što se uroljao. Jedan budža je rekao da ga ne bi čudilo da „Mala, znaš li ko sam ja?“ osvoji ovogodišnji Gremi. Sve je to slavno zvonilo u Lerijevim ušima. Osećao se kao čovek u snu, i dok se vraćao u stan bio je čudnovato ubeđen da će ga udariti kamion i da će se time sve okončati. Budže iz Kolumbije predale su mu novi ček, na 2.500 dolara. Kada se vratio kući, Leri je uzeo telefon i počeo da zove. Prvi poziv bio je za Morta „Dina“ Grina. Leri mu je rekao da će morati da nađe nekog drugog da mu svira „Žutu ptičicu“ dok gosti jedu njegovu vašljivu nedokuvanu pastu. Onda je zvao svakoga kog je mogao da se seti, uključujući i Barija Griga iz „Restlova“. A onda je otišao i urnisao se od alkohola.

Pre pet nedelja singl je ušao među Vrućih sto u „Bilbordu“. Kao broj osamdeset devet. Opa bato! Te nedelje proleće je zaista došlo u Los Anđeles, i jednog vedrog i blistavog majskog popodneva, sa zgradama toliko belim i okeanom toliko plavim da su od toga oči mogle da ti ispadnu i skotrljaju ti se niz obraze kao klikeri, prvi put je čuo svoju ploču na radiju. Bilo je tamo troje ili četvoro prijatelja, uključujući i njegovu tadašnju devojku, i svi su bili skromno dignuti, na kokainu. Leri je izlazio iz čajne kuhinje u dnevnu sobu sa kesom punom keksa „tol haus“ kada se začuo poznati slogan KLMT-a - Noooooova... MUZIKA! A onda se Leri ukočio kada je čuo zvuk sopstvenog glasa iz „tehniks“ zvučnika:

Znam da nisam rekao da ću doći

Znam da nisi znala da sam u gradu,

Ali, mala, ko će da mi kaže ako ne ti,

Mala, znaš li ko sam ja?

Prava sam muškarčina,

Reci, mala, znaš li ko sam ja?

„Zaboga, pa to sam ja“, rekao je. Ispustio je keks na pod, a onda ostao da stoji zinuvši, skamenjen, dok su mu prijatelji aplaudirali.

Pre četiri nedelje njegova pesma skočila je na sedamdeset treće mesto „Bilbordove“ liste. Počeo je da se oseća kao da su ga grubo gurnuli u neki stari nemi film gde se sve previše brzo kreće. Telefon nije prestajao da zvoni. Kolumbija je vrištala za albumom, u želji da unovči uspeh singla. Neki uvrnuti seronja iz kompanije „A&M“ zvao je triput dnevno i govorio mu kako mora da ode do „Ploče jedan“, ne danas već juče, i snimi rimejk Mekojeve „Drži se, Slupi“ kao novi hit. „Monstrum!“ drao se taj moron. „Jedini mogući novi hit, Ler! (Nikada nije upoznao tog tipa, i već više nije bio ni Leri, već Ler.) Biće monstrum! Jebote, monstrum!

Leri je konačno izgubio strpljenje i rekao tipu koji je prizivao monstrume da bi, u slučaju da mora da bira između toga da snima „Drži se, Slupi“ ili da ga vežu i klistriraju „koka-kolom“, izabrao klistriranje. Onda je spustio.

Stvar se svejedno kotrljala. U njegove zapanjene uši navirala su uveravanja da bi to mogla biti najveća ploča u proteklih pet godina. Zvale su ga desetine agenata. Svi su zvučali gladno. Počeo je da uzima pilule, i činilo mu se da svugde čuje svoju pesmu. Jednog subotnjeg jutra čuo ju je u „Soul vozu“ i proveo ostatak dana pokušavajući sebe da ubedi da se to, da, zaista dogodilo.

Odjednom je postalo teško odvojiti se od Džuli, devojke s kojom se viđao još od nastupa kod „Dina“. Ona ga je upoznavala sa raznima, a vrlo malo je bilo onih koje je zaista želeo da vidi. Njen glas počeo je da ga podseća na potencijalne agente sa kojima se čuo telefonom. Posle duge, glasne i jetke svađe, raskinuo je sa njom. Vrištala je na njega da će mu glava ubrzo biti prevelika da prođe kroz vrata studija, da joj duguje pet stotina dolara za drogu, da podseća na savremenu verziju Zagara i Evansa.⁵ Pretila je da će se ubiti. Kasnije, Leri se osećao kao da je prošao kroz dugu tuču jastucima u kojoj su jastuci prethodno bili natopljeni slabim koncentratom otrovnog gasa.

Pre tri nedelje počeli su da snimaju album, i Leri je odoleo većini sugestija „za njegovo dobro“. Iskoristio je onoliko slobode koliko mu je ugovor omogućavao. Uzeo je trojicu iz „Dronjavih restlova“ - Barija Griga, Ala Spelmana i Džonija Mekala - kao i još dvojicu muzičara sa kojima je ranije sarađivao, Nila Gudmena i Vejna Stukija. Snimili su album za devet dana, što je bilo apsolutno maksimalno vreme koje su mogli dobiti u studiju. Kolumbija je izgleda želela album zasnovan na onome što su očekivali da bude dvadesetonedeljna karijera, sa „Mala, znaš li ko sam ja?“ na početku i „Drži se, Slupi“ na kraju. Leri je hteo više od toga.

Na omotu albuma bila je fotografija Lerija u staromodnoj kadi sa kandžama umesto nogara, punoj sapunice. Na pločicama iznad njega bile su ružem sekretarice iz Kolumbije ispisane reči ŠTEDIŠA i LARI ANDERVUD. Kolumbija je želela da ime albuma bude Mala, znaš li ko sam ja? ali Leri je to kategorički odbio, pa su se konačno našli kod nalepnice SA HIT SINGLOM na omotu od celofana.

Pre dve nedelje singl je dospeo na četrdeset sedmo mesto, i počela je žurka. Zakupio je kuću na plaži u Malibuu na mesec dana i posle toga stvari su se malo zamutile. Ljudi su dolazili i odlazili, i stalno ih je bilo sve više. Neke je poznavao, ali uglavnom su to bili neznanci. Mogao je da se seti da su ga opsedali novi agenti koji su želeli da „produže njegovu sjajnu karijeru“. Mogao je da se seti devojke koja je tripovala i otrčala vrišteći plažom gola kao od majke rođena. Mogao je da se seti kako su ga prodrmali i probudili u subotu ujutru, mora da je to bilo pre nekih nedelju dana, da čuje kako Kejsi Kasem pušta njegovu ploču kao debi pesmu na broju trideset šest među „Američkih top četrdeset“. Mogao je da se seti da je uzeo koliko god je mogao crvenih pilula i, nejasno, da se cenjkao za „datsun zed“ sa čekom na četiri hiljade dolara na ime autorskog honorara koji je došao poštom.

A onda je došao 13. jun, pre šest dana, dan kada je Vejn Štuki zamolio Lerija da se prošeta plažom sa njim. Bilo je tek devet ujutru, ali stereo je svirao, oba televizora takođe, i zvučalo je kao da se u prostoriji za zabavu u suterenu odvija orgija. Leri je sedeo u tapaciranoj fotelji u dnevnoj sobi, samo u gaćama, i čkiljavo pokušavao da shvati šta se zbiva u stripu Superboj. Osećao se veoma svesnim, ali kao da nijedna reč nije imala veze ni sa čim. Nije bilo geštalta. Iz zvučnika je treštalo nešto od Vagnera, i Vejn je morao tri ili četiri puta da drekne da bi ga Leri razumeo. Onda je Leri klimnuo. Osećao se kao da može da šeta kilometrima.

Ali, kada se sunčeva svetlost zarila u Lerijeve očne jabučice poput igala, najednom se predomislio. Ništa šetnja. A-a. Njegove oči postale su uveličavajuća stakla, i sunce će uskoro dovoljno dugo sjati kroz njih da mu sprži mozak. Njegov jadni stari mozak bio je suv kao trud.

Vejn je insistirao, čvrsto ga uhvativši za mišicu. Sišli su na plažu, po sve toplijem pesku do tamnije, smeđe utabane zemlje, i Leri je zaključio da je to ipak bila prilično dobra ideja. Duboki zvuk okeanskih talasa koji zapljuskuju obalu bio je smirujući. Galeb, koji se trudio da poveća visinu, visio je naprežući se na plavom nebu kao skicirano belo slovo M.

Vejn ga grubo povuče za ruku. „Hodi.“

Leri je sada mogao da šeta do mile volje. Samo što se više nije tako osećao. Imao je gadnu glavobolju, a kičma kao da mu se pretvorila u staklo. Očne jabučice su mu pulsirale, a bubrezi ga tupo boleli. Amfetaminski mamurluk nije toliko bolan kao jutro posle noći koju prebrodiš uz „četiri ruže“, ali nije ni toliko prijatan koliko bi bilo, recimo, kresanje Rakel Velč. Da je imao još koji par pilula za dizanje, mogao je glatko da se uspne na vrh ovog valjka koji je želeo da ga pregazi. On posegnu u džep da ih uzme i prvi put shvati da na sebi ima samo gaćice koje su bile čiste pre tri dana.

„Vejne, hoću nazad.“

„Da prošetamo još malo.“ On pomisli da ga Vejn gleda čudno, s mešavinom ogorčenja i sažaljenja.

„Ne, čoveče, imam samo gaće na sebi. Pri apsiće me zbog nemorala.“

„Na ovom delu obale mogao bi da zavežeš maramicu oko đoke i pustiš jaja da ti slobodno vise, pa da te opet ne uhapse zbog nemorala. Hajde, čoveče.“

„Umoran sam“, reče Leri ljutito. Počeo je da pizdi na Vejna. Danas je Vejn hteo da mu smesti zato što je Leri imao hit a on, Vejn, samo napomenu na albumu da je svirao klavijature. I on je bio isti kao Džuli. Svi su ga sada mrzeli. Svi su isukali noževe. Oči mu zasuziše.

„Hajde, čoveče“, ponovi Vejn i oni se ponovo uputiše plažom. Hodali su možda još kilometar i po kada Leri oseti dvostruki grč u butinama. On vrisnu i sruši se na pesak. Bilo je to kao da su mu istog trenutka dva bodeža zarivena u meso.

„Grč!“ vrisnu on. „O, čoveče, grč!“

Vejn čučnu kraj njega i povuče mu noge tako da ih ispruži. On ponovo oseti agoniju, a onda Vejn prionu na posao, udarajući zgrčene mišiće, meseći ih. Konačno, tkivo gladno kiseonika poče da se opušta.

Leri, koji je zadržao dah, poče da brekće. „O, čoveče“, reče on. „Hvala. To je bilo... to je bilo gadno.“

„Naravski“, reče Vejn, bez mnogo saosećanja. „Kladim se da jeste, Leri. Kako ti je sada?“

„O-kej. Ali daj prosto da sednemo, a? Onda ćemo da se vratimo.“

„Hoću da razgovaram sa tobom. Morao sam da te izvučem ovamo kako bi se dovoljno razbistrio da možeš da shvatiš šta ti govorim.“

„Šta je to, Vejn?“ On pomisli: evo ga. Evo udarca. Ali, ono što je Vejn rekao izgledalo je toliko daleko od udarca da je za trenutak ponovo bio sa stripom Superboj i pokušavao da shvati rečenicu od šest reči.

„Žurka mora da se završi, Leri.“

„A?“

„Žurka. Kad se vratiš. Izvuci sve utikače, svima daj ključeve kola, svima se zahvali za divnu zabavu, i isprati ih do ulaznih vrata. Otarasi ih se.“

„Ne mogu to!“ reče Leri, šokiran.

„Bolje bi ti bilo da možeš“, reče Vejn.

„Ali zašto? Čoveče, žurka samo što se zalufala!“

„Leri, koliko ti je Kolumbija platila unapred?“

„Zašto hoćeš to da znaš?“ upita Leri podozrivo.

„Misliš da hoću da žickam od tebe, Leri? Razmisli.“

Leri razmisli, i svanu mu, zbunjenom, da ne postoji nikakav razlog da se Vejn Štuki grebe od njega. On još nije stvarno uspeo, grčio se za posao kao većina onih koji su pomogli Leriju da snimi album, ali za razliku od većine njih, Vejn je poticao iz porodice koja je imala novca, i imao je dobre veze. Vejnov otac posedovao je polovinu treće po veličini firme za elektronske igre u zemlji, i Stukijevi su imali skromnu palatu u Bel Eru. Zbunjen, Leri shvati da Vejnu njegova iznenadna sreća izgleda kao živa sića.

„Ne, valjda nećeš“, reče on zlovoljno. „Izvini. Ali izgleda da svaki popišani lovac na bubašvabe zapadno od Las Vegasa...“

„Dakle, koliko?“

Leri razmisli o tome. „Sedam soma unapred. To je sve.“

„Plaćaju ti tromesečno autorske honorare za singl, a svake druge godine za album?“

„Tačno.“

Vejn klimnu. „Cede sve dok imaju šta, bitange. Cigaretu?“

Leri uze jednu i zakloni vrh da bi zapalio.

„Da li znaš koliko te košta ova žurka?“

„Naravski“, reče Leri.

„Za zakup kuće dao si najmanje hiljadarku.“

„Da, tako je.“ Bilo je to, u stvari, 1.200 dolara plus depozit od 500 dolara za eventualnu štetu. Platio je depozit i polovinu mesečnog zakupa, ukupno 1.100 dolara, sa dugovanjem od šest stotina.

„Koliko za drogu?“ upita Vejn.

„Daj, čoveče, moraš imati nešto. To ti dođe ko sir za ric-krekere...“

„Bilo je trave i kokaina. Koliko, hajde?“

„Jebote, pravi si javni tužilac“, reče Leri suvo. „Pet stotina i pet stotina.“

„I nestalo je već drugog dana.“

„Đavola!“ reče Leri, zaprepašćen. „Video sam dve činije jutros kad smo izašli, čoveče. Najveći deo je otišao, tačno, ali...“

„Čoveče, sećaš li se Deka?“ Vejnov glas odjednom pređe u začuđujuće dobru parodiju Lerijevog razvučenog govora. „Samo stavi na moj račun, Djui. Nek budu stalno pune.“

Leri je gledao Vejna sa rastućim užasom. Jeste, sećao se malog, žilavog tipa sa čudnom frizurom, pre deset ili petnaest godina zvali su to „kurčev cvetić“, i sa majicom na kojoj se nalazio natpis ISUS STIŽE I NE DA JE NADRKAN. Taj tip praktično kao da je srao dobru drogu. Mogao je čak da se seti i da je rekao tom tipu, Djuiju Deku, da se stara da činije za goste budu stalno pune, i da to stavlja na njegov račun. Ali to je bilo... pa, to je bilo pre više dana.

Vejn reče: „Djuiju Deku se odavno ništa bolje nije dogodilo, čoveče.“

„Koliko me duži?“

„Za travu nije strašno. Trava je jeftina. Hiljadu dvesta. Za koku osam soma.“

Za trenutak Leri je mislio da će se ispovraćati. Nemo je buljio u Vejna. On pokuša da kaže nešto i bi u stanju samo usnama da oblikuje: Devet i dvesta?

„Inflacija, čoveče“, reče Vejn. „Hoćeš i ostalo?“

Leri nije hteo ostalo, ali je klimnuo.

„Gore je bio TV u boji. Neko ga je probušio stolicom. Mislim oko trista za popravku. Lamperije u prizemlju mislim da su otišle do đavola. Četiri stotine. Uz sreću. Panoramski prozor koji gleda na plažu razbijen je prekjuče. Trista. Tepih u dnevnoj sobi potpuno je gotov - od cigareta, piva, viskija. Četiri stotine. Zvao sam radnju s pićima i oni su jednako zadovoljni računom kao i Dek. Šest stotina.“

„Šest stotina za šljoku?“ šapnu Leri. Obuzela ga je strava sve do vrata.

„Budi zahvalan što je većina njih cugala pivo i vino. Imaš i račun u tržnici na četiri stotine dolara uglavnom za picu, čips, takos, sva ta dobra govna. Ali, najgora je buka. Uskoro ima da dolete panduri. Les flics. Remećenje mira. A imaš četiri ili pet teških narkosa na heroinu. Tamo je tri ili četiri unce meksičkog smeđeg.“

„Je li i to na moj račun?“, upita Leri promuklo.

„Ne. Dek ne petlja s heroinom. To pripada Organizaciji, a Deku se ne sviđa pomisao na zacementirane kaubojske čizme. Ali ako panduri upadnu, možeš da se kladiš da će hapšenje da ide na tvoj račun.“

„Ali, ja nisam znao...“

„Da, još jedan naivko.“

„Ali...“

„Tvoj ukupni račun za ovaj mali provod do sada premašuje dvanaest hiljada dolara“, reče Vejn. „Otišao si i uzeo onaj zed’ iz salona... koliko si položio?“

„Dve i po“, reče Leri tupo. Plakalo mu se.

„I koliko imaš dok ti ne stigne sledeći ček za autorski honorar? Nekoliko hiljada?“

„Tako nešto“, reče Leri, nesposoban da kaže Vejnu da ima i manje od toga: oko osam stotina, kako u kešu, tako i u čekovima.

„Leri, slušaj me, jer ne vrediš toliko da ti pričam dvaput. Uvek postoji neka žurka koja jedva čeka da se desi. Jedine dve stvari koje su ovde konstantne jesu konstantno sranje i konstantno priređivanje žurki. Naleću kao ptice koje traže bube na leđima nilskog konja. Sada su ovde. Skini ih sa sopstvenog leša i oteraj.“

Leri pomisli na te silne ljude u kući. Sada je poznavao otprilike svakog trećeg. Pomisao da treba svim tim nepoznatim ljudima da kaže da odu, natera ga da oseti kako mu se grlo zatvara. Više neće misliti dobro o njemu. Nasuprot tome dođe mu slika Djuija Deka koji puni činije za gošćenje, uzima notes iz zadnjeg džepa i sve to zapisuje na dnu njegovog računa. On, kurčev cvetić i majica u trendu.

Vejn ga je mirno posmatrao dok se uvijao između te dve slike. „Čoveče, izgledaću kao svetski seronja“, reče Leri konačno, mrzeći slabe i mrzovoljne reči još dok su mu izlazile iz usta.

„Da, reći će ti svašta. Reći će ti da ideš za Holivud. Da si se uobrazio. Da zaboravljaš stare prijatelje. Samo što ti niko od njih nije prijatelj, Leri. Tvoji prijatelji su videli šta se dešava pre tri dana i zbrisali. Nije zabavno gledati prijatelja koji se, kao, upišao u pantalone, a to i ne zna.“

„Zašto mi onda to pričaš?“ upita Leri, najednom besan. Bes je u njemu podstakla spoznaja da su svi njegovi zaista dobri prijatelji otišli, i da su, sad kad bolje razmisli, svima njima opravdanja izgledala prilično neuverljiva. Bari Grig ga je odveo u stranu, pokušao da razgovara s njim, ali Leri je stvarno leteo, i samo je klimao Bariju i popustljivo mu se smeškao. Sada se pitao nije li Bari želeo da mu složi istu žvaku. Pomisao na to činila ga je besnim i posramljenim.

„Zašto mi pričaš?“ ponovi on. „Čini mi se da ti se ne dopadam nešto naročito.“

„Ne... ali takođe nemam ništa protiv tebe. Više od toga, čoveče, ne umem da kažem. Mogao sam da pustim da razbiješ nos o ovo. Jednom bi za tebe bilo dovoljno.“

„Kako to misliš?“

„Reći ćeš im. Zato što u tebi ima neka tvrda žila. Ima u tebi nečega što tera ljude da se osećaju kao da grizu staniol. Šta god bilo potrebno da se uspe, ti to imaš. Imaćeš lepu karijericu. Pop pevač srednje struje koga se niko neće sećati za pet godina. Klinci u nižim razredima gimnazije sakupljače tvoje ploče. Zaradićeš pare.“

Leri stisnu pesnice. Želeo je da tresne to smireno lice. Vejn je govorio stvari zbog kojih se osećao kao pseće govance pored saobraćajnog znaka.

„Vrati se i izvuci utikač“, reče Vejn blago. „Onda sedi u kola i idi. Prosto idi, čoveče. Ostani podalje sve dok ne budeš znao da te čeka ček sa autorskim honorarom.“

„Ali Djui...“

„Pronaći ću ja čoveka koji će popričati sa Djuijem. Sa zadovoljstvom, čoveče. Tip će Djuiju reći da sačeka na svoj novac kao dobro momče, i Djui će biti srećan što može da ga posluša.“ On zastade, posmatrajući kako dvoje male dece u jarkim kupaćim gaćicama trče plažom. Pored njih protrča pas, lajući glasno i veselo na plavo nebo.

Leri ustade i primora sebe da kaže hvala. Morski povetarac mu se uvlačio i izvlačio iz starih gaća. Reč mu je izašla iz usta kao cigla.

„Samo idi negde i priberi se“, reče Vejn dok je stajao kraj njega i gledao decu. „Moraš mnogo toga da odlučiš. Kakvog menadžera hoćeš, kakvu turneju hoćeš, kakav ugovor hoćeš posle uspeha Štediše. Mislim da će uspeti; ima taj fini mali ritam. Ako daš sebi nešto prostora, skontaćeš ti sve to. Tipovi kao što si ti uvek to urade.“

Tipovi kao što si ti uvek to urade.

Tipovi kao što sam ja uvek to urade.

Tipovi kao...

Neko je kuckao prstom po prozoru.

Leri se trže, pa sede. Bol mu sevnu kroz vrat i on žmirnu od osećaja da mu je meso tamo mrtvo, zgrčeno. Nije samo zadremao, spavao je. Ponovo je preživljavao Kaliforniju. Ali ovde i sada bila je siva njujorška svetlost, a prst ponovo kucnu.

On oprezno i bolno okrenu glavu i ugleda svoju majku, sa crnom mrežastom maramom preko frizure, kako viri unutra.

Jedan trenutak prosto su zurili jedno u drugo kroz staklo i Leri oseti da je čudnovato ogoljen, kao životinja zatvorena u zoološkom vrtu. Onda njegova usta preuzeše komandu, osmehujući se, i on spusti prozor.

„Mama?“

„Znala sam da si ti“, reče ona čudno ravnim glasom. „Izađi odatle i daj da vidim na šta ličiš kad stojiš.“

Obe noge su mu bile utrnule; čiode i igle bockale su ga od jastučića stopala naviše dok je otvarao vrata i izlazio napolje. Uopšte nije očekivao ovako da je sretne, nespreman i izložen. Osećao se kao stražar koji je zaspao na stražarskom mestu, a onda bio pozvan da stane mirno. Nekako je očekivao da njegova majka izgleda manja, manje sigurna u sebe, trik godina zahvaljujući kojem je on sazreo, a ona ostala baš ista.

Ali, način na koji ga je uhvatila bio je gotovo neobjašnjiv. Kada mu je bilo deset godina, obično ga je budila subotom ujutru pošto bi pomislila da je dovoljno dugo spavao, kuckajući prstom po vratima spavaće sobe. Na isti način probudila ga je i četrnaest godina kasnije, dok je spavao u svojim novim kolima kao dete koje je pokušalo da probdi celu noć, pa ga je vila koja donosi san na oči zatekla u nedoličnom položaju.

„Zdravo, mama“, reče on.

Ona ga pogleda bez reči, i u srcu mu se najednom javi strepnja kao zlokobna ptica koja se vraća u staro gnezdo. Bio je to strah da će se možda okrenuti od njega, odreći ga se, pokazati mu leđa svog jeftinog kaputa i jednostavno otići iza ćoška do podzemne, napuštajući ga.

Tada ona uzdahnu, onako kako čovek uzdahne dok podiže težak teret. A kada je progovorila, glas joj je bio toliko prirodan i toliko blago - prikladno - zadovoljan da je zaboravio svoj prvi utisak.

„Zdravo, Leri“, reče ona. „Dođi gore. Znala sam da si to ti kada sam pogledala kroz prozor. Već sam javila mojima u zgradi da sam bolesna. Spopala me boleština.“

Okrenula se da ga povede natrag uz stepenice, između nestalih kamenih pasa. Išao je tri koraka iza nje, sustižući je, žmirkajući od žmaraca. „Mama?“

Ona mu se ponovo okrenu i on je zagrli. Za trenutak izraz straha pređe joj preko lica, kao da je pre očekivala da je opljačka nego da je grli. Tada to prođe i ona prihvati njegov zagrljaj uzvrativši mu svojim. Njen parfem mu dospe do nosa, izazivajući neočekivanu nostalgiju, žestok, sladak i gorak. Za trenutak je pomislio da će zaplakati, a bio je samozadovoljno siguran da ona hoće; bio je to Dirljivi Trenutak. Preko njenog pognutog desnog ramena video je mrtvu mačku kako leži dopola u kanti za đubre. Kada se odmakla, oči su joj bile suve.

„Hodi, spremiću ti nešto za doručak. Jesi li vozio čitavu noć?“

„Da“, reče on, glasom pomalo promuklim od emocija.

„Pa, hajde. Lift je pokvaren, ali idemo samo do drugog sprata. Gospođi Halsi je gore zbog njenog artritisa. Ona je na petom. Ne zaboravi da obrišeš noge. Ako uneseš prljavštinu, gospodin Frimen ima smesta da me napadne. Kunem se da može da namiriše prljavo. Vala, prljavština je njegov neprijatelj.“ Sada su bili na stepeništu. „Možeš da pojedeš tri jajeta? Napraviću i tost, ako ti ne smeta što je od crnog hleba. Hodi.“

Pratio ju je pored nestalih kamenih pasa i pomalo mahnito zagledao mesto gde su se nalazili, samo da bi sebe uverio da ih zaista nema, da se on nije smanjio za dve stope, da čitava decenija osamdesetih nije nestala negde nazad u vremenu. Ona gurnu vrata i oni uđoše unutra. Čak su i mračne, smeđe senke i mirisi kuhinje bili isti.

* * *

Alisa Andervud mu je spremila tri jajeta, slaninu, tost, sok, kafu. Kada je završio sve osim kafe, zapalio je cigaretu i odgurnuo se od stola. Ona je sa neodobravanjem bacila pogled na cigaretu, ali je oćutala. To mu je povratilo nešto pouzdanja - nešto, ali ne mnogo. Uvek je umela da sačeka zgodnu priliku.

Spustila je gvozdeni tiganj u vodu sivu od sudova i ova je malo zašištala. Nije se mnogo promenila, razmišljao je Leri. Malo je starija -biće da joj je sada pedeset jedna - malo više seda, ali u toj razborito skupljenoj punđi bilo je još dovoljno crnih vlasi. Nosila je jednobojnu sivu haljinu, verovatno onu u kojoj je radila. Grudi su joj i dalje bile kao veliki talas koji navire iz gornjeg dela haljine - ako ništa drugo, a ono veći. Mama, reci mi istinu, da li su ti grudi porasle? Je li to ta suštinska promena?

On poče da otresa pepeo cigarete u kafenu tacnu; ona je istrže i zameni je pepeljarom koju je uvek držala u kredencu. Tacna je bila umackana od kafe i činilo mu se da je u redu da u nju trese cigaretu. Pepeljara je bila čista, odbojno besprekorna i on otrese pepeo u nju s malim štrecanjem. Umela je da sačeka pogodan trenutak i da ti postavlja male zamke sve dok ti gležnjevi sasvim ne okrvave i dok ne budeš spreman da počneš da trtljaš.

„Dakle, vratio si se“, reče Alisa, uze „bril“ sa posude za pitu i poče njime da pere tiganj. „Zbog čega?“

Pa, mama, jedan moj prijatelj uputio me je u životne istine - seronje putuju u čoporima i ovaj put navrzle su se na mene. Ne znam da li je prijatelj prava reč za njega. Muzički me poštuje koliko ja poštujem Kompaniju za voćne žvakaće gume iz 1910. Ali, on me je naterao da krenem na put, a zar nije Robert Frost ono rekao da je dom mesto gde moraju da te prime kada se pojaviš?

Naglas on reče: „Izgleda da si počela da mi nedostaješ, mama.“ Ona frknu. „Zato si mi tako često pisao?“

„Nisam ja od onih koji mnogo pišu.“ Lagano je ustima podizao i spuštao cigaretu. Dimni prstenovi formirali su se na vrhu i rasplinjavali se. „Živa istina, možeš to slobodno i da ponoviš.“

Smešeći se, on reče: „Nisam ja od onih koji mnogo pišu.“

„Ali i dalje se praviš pametan pred rođenom majkom. To se nije promenilo.“

„Izvini“, reče on. „Kako si, mama?“

Ona stavi tiganj u sušilicu, izvuče zapušač sudopere i obrisa čipku sapunskih mehurova sa pocrvenelih ruku. „Ne tako loše“, reče ona, prilazeći stolu i sedajući. „Malo me bole leđa, ali imam pilule. Snalazim se.“

„Nisi se ušinula od mog odlaska?“

„O, jednom. Ali doktor Holms se pobrinuo za to.“

„Mama, ti kiropraktičari su...“ obični prevaranti. Ujeo se za jezik. „Šta?“

On nelagodno sleže ramenima pred njenim odanim osmehom. „Slobodna si, bela i punoletna. Ako ti on pomaže, onda fino.“

Ona uzdahnu i uze rolnu večitih bombona „Spasioci“ iz džepa haljine. „Odavno sam ti ja punoletna. I osećam to. Hoćeš jednu?“ On odmahnu glavom na bombonu koju je izbacila palcem. Ona je ubaci sebi u usta.

„Još si ti samo devojčica“, reče on sa nešto svoje stare obešenjačke laskavosti.“ Ona je to uvek volela, ali sada joj dozva samo trag osmeha na usne. „Postoji li koji novi muškarac u tvom životu?“

„Nekoliko“, reče ona. „A kod tebe?“

„Ne“, reče on ozbiljno. „Nema novih muškaraca. Poneka devojka, ali bez novih muškaraca.“

Nadao se njenom smehu, ali ponovo dobi samo trag osmeha. Mučim je, pomisli on. Eto, to je. Ne zna šta tražim ovde. Uopšte nije čekala tri godine da se pojavim. Samo je želela da ostanem izgubljen.

„Isti stari Leri“, reče ona. „Nikad ozbiljan. Nisi veren. Izlaziš li ozbiljno sa nekom?“

„Slobodan strelac, mama.“

„Kao i uvek. Bar nikada nisi došao kući da mi kažeš kako si napravio dete nekoj finoj katolkinji. To ti priznajem. Bio si ili vrlo oprezan, vrlo srećan, ili vrlo učtiv.“

Trudio se da zadrži pokerašku facu. Bilo je to prvi put u životu da mu ona uopšte pomene seks, direktno ili izokola.

„U svakom slučaju, naučićeš“, reče Alisa. „Kažu da se neženje najbolje zabavljaju. Nije tačno. Samo ostariš, postaneš pun taloga, gadan, onakav kakav je gospodin Frimen. On ima stan u prizemlju, stalno stoji tamo na prozoru i nada se jakom vetru.“

Leri zagunđa.

„Slušam tu tvoju pesmu na radiju. Kažem ljudima, to je moj sin. To je Leri. Većina ne veruje.“

„Čula si je?“ Pitao se zašto to odmah nije pomenula, umesto što se upustila u ovo posrano traćenje vremena.

„Naravski, stalno je na onoj rokenrol stanici koju slušaju devojčice. VROK.“

„Sviđa ti se?“

„Kao i bilo šta drugo od te muzike.“ Ona ga pogleda čvrsto. „Mislim da tu i tamo zvuči sugestivno. Razvratno.“

Ustanovio je da premeće stopala i na silu prestao sa tim. „Trebalo je samo da zvuči... strasno, mama. To je sve.“ Krv mu jurnu u lice. Uopšte nije očekivao da sedi u majčinoj kuhinji i razgovara o strasti.

„Mesto za strast je spavaća soba“, reče ona odsečno, i završi svaku dalju diskusiju o estetici njegove hit ploče. „Osim toga, uradio si nešto sa glasom. Zvučiš kao crnja.“

„Sad?“ upita on, veseo.

„Ne, na radiju.“

„Taj crni zvuk bogme osvaja svet“, reče Leri, spustivši glas poput Bila Vidersa, osmehujući se.

„Baš tako“, klimnu ona. „Kad sam ja bila devojka, mislile smo da je Frenk Sinatra smeo. Sad imaju to repovanje. Repovanje, tako ga zovu. Vrištanje, kažem ja. Ona ga pogleda kivno. „Na tvojoj ploči bar nema vrištanja.“

„Dobijam autorski honorar“, reče on. „Određeni procenat po svakoj prodatoj ploči. Svodi se na...“

„Ma daj“, reče one i odmahnu rukom. „Uvek sam imala slabu iz matematike. Jesu li ti već platili, ili si ta kola dobio na kredit?“

„Nisu mi platili mnogo“, reče on otklizavši na ivicu laži, ali ne baš preko. „Za kola sam uplatio učešće. Ostalo finansiram.“

„Povoljni krediti“, reče ona ljutito. „Tako je tvoj otac došao do bankrota. Doktor je rekao da je umro od srčanog udara, ali nije bilo tako. Umro je od slomljenog srca. Tvoj otac je otišao u grob zbog povoljnih kredita.“

To je bila stara priča i Leri jednostavno dopusti da teče preko njega, klimajući glavom kad zatreba. Njegov otac je bio vlasnik prodavnice galanterije. Nedaleko odatle otvoren je „Robert Hol“ i posle godinu dana posao je krenuo loše. Da bi se utešio, njegov otac okrenuo se hrani i za tri godine nabacio još 60 kilograma. Pao je mrtav u restorančiću na ćošku kada je Leri imao devet godina, sa polupojedenim sendvičem od ćufti na tanjiru. Na parastosu, kada je njena sestra pokušala da uteši ženu koja je izgledala kao da joj nije potrebna apsolutno nikakva uteha, Alisa Andervud je rekla da je moglo biti i gore. Moglo je, rekla je tada zagledana preko sestrinog ramena pravo u zeta, u pitanju da bude piće.

Alisa je potom sama podigla Lerija, upravljajući njegovim životom pomoću izreka i predrasuda sve dok nije otišao od kuće. Njena poslednja primedba pre nego što su se on i Rudi Švarc odvezli Rudijevim starim „fordom“ bila je da i u Kaliforniji postoje sirotinjski domovi. Vala, bogme, to je stvarno moja mama.

„Želiš li da ostaneš ovde, Leri?“ upita ona tiho.

Iznenađen, on uzvrati: „Smetalo bi ti?“

„Soba je tu. Montažni krevet je u zadnjoj spavaćoj sobi. Tamo sam sređivala stvari, ali ti bi mogao da ispomeraš neke kutije.“

„U redu“, reče on polako. „Ako si sigurna da ti ne smeta. Biću tu samo nekoliko sedmica. Mislio sam da potražim neke stare drugare. Marka... Gejlena... Dejvida... Krisa... njih.“

Ona ustade, ode do prozora i otvori ga.

„Možeš ostati koliko god želiš, Leri. Možda ne umem tako dobro da se izražavam, ali drago mi je što te vidim. Nismo se baš lepo oprostili. Bilo je tu i teških reči.“ Ona mu okrenu lice, i dalje tvrdo, ali isto tako puno strašne, oklevajuće ljubavi. „Što se mene tiče, žalim zbog njih. Rekla sam ih samo zato što te volim. To nikad nisam umela da kažem kako treba, pa sam rekla na drugi način.“

„U redu je“, reče on gledajući u sto. Ponovo je pocrveneo. Osećao je to. „Slušaj, učipiću se za troškove.“

„Možeš ako želiš. Ako ne želiš, ne moraš. Zaposlena sam. Hiljade drugih nisu. Još si moj sin.“

On pomisli na ukočenu mačku, dopola u kanti za đubre, i na Djuija Deka koji s osmehom puni činije za gošćenje, pa mu najednom grunuše suze. Dok su mu se šake mutile pred očima pod njihovim naletom, on pomisli kako je ovo trebalo da bude njena tačka, ne njegova - ništa se nije zbilo onako kako je mislio da će se zbiti, ništa. Ipak se promenila. On takođe, ali ne onako kako je pretpostavljao. Došlo je do nekog neprirodnog povraćaja; ona je porasla, a on nekako postao manji. Nije joj došao zato što je morao nekuda da ode. Vratio se kući zato što se uplašio i poželeo majku kraj sebe.

Stajala je kraj otvorenog prozora i posmatrala ga. Bele zavese lepršale su na lakom vetru skrivajući joj lice, ne sasvim, već tako da pod njima liči na duha. Zvuci saobraćaja dopirali su kroz prozor. Ona uze maramicu iz gornjeg dela haljine, ode do stola i stavi mu je u pružene ruke. U Leriju je bilo nečeg čvrstog. Mogla je to da mu kaže, ali s kakvom svrhom? Otac mu je bio mekušac i duboko u srcu znala je da je to bilo ono što ga je poslalo u grob; Maksa Andervuda više je upropastilo to što je davao nego što je uzimao kredite. Kada je onda došlo do te čvrstine? Kome je Leri to imao da zahvali? Ili koga da okrivi?

Suze nisu mogle da izmene tu stenovitu rudnu žilu njegovog karaktera baš kao što jedna letnja provala oblaka ne može da izmeni oblik kamena. Takva čvrstina mogla se upotrebiti - znala je to, znala je to kao žena koja je sama odgajila dečaka u gradu koji je malo mario za majke, a još manje za njihovu decu - ali Leri način za takvu upotrebu još nije pronašao. Bio je prosto ono što je već rekla: isti stari Leri. Ide dalje, bez razmišljanja, dovodi ljude - uključujući i sebe - u nevolju, a kada to postane dovoljno gadno, dozove tu čvrstu crtu i ispetlja se. A ostali? Ostavlja ih da potonu ili isplivaju sami. Kamen je čvrst, u njegovom karakteru je takođe ta čvrstina, ali on je i dalje koristi destruktivno. Mogla je to da mu vidi u očima, da mu pročita u svakoj crti držanja... čak i u načinu na koji je pomerao taj svoj kancerogeni štapić kako bi pravio kružiće u vazduhu. Nikada nije izoštrio taj čvrsti deo sebe u oštricu kojom bi sekao ljude, i to je bilo nešto, ali kada mu zatreba, još ga poziva kao dete - kao batinu, da se probije napolje iz zamke koju je samom sebi iskopao, jednom je rekla sebi da će se Leri promeniti. Ona jeste; on tek hoće.

Ali, pred njom se nije nalazio dečak; ovo je bio odrastao čovek i ona se plašila da su njegovi dani promene - one duboke i fundamentalne, koju je njen sveštenik zvao promenom duše pre nego pramenom srca - već za njim. U Leriju je bilo nečega što je gorko podsećalo na škripu krede po tabli. Duboko unutra, zagledan napolje, bio je samo Leri. Jedino je njemu bilo dozvoljeno da mu bude u srcu. Ali, ona ga je volela.

Takođe je mislila da u Leriju ima dobrote, velike dobrote. Bila je ona tamo, ali ovako kasno jedino bi katastrofa bila u stanju da je iznese na videlo. Ovde nije bilo katastrofe; ovde je bio samo njen uplakani sin.

„Umoran si“, reče ona. „Operi se. Ja ću ispomerati kutije tako da možeš da spavaš. Mislim da danas ipak neću na posao.“

Ona ode kratkim hodnikom do zadnje sobe, njegove stare spavaće sobe, i Leri začu njeno dahtanje dok je pomerala kutije. On polako obrisa oči. Zvuk saobraćaja dopirao je kroz prozor. Pokušao je da se seti kada je poslednji put plakao pred majkom. Pomislio je na mrtvu mačku. Bila je u pravu. Bio je umoran. Nikada nije bio toliko umoran. Otišao je do kreveta i odspavao gotovo osamnaest sati.

6.

Bilo je kasno popodne kada je Freni izašla pozadi, gde je njen otac strpljivo plevio grašak i pasulj. Rođena je u kasnijem životnom dobu njenih roditelja, pa je on sada bio već u šezdesetim i seda kosa mu je izvirivala ispod bezbol kape koju je uvek nosio. Njena majka bila je u Portlendu i kupovala bele rukavice. Frenina najbolja drugarica iz detinjstva, Ejmi Lauder, sledećeg meseca se venčavala.

Posmatrala je odozgo tatina leđa u jednom mirnom trenutku i prosto ga volela. U to doba dana svetlost je poprimala posebno svojstvo koje joj se dopadalo, večito svojstvo karakteristično za ono najneuhvatljivije u Mejnu, za rano leto. Mogla je da pomisli na taj određeni ton svetla usred januara i od toga bi je srce žestoko zabolelo. Svetlost popodneva ranog leta koje klizi u mrak u sebi obuhvatalo je toliko toga dobrog: bezbol u parku Male lige, gde je Fred uvek igrao na trećoj bazi i udarao bez greške; lubenice, prvi kukuruz; ledeni čaj u rashlađenim čašama; detinjstvo.

Freni se malo nakašlja. „Treba ti pomoć?“

On se okrenu i isceri se. „Zdravo, Fren. Uhvatila si me kako kopam, je l ?

„Izgleda da jesam.“

„Da li ti se majka već vratila?“ On se blago namršti, a onda mu se lice razvedri. „Ne, tako je, tek što je otišla, jel’? Svakako, prioni malo ako želiš. Samo nemoj da zaboraviš da se posle opereš.“

„Ruke jedne dame govore o njenim navikama“, naruga se Fren lako i frknu. Piter pokuša da izgleda kao da to ne odobrava, ali ne uspe baš najbolje u tome.

Ona se spusti u red do njega i poče da plevi. Vrapci su cvrkutali, a na autoputu broj 1, udaljenom ni čitavu ulicu od njih, neprekidno je hučao saobraćaj. Još nije dostigao onaj intenzitet koji će dostići u julu, kada će gotovo svakodnevno dolaziti do fatalnih saobraćajki odavde pa do Kiterija, ali narastao je.

Piter joj je ispričao kako je proveo dan i ona mu je odgovarala prikladnim pitanjima, klimajući povremeno. Zauzet radom nije mogao da je vidi kako klima, ali krajičkom oka mogao je da uhvati njenu senku kako to radi. On je bio mašinista u jednoj velikoj senfordskoj firmi za autodelove, najvećoj automobilskoj firmi severno od Bostona. Bilo mu je šezdeset četiri godine i spremao se da otpočne svoju poslednju radnu godinu pre penzije. I to kratku godinu, zato što mu se nakupilo još i četiri nedelje odmora koje je planirao da iskoristi u septembru, pošto „idijoti“ odu kućama. Penzija mu je prilično zaokupljala misli. Pokušavao je da ne gleda na to kao na beskrajni odmor, rekao joj je; sada je dovoljno njegovih prijatelja bilo u penziji i oni su ga izvestili da to uopšte nije tako. Nije smatrao da će mu biti dosadno kao Harlanu Endersu, niti da će biti sramno siromašan kao Karons - siroti Pol jedva da je ikada u životu propustio dan u radnji, a opet su on i njegova žena bili prisiljeni da prodaju svoju kuću i usele se kod ćerke i zeta.

Piter Goldsmit nije se zadovoljavao socijalnim osiguranjem; nikada mu nije verovao, čak ni u vreme pre nego što je sistem počeo da se slama pod recesijom, inflacijom i sve većim brojem nezaposlenih. Tokom tridesetih i četrdesetih u Mejnu nije bilo mnogo demokrata, rekao je kćerki koja ga je slušala, ali njen deda je bio jedan od njih, i njen deda je, bogami, napravio demokratu i od njenog oca. U vreme procvata Ogunkvita, Goldsmitovi su zbog toga bili nekako izolovani. Ali, njegov otac imao je jednu izreku tvrdu koliko i najtvrđa filozofija mejnskih republikanaca: Ne poklanjaj poverenje vladarima ovog sveta, jer ima da te zajebu, kao i njihove vlade, makar nastupio i kraj sveta.

Freni se nasmejala. Volela je kada tata tako govori. On nije često govorio tako, zato što je žena koja je njemu bila supruga, a njoj majka, mogla (kao što i jeste činila) da mu sprži jezik kiselinom što je tako brzo i slobodno umela da teče sa njenog.

Moraš da veruješ sebi, nastavio je on, i da dozvoliš vladarima ovog sveta da se slažu što bolje mogu sa narodom koji ih je izabrao. U najvećem broju slučajeva to nije naročito dobro, ali tako i treba; zaslužuju jedni druge.

„Odgovor je suvi keš“, reče on Freni. „Vil Rodžers je rekao da je to zemlja, zato što je to jedina stvar koju više ne prave, ali isto važi i za zlato i srebro. Čovek koji voli svoj novac jeste bitanga, neko koga treba mrzeti. Čovek koji o njemu ne ume da vodi računa jeste budala. Njega ne mrziš, ali moraš da ga sažaljevaš.“

Fren se upitala ne misli li on to na jadnog Pola Karona, koji mu je bio prijatelj još pre nego što je Fren rođena, a onda odlučila da ga ne pita.

U svakom slučaju, nije bilo potrebno da joj kaže kako je tokom dobrih godina sačuvao dovoljno. Ali jeste joj rekao kako ona njima nikada nije predstavljala teret, u dobra ili loša vremena, i dičio se time što je prijateljima mogao da kaže da ju je odškolovao. Ono što njegov novac i njen mozak nisu mogli da srede, rekao im je, ona je uradila na stari dobri način: zagrejavši stolicu. Radeći, radeći mnogo, ako već hoćete da preskočite seoska sranja. Njena majka nije uvek to shvatala. Za žene su nastupile promene, volele žene to ili ne, i Karli je bilo teško da proturi kroz glavu da Fren nije dole, na UNH, i da ne lovi muža.

„Ona vidi da se Ejmi Lauder udaje“, reče Piter, „i misli: ’To je trebalo da bude moja Fren. Ejmi je lepa, ali kad staviš moju Fren pored nje, Ejmi Lauder izgleda kao stara, napukla šerpa.’ Tvoja majka je celog života koristila stare aršine, i sada ne može da se promeni. Zato, ako se ti i ona malo očešete i s vremena na vreme polete varnice, kao između kresiva i čelika, to je razlog. Nikoga ne treba kriviti. Ali moraš upamtiti, Fren, ona je suviše stara da se menja, ali ti postaješ dovoljno stara da to shvatiš.“

Sa toga je ponovo prešao na svoj posao i ispričao joj kako jedan njegov kolega umalo nije izgubio palac u maloj presi zato što su mu misli bile u sali sa bilijarom dok mu je prokleti palac bio pod pritiskivačem. Dobro je da ga je Lester Kroli odvukao na vreme. Ali, dodao je, jednog dana Lester Kroli neće biti tamo. Uzdahnuo je, kao da se setio da tamo neće biti ni on, a onda se razvedrio i počeo da joj priča o tome kako je zamislio da prikrije automobilsku antenu ornamentom na haubi.

Glas mu je skakao sa teme na temu, tih i smirujući. Senke su im se izduživale i kretale se preko redova ispred njih. To ju je uljuljkalo, kao i uvek. Došla je ovamo da nešto kaže, ali još od najranijeg detinjstva često je dolazila da kaže i ostajala da sluša. Nije joj bio dosadan. Koliko je znala, on nikom nije bio dosadan, osim možda njenoj majci. Bio je pripovedač, i to dobar.

Ona postade svesna da je prestao da priča. Sedeo je na kamenu na kraju svog reda, punio lulu i gledao je.

„Šta ti je na pameti, Freni?“

Ona ga za trenutak pogleda tupavo, nesigurna kako da nastavi. Izašla je ovamo da mu ispriča, a sada nije bila sigurna može li. Tišina je visila između njih, sve veća, dok najzad nije postala jaz koji nije mogla da podnese. Ona ga preskoči.

„Trudna sam“, reče ona jednostavno.

On prestade da puni lulu i ostade samo da je gleda. „Trudna“, reče on, kao da nikada ranije nije čuo tu reč. Onda reče: „O, Freni... je li to neka šala? Ili igra?“

„Ne, tata.“

„Dođi bolje ovamo i sedi sa mnom.“

Poslušno, ona dođe i sede do njega. Bio je tamo kameni zid koji je razdvajao njihovu zemlju od gradskog zemljišta u susedstvu. Iza kamenog zida bila je gusta živica slatkog mirisa, koja je odavno krajnje ljupko iždžigljala. U glavi joj je tuklo i osećala je malo mučnine u stomaku.

„Sigurna si?“ upita je on.

„Sigurna“, reče ona, i tada - nije u tome bilo ni najmanje izveštačenosti, ni traga, prosto nije mogla da odoli - ona zaplaka velikim, glasnim jecajima. On ju je grlio jednom rukom, izgleda, jako dugo. Kada su suze počele da joj posustaju, ona primora sebe da mu postavi pitanje koje ju je najviše mučilo.

„Tata, da li me i dalje voliš?“

„Šta?“ On je pogleda, zbunjen. „Da, i dalje te volim, Freni.“

To je natera da ponovo zaplače, ali ovaj put on je pusti da se sama pribere dok je palio lulu. Miris „borkum rifa“ poče da se uspinje lagano nošen blagim povetarcem.

„Jesi li razočaran?“ upita ona.

„Ne znam. Nikada ranije nisam imao trudnu kćerku i nisam siguran kako to da prihvatim. Je li to uradio Džesi?“

Ona klimnu.

„Rekla si mu?“

Ona ponovo klimnu.

„Šta je rekao?“

„Rekao je da će se venčati sa mnom. Ili platiti za abortus.“

„Brak ili abortus“, reče Piter Goldsmit i povuče iz lule. „Pravi revolveraš sa dva pištolja.“

Ona spusti pogled na svoje ruke, raširene na farmerkama. Imala je prljavštinu u boricama oko zglavaka i crno pod noktima. Ruke jedne dame ukazuju na njene navike, progovori joj majka u mislima. Trudna kćerka. Moraću da se ispišem iz crkve. Ruke jedne dame...

Njen otac reče: „Ne želim da budem suviše ličan, ali da li to on... ili ti... nisi pazila?“

„Pila sam pilule za kontracepciju“, reče ona. „Nisu delovale.“

„Onda nemam koga da krivim, izuzev oboje“, reče on, posmatrajući je podrobno. „A to ne mogu, Freni. Ne mogu nikoga da krivim. U šezdeset četvrtoj se zaboravi kako je bilo u dvadeset prvoj. Zato nećemo govoriti o krivici.“

Ona oseti da je obuzima veliko olakšanje, i malo se zanese.

„Tvoja majka će imati mnogo toga da kaže o krivici“, reče on, „a ja je neću sprečavati, ali neću je ni podržati. Razumeš li to?“

Ona klimnu. Njen otac više uopšte nije pokušavao da protivureči majci. Ne naglas. Taj njen otrovni jezik. Kad joj se protivureči, ponekad prestane da ga kontroliše, rekao joj je on jednom. A ako joj izmakne kontroli, može da reši njime da poseče svakoga i da zažali prekasno da bi to povređenima mnogo pomoglo. Freni se činilo da je pre mnogo godina njen otac bio suočen sa izborom: neprekidno suprotstavljanje sa razvodom kao rezultatom, ili predaja. Odabrao je ovo drugo - ali pod sopstvenim uslovima.

Ona tiho upita: „Siguran si da ovde možeš da ostaneš po strani, tata?“

„Tražiš da učestvujem?“

„Ne znam.“

„Šta ćeš da učiniš po tom pitanju?“

„Sa mamom?“

„Ne. Sa sobom, Freni.“

„Ne znam.“

„Udaćeš se za njega? Kad ima za jedno, ima i za dvoje, tako se bar kaže.“

„Mislim da ne mogu to da učinim. Mislim da ga više ne volim, ako sam ga ikad i volela.“

„Beba?“ Lula mu je sada dobro vukla, i dim je bio sladak u letnjem vazduhu. U prolazima vrta prikupljale su se senke, a počeli su da cvrče i cvrčci.

„Ne, beba nije razlog. Ionako bi se to desilo. Džesi je...“ Ona zaćuta, pokušavajući da upre prstom u ono što nije valjalo kod Džesija, u ono što se moglo prevideti pod pritiskom koji joj je beba nametala, pritiskom da odluči i izađe iz preteće senke svoje majke, koja je sada u tržnom centru kupovala rukavice za venčanje Frenine drugarice iz detinjstva. Na stvar koja se sada mogla pokopati, ali koja bi bez obzira na to počivala nemirno šest meseci, šesnaest ili dvadeset šest, samo da bi se konačno uzdigla iz groba i napala ih oboje. Venčaj se na brzinu, kaj se natenane. Jedna od omiljenih izreka njene majke.

„On je slabić“, reče ona. „Ne mogu to bolje da objasnim.“

„U suštini ne veruješ da će biti dobar prema tebi, zar ne, Freni?“

„Ne“, reče ona, pomislivši da se njen otac upravo više približio korenu svega toga nego ona. Nije imala poverenja u Džesija, koji je bio iz bogate porodice, a nosio plave radničke košulje. „Džesi ima dobre namere. Želi da učini ono pravo; zaista želi. Ali... pre dva semestra išli smo na čitanje poezije. Recitovao je čovek po imenu Ted Enslin. Bilo je puno ko oko. Svi su slušali veoma ozbiljno... veoma pažljivo... da ne propuste ni reč. A ja... znaš mene...“

On je blago zagrli i reče: „Freni se zakikotala.“

„Jah. Tako je. Izgleda da me prilično dobro znaš.“

„Znam te pomalo“, reče on.

„On je - na kikot mislim - prosto došao niotkud. Neprestano sam mislila: ’Prljavac, prljavac, došli smo svi da slušamo jednog prljavca.’

To je imalo ritam, kao pesma sa radija. I ja sam se zakikotala. Nisam htela. To zaista nije imalo nikakve veze sa poezijom gospodina Enslina, ona je bila prilično dobra, pa čak ni sa njegovim izgledom. Posredi je bio način na koji su oni gledali u njega.“

Ona pogleda oca da vidi kako on to prima. Jednostavno je klimnuo i dao joj znak da nastavi.

„Svejedno, morala sam da odem odatle. Mislim, stvarno sam morala. A Džes je bio besan na mene. Sigurna sam da je imao pravo da se ljuti... bilo je detinjasto učiniti to, osećati se tako... ali ja sam često takva. Ne uvek. Mogu i ja da završim posao...“

„Da, možeš.“

„Ali ponekad...“

„Ponekad pokuca Kralj Smeha, a ti si jedna od onih koji ne mogu da ga zadrže napolju“, reče Piter.

„Mora da jesam. U svakom slučaju, Džes nije jedan od takvih. A da smo venčani... on bi se kući vraćao i zaticao tog nezvanog gosta kojeg sam ja pustila unutra. Ne svakog dana, ali dovoljno često da se zbog toga ljuti. Onda bih se ja trudila, i... i mislim...“

„Ja mislim da bi bila nesrećna“, reče Piter i prigrli je snažnije uz sebe.

„Mislim da bih“, reče ona.

„Onda ne dozvoli da te majka natera da se predomisliš.“

Ona zatvori oči, osetivši ovaj put još veće olakšanje. Razumeo je. Nekim čudom.

„Šta misliš o tome da odem na abortus?“ upita ona malo kasnije.

„Nagađam da je to u stvari ono o čemu si želela da razgovaraš.“

Ona ga pogleda, zaprepašćena.

On joj uzvrati pogled, poluzagonetan, poluosmehnut, sa jednom čupavom obrvom - levom - podignutom. A opet, njegov stav joj se sveukupno činio veoma ozbiljnim.

„Možda je to tačno“, reče ona polako.

„Slušaj“, reče on, a onda paradoksalno zaćuta. Ali, ona zaista oslušnu i začu vrapca, cvrčke, daleko i visoko zujanje aviona, nekoga ko doziva Džekija da smesta uđe, motornu kosilicu, kola sa staklenom prigušnicom koja ubrzavaju niz autoput broj 1.

I samo što je zaustila da ga pita da li mu je dobro, on je uze za ruku i progovori.

„Freni, ne treba ti ovako mator čovek za oca, ali šta ti mogu. Nisam se ženio sve do 1956.“

On je pogleda zamišljeno u svetlu sutona.

„Tih dana Karla je bila drugačija. Bila je... o, do đavola, i ona je bila mlada, eto. Nije se menjala sve dok nije umro tvoj brat Fredi. Dotad je bila mlada. Posle Fredijeve smrti prestala je da raste. To... ne smeš da misliš da pričam nešto protiv tvoje majke, Freni, makar i zvučalo pomalo tako. Ali čini mi se da je Karla prestala da... raste... posle Fredijeve smrti. Nabacila je tri sloja laka i jedan sloj cementa koji se brzo steže na način na koji je posmatrala svet i digla ruke. Sada je ona kao čuvar u muzeju, i ako vidi da iko čačka zamisli koje su tamo izložene, poprilično mrko ga pogleda. Ali, nije uvek bila takva. Moraćeš prosto da mi veruješ na reč, ali nije.“

„Kakva je bila, tata?“

„Pa...“ On prazno pogleda preko vrta. „Bila je prilično kao ti, Freni. Kikotala se. Išli smo u Boston da gledamo Crvene sokne, i za vreme pauze kod sedmog ininga išla je sa mnom do štanda na pivo.“

„Mama je... pila pivo?“

„Jeste. A najveći deo devetog provela je u klozetu i izašla da me psuje što je zbog mene propustila najbolji deo igre, dok je ona sve vreme meni govorila da odem do štanda i donesem pivo.“

Freni pokuša da zamisli svoju majku sa čašom piva „naraganset“ u jednoj ruci, kako gleda u njenog oca i smeje se, kao devojka na sastanku. Jednostavno nije mogla.

„Nikako da zakači“, reče on, zaokupljen mislima. „Išli smo kod lekara, ona i ja, da vidimo kod koga ne valja. Lekar reče, ni kod jednog ni kod drugog. A onda, šezdesete, došao je tvoj brat Fred. Smrtno je volela tog dečaka, Fren. Fred je bilo ime njenog oca, znaš. Pobacila je šezdeset pete, i oboje smo pomislili da je tu kraj. Onda si došla ti, šezdeset devete, mesec dana prerano, ali svejedno u redu. I ja sam tebe smrtno voleo. I ona i ja imali smo po jedno. Ali, ona je svoje izgubila.“

On zaćuta, zamišljen. Fred Goldsmit je umro 1973. Bilo mu je trinaest, a Fren četiri godine. Čovek koji ga je zgazio bio je pijan. Imao je dugi istorijat saobraćajnih prekršaja, uključujući brzu vožnju, opasnu vožnju i vožnju pod uticajem alkohola. Fred je poživeo još sedam dana.

„Mislim da je abortus isuviše čisto ime za to“, reče Piter Goldsmil. Usne su mu se pomerale sporo, sa svakom rečju, kao da su ga bolele. „Mislim da je to ubistvo deteta, čisto i jednostavno. Žao mi je što tako kažem, što jesam tako... neelastičan, krut, kakav god bio... u vezi sa nečim o čemu sada moraš da razmišljaš, makar samo zato što zakon veli da možeš o tome da razmišljaš. Rekao sam ti da sam mator.“

„Nisi ti mator, tata“, promrmlja ona.

„Jesam, jesam!“ reče on grubo. Izgledao je odjednom uzrujano. „Ja sam starac koji pokušava da posavetuje svoju mladu ćerku, a to ti je kao kad majmun pokušava da uči medveda kako da se ponaša za stolom. Pre sedamnaest godina mom sinu je oduzeo život pijani vozač i moja žena više nikada nije bila kao pre. Uvek sam gledao na pitanje abortusa pod utiskom toga što se dogodilo Fredu. Izgleda da ne mogu da gledam na to nikako drugačije, jednako kao što ti nisi mogla da sprečiš svoj kikot na čitanju poezije, Freni. Tvoja majka bi se tome usprotivila iz svih standardnih razloga. Moralnost, rekla bi ona. Moralnost koja traje već dve hiljade godina. Pravo na život. Sva zapadna moralnost zasnovana je na toj ideji. Čitao sam ja filozofe. Svrstavam ih gore-dole kao domaćica sa čekom dividende u robnoj kući. Tvoja majka se drži „Riders dajdžesta“, ali ja sam taj koji se na kraju suprotstavlja zbog osećaja i kodeksa moralnosti. Prosto vidim Freda. Bio je uništen unutra. Nije za njega bilo nikakve šanse. Oni što zastupaju pravo na život podižu svoje slike beba udavljenih u soli, i ručica i nožica prućenih na čeličnom stolu, pa šta? Kraj života nikada nije lep. Ja prosto vidim Freda, kako leži u krevetu sedam dana, sa zavojima preko svega onog što mu je bilo upropašćeno. Život je jeftin, abortus ga čini još jeftinijim. Ja čitam više od nje, ali ona je ta koja ovo na kraju bolje razume. Ono što činimo i ono što mislimo... te stvari su tako često zasnovane na proizvoljnom prosuđivanju kada su ispravne. Ne mogu to da prebrodim. Kao da imam knedlu u grlu, kad vidim da izgleda da sva prava logika nastaje iz iracionalnosti. Iz vere. Ne pričam baš suvislo, zar ne?“

„Ne želim da abortiram“, reče ona tiho. „Iz sopstvenih razloga.“

„A oni su?“

„Beba je delimično ja“, reče ona, podigavši malo bradu. „Ako je to sebično, baš me briga.“

„Hoćeš li je dati na usvajanje, Freni?“

„Ne znam.“

„Želiš li?“

„Ne. Želim da je zadržim.“

Zanemeo je. Ona pomisli da je osetila njegovo neodobravanje.

„Misliš na školovanje, zar ne?“ upita ona.

„Ne“, reče on dok je ustajao. Stavi ruke na krsta i zadovoljno napravi grimasu dok mu je kičma pucketala. „Mislio sam na to da smo dovoljno razgovarali. I da još ne moraš da doneseš tu odluku.“

„Mama je stigla“, reče ona.

On se okrenu da proprati njen pogled dok je karavan skretao na prilaz, uz odsjaj hroma u poslednjem svetlu dana. Karla ih primeti, zasvira i veselo im mahnu.

„Moram da joj kažem“, reče Freni.

„Da. Ali, pusti da prođe koji dan, Freni.“

„U redu.“

Ona mu pomože da pokupi vrtlarske alatke, pa se onda zajedno uputiše prema karavanu.

7.

U mutnoj svetlosti koja zasipa zemlju neposredno posle sutona, pre mraka, za vreme jednog od samo nekoliko onih minuta koje filmadžije nazivaju „čarobnim časom“, Vik Palfri se uzdiže iz zelenog delirijuma u kratkotrajni period lucidnosti.

Umirem, pomisli on, i ta reč mu čudno zazvoni u glavi, nateravši ga da pomisli da je to rekao naglas, iako nije.

On se obazre oko sebe i spazi bolnički krevet, sada uzdignut kako mu se pluća ne bi sama u sebi udavila. Bio je čvrsto vezan mesinganim štipaljkama i ograde oko kreveta bile su podignute. Bacakao sam se, izgleda, pomisli on kao da ga to pomalo zabavlja. Malo sam se jarcao. I, zakasnelo: Gde sam?

Oko vrata je imao portiklu, a portikla je bila prekrivena skorenim šlajmom. Bolela ga je glava. Čudne misli igrale su mu u glavi i znao je da je bio u delirijumu... i da će opet biti. Bio je bolestan, i ovo nije bilo izlečenje ili početak izlečenja, već samo kratki predah.

On dodirnu čelo unutrašnjom stranom ručnog zgloba i skloni ga s trzajem, onako kako se ruka sklanja sa vrele peći. Gori, nego šta, i pun je cevi. Dve male plastične, providne, izlazile su mu iz nosa. Još jedna se izvijala poput zmije ispod bolničkog čaršava do boce na podu, i sa sigurnošću je znao za šta je pričvršćen njen kraj. Dve boce visile su sa postolja kraj kreveta, i iz obe su izlazile cevi koje su se spajale u slovo Y čiji mu je kraj ulazio u ruku odmah ispod lakta. Infuzija.

Čovek bi rekao da je to dovoljno, pomisli on. Ali, bilo je na njemu i žica. Pričvršćenih za njegovo teme. I prsa. Jedna izgleda da mu je bila zalepljena za prokleti pupak. A povrh svega toga, bio je prilično siguran da mu je nešto zabijeno u bulju. Zaboga, šta li to može da bude? Radar za govna?

„Hej!“

Nameravao je da vikne rezonantno, uvređeno. Ono čime se oglasio bio je skromni šapat veoma bolesnog čoveka. To mu je izašlo iz usta sa svih strana okruženo šlajmom kojim se, izgleda, gušio.

Mama, je li Džordž uveo konja?

To je progovorio delirijum. Iracionalna misao, koja gordo jezdi preko polja racionalnijeg razmišljanja poput meteora. Svejedno, gotovo da ga je za sekund zavarala. Neće dugo biti svestan. Ta ga pomisao ispuni panikom. Zagledan u mršave grančice sopstvenih ruku, pretpostavio je da je izgubio možda čak i petnaest kilograma, a ni ranije nije bio nešto mnogo razbacan. To... šta god bilo... ima da ga ubije. Pomisao da će umreti bulazneći i brbljajući kao senilni starac prestravi ga.

Džordžije otišao da se udvara Normi Vilis. Uvedi sam tog konja, Vik, i stavi mu zobnicu kao dobar dečko.

To nije moj posao.

Viktore, valjda voliš mamu.

Volim. Ali to nije...

Moraš sada da voliš mamu. Mama ima grip.

Ne, mama, nemaš. Imaš TBC. TBC je ono što će te ubiti. Hiljadu devetsto četrdeset sedme. A Džordž će poginuti negde šest dana pošto stigne u Koreju, dovoljno vremena za samo jedno pismo, a onda beng beng beng. Džordž je...

Vik, pomozi mi sada, uvedi tog konja i to je moja poslednja reč o tome.

„Ja imam grip, ne ona“, šapnu on, izronivši ponovo. „Ja.“

Gledao je u vrata i mislio kako su to prokleto čudna vrata čak i za bolnicu. Bila su obla na uglovima, oivičena zakivcima, a donji dovratak nalazio se na petnaest ili više centimetara od popločanog poda. Čak je i tako jadan stolar poput Vika Palfrija mogao

(daj mi stripove Vik dosta su bili kod tebe)

(Mama uzeo mi je stripove! Vrati mi ih! Vrati mi iiiiiih!)

da pravi bolja. Bio je to

(čelik)

Nešto u toj misli zabi mu ekser duboko u mozak i Vik naglo pokuša da se uspravi u sedeći položaj kako bi bolje video vrata. Da, bila su. Definitivno jesu. Čelična vrata. Zašto se nalazio u bolnici iza čeličnih vrata? Šta se desilo? Zar zaista umire? Zar je najbolje da razmišlja o tome kako će bogu na istinu? Zaboga, šta se to dogodilo? On očajnički pokuša da probije okolnu sivu maglu, ali kroz nju dopreše samo glasovi, daleki, glasovi koje nije mogao da veže ni za jedno ime.

I evo šta ja sada kažem... treba samo da kažu... ’jebeš to sranje od inflacije..!

Bolje da isključiš pumpe, Hep.

(Hep?. Bil Heskamb? Ko to beše? Znam to ime)

Svetog mu sveca...

Mrtvi su, u redu...

Daj ruku da te izvučem odatle...

Daj mi stripove Vik dosta...

U tom trenutku sunce potonu ispod horizonta dovoljno da prouzrokuje uključenje kola za aktiviranje svetlosti (ili u ovom slučaju, kola koje aktivira odsustvo svetlosti). U Vikovoj sobi se upali svetlo. Kada se soba osvetlila, on vide kako ga ozbiljno posmatra niz lica iza dva sloja stakla i on vrisnu, najpre pomislivši da su to ljudi koji su mu razgovarali u glavi. Jedan od njih, čovek u lekarskom mantilu, žurno je gestikulirao nekome izvan Vikovog vidokruga, ali Vik je već prevazišao strah. Bio je suviše slab da se dugo plaši. Ali iznenadni strah koji je došao sa nemim procvatom svetla i ovom vizijom izbuljenih lica (poput porote duhova u bolničkim mantilima) raščistila je deo blokade u njegovom umu i on je znao gde se nalazi. U Atlanti. U Atlanti, u Džordžiji. Došli su i odveli ga - njega, Hepa, Norma, Normovu ženu i decu. Odveli su Henka Karmajkla. Stjua Redmana. Bog zna koliko još drugih. Vik je bio uplašen i ogorčen. Jeste, kijao je i šmrkao, ali sigurno nije imao koleru ili šta god bilo to što su imali onaj jadnik Kempion i njegova porodica. Imao je i nisku temperaturu, i sećao se da se Norm Bruet sapleo i da mu je bila potrebna pomoć pri izlasku iz aviona. Njegova žena je bila uplašena, plakala je, a plakao je i mali Bobi Bruet - plakao i kašljao. Bio je to škripavi, kreštavi kašalj. Avion se nalazio na maloj pisti kod Brejntrija, ali da bi izašli izvan atara Arneta, morali su da prođu kroz blokadu na autoputu broj 93, a ljudi su razvlačili bodljikavu žicu... razvlačili bodljikavu žicu pravo u pustinju...

Crvena svetlost blesnu na čudnim vratima. Začu se šištanje, a zatim zvuk nalik na rad pumpe. Kada je utihnuo, vrata se otvoriše. Čovek koji je ušao bio je odeven u ogromno belo odelo pod pritiskom sa prozirnom pločom ispred lica. Iza nje, čovekova glava je poskakivala kao balon u kapsuli. Na leđima je nosio rezervoare pod pritiskom, i kada je progovorio, glas mu je bio metalan i nejasan, lišen svega ljudskog. Mogao je to biti glas neke od onih video-igara, poput one što kaže: „Pokušaj ponovo, svemirski kadetu“, kad zajebeš poslednji život.

On zaškripa: „Kako se osećate, gospodine Palfri?“

Ali Vik nije mogao da odgovori. Vik se vratio u zelene dubine. Iza ploče za lice na belom odelu video je mamu. Mama je nosila belo kada je tata poslednji put odveo njega i Džordža da je posete u sanitarijumu. Morala je da ode u sanitarijum da svi ostali iz familije ne bi dobili isto što i ona. TBC je bio zarazan. Moglo se od toga umreti.

Razgovarao je sa mamom... rekao da će biti dobar i uvesti konja... rekao joj da mu je Džordž uzeo stripove... pitao je oseća li se bolje... pitao je da li misli da će ubrzo doći kući... a čovek u belom odelu mu je dao injekciju i on je potonuo još dublje i reči su mu postale nepovezane. Čovek u belom odelu baci pogled natrag prema licima iza staklenog zida i odmahnu.

On uključi bradom interkom u šlemu i reče: „Ako ovo ne bude delovalo, izgubićemo ga do ponoći.“

Za Vika Palfrija, čarobni trenutak je prošao.

„Samo podvrnite rukav, gospodine Redman“, reče tamnokosa, lepa bolničarka. „Neće trajati ni minut.“ Držala je rukama, na kojima su bile rukavice, aparat za merenje pritiska. Iza plastične maske osmehivala se kao da dele neku zajedničku zabavnu tajnu.

„Ne“, reče Stju.

Osmeh joj malo zatitra. „Reč je samo o vašem krvnom pritisku. Neće trajati ni minut.“

„Ne.“

„Doktor je naredio“, reče ona, najednom zvanična. „Molim vas.“

„Ako je to doktor naredio, dajte onda sa njim da razgovaram.“

„Bojim se da je sada zauzet. Ako biste samo...“

„Sačekaću“, reče Stju staloženo, ne načinivši ikakav pokret kako bi raskopčao manžetnu košulje.

„Ovo je samo moj posao. Nećete valjda da me dovedete u nepriliku, zar ne?“ Ovaj put mu se osmehnula kao šarmantno napušteno dete. „Ako biste me samo pustili da...“

„Neću“, reče Stju. „Vratite se i recite im. Poslaće oni nekoga.“ Zabrinuta, sestra ode do čeličnih vrata i okrenu četvrtasti ključ u bravi. Pumpa se uključi, vrata se otvoriše sa šištanjem i ona kroči kroz njih. Dok su se zatvarala, ona pogleda Stjua prekorno. Stju joj uzvrati blagim pogledom.

Kada su se vrata zatvorila, on nestrpljivo ustade i ode do prozora -sa dvostrukim oknom i rešetkama spolja - ali sada je sasvim pao mrak i nije mogao ništa da vidi. On se vrati i sede. Imao je na sebi izbledele farmerke, kariranu košulju i smeđe čizme na kojima su šavovi sa strane počeli da se deformišu. On protrlja rukom lice i namršti se sa neodobravanjem na čekinje. Nisu mu dozvoljavali da se brije, a njemu je brada brzo rasla.

Na same testove nije imao nikakve primedbe. Ali imao je primedbe na to što ga drže u mraku, uplašenog. Nije bio bolestan, bar još ne, ali je bio prilično uplašen. Ovde su na delu bile neke mutne radnje i on nije želeo više da učestvuje u tome sve dok mu neko ne kaže šta se to desilo u Arnetu i kakve veze ima onaj Kempion sa time. Tada bi bar njegov strah imao nekakvu čvrstu podlogu.

Očekivali su od njega da pita i pre ovoga, mogao je to da im pročita u očima. Znali su u bolnicama kako da kriju određene stvari. Pre tri godine žena mu je umrla od raka u dvadeset sedmoj godini, začeo joj se u materici a onda projurio kroz nju kao požar, i Stju je posmatrao kiko su okolišali oko njenih pitanja, bilo promenom teme, bilo davanjem informacija u velikim, tehničkim zalogajima. Zato jednostavno nije pitao, i mogao je da vidi da ih to brine. Sada je bilo vreme da pita, i ima da dobije neke odgovore. Jednosložnim rečima.

Mogao je i sam da popuni nekoliko praznina. Kempion i njegova žena i dete imali su nešto jako gadno. Počelo bi kao grip ili letnja prehlada, samo što bi bilo sve gore i gore, sve dok se ne zadaviš u sopstvenini slinama ili ne sagoriš od temperature. Bilo je veoma zarazno.

Došli su po njega sedamnaestog po podne, pre dva dana. Četiri vojnika i lekar. Učtivi, ali neumoljivi. Pitanje odbijanja nije se ni ponavljalo; sva četiri vojnika nosila su oružje. Tada je Stju Redman počeo ozbiljno da se plaši.

Iz Arneta se prema pisti u Brejntriju kretao pravi karavan. Stju se vozio sa Vikom Palfrijem, Hepom, Bruetovima, Henkom Karmajklom i njegovom ženom, kao i sa dva podoficira. Svi su se strpali u vojni katavan, i vojnici nisu hteli ni da beknu bez obzira na to koliko je Lajla Bruet histerisala.

I drugi karavani su bili pretrpani. Stju nije video sve ljude u njima, ali video je svih petoro Hodžisa i Krisa Ortegu, brata Karlosa, dobrovoljnog vozača ambulantnih kola. Kris je bio šanker u „Indijanskoj glavi“. Video je Parkera Nejsona i njegovu ženu, starije ljude iz naselja prikolica blizu Stjuove kuće. Stju je pretpostavljao da su pokupili svakoga ko je bio na benzinskoj pumpi i svakoga za koga su ljudi sa benzinske pumpe rekli da su pričali sa njima otkad se Kempion tamo zabio.

Na granici gradskog atara dva maslinasto-zelena kamiona zaprečavala su put. Stju je pretpostavljao da su i ostali putevi koji vode u Arnet jednako blokirani. Razvlačili su bodljikavu žicu, a kada budu ogradili grad, verovatno će postaviti stražare.

Dakle, bilo je ozbiljno. Smrtno ozbiljno.

Sedeo je strpljivo na stolici kraj bolničkog kreveta koji nije morao da koristi i čekao da bolničarka dovede nekoga. To najpre izgleda neće biti niko. Možda će ujutru konačno da pošalju nekoga sa dovoljno ovlašćenja da mu saopšti stvari koje je morao da zna. Mogao je da čeka. Strpljenje je Stjuartu Redmanu oduvek bilo jača strana.

Da bi imao šta da radi, on poče da razmišlja o stanju ljudi koji su se vozili do piste sa njim. Norm je jedini bio očigledno bolestan. Kašljao je i iskašljavao šlajm u groznici. Ostali su izgledali kao da više ili manje pate od obične kijavice. Luk Bruet je kijao. Lajla Bruet i Vik Palfri su imali blagi kašalj. Hep je šmrkao i počeo je da izduvava nos. Nisu se mnogo razlikovali od prvog ili drugog razreda koje je Stju pohađao u detinjstvu, kada se činilo da bar dve trećine dece ima nekakav virus.

Ali stvar koja ga je plašila najviše od svega - a to je možda bila i slučajnost - bilo je ono što se desilo baš dok su skretali na pistu. Vojnik vozač je najednom gromoglasno triput kinuo. Verovatno samo slučajnost. Jun je za ljude sa alergijama u istočnocentralnom Teksasu bio loš mesec. Ili je vozač možda upravo dobio običnu, bezazlenu kijavicu umesto tog čudnog sranja koje su imali oni. Stju je želeo u to da veruje. Zato što je nešto što bi tako brzo moglo da prelazi sa jedne osobe na drugu...

Vojna pratnja se sa njima ukrcala u avion. Vozili su se ravnodušno, odbijajući da odgovore na ijedno pitanje, osim na pitanje o njihovom odredištu. Išli su u Atlantu. Tamo će im reći više (bezočna laž). Dalje od toga, vojnici su odbijali da kažu.

Tokom leta, Hep je sedeo do Stjua, pa je Stju bio prilično stešnjen. I avion je bio vojni, strogo funkcionalan, ali piće i klopa bili su kao na letovima prve klase. Naravno, umesto da ih poslužuje lepa stjuardesa, porudžbine je primao narednik tupog lica, ali ako ste to mogli da prenebregnete, ostalo je bilo sasvim fino. Čak se i Lajla Bruet primirila posle nekoliko „skakavaca“.

Hep se nagnuo bliže i okupao Stjua toplom izmaglicom isparenja viskija. „Ovo ti je prilično čudna bratija, Stjuarte. Nema nijedan ispod pedeset, i nijedan sa burmom. Sve aktivni, niski činovi.“

Oko pola časa pre nego što su sleteli, Norma Brueta je uhvatila nekakva nesvestica i Lajla je počela da vrišti. Dva stjuarda grubih lica strpala su Norma u ćebe i povratila ga svesti za tili čas. Lajla, više nimalo smirena, nastavi da vrišti. Nešto kasnije, ispovraćala je svoje „skakavce“ i sendvič sa pilećom salatom koji je pojela. Dvojica momaka bez ikakvog izraza na licima pozabavila su se čišćenjem.

„Šta je sve ovo?“ vrištala je Lajla. „Šta to nije u redu s mojim mužem? Hoćemo li umreti? Hoće li i moji mališani umreti?“ Svakog „mališana“ držala je pod miškom i glave su im bile zabijene u njene pozamašne grudi. Luk i Bobi izgledali su uplašeno, nelagodno i prilično postiđeno zbog gužve koju je napravila. „Zašto mi niko ne odgovori? Zar ovo nije Amerika?“

„Zašto je neko ne ućutka?“ progunđa Kris Ortega iz zadnjeg dela aviona. „Ta žena je gora od džuk-boksa sa pokvarenom pločom.“

Jedan od vojnika natera je da popije čašu mleka i žena zaista ućuta. Provela je ostatak leta pevušeći, zagledana kroz prozor u pejzaže koji su promicali duboko pod njima. Stju je pretpostavljao da u toj čaši nije bilo samo mleko.

Kada su sleteli, čekale su ih četiri „kadilak“ limuzine. Raja iz Arneta ušla je u tri. Njihova vojna pratnja ušla je u četvrtu. Stju je pretpostavljao da su ti stari dobri momci bez burmi - ili bliske rodbine, verovatno - sada negde upravo u ovoj zgradi.

Iznad njegovih vrata upali se crveno svetlo. Kada se kompresor, pumpa ili šta već, isključila, unutra kroči čovek u jednom od belih svemirskih odela. Doktor Denindžer. Bio je mlad. Imao je crnu kosu, maslinastu kožu, oštre crte lica i blede usne.

„Pati Grir reče da ste joj pravili probleme“, reče zvučnik na Denindžerovim grudima dok je ovaj koračao ka Stjuu. „Prilično je uzrujana.“

„Nema potrebe da bude“, reče Stju opušteno. Bilo je teško zvučati opušteno, ali osećao je da je važno da sakrije strah od ovog čoveka. Denindžer je izgledao i ponašao se kao čovek koji jaše svoje osoblje i maltretira ga, ali zato liže guzicu pretpostavljenima. Takvim čovekom se može manipulisati ukoliko misli da si ti taj koji drži bič u ruci. Ali, ako nanjuši u tebi strah, daće ti istu staru tortu: tanak šlag od „Žalim, ali ne možemo vam reći više od ovoga“ na vrhu i mnogo prezira za glupe civile koji su želeli da znaju suviše za svoje dobro ispod toga.

„Hoću neke odgovore“, reče Stju.

„Žao mi je, ali...“

„Ako želite da sarađujem, dajte mi odgovore.“

„S vremenom ćete...“

„Mogu vam otežati stvari.“

„To znamo“, reče Denindžer zlovoljno. „Ja jednostavno nemam ovlašćenja da vam bilo šta kažem, gospodine Redman. I sam znam jako malo toga.“

„Pretpostavljam da ste mi ispitivali krv. Sve te igle.“

„Tako je“, reče Denindžer oprezno.

„Zbog čega?“

„Gospodine Redman, ponavljam, ne mogu da vam kažem ono što ne znam.“ Onaj zlovoljni ton ponovo je bio tu i Stju je bio sklon tome da mu poveruje. On je bio po hijerarhiji tek malo viši tehničar u svom poslu i to mu se nije mnogo dopadalo.

„Stavili su moj rodni grad pod karantin.“

„Ne znam ništa ni o tome.“ Ali ovaj put Denindžer skrenu pogled sa Stjua i Stju pomisli da ga je Denindžer slagao.

„Kako to da nisam video ništa o tome?“ On pokaza na TV prikačen za zid.

„Molim?“

„Kada blokiraju neki grad i ograde ga bodljikavom žicom, to je itekakva vest“, reče Stju.

„Gospodine Redman, kada biste samo dopustili da vam Pati izmeri pritisak...“

„Ne. Ako želite išta više od mene, bolje pošaljite dvojicu snagatora po to. I bez obzira na to koliko njih budete poslali, pokušaću da napravim nekoliko rupa u tim zaštitnim odelima. I ne izgledaju mi naročito jaka, znate?“

On nonšalantno posegnu za Denindžerovim odelom, a Denindžer odskoči unazad i umalo se ne preturi. Iz zvučnika njegovog interkoma začu se prestravljeno kreštanje i nešto se zakomeša iza dvostrukog stakla.

„Pretpostavljam da biste mogli da mi stavite nešto u hranu da me onesvesti, ali to bi vam zbrljalo testove, zar ne?“

„Gospodine Redman, ponašate se nerazumno!“ Denindžer se držao na pristojnom odstojanju. „Nedostatak saradnje može vašoj domovini da nanese veliku štetu. Razumete li me?“

„Jok ja“, reče Stju. „Trenutno mi se čini da moja domovina meni nanosi veliku štetu. Drži me zaključanog u bolničkoj sobi u Džordžiji sa zajebantom od doktora koji nema pojma o životu. Vucite se napolje i pošaljite nekoga ko će razgovarati sa mnom, ili pošaljite dovoljno momaka da uzmu ono što vam treba silom. Tući ću se sa njima, na to računajte.“

Sedeo je savršeno nepokretno na stolici po Denindžerovom odlasku. Bolničarka se nije vratila. Nisu se pojavila ni dva snažna bolničara da mu silom izmere pritisak. Sad kada je o tome razmislio, pretpostavio je da čak ni tako mala stvar kao što je merenje pritiska ne vredi mnogo ako je obavljena dok je pacijent uzbuđen. Ostavili su ga da se neko vreme kuva u sopstvenom sosu.

Ustao je, uključio TV i gledao ga odsutno. Strah u njemu bio je velik, odbegli slon. Dva dana je čekao da počne da kija, kašlje, izbacuje crni šlajm i pljuje u nužnik. Pitao se kako je ostalima, ljudima koje je celog života poznavao. Pitao se je li ikome od njih bilo loše kao Kempionu. Mislio je na mrtvu ženu i njeno dete u tom starom „ševiju“, i neprekidno je umesto ženinog video lice Lajle Bruet, a umesto detetovog, lice male Čeril Hodžis.

TV je pištao i pucketao. Srce mu je sporo tuklo u grudima. Konačno, začuo je kako pročišćivač vazduha s uzdahom ubacuje vazduh u sobu. On oseti kako se strah u njemu izvija i okreće ispod pokeraške face. Ponekad je bio velik i paničan, i gazio je sve: slon. Ponekad mali, što gricka i kida oštrim zubima: pacov. Uvek je bio sa njim.

Ali, prošlo je čitavih četrdeset sati pre nego što su mu poslali čoveka koji je hteo da razgovara.

8.

Dana 18. juna, pet časova pošto je razgovarao sa svojim rođakom Bilom Heskambom, Džo Bob Brentvud je zaustavio vozača koji je prekoračio brzinu na teksaškom autoputu broj 40 negde trideset pet kilometara istočno od Arneta. Vozač je bio Hari Trent iz Brejntrija, agent osiguravajućeg društva. Vozio je sto kilometara na sat unutar zone sa ograničenjem na osamdeset. Džo Bob ga je kaznio. Trent je to krotko prihvatio, a onda razveselio Džoa Boba pokušavajući da mu proda osiguranje za kuću, kao i životno. Džo Bob se osećao fino; smrt mu nije bila ni na kraj pameti. Bez obzira na to, već je bio bolestan. Kod „Teksako“ pumpe Bila Heskamba dobio je više od benzina. I dao Hariju Trentu više od kazne za prebrzu vožnju.

Hari, društven čovek koji je voleo svoj posao, preneo je bolest na više od četrdeset ljudi tokom tog i sledećeg dana. Nemoguće je utvrditi koliko je tih četrdesetoro prenelo bolest dalje - isto tako bi se moglo pitati koliko anđela može da pleše na glavi čiode. Pod konzervativnom pretpostavkom od petoro po osobi, tu je dve stotine. Koristeći istu konzervativnu formulu, moglo bi se reći da je dve stotine zarazilo hiljadu, hiljada pet hiljada, pet hiljada dvadeset pet hiljada.

Ispod kalifornijske pustinje, izdržavan novcem poreskih obveznika, neko je konačno izumeo zaista delotvorno lančano pismo. Veoma smrtonosno lančano pismo.

Dana 19. juna, istog onog dana kada se Leri Andervud vratio kući u Njujork i istog onog dana kada je Freni Goldsmit ispričala ocu o navalentnom Malom Došljaku, Hari Trent je stao kod kafića u istočnom Teksasu, koji se zvao „Bejbova brza klopa“, da ruča. Pojeo je čizburger i parče Bejbove izvrsne pite od jagoda kao desert. Imao je laku kijavicu, možda alergijsku, i stalno je kijao i morao da pljuje. Za vreme obroka zarazio je Bejba, sudoperu, dvojicu kamiondžija u separeu u ćošku i čoveka koji je došao da promeni ploče u džuk-boksu. Ostavio je slatkoj curici koja ga je poslužila dolarsku napojnicu po kojoj je vrvela smrt.

Dok je izlazio napolje, zaustavio se jedan karavan. Na krovu je imao gepek, i bio je pun dece i prtljaga. Imao je njujorške tablice, a vozač, koji je spustio prozor da pita Harija kako da dođe do autoputa broj 21, prema severu, imao je njujorški naglasak. Hari je momku iz Njujorka dao vrlo jasna uputstva kako da dođe do autoputa broj 21. Takođe je uručio i njemu, i celoj njegovoj porodici njihove smrtne presude i ne znajući to.

Njujorčanin je bio Edvard M. Noris, policijski poručnik iz detektivskog voda 87. policijske stanice u Velikoj Jabuci. Ovo mu je bio prvi pravi odmor posle pet godina. On i porodica fino su se proveli. Klinci su bili na sedmom nebu u Diznivorldu u Orlandu i, ne znajući da će mu do drugog jula čitava porodica biti mrtva, Noris je nameravao da kaže onom gadnom psetu Štivu Kareli da jeste moguće odvesti kolima negde ženu i decu i dobro se provesti. Štive, reći će on, možda ti i jesi dobar detektiv, ali čovek koji ne može da sopstvenu porodicu dovede u red ne vredi ni pišljivog boba.

Porodica Noris brzo je klopala kod Bejba, a onda krenula po sjajnim uputstvima Harija Trenta prema autoputu broj 21. Ed i njegova žena Triš nisu mogli da se načude južnjačkoj gostoprimljivosti, dok je troje klinaca bojilo slike na zadnjem sedištu. Sam bog zna, pomislio je Ed, šta bi Karelina dva monstruma bila kadra da urade.

Te noći su prenoćili u Justisu, u Oklahomi, u motelu. Ed i Triš su zarazili portira. Deca, Marša, Stenli i Hektor, zarazila su decu koja su se igrala na motelskom igralištu - decu koja su putovala za Teksas, Alabamu, Arkanzas i Tenesi. Triš je zarazila dve žene koje su prale odeću u automatskoj perionici dva bloka dalje. Ed je, dok je išao motelskim hodnikom da nađe nešto leda, zarazio tipa sa kojim se mimoišao u holu. Svako je dobio svoju ulogu.

Triš je probudila Eda rano ujutru da mu kaže kako je mali Hek bolestan. Imao je gadan, hrapavi kašalj i temperaturu. Njoj je to ličilo na gušobolju. Ed Noris je zastenjao i rekao joj da detetu da neki aspirin. Da je ta prokleta gušobolja mogla da sačeka još četiri ili pet dana, dete je moglo da je ima kod kuće i Edu bi u uspomeni ostao savršeni odmor (da ne spominjemo sve ono likovanje koje je imao u planu). Mogao je da čuje jadno dete kroz vrata, kako kašlje kao ker.

Triš je očekivala da Hektorovi simptomi ujutru popuste - gušobolja se morala odležati - ali već u podne dvadesetog, priznala je sebi da se to ne događa. Temperatura mu nije spadala od aspirina; jadni Hek je od nje imao staklasti pogled. Kašalj mu je poprimio duboki ton koji joj se nije dopadao, a disanje mu je zvučalo naporno i puno šlajma. Šta god to bilo, činilo se da je uhvatilo i Maršu, a i Triš je nešto gadno golicalo grlo i teralo je na kašalj, mada je to još bio samo slab kašalj koji je mogla da prikrije maramicom.

„Moramo odvesti Heka kod lekara“, rekla je konačno.

Ed je stao kod servisne stanice i pogledao mapu prikačenu za štitnik od sunca u karavanu. Bili su u Hamer Krosingu, u Kanzasu. „Ne znam“, reče on. „Možda ćemo pronaći makar lekara koji će nam dati uput.“ On uzdahnu nasekiran i prođe rukom kroz kosu. „Hamer Krosing u Kanzasu! Isuse! Zašto je morao toliko da se razboli da mu lekar zatreba u nekoj rupčagi poput ove?“

Marša, koja je gledala u mapu preko očevog ramena, reče: „Piše da je ovde Džesi Džejms opljačkao banku, tata. Dvaput.“

„Jebeš Džesi Džejmsa“, progunđa Ed. „Ede!“, viknu Triš. „Žao mi je“, reče on, ne osećajući se ni najmanje tako. On nastavi da vozi.

Posle šest poziva, za vreme kojih je Ed Noris pažljivo obuzdavao svoju narav obema rukama, konačno je pronašao lekara u Polistonu koji je hteo da primi Hektora ukoliko stignu tamo do tri. Poliston im nije bio usput, dvadeset milja zapadno od Hamer Krosinga, ali sada je jedino Hektor bio važan. Ed je počeo veoma da se brine zbog njega. Nikada nije video dete sa tako malo živosti u sebi.

U dva po podne bili su u čekaonici ordinacije doktora Brendena Svinija. Ed je do tada počeo takođe da kija. Svinijeva čekaonica bila je puna; na njih je došao red tek oko četiri. Triš je mogla da povrati Hektora samo u tromo polusvesno stanje, a i sama je osećala da ima temperaturu. Samo se Sten Noris, star devet godina, još osećao dovoljno dobro da se vrpolji.

Dok su čekali u Svinijevoj ordinaciji preneli su bolest koja će ubrzo širom zemlje u raspadanju postati poznata pod imenom Kapetan Trips na više od dvadeset petoro ljudi, uključujući i postariju ženu koja je došla samo da plati račun pre nego što bude prenela bolest čitavom svom bridž klubu.

Ta postarija žena je bila žena Roberta Bredforda, Sara Bredford za bridž klub, Kolačić za svog muža i bliske prijatelje. Sara je te večeri dobro igrala, moguće i zbog toga što joj je partnerka bila Anđela Dipri, njena najbolja prijateljica. Činilo se da uživaju u nekoj srećnoj telepatiji. Pobedile su u sva tri rabersa sa velikom razlikom, napravivši grend slem u poslednjem. Za Saru, jedina stvar koja je kvarila utisak bilo je to što se činilo da je zaradila blagu prehladu. Nije bilo fer, tek što je jednu pregrmela.

Ona i Anđela su otišle na tiho piće u koktel bar, pošto se društvo razišlo u deset. Anđeli se nije žurilo kući. Na Dejvida je došao red da bude domaćin za nedeljnu partiju pokera u njihovoj kući, i ona prosto neće moći da zaspi pored sve te buke... ukoliko najpre ne uzme par sedativa koje je sama sebi prepisala, što su u njenom slučaju bila dva blaga „džin fiza“.

Sara je uzela „vord 8“ i dve žene su se upustile u prepričavanje partije bridža. U međuvremenu, uspele su da zaraze svakoga u polistonskom koktel baru, uključujući i dva mladića koji su nedaleko pili pivo. Oni su se uputili u Kaliforniju - baš kao što su to nekada učinili i Leri Andervud i njegov prijatelj Rudi Švarc - u potrazi za bogatstvom. Jedan njihov prijatelj obećao im je zaposlenje u firmi za selidbe. Sutradan su se uputili ka zapadu, šireći usput bolest.

Lančana pisma nisu delotvorna. To je poznata činjenica. Obećanih milion dolara za slanje samo jednog jedinog dolara na ime s vrha liste i dodavanje svoga na dno, a zatim i slanje pisma petorici prijatelja nikada vam ne stigne. Ovo, međutim, pismo Kapetana Tripsa, delovalo je jako dobro. Piramide su se zaista gradile, ne od podnožja prema vrhu, već od vrha naniže - a pomenuti vrh bio je pokojni vojni stražar koji se zvao Čarls Kempion. Sve kokoši se vraćaju kući da se gnezde. Samo što je, umesto poštara koji svakom učesniku donosi naramak za naramkom pisama, a u svakom po jednu dolarsku novčanicu, Kapetan Trips donosio naramke spavaćih soba sa po jednim ili dva leša, jendeke, jame za mrtve i konačno leševe bacane u okean na obe obale, u kamenolome i temelje nedovršenih kuća. A na kraju, naravno, tela će truliti tamo gde se budu srušila.

Sara Bredford i Anđela Dipri vratile su se zajedno do kola (zarazivši četvoro ili petoro ljudi koje su sreli na ulici), poljubile se u obraz, a onda rastale. Sara je otišla kući da zarazi muža, njegovih pet drugova pokeraša i njihovu kćerku tinejdžerku, Samantu. Njeni roditelji nisu znali da se Samanta užasno plašila da je ukačila triper od svog dečka. U stvari, i jeste. I još više u stvari, nije imala šta da brine; u poređenju s onim što joj je dala majka, dobra doza tripera bila je ozbiljna koliko i mali ekcem obrve.

Sutradan će Samanta otići da zarazi svakoga u bazenu za plivanje polistonskog Udruženja mladih hrišćanki.

I tako dalje.

9.

Navalili su na njega negde posle sutona, dok je hodao obodom druma broj 27, koji su zvali Glavnom ulicom kilometar i po niže, gde je prolazio kroz grad. Kilometar-dva dalje, nameravao je da krene prema zapadu putem broj 63, koji bi ga odveo do petlje i početka dugog putovanja na sever. Čula su mu malo otupela, možda, od dva piva koja je upravo popio, ali znao je da nešto nije u redu. Samo što je počeo da se priseća četvorice ili petorice mišićavih lokalaca s drugog kraja šanka, kada su oni izašli iz zaklona i jurnuli na njega.

Nik se tukao što je bolje mogao i jednog je patosirao, a drugome razbio nos - možda ga je i slomio, sudeći po zvuku. Za jedan ili dva trenutka nade mislio je da zaista postoji šansa da pobedi. Činjenica da se tukao bez ijednog zvuka sve ih je malo unervozila. Bili su meki, možda su ovo ranije radili bez problema i svakako nisu očekivali ozbiljnu tuču od mršavog klinca sa rancem.

A onda ga jedan dohvati tik iznad brade i raseče mu donju usnu nekakvim školskim prstenom, a topli ukus krvi navali mu u usta. On se zatetura unazad i neko ga uhvati za ruke. Divlje se otrže i oslobodi jednu ruku baš kada mu se nečija pesnica sjurila u lice kao odbegli mesec. Pre nego što mu je zatvorila levo oko, on ponovo ugleda prsten, kako mutno sija pri svetlosti zvezda. Video je sve zvezde i osetio kako svest počinje da mu se razlaže, plovi u delove nepoznatog.

Uplašen, on poče da se bije još žešće. Čovek sa prstenom ponovo je bio pred njim i Nik ga, u strahu da će ga ovaj ponovo poseći, šutnu u stomak. Školski Prsten izgubi vazduh i presamiti se, hukćući neprekidno kao terijer s laringitisom.

Ostali navališe. Za Nika su oni sada bili samo obličja, krupajlije -stari dobri momci, tako su sebe zvali - u sivim košuljama sa rukavima podvrnutim da bi im se videli veliki osunčani bicepsi. Imali su cipele sa blokejima. Pramenovi masne kose padali su im na čela. U poslednjem zamirućem svetlu dana sve je ovo počelo da liči na ružan san. Krv mu je tekla u otvoreno oko. Ranac mu je bio strgnut s leđa. Bio je zasut kišom udaraca, i trzao se kao marioneta bez kostiju na otrcanoj uzici. Svest nije htela sasvim da ga napusti. Jedini zvuci bili su njihovi soptaji lišeni daha dok su zabijali pesnice u njega i tečno pevušenje leganja u gustom obližnjem borovom šumarku.

Školski Prsten ustade i posrnu. „Drž’te ga“, reče on. „Drž’te ga za kosu.“

Ruke ga zgrabiše za mišice. Neko drugi ščepa obema rukama Nikovu kovrdžavu crnu kosu.

„Zašto se ne dere?“ upita jedan od ostalih, iznerviran. „Zašto se ne dere, Rej?“

„Reko sam vi da ne pominjete imena“, reče Školski Prsten. „Jebe mi se što se ne dere. Ima da ga skenjam. Pizda me je šutnula. Prljavo se bije, eto vi’te.“

Pesnica se obruši. Nik trgnu glavom u stranu i prsten mu napravi brazdu u obrazu.

„Drži ga, reko sam ti“, reče Rej. „Kak’i ste to? Gomila pičkica?“ Pesnica se ponovo sjuri i pretvori Nikov nos u zgnječen, kapavi paradajz. Jedva da je mogao da diše. Svest mu se suzila u uski zrak. On razjapi usta i naguta se noćnog vazduha. Leganj ponovo zapeva, slatko i usamljeno. Nik ga nije čuo ni ovaj put, baš kao ni prethodni.

„Drž’te ga“, reče Rej. „Drž’te ga, prokletinje.“

Pesnica se sjuri. Dva prednja zuba mu pukoše kada školski prsten zaora kroz njih. Bila je to agonija koju nije mogao da izvrišti. Noge mu otkazaše i on klonu, dok su ga ruke držali otpozadi kao džak.

„Rej, dosta je bilo! ’Oćeš da ga ubiješ?“

„Drž’te ga. Pizda me je šutnula. Ima da ga skenjam.“

Tada svetlost zapljusnu put, koji je ovde bio sa strane obrastao niskim rastinjem isprepletanim sa ogromnim starim borovima.

„O, bože.“

„Baci ga, baci ga!“

Bio je to Rejov glas, ali Rej više nije bio pred njim. Nik je bio maglovito zahvalan zbog toga, ali najveći deo onog malog ostatka svesti bio je zauzet agonijom u njegovim ustima. Mogao je na jeziku da oseti parčiće zuba.

Ruke ga gurnuše, izbaciše nasred puta. Nailazeći krugovi svetla pronađoše ga tamo kao glumca na sceni. Vrisnuše kočnice. Nik zamlatara rukama i pokuša da natera noge da krenu, ali one ga nisu slušale; ostavile su ga na cedilu. On se sruši na površinu puta, i vrištanje kočnica i guma ispuniše svet dok je on tupo čekao da bude pregažen. To će mu bar prekinuti bol u ustima.

Tada mu raštrkani šljunak zasu obraz i on se zagleda u gumu koja mu se zaustavila na manje od trideset centimetara od lica. Mogao je da vidi beli kamenčić zaglavljen između dve šare poput novčića između dva zglavka.

Parče kvarca, pomisli on nepovezano, i onesvesti se.

Kada se povratio, Nik je ležao na krevetu. Bio je tvrd, ali tokom protekle tri godine i više ležao je i na tvrđim. Sa velikim naporom, on natera oči da se otvore. Kao da su mu kapci bili slepljeni gumom, i desno oko, ono koje je udario odbegli mesec, nije htelo dalje od pola koplja.

Gledao je u napuklu tavanicu od cementa. Ispod nje u cik-cak su se pružale cevi obmotane izolacijom. Duž jedne od tih cevi milela je krupna buba. Vidik mu je presecao lanac. On malo podiže glavu, odaslavši kroz nju čudovišni nalet bola, i vide da se sa spoljne strane kreveta pruža još jedan lanac do klina u zidu.

On okrenu glavu ulevo (još jedan nalet bola, ovaj put ne tako ubistven) i ugleda grubi betonski zid. Bio je pun pukotina. Bio je sav ispisan. Neki zapisi bili su novi, neki stari, većinom nepismeni. OVDE IMA BUBA. LUIS DRAGONSKI, 1987. VOLIM GA U GUZICI. JARCANJE UME DA BUDE ZABAVNO. DZORDŽ REMPLING JE DRKADŽIJA. JOŠ TE VOLIM SUZANA. OVO MESTO JE SRANJE, DZERI. KLAJD D. FRED, 1981. Bilo je crteža krupnih oklembešenih penisa, džinovskih dojki, grubo nacrtanih vagina. Sve je to Niku kazivalo gde se nalazi. Bio je u zatvorskoj ćeliji.

Pažljivo, on se pridiže na laktove, pusti da mu noge (obuvene u papirne papuče) padnu preko ivice ležaja, a onda se zaljulja u sedeći položaj. Veliko, porodično pakovanje bola ponovo mu zatutnja glavom, a kičma ga opasno štrecnu. Želudac mu se zabrinjavajuće prevrtao u stomaku i obuzela ga je mučnina koja vodi nesvestici, od onih najužasnijih, što se ne mogu kontrolisati, što te teraju da se razdereš na boga da prekine sa tim.

Umesto što se razdrao - to nije mogao da učini - Nik se nagnu preko kolena, sa rukama na obrazima, i sačeka da mu mučnina prođe. Posle nekog vremena, to se i dogodi. Osećao je flastere na brazdi na obrazu, i nabiranjem te strane lica nekoliko puta on zaključi da su lekari stavili tamo nekoliko kopči, za svaki slučaj.

On pogleda unaokolo. Bio je u maloj, uskoj i visokoj ćeliji. Iza ležaja bila su vrata sa rešetkama. Kraj uzglavlja ležaja bila je klozetska šolja bez daske i poklopca. Iza i iznad njega - to je video kriveći ukočeni vrat veoma, veoma pažljivo - bio je mali prozor sa rešetkama.

Pošto je dovoljno dugo sedeo na ivici ležaja da bi se uverio kako se neće onesvestiti, spustio je bezoblični donji deo pižame koje je nosio do ispod kolena, čučnuo nad klonju i urinirao, kako mu se činilo, najmanje čitav sat. Kada je završio, ustao je, pridržavajući se za ivicu ležaja kao starac. Podozrivo je pogledao u solju da vidi ima li tragova krvi, ali mokraća mu je bila čista. On pusti vodu.

Pažljivo je otišao do vrata sa rešetkama i pogledao u kratki hodnik. S njegove leve strane nalazila se ćelija za pijanice. Na jednom od njenih pet ležajeva bio je neki starac kome se ruka vukla po podu kao parče drveta koje je nanela poplava. Sa desne strane hodnik se završavao otvorenim i zaglavljenim vratima. U središtu hodnika visila je svetiljka sa zelenim abažurom sličnom onima koje je viđao u salonima za bilijar.

Podiže se senka, zaigra po zaglavljenim vratima, a onda u hodnik stupi krupan čovek u uniformi boje peska. Imao je na sebi policijski opasač i veliki pištolj. Palčeve je zakačio za džepove pantalona i gledao je Nika gotovo ceo minut pre nego što je progovorio. Tada on reče: „Kada sam bio mali, uhvatili smo planinskog lava u brdima, ubili ga, a potom ga vukli dvadeset milja natrag u grad po tvrdoj zemlji. Ono što je ostalo od tog stvorenja kada smo stigli kući bio je najžalosniji prizor koji sam ikada video. Ti si odmah do njega, dečko.“

Nik pomisli da se u tom govoru oseća da je prethodno pripremljen, pažljivo uštiman i sačuvan za strance i lutalice koji su zauzimali ćelije s vremena na vreme.

„Imaš li ti ime, bajo?“

Nik stavi prst na naduvene i rasečene usne i odmahnu. Stavi ruku preko usta, a onda preseče vazduh blagom dijagonalnom oznakom i ponovo odmahnu.

„Šta? Ne umeš da govoriš? Kako je sad pa to sranje?“ Reči su bile sasvim prijazne, ali Nik nije mogao da prati tonove ili modulacije. On uze nevidljivo penkalo iz vazduha i stade njime da piše.

„Hoćeš olovku?“

Nik klimnu.

„Ako si nem, kako to da nemaš neku od onih karti?“

Nik slegnu ramenima. Izvrnu svoje prazne džepove. Stisnu pesnice, poče da boksuje u prazno, i od toga mu glavom ponovo sevnu bol, a stomakom novi talas mučnine. On završi tako što je pesnicama blago kucnuo slepoočnice, zakolutao očima i klonuo na rešetke. Tada pokaza na prazne džepove.

„Opljačkali su te.“

Nik klimnu.

Čovek u uniformi se okrenu i vrati se u kancelariju. Trenutak kasnije vrati se sa tupom olovkom i notesom. On ih pruži kroz rešetke. U zaglavlju svakog lista stajalo je MEMORANDUM i Kancelarija šerifa Džona Bejkera.

Nik okrenu notes i kucnu gumicom na olovci kod imena. Upitno podiže obrve.

„Da, taj sam. Ko si ti?“

„Nik Andros“, napisa on. Zatim pruži ruku kroz rešetke.

Bejker odmahnu. „Neću se rukovati s tobom. Jesi li i gluv?“

Nik klimnu.

„Šta ti se to večeras desilo? Dok Soums i njegova žena zamalo da te pregaze kao mrmota, dečko.“

„Prebijen i opljačkan. Oko kilometar i po od krčme na Glavnoj ul. Kod Zeka.“

„To svratište nije za klinca kao što si ti, bajo. Svakako nemaš dovoljno godina da piješ.“

Nik ogorčeno odmahnu. „Imam dvadeset dve“, ispisa on. „Mogu popiti nekoliko piva, a da me zbog toga ne prebiju i ne opljačkaju, zar ne?“ Bejker je ovo čitao sa kiselo-veselim izrazom na licu. „Izgleda da u Šojou ne možeš. Šta radiš ovde, dečko?“

Nik otkinu prvi list iz notesa, zgužva ga i baci na pod. Pre nego što je mogao da počne da piše odgovor, kroz rešetke prolete ruka i čelična šaka ga zgrabi za rame. Nik se trže i diže glavu.

„Moja žena sprema te ćelije“, reče Bejker, „i ne vidim zašto bi ti svoju prljao. Baci to u klonjaru.“

Nik se sagnu, mršteći se od bola u leđima, i nekako podiže zgužvani papir sa poda. Odnese ga do toaleta, ubaci ga, pa pogleda Bejkera sa podignutim obrvama. Bejker klimnu.

Nik se vrati. Ovaj put je pisao duže, i olovka je letela po hartiji. Bejker pomisli kako je učenje gluvonemog dečaka da čita i piše verovatno žešći trik, i kako taj Nik Andros mora da ima prilično dobru opremu tamo gore da bi to ukačio. Ovde, u Šojou, bilo je tipova koji nikada to propisno nisu ukačili, i dosta ih je visilo kod Zeka. Ali, nije se moglo očekivati od dečka koji samo što je upao u grad da to zna.

Nik pruži notes kroz rešetke.

„Putujem unaokolo, ali nisam skitnica. Danas sam radio za čoveka koji se zove Rič Elerton, oko 9 kilometara zapadno odavde. Pospremio sam mu štalu i uplastio mu tovar sena. Prošle nedelje bio sam u Votsu, u Oklahomi, i postavljao ogradu. Čovek koji me je prebio uzeo mi je nedeljnu platu.“

„Sigurno si radio za Riča Elertona? To mogu da proverim, znaš.“ Bejker otkinu Nikovo objašnjenje, presavi ga do veličine fotografije za novčanik i stavi u džep košulje.

Nik klimnu.

„Video si mu psa?“

Nik klimnu.

„Koje je rase?“

Nik zatraži notes. „Veliki doberman“, ispisa on. „Ali dobar. Nije opake naravi.“

Bejker klimnu, okrenu se i vrati u kancelariju. Nik je stajao kraj rešetaka i pozorno posmatrao. Trenutak kasnije, Bejker se vrati sa velikim prstenom sa ključevima, otključa ćeliju i gurnu rešetke duž šina.

„Hodi u kancelariju“, reče Bejker. „Hoćeš da doručkuješ?“

Nik odmahnu, a onda načini pokrete sipanja i ispijanja.

„Kafa? Imam. Hoćeš mleka i šećera?“

Nik odmahnu.

„Piješ mušku, a?“ Nasmeja se Bejker. „Hodi.“

Bejker krenu hodnikom, i mada je govorio, Nik nije mogao da čuje šta priča dok je bio okrenut, skrivenih usana. „Ne smeta mi društvo. Imam nesanicu. Došlo je dotle da uglavnom ne mogu noću da spavam duže od tri ili četiri sata. Žena oće da odem kod nekog budže doktora u Pajn Blafu. Ako se nastavi, možda i odem. Mislim, pazi sad - evo me, u pet ujutru, nije još ni svanulo, a ja sedim i klopam jajca i masan pomfrit iz drumske krčme za kamiondžije.“

Okrenuo se kod poslednje rečenice i Nik uhvati „... drumske krčme za kamiondžije.“ On podiže obrve i slegnu ramenima kako bi pokazao da je zbunjen.

„Nije važno“, reče Bejker. „Ne za tako mladog momka kao što si ti, u svakom slučaju.“

U spoljnoj kancelariji, Bejker mu nasu šolju crne kafe iz ogromnog termosa. Šerifov tanjir sa polupojedenim doručkom stajao je na mapi stola, i on ga privuče sebi. Nik srknu kafu. Usta ga zaboleše, ali kafa je bila dobra.

On kucnu Bejkera po ramenu, i kada ovaj podiže pogled, Nik pokaza na kafu, protrlja stomak i trezveno namignu.

Bejker se osmehnu. „I bolje da ti se sviđa. Sprema je moja žena, Džejn.“ On strpa pola tvrdo pečenog jajeta u usta, sažvaka, pa uperi viljušku u Nika. „Dobar si. Kao neki od onih pantomimičara. Kladim se da nemaš mnogo problema kada hoćeš da te razumeju, a?“

Nik pokaza rukom u vazduhu nešto slično kretanju klackalice. Comme çi, comme ça.

„Neću te zadržavati“, reče Bejker mackajući po masti parčetom prepečenog tosta, „ali evo šta. Ako ostaneš malo, možda ćemo moći da nađemo tipa koji ti je ovo uradio. Hoćeš?“

Nik klimnu i ispisa: „Mislite da ću moći da dobijem natrag svoju nedeljnu platu?“

„Nema šanse“, reče Bejker kao iz topa. „Ja sam samo seoski šerif, dečko. Za nešto poput toga, treba ti Oral Roberts.“⁶

Nik klimnu i sleže ramenima. Spoji šake i napravi pticu koja odleće.

„Jah, baš tako. Koliko ih je bilo?“

Nik podiže četiri prsta, sleže ramenima, pa podiže pet.

„Misliš da možeš da prepoznaš ikoga od njih?“

Nik podiže jedan prst i napisa: „Krupan i plavokos. Vaše visine, možda malo krupniji. Siva košulja i pantalone. Nosio je veliki prsten, 3. prst desne šake. Ljubičasti kamen. To me je poseklo.“

Dok je Bejker čitao to, lice mu se menjalo. Najpre zabrinutost, potom gnev. Nik, koji je pomislio da je gnev uperen ka njemu, ponovo se uplaši.

„O, zaboga“, reče Bejker. „Ovo ti je dibidus detaljno, nego kako. Siguran si?“

Nik sa oklevanjem klimnu.

„Još nešto? Jesi li video još nekoga?“

Nik dobro razmisli, pa napisa: „Mali ožiljak. Na čelu.“

Bejker pogleda te reči. „To je Rej But“, reče on. „Moj šurak. Hvala, mali. Pet ujutru, a već mi je dan upropašćen.“

Nikove se oči malo raširiše i on načini oprezan gest saučešća.

„Pa, dobro“, reče Bejker, više za sebe, nego Niku. „On je probisvet, i Džejni to zna. Dovoljno ju je puta pretukao dok su bili mali. Opet, brat i sestra su, i izgleda da ove nedelje mogu da zaboravim na ljubavisanje.“

Nik spusti pogled, postiđen. Trenutak kasnije, Bejker mu prodrma rame kako bi Nik mogao da ga gleda dok govori.

„Verovatno neće ništa vredeti“, reče on. „Rej i njegove drkadžije zakleće se jedni za druge. Jesi li uspeo koga da dokačiš?“

„Šutnuo sam tog Reja u stomak“, napisa Nik. „Drugog sam po nosu. Možda sam mu ga i slomio.“

„Rej se uglavnom druži sa Vinsom Hoganom, Bilijem Vornerom i Majkom Čildresom“, reče Bejker. „Možda bih bio u stanju da uhvatim Vinsa nasamo i obradim ga. Ima kičme koliko i meduza. Ako skleptam njega, mogu da krenem na Majka i Bilija. Rej je taj prsten dobio u bratstvu studenata na LSU.⁷ Propao je još kao brucoš.“ On zastade, dumbarajući prstima po rubu tanjira sa doručkom. „Valjda bismo mogli da probamo, mali, ako želiš. Ali, upozoriću te unapred, verovatno ih nećemo uhvatiti. Opaki su i kukavice koliko i čopor pasa, ali su momci iz grada, a ti si samo gluvonema skitnica. A ako se izvuku, krenuće za tobom.“

Nik razmisli o tome. U mislima se stalno vraćao slici sebe samog, koga guraju od jednog do drugog kao krvavo strašilo, i Rejovih usana koje oblikuju reči: Ima da ga skenjam. Pizda me je šutnula. I tome kako mu je ranac, taj stari drug iz protekle dve godine lutanja, strgnut s leđa.

Na notesu on ispisa i podvuče reči: Da probamo.

Bejker uzdahnu i klimnu. „Važi. Vins Hogan radi u mlinu... pa, to baš i nije tačno. Uglavnom se zajebava po mlinu. Odvešćemo se tamo oko devet, ako ti to odgovara. Možda možemo dovoljno da ga preplašimo da se istrtlja.“

Nik klimnu.

„Kako su ti usta? Dok Soums je ostavio neke pilule. Rekao je da ćeš se verovatno napatiti.“

Nik klimnu žalosno.

„Daću ti ih. To...“ On zastade, i u svom svetu nemog filma Nik vide kako šerif eksplozivno kija nekoliko puta u maramicu. „To je ono drugo“, nastavi on, ali sada se okrenuo i Nik uhvati samo prvu reč. „Zakačio sam stvarno dobru prehladu. Aman-zaman, baš je život sjajan! Dobro došao u Arkanzas, dečko.“

On uze pilule i vrati se tamo gde je Nik sedeo. Pošto ih je gurnuo Niku sa čašom vode, Bejker se blago pogladi ispod vilice. Tamo je imao definitivno bolan otok. Otekle žlezde, kašljanje, kijanje, niska temperatura, izgleda. Da, sve je govorilo da će to biti baš divan dan.

10.

Leri se probudio sa mamurlukom koji nije bio naročito težak, sa ustima u kojima je ukus bio kao da ih je beba zmaj upotrebila umesto noše i osećajem da se nalazi na pogrešnom mestu.

Krevet je bio za jednu osobu, ali na njemu su bila dva jastuka. Osetio je miris pržene slanine. On sede, pogleda kroz prozor u još jedan sivi njujorški dan, pomisli u prvi mah da su preko noći Berkliju učinili nešto užasno; učinili ga prljavim i otrcanim, ostarili ga. A onda poče da mu se vraća protekla noć i on shvati da ne gleda Berkli, već Fordhem. Bio je u stanu na drugom spratu u aveniji Tremont, nedaleko od Konkorsa, i majka ima da mu se pita gde je proveo prošlu noć. Da li ju je zvao i ponudio joj bilo kakvo izvinjenje, ma koliko tanko bilo?

On zanjiha noge van kreveta i pronađe zgužvanu paklicu „vinstona“ sa jednom preostalom cigaretom. On je pripali zelenim „bik“ upaljačem. Imala je ukus kao mrtva konjska balega. Tamo u kuhinji, zvuk prženja slanine trajao je i trajao, kao prazan radio šum.

Devojka se zvala Marija i rekla je da je... šta ono beše? Oralna higijeničarka, je li tako? Leri nije znao koliko joj je bila poznata higijena, ali sa oralnim je bila sjajna. Nejasno se sećao kako ga je proždirala kao „perdu“ štapić. Krozbi, Stils i Neš na usranom malom stereu u dnevnoj sobi, pevali su koliko je vode proteklo ispod mosta, i koliko smo vremena usput straćili. Ako se dobro sećao, Marija svakako nije traćila vreme. Malo se zgranula kada je saznala da je on onaj Leri Andervud. Tokom večernje zabave, nisu li krenuli da se provozaju i potraže otvorenu radnju sa pločama kako bi kupili primerak singla „Mala, znaš li ko sam ja?“

On zastenja veoma tiho i pokuša da se priseti jučerašnjeg dana, od njegovog bezopasnog početka do mahnitog, proždrljivog finala.

Jenkiji nisu bili u gradu, toga se setio. Kada se probudio, njegova majka je već otišla na posao, ali ostavila je raspored Jenkija na kuhinjskom stolu, sa porukom: „Leri. Kao što vidiš, Jenkiji se neće vratiti sve do 1. jula. Igraju dupli praznični meč 4. jula. Ako tog dana ništa ne radiš, zašto ne odvedeš mamu na stadion? Ja plaćam pivo i viršle. U frizu imaš jaja i kobasicu, a u kutiji za hleb slatke kifle, ako ti se to više sviđa. Pazi se, mali.“ Bio je tu i tipični P.S. Alise Andervud: „Većina klinaca sa kojima si visio sada je otišla i dobro da smo se i otarasili te bande siledžija, ali mislim da Badi Marks radi u onoj štampariji na aveniji Striker.“

I sama pomisao na tu poruku natera ga da se namršti. Nije bilo „Dragi“ ispred njegovog imena. Nije bilo „S ljubavlju“ ispred njenog potpisa. Ona nije verovala u te izveštačenosti. Ono pravo bilo je u frižideru. Dok je on spavao kako bi nadoknadio put preko Amerike, ona je izašla i napunila hladnjak svim prokletim stvarima koje je on voleo. Njeno pamćenje bilo je zastrašujuće savršeno. Šunka u konzervi „dejzi“. Kilo pravog butera - kako je kog đavola to mogla da priušti od svoje plate? Dva kartona konzervi „koka-kole“. Kobasice „deli“. Rostbif koji se već marinira u Alisinom tajnom sosu, čije sastojke je odbila da poveri čak i rođenom sinu, i pet litara sladoleda „Baskin-Robinsovo uživanje s ukusom breskve“ u zamrzivaču. Sa sve „Sara Li“ pitom od sira. Onom sa jagodama na vrhu.

Vođen impulsom, otišao je tada u kupatilo, ne samo da bi olakšao bešiku, već i da bi pogledao u ormarić sa lekovima. Gancnova „pepsodent“ četkica za zube visila je u starom držaču, tamo gde su visile sve četkice za zube njegovog detinjstva, jedna za drugom. U ormariću se nalazilo i pakovanje brijača za jednokratnu upotrebu, konzerva kreme za brijanje „barbaso“, pa čak i bočica kolonjske vode „old spajs“. Nije ništa specijalno, rekla bi ona - Leri je zaista mogao da je čuje - ali dovoljno mirišljavo za te pare.

Stajao je i gledao sve te stvari, a onda uzeo novu tubu paste za zube i zadržao je u ruci. Ni „Dragi“, ni „S ljubavlju, Mama“. Samo nova četkica za zube, nova tuba paste za zube, nova bočica kolonjske vode. Ponekad, pomisli on, prava ljubav je i nema i slepa. Počeo je onda da pere zube, pitajući se ima li tu možda mesta za nekakvu pesmu.

Oralna higijeničarka uđe odevena samo u ružičasti najlonski polukombinezon. „Ćao, Leri“, reče ona. Bila je niska, lepa na neki neodređeni način, kao Sandra Di, i njene grudi prpošno su štrcale ka njemu, sa prvim znacima usahlosti. Kako beše onaj stari vic? Tako je, - imala je par tridesetosmica i jedan pravi pištolj. Ha-ha, baš smešno. Prešao je tri hiljade milja da bi proveo noć tako što ga je živog pojela Sandra Di.

„Ćao“, reče on i ustade. Bio je nag, ali odeća mu je bila kraj uznožja kreveta. On poče da se oblači.

„Imam bade-mantil koji možeš da obučeš ako hoćeš. Jedemo usoljenu dimljenu ribu sa slaninom.“

Usoljena dimljena riba sa slaninom? Njegov želudac poče da se smanjuje i urušava u sebe.

„Ne, dušo. Moram da brišem. Treba s nekim da se vidim.“

„O, hej, ne možeš tek tako da me ostaviš...“

„Stvarno, važno je.“

„Ma nemoj, još je i vaaažno!“ Glas joj je postao piskutav. Lerija je od toga bolela glava. Bez nekog naročitog razloga, on pomisli na Freda Kremenka kako se dere: „VIIILMAAA!“ svojim punim crtanim plućima. „Tvoj Bronks počinje da se primećuje, ljubavi“, reče on.

„Šta sad to treba da znači?“ Ona stavi ruke na kukove, dok joj je masna varjača štrcala iz jedne stisnute pesnice kao čelični cvet. Grudi su joj zavodljivo poskakivale, ali Leri se nije osećao zavedenim. On uskoči u pantalone i zakopča ih. „Iz Bronksa sam, pa šta, je l’ sam zbog toga crnkinja? Šta ti imaš protiv Bronksa? Šta si ti, nekakav rasista?“

„Ništa, i mislim da nisam“, reče on i ode do nje bos. „Slušaj, taj neko s kim moram da se nađem jeste moja majka. Stigao sam u grad pre samo dva dana, a sinoć joj se nisam ni javio... ili jesam?“ upita on pun nade.

„Nisi nikoga zvao“, reče ona zlovoljno. „Mogu da se kladim da je reč o tvojoj majci.“

On se vrati do kreveta i zavuče stopala u mokasine. „Jeste. Stvarno. Radi u zgradi Hemijske banke. Kao domarka. Pa, ovih dana pretpostavljam da je spratni nadzornik.“

„Kladim se da ti i nisi onaj Leri Andervud što ima ploču.“

„Veruj šta god hoćeš. Ja moram da bežim.“

„Bedniče jedan!“ razdra se ona na njega. „Šta sad treba da radim sa svim ovim što sam spremila?“

„Da baciš kroz prozor?“ predloži on.

Ona ispusti visoki pisak besa i zavrljači varjaču na njega. Da je bio bilo koji drugi dan njegovog života, varjača bi ga promašila. Jedan od prvih zakona fizike bio je da varjača ne leti pravom putanjom ako je baci gnevna oralna higijeničarka. Samo što je ovo bio izuzetak koji potvrđuje pravilo, premetanje u vazduhu, pravo gore i tras, u Lerijevo čelo. Nije mnogo bolelo. Tada on vide kako dve kapi krvi padaju na ponjavu dok se saginjao da podigne varjaču.

On načini dva koraka prema njoj s varjačom u ruci. „Trebalo bi da te izmlatim ovim!“ viknu on na nju.

„Naravski“, reče ona ustuknuvši, i zaplaka. „Zašto ne? Velika zvezda. Jebi i beži. Mislila sam da si dobar. Nisi ti dobar.“ Nekoliko suza skliznuše joj sa lica i padoše joj niz vilicu na gornji deo grudnog koša. Opčinjen, posmatrao je kako jedna od njih klizi padinom njene desne dojke i zaustavlja se na bradavici. Imala je uveličavajući efekat. Mogao je da vidi pore, i jednu crnu dlaku kako štrči iz unutrašnjeg ruba oreole. Bože, ludim, pomisli on čudeći se.

„Moram da idem“, reče on. Njegova bela platnena jakna bila je na uznožju kreveta. On je uze i okači o rame.

„Ti nisi dobar!“ povika ona dok je ulazio u dnevnu sobu. „Pošla sam s tobom samo zato što sam mislila da si dobar!“

Prizor dnevne sobe izazva u njemu želju da zastenje. Na kauču gde se nejasno sećao da mu ga je duvala bilo je bar dvadesetak primeraka „Mala, znaš li ko sam ja?“ Još tri su bila na gramofonu prašnjavog portabl-sterea. Na suprotnom zidu bio je ogroman poster Rajana O’Nila i Ali Mekgro. Kad ti ga duvaju, nikada ne moraš da se izvinjavaš, ha-ha. Bože, stvarno ludim.

Stajala je na vratima spavaće sobe, i dalje uplakana, jadna u svom polukombinezonu. Video joj je posekotinu na jednoj cevanici, gde se posekla dok se brijala.

„Čuj, javi mi se“, reče ona. „Ne ljutim se.“

Trebalo je da kaže „Naravski“, i to bi bio kraj svega. Umesto toga, njegova usta oglasiše se ludačkim smehom, a potom: „Mislim da ti je riba zagorela.“

Ona vrisnu na njega i polete preko sobe, samo da bi se saplela o jastuče na podu i prućila se. Jednom rukom ona obori polupraznu bocu mleka i zaljulja praznu flašu skoča koja je stajala do nje. Sveti bože, pomisli Leri, zar smo to mešali?

On brzo izađe i zadumbara niz stepenice. Dok je silazio niz poslednjih šest stepenika pred ulaznim vratima, čuo ju je u gornjem hodniku, kako viče: „Ti nisi dobar! Ti nisi...“

On zalupi vrata za sobom i zapljusnu ga vlažna, topla izmaglica puna mirisa prolećnog drveća i automobilskih izduvnih gasova. Bio je to pravi miomiris posle smrada pržene masti i ustajalog dima cigareta. I dalje je držao tu poslednju cigaretu, sada sagorelu sve do filtera; baci je u slivnik i udahnu duboko sveži vazduh. Divno je izaći iz tog ludila. Vrati se sad sa nama onim divnim, normalnim danima kada smo...

„Dabogda istrunuo negde!“ vrisnu ona odozgo. Kompletna Bronks Domaćica. „Dabogda pao pod neki jebeni voz u podzemnoj! Nisi ti pevač! U krevetu si pravo govno! Vaško jedna! Nabij ovo u dupe! Nosi ovo majci, vaško jedna!“

Flaša s mlekom polete sa prozora njene spavaće sobe na drugom spratu. Leri se sagnu. Ona se rasprsnu u slivniku kao bomba, zapljusnuvši ulicu krhotinama stakla. Za njom dođe flaša skoča, tumbajući se, da bi mu se razbila gotovo pod nogama. Šta god drugo bila, ciljala je zastrašujuće precizno. On potrča, sa rukom iznad glave. Ovom ludilu nije bilo kraja.

Iza njega se začu konačni unjkavi uzvik, pun trijumfa i sočnog bronksovskog naglaska: „POLJUBIŠ ME U BULJU, TI ŠKRTI GAAAADE!“ Tada on zađe iza ugla i stupi na nadvožnjak autoputa, presavi se, smejući se toliko snažno i drhtavo da je to bilo blizu histerije, zagledan u kola koja su prolazila ispod njega.

„Zar nisi mogao bolje da se poneseš?“ reče on, potpuno nesvestan toga da govori naglas. „O, čoveče, mogo si ti i bolje od toga. To je bila gadna scena. Serem ti se na to, čoveče.“ On shvati da govori naglas, i ote mu se još jedan nalet smeha. Najednom oseti vrtoglavu, onesvešćujuću mučninu u želucu i čvrsto zatvori oči. Kolo sećanja u Odeljenju za mazohizam škljocnu i otvori se, i on začu Vejna Stukija kako govori: Ima u tebi nečega što tera ljude da se osećaju kao da grizu staniol.

Poneo se prema toj devojci kao prema nekoj matoroj kurvi ujutru posle grupnjaka.

Ti nisi dobar.

Jesam. Jesam.

Ali, kada su ljudi na velikoj žurci protestovali zbog njegove odluke da ih sve izbaci, zapretio je da će pozvati policiju, i to je i mislio. Zar ne? Jeste. Mislio je. Većina su bili neznanci, tačno, briga bi ga bilo da su čučnuli da seru na nagaznu minu, ali četvoro ili petoro njih poznavao je odavno. I Vejn Stuki, taj gad, koji je stajao na vratima prekrštenih ruku kao sudija za vešanje na dan izvršenja presude.

Sal Dorija koji izlazi i govori: „Ako tipovi kao što si ti, Leri, postanu takvi od toga, više bih voleo da i dalje sviraš kao sešn muzičar.“

On otvori oči i krenu sa nadvožnjaka, u potrazi za taksijem. O, naravski. Fol, razjareni prijatelj. Kad je Sal već bio toliki prijatelj, zbog čega se onda uopšte toliko grebao? Bio sam glup, a niko ne voli da vidi kada se glupak opameti. To je prava istina.

Ti nisi dobar.

„Dobar sam“, reče on zlovoljno. „I koga, uostalom, briga za to?“

Nailazio je taksi i Leri ga zaustavi. Činilo se da za trenutak okleva pre nego što će stati uz ivičnjak i Leri se seti krvi na čelu. On otvori zadnja vrata i uđe pre nego što je tip stigao da se predomisli.

„Menhetn. Zgrada Hemijske banke u Parku“, reče on.

Taksi se uključi u saobraćaj. „Imaš posekotinu na čelu, momak“, reče taksista.

„Jedna devojka me je gađala varjačom“, reče Leri odsutno.

Taksista mu se osmehnu čudno, tobože saosećajno, i nastavi da vozi, ostavivši Lerija da se sredi i pokuša da smisli kako svoju noć da objasni majci.

11.

U Leri je u predvorju zatekao crnkinju umornog lika koja mu je rekla kako misli da je Alis Andervud gore, na dvadeset četvrtom spratu, gde vrši popis. Pozvao je lift i popeo se, svestan da drugi ljudi u kabini krišom bacaju pogled na njegovo čelo. Rana mu tamo više nije krvarila, ali se usirila tako da je izgledala prilično ružno.

Dvadeset četvrti sprat zauzimale su kancelarije japanske firme za proizvodnju kamera. Leri je tumarao hodnicima gotovo dvadeset minuta u potrazi za majkom i osećao se kao poslednji kreten. Tamo je bilo mnogo istočnjačkih službenika, ali među njima je bilo dovoljno Japanaca da se zbog njih oseća, sa svojih metar i osamdeset pet, kao veoma visoki poslednji kreten. Niski muškarci i žene zakošenih očiju gledali su u njegovo usireno čelo i krvavi rukav jakne sa uznemirujućom orijentalnom blagošću.

Konačno je iza veoma velike papratnice ugledao vrata sa natpisom DOMAR I SLUŽBA ODRŽAVANJA. Pokušao je sa kvakom. Vrata su bila otključana i on virnu unutra. Tamo je bila njegova majka, odevena u bezobličnu sivu uniformu, čarape za proširene vene i cipele sa đonovima od presovane hartije. Kosa joj je bila čvrsto vezana ispod crne mrežice. Bila mu je okrenuta leđima. Jednom rukom držala je tablicu i čini se da je prebrojavala boce sa sredstvom za čišćenje u spreju na gornjoj polici.

Leri oseti snažan, krivicom ispunjen poriv da prosto podvije rep i pobegne. Da se vrati u garažu dva bloka udaljenu od njene stambene zgrade i zapali. Jebeš kiriju za dva meseca koju je upravo platio za to mesto. Prosto da zbriše. Gde da zbriše? Bilo gde. U Bar Harbor, u državi Mejn. U Tampu, na Floridi. Solt Lejk Siti, u Juti. Svako mesto bilo bi dobro, sve dok je umirujuće daleko od Djuija Deka i ove prostorijice koja miriše na sapun. Nije znao da li je u pitanju fluorescentno osvetljenje ili posekotina na njegovom čelu, ali glava je počela da ga jebeno boli.

Ma, prestani da cviliš, kukavice jedna bedna.

„Zdravo, mama“, reče on.

Ona se malo trže, ali se ne okrenu. „Tako dakle, Leri. Snašao si se dovde.“

„Naravski.“ Premestio se s noge na nogu. „Hteo sam da se izvinim. Trebalo je da ti se sinoć javim...“

„Da. To bi ti bilo pametno.“

„Odseo sam kod Badija. Malo smo... uh... izašli. U provod.“

„Pretpostavila sam da je to u pitanju. To ili nešto slično tome.“ Ona privuče malu hoklicu stopalom, pope se na nju i poče da prebrojava boce sa voskom za pod na najvišoj polici, dodirujući svaku lako vršcima desnog palca i kažiprsta. Morala je da posegne i kada je to učinila, haljina joj se zadigla tako da je on mogao da joj vidi namreškano belo meso butina iznad smeđih završetaka čarapa, pa je odvratio pogled, prisetivši se iznenada i bez cilja onoga što se desilo Nojevom trećem sinu kada je pogledao svog oca dok je starac ležao pijan i nag na svojoj slamarici. Jadnik je završio kao večiti drvodelja i vodonoša. On i svi njegovi potomci. I zato danas imamo rasne nerede, sinko. Hvaljen nek je bog.

„Je li to sve što si došao da mi kažeš?“ upita ona, okrenuvši se prvi put da ga pogleda.

„Pa, da ti kažem gde sam i da se izvinim. Baš sam som što sam zaboravio.“

„Jah“, reče ona ponovo.“Ali ti si po prirodi som, Leri. Zar misliš da ne znam to?“

On porumene. „Mama, čuj...“

„Krvariš. Neka striptizeta te je opalila halterom?“ Ona se ponovo okrenu policama i pošto je prebrajala čitav red boca na najvišoj, zapisala je njihov broj na tablici. „Neko je prošle nedelje maznuo dve boce voska za pod“, primeti ona. „Blago njemu.“

„Došao sam da ti kažem da mi je žao!“ reče joj Leri glasno. Ona nije poskočila od toga, ali on jeste. Malčice.

„Jah, rekao si već. Gospodin Geogan ima da nam se natovari na vrat, ako taj prokleti vosak za pod ne prestane da nestaje.“

„Nisam se potukao u kafani i nisam išao na striptiz. Ni nalik tome. Prosto...“ On zaćuta.

Ona se okrenu i podiže obrve na taj stari sardonični način koji je tako dobro pamtio. „Prosto šta?“

„Pa...“ Nije mogao dovoljno brzo da smisli uverljivu laž. „Bila je to. Ovaj. Uh. Varjača.“

„Nekome se učinilo da si prženo jaje? Mora da ste ti i Badi proveli žešću noć u gradu.“

Stalno je zaboravljao da ona ume da ga mota, da je uvek to umela i da će verovatno uvek i umeti.

„Bila je to jedna devojka, mama. Gađala me varjačom.“

„Mora da ima oštro oko“, reče Alis Andervud i ponovo se okrenu od njega. „Ta prokleta Konsuela opet krije formulare za nabavku. Iako ne vrede bogzna koliko; nikada ne dobijemo ono što nam treba, ali zato nam stiže sasvim dovoljno toga sa čime ni za živu glavu ne bih znala šta da radim.“

„Mama, da li se ljutiš na mene?“

Ruke joj najednom klonuše niz bokove. Ramena joj se zguriše.

„Nemoj se ljutiti na mene“, šapnu on. „Nemoj, važi? A?“

Ona se okrenu i on ugleda neprirodni sjaj u njenim očima - pa, verovatno je ipak bio dovoljno prirodan, ali svakako ga nije izazvalo neonsko osvetljenje, a oralna higijeničarka u njegovoj glavi ponovi još jednom, sa gromoglasnim prizvukom konačnog suda: Ti nisi dobar. Zašto se uopšte trudio da se vrati kući, ako je nameravao da joj radi ovakve stvari... bez obzira na ono što ona radi njemu.

„Leri“, reče ona blago. „Leri, Leri, Leri.“

Za trenutak je mislio da neće reći ništa više, čak je sebi dozvolio da se ponada u to.

„To je sve što možeš da kažeš? ’Nemoj se ljutiti na mene, mama, molim te, nemoj se ljutiti na mene’? Čujem te na radiju i mada mi se ne dopada ta pesma koju pevaš, ponosna sam zato što je pevaš ti. Ljudi me pitaju da li je to zaista moj sin, a ja kažem jeste, to je Leri. Kažem im da si oduvek umeo da pevaš, a to nije laž, zar ne?“

On očajnički odmahnu glavom, ne usuđujući se da progovori.

„Kažem im kako si uzeo gitaru Donija Robertsa kad si bio u nižoj srednjoj i kako si svirao pola sata bolje od njega, iako je on išao na časove još od drugog razreda. Talentovan si, Leri, niko to nikada nije morao da mi kaže, ponajmanje ti. Pretpostavljam da si i sam to znao, zato što je to jedina stvar zbog koje nikada nisi cvileo. Onda si otišao, a da li te ja lupam po glavi i ramenima zbog toga? Ne. Mladi muškarci i mlade žene odlaze od kuće. Takva je priroda sveta. Ponekad je to trulo, ali je prirodno. Onda se ti vratiš. Mora li neko da mi kaže zbog čega je tako? Ne. Vratiš se zato što si, imao hit ploču ili ne, upao u neku frku tamo, na Zapadnoj obali.“

„Nisam ni u kakvoj frci!“ reče on uvređeno.

„Jesi. Poznajem znake. Dugo sam ti već majka tako da ne možeš da me lažeš, Leri. Uvek si tražio frku kad god nisi mogao prosto da se osvrneš i ugledaš je iza sebe. Ponekad pomislim da bi prešao ulicu samo da bi ugazio u pseće govno. Neka mi bog oprosti što to kažem, zato što bog zna da je to istina. Da li sam ljuta? Ne. Da li sam razočarana? Da. Nadala sam se da ćeš se tamo promeniti. Nisi se promenio. Otišao si kao mali dečak u telu muškarca i vratio se isti takav, osim što je muškarac promenio frizuru. Znaš zašto mislim da si došao kući?“

On je pogleda, sa željom da progovori, ali znao je da bi uspeo da kaže samo ono zbog čega bi oboje pobesneli: Nemoj plakati, mama, važi?

„Mislim da si se vratio kući zato što nisi mogao da se setiš drugog mesta na koje bi otišao. Nisi znao ko bi te drugi primio. Nikada nikome drugom nisam rekla ništa loše o tebi, Leri, čak ni rođenoj sestri, ali pošto si me već naterao na to, reći ću ti do kraja šta mislim o tebi. Mislim da si koristoljubiv. Oduvek si bio takav. Kao da je bog izostavio neki deo tebe kada te je sazdao u meni. Nisi zao, ne mislim to. Kad pomislim na neka od onih mesta gde smo morali da živimo posle smrti tvog oca, već bi se ti prozlio da je bilo toga u tebi, sam bog zna. Mislim da je najgore u čemu sam te uhvatila bilo kada si napisao onu prostotu u predvorju zgrade na aveniji Karsters, u Kvinsu. Sećaš se toga?“

Sećao se. Napisala je istu reč kredom na njegovom čelu, a onda ga naterala da obiđe sa njom tri puta oko bloka. Nikada više nije napisao tu, niti bilo koju drugu reč na kakvoj zgradi, zidu ili stepeništu.

„Najgore od svega, Leri, jeste što su ti namere dobre. Ponekad pomislim da bi bilo gotovo milosrdno da si se prozlio. Ovako, čini se da znaš šta nije u redu, ali ne i kako to da popraviš. A to ne znam ni ja. Pokušala sam dok si bio mali na svaki način koji sam ja znala. Kad sam ti ispisala tu reč na čelu, to je bio tek jedan od tih načina... a tada sam već postala očajna, inače ti nikada ne bih uradila nešto tako gadno. Ti si koristoljubiv, i to je sve. Došao si mi kući zato što si znao da moram da ti dajem. Ne svakome, ali tebi da.“

„Iseliću se“, reče on i svaka reč bila je kao da pljuje napolje suvu lopticu od dlaka. „Koliko danas po podne.“

Onda mu sinu da verovatno ne može da priušti sebi da se iseli, bar ne dok mu Vejn ne pošalje sledeći ček sa honorarom ili bar ono što od toga ostane kada podmiri naj gladnije među losanđeleskim kerovima. Što se tiče trenutnih sitnih troškova, bio je tu zakup garažnog mesta za „datsun zed“ i pozamašna rata koju bi morao da pošalje do petka, ukoliko ne želi da ga potraži ljubazni konfiskator iz komšiluka, kao što ne želi. A posle sinoćnog provoda, koji je tako nedužno započeo sa Badijem, njegovom verenicom i tom oralnom higijeničarkom koja je bila vereničina poznanica, fina devojka iz Bronksa, Leri, dopašće ti se, veoma je duhovita, ostalo mu je prilično malo gotovine. Ne. Ako baš želite da budete precizni, ostao je švorc do daske. Uspaničio se od te misli. Ako sada ode od majke, gde će? U hotel? Vratar svakog hotela iole boljeg od kakve buvare nasmejaće mu se u lice i reći mu da se čisti. Nosio je dobre krpe, ali oni su znali. Ti gadovi su nekako znali. Mogli su da nanjuše prazan novčanik.

„Ne idi“, reče ona tiho. „Volela bih da ne odeš, Leri. Kupila sam malo specijalne hrane. Možda si i video. I nadala sam se da možda večeras malo igramo remi.“

„Mama, ti ne umeš da igraš remi“, reče on, osmehnuvši se malčice. „Cent po poenu, pa da vidiš kako mogu da rasturim klinca kao što si ti.

„Možda, ako ti dam četiri stotine poena fore...“

„Slušaj ti maloga“, podrugnu se ona blago. „Možda ja tebi dam četiri stotine. Ostani, Leri. Šta veliš?“

„U redu“, reče on. Prvi put tog dana, osećao se dobro, zaista dobro. Neki glasić u njemu šapnuo je da je opet koristoljubiv, isti stari Leri, grebe se za vožnju, ali on je odbio da ga sluša. Najzad, ovo je bila njegova majka, i ona je to tražila od njega. Istina, rekla je pri tom neke prilično teške stvari, ali molba je molba, je li tako ili nije? „Evo kako ćemo. Ja ću da platim karte za utakmicu četvrtog jula. Samo ću to da odvojim od onoga za šta te večeras budem oljuštio.“

„Ne bi ti umeo da oljuštiš ni paradajz“, reče ona prijazno, a onda se ponovo okrenu policama. „Na kraju hodnika je muški toalet. Što ne odeš da spereš tu krv sa čela? Onda uzmi deset dolara iz moje tašne i idi pogledaj neki film. Još ima dobrih bioskopa na Trećoj aveniji. Samo se kloni onih rupa na Četrdeset devetoj i Brodveju.“

„Još malo pa ću ja tebi da dajem novac“, reče Leri. „Ploča je ove nedelje na osamnaestom mestu „Bilbordove“ liste. Proverio sam u Semovoj piljarnici dok sam išao ovamo.“

„Baš divno. Ako si već toliko nafatiran, zašto nisi kupio primerak, nego si samo gledao?“

Najednom, nešto mu se zaglavilo u grlu. Pokušao je da ga pročisti, ali nije uspeo.

„Pa, nema veze“, reče ona. „Moj ti je jezik kao konj gadne naravi. Kad se da u trk, prosto mora da se izjurca dok se ne izmori. Znaš već to. Uzmi petnaest, Leri. Neka ti to bude zajam. Verovatno ćeš mi vratiti, ovako ili onako.“

„Hoću“, reče on. Priđe joj i cimnu je za rub haljine kao neki mali dečak. Ona spusti pogled. Propeo se na prste i poljubio je u obraz. „Volim te, mama.“

Izgledala je zapanjeno, ne zbog poljupca, već zbog onoga što je rekao, ili tona kojim je to izgovorio. „Ama, znam ja to, Leri“, reče ona.

„U vezi s onim što si rekla. To da sam u frci. I jesam, malčice, ali to nije...“

Glas joj je smesta postao hladan i strog. Zapravo, toliko hladan da ga je to malo uplašilo. „Neću ništa da znam o tome.“

„Važi“, reče on. „Čuj, mama - koji je najbolji bioskop u okolini?“

„’Luks tvin“, reče ona, „ali ne znam šta se tamo daje.“

„Nije važno. Znaš šta ja mislim? Postoje tri stvari koje možeš da nađeš bilo gde u Americi, ali valjaju samo ako ih nađeš u Njujorku.“

„Da, gos’n kritičaru iz Njujork Tajmsa? A to su?“

„Filmovi, bezbol i viršle kod Nedika.“

Ona se nasmeja. „Nisi ti glup, Leri - nikada to nisi bio.“

Pa je tako otišao u muški toalet. I isprao krv sa čela. I vratio se da ponovo poljubi majku. I dobio petnaest dolara iz njene iskrzane crne tašne. I otišao na filmove u ’Luks’. I gledao kako poludeli, zlobni osvetnik po imenu Fredi Kriger usisava nekoliko tinejdžera u živi pesak njihovih sopstvenih snova, tako da svi osim jednoga - osim glavne junakinje - umru. Činilo se da je na kraju umro i Fredi Kriger, ali bilo je to teško reći sa sigurnošću, a pošto je taj film iza imena nosio i rimski broj i činilo se da je dobro posećen, Leri je pomislio da će se čovek sa brijačima na vršcima prstiju vratiti, ne znajući da je uporan zvuk u redu iza njega označio kraj svemu tome: više neće biti nastavaka, a vrlo brzo neće više biti nikakvih filmova.

U redu iza Lerija, neki čovek je kašljao.

12.

U uglu salona naspram nje stajao je veliki sat sa klatnom. Freni Goldsmit je osluškivala njegovo odmereno kuckanje čitavog života. On je bio srž cele prostorije koju ona nikada nije volela, a u danima poput ovog, aktivno ju je mrzela.

Njena omiljena prostorija bila je očeva radionica. Nalazila se u šupi koja je spajala kuću i ambar. Tamo se ulazilo kroz mala vrata visoka jedva metar i po, gotovo skrivena iza kuhinjskog šporeta na drva. I sama vrata su za početak bila dobra: mala, skoro neprimetna, bila su sjajna, poput onih kakva se nalaze u bajkama i fantazijama. Kada je malo odrasla i porasla, morala je da se saginje da bi kroz njih prošla baš kao i njen otac - majka joj je odlazila u radionicu samo kada je to apsolutno morala. Bila su to vrata iz Alise u Zemlji čuda i ona se neko vreme igrala i zamišljala, krišom čak i od oca, da kada ih jednom bude otvorila, tamo uopšte neće zateći radionicu Pitera Goldsmita. Umesto toga, pronaći će podzemni prolaz koji nekako vodi od Zemlje čuda do Hobitona, nizak ali nekako prijatan tunel sa zaobljenim zemljanim zidovima i zemljanom tavanicom prekrivenom jakim korenjem od kog biste zaradili dobru čvorugu na glavi. Tunel koji ne zaudara na vlažno zemljište, vlagu i gadne bube i gliste, već miriše na cimet i pite od jabuka koje se peku, tunel koji se završava negde napred u špajzu Bag Enda, gde gospodin Bilbo Bagins proslavlja sto jedanaesti rođendan...

Pa, ispostavilo se da se taj prijatni tunel nikada nije pojavio, ali je za Freni Goldsmit koja je odrasla u toj kući, radionica (koju je njen otac ponekad zvao „prostorijom za alat“, a njena majka „onim prljavim mestom gde tvoj tata ide da pije pivo“) bila dovoljna. Čudni alati i neobične spravice. Ogroman sanduk sa hiljadu fioka, i svaka od tih hiljadu puna do vrha. Ekseri, šrafovi, komadići, šmirgla (tri vrste: oštra, oštrija, najoštrija), brusilice, libele i sve one druge stvari čije ime nije znala onomad, baš kao ni sad. U radionici je bilo mračno, osim sijalice od četrdeset vati prekrivene paučinom, koja je visila o svom gajtanu, i jarkog kruga svetlosti iz stone lampe koja je uvek bila uperena u ono na čemu je njen otac radio. Bili su tu mirisi prašine, ulja i dima iz lule, a njoj se činilo da treba da postoji pravilo: svaki otac mora da puši. Lulu, cigaru, cigaretu, marihuanu, hašiš, listove zelene salate, nešto... Zato što je miris dima izgleda bio sastavni deo njenog detinjstva.

„Dodaj mi taj ključ, Freni. Ne - onaj mali. Šta si danas radila u školi? ...Zar je to uradila? ...Pa, zašto bi Ruti Sirs želela da te gurne? ...Jeste, gadno je to. Baš gadna ogrebotina. Ali, slaže ti se uz boju haljine, zar ne? E sad, kad bi samo mogla da nadeš Ruti Sirs i nateraš je da te ponovo gurne, kako bi ogrebala i drugu nogu. Onda bi imala par. Dodaj mi taj veliki šrafciger, hoćeš? ...Ne, onaj sa žutom drškom.“

„Freni Goldsmit! Da si izašla iz te gadne sobe ovog trena i presvukla odeću iz škole! OVOG... TRENA! Isprljaćeš se!“

Čak i sada, u dvadeset prvoj, mogla je da se sagne kroz taj prolaz i stane između njegovog radnog stola i stare furune ’ben frenklin koja je zimi zračila tako otupljujućom vrelinom, i da uhvati nešto od onoga kako se osećala kao tako mala Freni Goldsmit koja je odrastala u ovoj kući. Bio je to iluzorni osećaj, gotovo uvek pomešan sa tugom za jedva upamćenim bratom Fredom, čije je odrastanje bilo tako grubo i konačno prekinuto. Mogla je da stane i omiriše ulje koje je bilo utrljano u sve unaokolo, mošus, blagi miris očeve lule. Jedva je mogla da se seti kako je bilo kada je bila tako mala, tako čudnovato mala, ali tamo bi joj to ponekad uspelo, i bilo bi joj drago što se tako oseća.

Ali, salon.

Salon.

Ako je radionica bila ono dobro iz detinjstva, ono što je simbolizovao fantomski miris lule njenog oca (ponekad joj je blago duvao dim u uho kada je imala uhobolju, uvek pošto bi iskamčio obećanje da ga neće tužiti Karli, koja bi dobila napad), onda je salon bio sve ono iz detinjstva što biste želeli da možete da zaboravite. Govori tek kada ti se neko obrati! To je lakše polomiti nego popraviti! Da si otišla gore iz ovih stopa i presvukla se, zar ne znaš da to nije prikladno? Zar baš nikada ne razmišljaš? Freni, ne cupkaj odeću, ljudi će pomisliti da imaš buve! Šta li samo tvoji teča Endru i tetka Karlin misle? Umreću od sramote zbog tebe! Salon je mesto gde ti se veže jezik, u salonu te svrbi, a ne smeš da se počešeš, u salonu su diktatorske zapovesti, dosadni razgovori, rođaci koji te štipaju za obraze, bol, kijanje koje mora da se suspregne, kašljanje koje ne sme da se čuje i iznad svega, zevanje koje ne sme da se odzeva.

U središtu te sobe u kojoj je obitavao duh njene majke nalazio se sat. Napravio ga je 1889. godine Karlin deda, Tobajas Dauns, i taj časovnik se gotovo odmah uzneo do statusa porodičnog nasledstva, seleći se tokom godina, pažljivo zapakovan i osiguran za selidbe s jednog kraja zemlje na drugi (nastao je u Bafalu, u državi Njujork, u Tobajasovoj radionici, na mestu koje je nesumnjivo bilo podjednako zadimljeno i gadno kao i Piterova radionica, iako bi takav komentar za Karlu bio potpuno nevažan), premeštajući se ponekad iz jednog dela porodice u drugi kada bi rak, srčani napad ili nesreća otfikarili neku granu porodičnog drveta. Sat se nalazio u ovom salonu otkad su se Piter i Karla Goldsmit uselili u kuću, pre četrdesetak godina. Tu je postavljen i tu je ostao da kucka, obeležava segmente vremena suše. Jednog dana će taj sat biti njen, ako ga bude htela, razmišljala je Freni dok je gledala majčino belo, preneraženo lice. Ali ja ga neću! Ne želim i neću da ga imam!

U toj sobi je bilo sasušenog cveća pod staklenim zvonima. Nalazio se u toj sobi i golubijesivi tepih sa prašnjavim roze ružama izvezenim u floru. Bio je tu elegantan lučni prozor koji je gledao nizbrdo na autoput broj 1, sa velikom živicom od kaline između druma i placa. Karla je zvocala mužu smrknuto i vatreno sve dok nije zasadio tu živicu odmah pošto je sagrađena „Eksonova“ stanica na ćošku. Kada je ova jednom već bila zasađena, zvocala je mužu da je natera da brže izraste. Za nju bi bilo prihvatljivo čak i radioaktivno đubrivo, pomislila je Freni, ako bi poslužilo toj nameni. Kreštavost njenih prigovora u vezi sa kalinom oslabila je kada je živica postala viša, a pretpostavljala je da će konačno i prestati za godinu ili dve, kada živica najzad bude izrasla dovoljno visoko da sasvim zakloni uvredljivu benzinsku stanicu, i kada tako salon ponovo bude neukaljan.

Bar će prestati u vezi sa tom temom.

Šablonske šare na tapetama, krupni zeleni listovi i ružičasti cvetovi gotovo iste nijanse kao ruže na tepihu. Ranoamerički nameštaj i tamna dvokrilna vrata od mahagonija. Kamin koji je služio samo za prikazivanje, sa cepanicom breze večito na ognjištu od crvene cigle, koje je oduvek bilo besprekorno i netaknuto i najmanjom česticom čađi. Freni je pretpostavljala da je ta cepanica sada toliko suva da bi planula poput novina ako bi se potpalila. Iznad cepanice nalazio se kazan toliko velik da se u njemu gotovo moglo okupati dete. On se prenosio iz ruke u ruku od Frenine prababe, i visio je oduvek iznad večite cepanice. Iznad kamina, kao dovršetak tog dela slike, bila je Večita Puška Kremenjača.

Segmenti vremena suše.

Jedno od njenih najranijih sećanja bilo je na to da je piškila po golubijesivom tepihu sa prašnjavim roze ružama izvezenim u floru. Mogla je imati tri godine, tek se nedavno odvikla od noše i verovatno je nisu puštali u salon osim u posebnim prilikama, zbog mogućnosti nezgoda. Ali ona je nekako ušla unutra i, slika njene majke koja se dala, ne u trk, već u sprint kako bi je ščepala pre nego što se dogodi ono nezamislivo, upravo je dovela do nezamislivog. Bešika joj je popustila i sve šira mrlja od koje je golubijesivi tepih poprimio tamniju sivu boju oko njene guze nagnala je njenu majku da vrisne. Mrlja je konačno izbrisana, ali posle koliko strpljivih ribanja šamponom? Sam bog je to znao; Freni Goldsmit nije.

I baš je u salonu njena majka razgovarala sa njom, smrknuto, izričito i natenane, kada je uhvatila Freni i Normana Bernstajna kako pregledaju jedno drugo u ambaru, sa odećom nagomilanom sa strane, na bali sena, u prijateljski nabacanoj hrpi. Kako bi joj se dopalo, upitala je Karla dok je veliki sat sa klatnom svečano otkucavao segmente vremena suše, kada bi ona povela Freni bez odeće u šetnju po autoputu broj 1? Kako bi to bilo? Freni, kojoj je tada bilo šest godina, plakala je, ali je nekako uspela da izbegne histeriju koja je pretila zbog takve mogućnosti.

Kada je imala deset godina, naletela je bajsom na stub sa sandučetom za poštu zato što se osvrnula da nešto vikne Žoržeti Megvajer. Posekla je glavu, razbila nos, odrala oba kolena i praktično izgubila svest na par trenutaka od šoka. Kada je došla sebi, oteturala se prilaznim puteljkom do kuće, u plaču i užasnuta prizorom tolike količine krvi koja izvire iz nje. Otišla bi ocu, ali pošto joj je otac bio na poslu, nahrupila je u salon gde je njena majka služila čaj gospođama Vener i Prin. Izlazi napolje! vrisnula je njena majka, da bi sledećeg trena pritrčala Freni, zagrlila je uz povike: O, Freni, pobogu, šta se to desilo, o, tvoj jadni nosić! Ali, dok ju je tešila, vodila je Freni natrag u kuhinju, gde se mirno moglo krvariti po podu, a Freni nikada nije zaboravila da njene prve reči tog dana nisu bile O, Freni! već Izlazi napolje! Prva briga joj je bio salon, gde je to doba suše trajalo i trajalo, a krv nije bila dozvoljena. Možda to nikada nije zaboravila ni gospođa Prin, jer Freni je čak i kroz suze videla na licu te žene izraz preneraženosti, kao da ju je neko ošamario. Posle tog dana, gospođa Prin je prilično retko dolazila u posetu.

U prvom razredu niže srednje škole, dobila je u knjižici lošu ocenu iz vladanja, pa je naravno bila pozvana u salon da o toj oceni porazgovara sa majkom. U poslednjem razredu srednje škole, tri puta je zadržana po kazni zbog doturanja ceduljica, pa je i o tome razgovarala sa majkom u salonu. Tamo su razgovarale o Freninim ambicijama, koje bi na kraju uvek ispale malčice plitke; tamo su razgovarale o Freninim nadama, koje bi na kraju uvek ispale malčice bezvredne; tamo su razgovarale o Freninim pritužbama koje bi na kraju uvek ispale krajnje neosnovane, da ne pominje to da su bile skičave, cmizdrave i nezahvalne.

U salonu je stajao mrtvački sanduk njenog brata, na postolju prekrivenom ružama, hrizantemama i ljiljanima, čiji je suvi miris ispunio sobu dok je u ćošku bezizražajni sat i dalje stajao na svom mestu, otkucavajući segmente vremena suše.

„Trudna si“, ponovi Karla Goldsmit drugi put.

„Da, majko.“ Glas joj je bio veoma suv, ali nije htela sebi da dozvoli da ovlaži usne. Umesto toga, stisnula ih je. Pomislila je: U radionici mog oca je mala devojčica u crvenoj haljini i uvek će biti tamo, smejaće se i skrivati ispod stola na čijoj se ivici nalazi stega, ili će se skupiti stisnuvši krastava kolena uz grudi iza velikog sanduka za alat sa hiljadu fioka. To je veoma srećna devojčica. Ali u salonu moje majke je jedna mnogo manja devojčica koja ne može, a da se ne popiški na tepih kao nevaljali pas. Kao nevaljala kučkica. I ona će uvek biti tamo, koliko god ja želela da je više nema.

„O-Freni“, reče njena majka, dok su joj reči prestizale jedna drugu. Prekrila je obraz šakom kao neka uvređena usedelica. „Kako-se-to-desilo?“

Bilo je to Džesijevo pitanje. To ju je zaista nateralo da popizdi; bilo je to isto pitanje koje je i on postavio.

„Pošto si i sama rodila dva deteta, majko, mislim da znaš kako se to desilo.“

„Nemoj da mi se praviš pametna!“ viknu Karla. Oči joj se razrogačiše i blesnuše vrelim plamenom koji je uvek užasavao Freni kada je bila mala. Ustala je brzo, kao i obično (a to ju je takođe užasavalo kada je bila mala), visoka žena prosede kose fino začešljane naviše, natapirane i frizirane, visoka žena u elegantnoj zelenoj haljini i besprekornim bež čarapama. Prišla je ploči kamina, gde je uvek odlazila kada bi bila uznemirena. Tamo, ispod kremenjače, ležao je veliki album. Karla je bila neka vrsta rodoslovca-amatera i u toj knjizi bila je čitava njena porodica... bar sve do 1638. godine, kada se njen najraniji zabeleženi predak uzdigao iz bezimene gomile stanovnika Londona dovoljno dugo da ga upišu u neke veoma stare crkvene knjige kao Mertona Daunsa, slobodnog zidara. Njeno porodično drvo objavljeno je pre četiri godine u Rodoslovu Nove Engleske, a Karla je lično sakupila sve podatke za to.

Sada je počela da prelistava tu knjigu sa mukotrpno sakupljenim imenima, bezbednu teritoriju na koju nije mogao da prodre nijedan uljez. Zar tamo nema nijednog lopova, zapita se Freni. Niti alkoholičara? Ili neudatih majki?

„Kako si samo mogla da uradiš tako nešto svom ocu i meni?“ upita ona konačno. „Je li to bio taj momak Džesi?“

„Bio je to Džesi. Džesi je otac.“

Karla se trže na tu reč.

„Kako si mogla to da uradiš?“ ponovi Karla. „Sve smo dali od sebe da te vaspitamo kako treba. Ovo je prosto - prosto...“

Ona prekri lice rukama i zaplaka.

„Kako si mogla to da uradiš?“ viknu. „Posle svega što smo učinili za tebe, ovo nam je hvala? Da tako odeš napolje i... i... pariš se sa nekim dečakom kao uspaljena kuja? Nevaljalice jedna! Nevaljalice!“

Prepustila se jecajima, oslonjena o ploču kamina, sa jednom rukom preko očiju, dok joj je druga i dalje prelazila tamo-amo po koricama albuma uvezanim u zeleno platno. U međuvremenu, veliki sat sa klatnom i dalje je kuckao.

„Majko...“

„Da mi se nisi obraćala! Dovoljno si rekla!“

Freni ustade kruto. Noge kao da su joj bile od drveta, ali sigurno nisu bile, jer su drhtale. Suze su i njoj navirale na oči, ali ona ih je pustila da teku; nije imala nameru da dozvoli da je ova prostorija ponovo porazi. „Sada idem.“

„Jela si za našim stolom!“ povika najednom Karla na nju. „Voleli smo te... izdržavali... a evo kako nam vraćaš! Nevaljalice! Nevaljalice!“ Zaslepljena suzama, Freni posrnu. Desnim stopalom saplete se o levi članak. Izgubi ravnotežu i pade raširenih ruku. Udari glavom o stočić za kafu i obori jednom rukom vazu sa cvećem na tepih. Nije se razbila, ali voda je zagrgotala napolje, tako da je golubijesiva boja poprimila tamniju nijansu.

„Gledaj to!“ vrisnu Karla, gotovo trijumfalno. Suze su joj ostavile crna udubljenja ispod očiju i prosekla put kroz šminku. Izgledala je ispijeno i poluludo. „Gledaj to, upropastila si tepih, tepih tvoje babe...“ Sedela je na podu i omamljeno trljala glavu, i dalje uplakana, sa željom da kaže majci da je to obična voda, ali sada je bila sasvim izbezumljena i nije bila zaista sigurna. Da li je to bila obična voda? Ili mokraća? Šta od toga?

Pokrenuvši se ponovo tako jezivo brzo, Karla Goldsmit zgrabi vazu, podiže je i zamahnu njom na Freni. „Šta sledeće smeraš, gospođice? Možda planiraš da ostaneš ovde? Očekuješ da te hranimo i dajemo ti smeštaj dok se ti daješ u promet po gradu? Verovatno je tako. E, pa, nema! Ne! Neću to dozvoliti. Neću ti to dozvoliti!“

„Ne želim da ostanem ovde“, promrmlja Freni. „Zar si mislila da to hoću?“

„Nego gde ćeš? Sa njim? Sumnjam.“

„U Dorčester, kod Bobi Rengarten, valjda, ili u Somersvort, kod Debi Smit.“ Freni se polako pribrala i ustala. Još je plakala, ali sada je počela i da oseća bes. „Ali to se tebe uopšte ne tiče.“

„Ne tiče me se?“ ponovi Karla, i dalje sa vazom u rukama. Lice joj je bilo belo kao papir. „Ne tiče me se? Ono što radiš kad si pod mojim krovom mene se ne tiče? Nezahvalna mala kučko!“

Tada ošamari Freni, jako. Frenina glava se zanese unazad. Ona prestade da trlja glavu i poče da trlja obraz, zagledana u majku sa nevericom.

„To nam je hvala što smo te upisali u dobru školu“, reče Karla, ogolivši zube u nemilosrdnom, zastrašujućem kezu. „Sada je nikad nećeš završiti. Pošto se udaš za njega...“

„Neću se udati za njega. I neću napustiti školu.“

Karline oči se raširiše. Zurila je u Freni kao da je Freni skrenula. „O čemu ti to govoriš? O abortusu? Hoćeš na abortus? Hoćeš da budeš i ubica, pored toga što si već drolja?“

„Rodiću dete. Pauziraću kada bude prolećni semestar, ali završiću školu sledećeg leta.“

„Šta misliš, čime ćeš za to da platiš? Mojim parama? Ako tako misliš, onda bolje razmisli još malo. Jednoj tako modernoj devojci kao što si ti teško da treba podrška od roditelja, zar ne?“

„Podrška bi mi dobro došla“, reče Freni tiho. „A što se para tiče... pa, snaći ću se.“

„U tebi nema ni trunke stida! Niti jedne jedine misli o bilo kome drugom!“ viknu Karla. „Bože, šta će ovo samo značiti za tvog oca i mene! Ali tebe nije ni najmanje briga! To će tvom ocu slomiti srce i...“

„Ne osećam da je baš toliko slomljeno“, začu se smireni glas Pitera Goldsmita iz hodnika, i obe se okrenuše. On se nalazio pred vratima, ali još u hodniku; njegove radne čizme stajale su neposredno ispred mesta gde se salonski tepih nastavljao na onaj otrcaniji, iz hodnika. Freni najednom shvati da je to mesto na kojem ga je mnogo puta ranije viđala. Kada je on poslednji put zaista bio u salonu? Nije mogla da se seti.

„Šta ćeš ti ovde?“ odbrusi Karla, najednom ne mareći za oštećenje koje bi moglo da pretrpi srce njenog muža. „Mislila sam da danas radiš do kasnog popodneva.“

„Zamenio sam se sa Henrijem Mastersom“, reče Piter, „Fren mi je već rekla, Karla. Bićemo baba i deda.“

„Baba i deda!“ zakrešta ona. Iz nje izbi ružan, zbunjen smeh. „Ostavi ti ovo meni. Tebi je prvom rekla i ti si od mene to krio. U redu. Tako nešto sam i mogla da očekujem od tebe. Ali sada ću da zatvorim vrata i nas dve ćemo da pretresemo ovu stvar.“

Ona se osmehnu Freni, sa iskričavom gorčinom.

„Nas dve... devojke.’“

Ona spusti ruku na kvaku salona i poče da ih zatvara. Freni je posmatrala, još omamljena, jedva kadra da shvati majčin iznenadni nalet besa i otrova.

Lagano, sa oklevanjem, Piter pruži ruku i zaustavi vrata na pola puta.

„Pitere, hoću da meni prepustiš ovo.“

„Znam da hoćeš. I radio sam tako ranije. Ali ovog puta ne, Karla.“

„Ovo nije tvoja stvar.“

On mirno odgovori: „Jeste.“

„Tata...“

Karla se okrenu prema njoj i na licu belom kao papir sada u joj stajali crveni pečati iznad jagodičnih kostiju. „Da mu se nisi obraćala!“ vrisnu ona. „Nije on taj sa kojim imaš posla! Znam da si uvek mogla da ga privoliš za svaku ludačku ideju koja bi ti pala na pamet, ili da ga slatkorečivo ubediš da ti drži stranu bez obzira na to šta si uradila, ali on nije taj sa kojim danas imaš posla, gospođice!“

„Prekini, Karla.“

„Izlazi napolje!“

„Nisam ni ušao. Vidiš da...“

„Da mi se nisi rugao! Napolje iz mog salona!“

I sa tim ona poče da gura vrata, spuštene glave, unoseći se ramenima sve dok nije izgledala ujedno kao neki čudni bik i žensko ljudsko biće.

Zadržavao ju je, isprva lako, zatim sa više napora. Konačno, na vratu mu izbiše žile, iako je ona bila žena, trideset kilograma lakša od njega.

Freni je želela da vrisne na njih da prestanu, da kaže ocu da ode kako njih dvoje ne bi morali da gledaju Karlu ovakvu, da gledaju tu iznenadnu i iracionalnu ogorčenost koja kao da je oduvek pretila, da bi je sada sasvim obuzela. Ali usta su joj bila ukočena, šarke na njima naizgled zarđale i zaglavljene.

„Izlazi! Izlazi iz mog salona! Napolje! Napolje! Napolje! Đubre jedno, pusti ta prokleta vrata i IZLAZI NAPOLJE!“

Tada je on ošamari.

Bio je to zvuk ravan, gotovo nevažan. Veliki sat sa klatnom nije se gnevno razleteo u prah na taj zvuk, već je nastavio da kuca isto kao od samog prvog otkucaja. Nameštaj nije zastenjao. Ali Karline mahnite reči bile su presečene kao da su amputirane skalpelom. Pala je na kolena i vrata su se otvorila i tiho udarila u viktorijansku stolicu sa visokim naslonom i ručno izvezenim prekrivačem.

„Ne, o ne“, reče Freni glasićem punim bola.

Karla stisnu šaku uz obraz i zapilji se u muža.

„Tražiš to već deset godina ili duže“, napomenu Piter. Glas mu je bio malo nesiguran. „Uvek sam govorio sebi da to ne radim zato što ne smatram da žene treba tući. I dalje to ne smatram. Ali kada se neka osoba - muškarac ili žena - pretvori u psa i počne da ujeda, neko mora da to spreči. Voleo bih samo, Karla, da sam imao hrabrosti da to ranije uradim. Oboje bi nas to manje povredilo.“

„Tata...“

„Ćuti, Freni“, reče on strogo, ali odsutno, i ona zaćuta.

„Ti njoj govoriš da je sebična“, reče Piter, još zagledan dole, u ženino nepomično, preneraženo lice. „A upravo si ti takva. Prestala si da mariš za Freni kada je Fred umro. Tada si zaključila da briga isuviše boli i odlučila da je bezbednije da živiš samo za sebe. A ovamo si dolazila da to radiš, iznova i iznova i iznova. U ovu sobu. Bavila si se mrtvim članovima svoje porodice zaboravivši da je jedan njen deo još živ. A kada je ona ušla ovamo i rekla ti da je u nevolji, zatražila od tebe pomoć, kladim se da je prva stvar koja ti je pala na pamet bila šta će na to reći dame iz Cvetnog i baštenskog kluba, ili znači li to da nećeš moći na venčanje Ejmi Lauder. Bol je razlog za promenu, ali ni sav bol sveta ne može da promeni činjenice. Bila si sebična.“

On pruži ruku i pomože joj da ustane. Oslonila se na noge kao mesečarka. Izraz lica nije joj se menjao; oči su joj još bile raširene i pune neverice. Neumoljivost se još nije vratila u njih, ali Freni tupo pomisli da s vremenom hoće.

Hoće.

„Ja sam kriv zato što sam te pustio. Jer nisam želeo neprijatnosti. Nisam želeo da talasam. Vidiš, i ja sam bio sebičan. A kada je Fren otišla u školu pomislio sam, pa, Karla sada može da ima ono što želi, pa neće nauditi nikome do sebi, a ako neko i ne zna da mu je loše, što, pa onda možda i nije tako. Pogrešio sam. I ranije sam grešio, ali nikada ne toliko teško.“ Blago, ali sa velikom snagom, on pruži ruke i uhvati Karlu za ramena. „E sada: ovo ti govorim kao tvoj muž. Ako je Freni potrebno mesto za stanovanje, ovo može biti to mesto - baš kao i uvek. Ako joj treba novac, može ga uzeti iz mog novčanika - baš kao što je uvek mogla. A ako odluči da zadrži bebu, ti ćeš se postarati da ima propisnu proslavu sa poklonima i mada misliš da joj niko neće doći, ona ima prijatelje, dobre prijatelje, koji hoće. I još ću ti nešto reći. Ako bude želela da ga krsti, to će se obaviti baš ovde. Baš ovde, u ovom prokletom salonu.“

Karla zinu, i sada iz usta poče da joj se javlja zvuk. Isprva je zvučao jezivo nalik na zvižduk čajnika na vreloj ringli. Onda se pretvori u lelek i zavijanje.

„Pitere, tvoj rođeni sin ležao je u ovoj sobi u kovčegu!“

„Da. I zato i ne mogu da se setim boljeg mesta za krštenje novog života“, reče on. „Fredova krv. Živa krv. Sam Fred je mrtav već mnogo godina, Karla. Odavno je postao hrana za crve.“

Na to ona vrisnu i poklopi uši rukama. On se sagnu i odvoji joj ruke od glave.

„Ali crvi se nisu dočepali tvoje kćeri i bebe tvoje kćeri. Nije važno kako je začeta; živa je. Ponašaš se kao da želiš da je oteraš, Karla. Šta će ti ostati ako to učiniš? Ništa osim ove sobe i muža koji će te mrzeti zbog toga što si učinila. Ako to učiniš, što, pa tog dana bi mogla da se ratosiljaš svih troje - i mene i Freni, baš kao i Freda.“

„Hoću da odem gore i legnem“, reče Karla. „Muka mi je. Mislim da je bolje da legnem.“

„Pomoći ću ti“, reče Freni.

„Da me nisi pipnula. Ostani sa ocem. Ti i on izgleda da ste se o svemu ovome već dogovorili. Kako da me uništite u ovom gradu. Zašto se lepo ne useliš u moj salon, Freni? Zašto ne nabacaš blato po tepihu ili ne raspeš pepeo iz peči po mom satu? Zašto ne? Zašto ne?“

Ona se nasmeja i progura kraj Pitera, u hodnik. Zanosila se kao da je pijana. Piter pokuša da je zagrli. Ona iskezi zube i zašišta na njega kao mačka.

Smeh joj se pretvorio u jecaje dok se sporo pela uz stepenice, oslanjajući se o ogradu od mahagonija; ti jecaji zvučali su tako razorno i bespomoćno, da je Freni želela da istovremeno zavrišti i povraća. Lice njenog oca poprimilo je boju prljavog čaršava. Na vrhu, Karla se okrenula i zanela tako zabrinjavajuće da je u tom trenu Freni pomislila da će se ona stumbati sve do dna stepeništa. Ona ih pogleda, naizgled zausti da nešto kaže, a onda se ponovo okrenu. Tren kasnije, zatvaranje vrata njene sobe prigušilo je olujni zvuk njenog jada i bola.

Freni i Piter su zurili jedno u drugo, užasnuti, a veliki sat sa klatnom mirno je i dalje kucao.

„Srediće se ovo“, reče Piter mirno. „Pribraće se ona već.“

„Hoće li?“ upita Freni. Ona polako priđe ocu, nasloni se na njega i on je zagrli. „Ne bih rekla.“

„Nema veze. Nećemo o tome sada da razmišljamo.“

„Treba da odem. Ona me ne želi ovde.“

„Treba da ostaneš. Treba da budeš tu kada - ako - ona dođe sebi i zaključi da joj je potrebno da ostaneš.“ On zastade. „Meni to već jeste potrebno, Fren.“

„Tata“, reče ona i priljubi glavu uz njegove grudi. „O, tata. Tako mi je žao, užasno žao...“

„Šššš“, reče on i pomazi je po kosi. Iznad njene glave video je kako svetlost ranog sutona navire kroz lučne prozore, kao i uvek, zlatna i mirna, onako kako sunčeva svetlost pada u muzeje i dvorane mrtvih. „Šššš, Freni; ja te volim. Volim te.“

1

Grenvil Oral Roberts, američki evanđelista, vođa Harizmatskog pokreta i verski iscelitelj; prim. prev.

2

LSU - Državni univerzitet Luizijane; prim. prev.

Reklamna maskota za američko pivo „bad lajt“; prim. prev.

13.

Crveno svetlo se upalilo. Pumpa zašištala. Vrata se otvorila. Čovek koji je zakoračio unutra nije nosio jedan od onih belih kombinezona za celo telo, već mali sjajni nosni filter koji je malo ličio na dvokraku srebrnu viljušku, poput onih koje domaćica ostavi na stočiću za vađenje maslina iz boce.

„Zdravo, gospodine Redman“, reče on dok mu je prilazio. Pruži ruku u tankoj providnoj rukavici, a Stju je prihvati, iznenađen i nateran na defanzivu. „Ja sam Dik Dic. Denindžer reče da više ne želite da igrate osim ako vam neko ne kaže koji je rezultat.“

Stju klimnu.

„Dobro.“ Dic sede na ivicu kreveta. Bio je to nizak, smeđi muškarac, i dok je sedeo tamo sa laktovima uzdignutim tik iznad kolena, ličio je na nekog patuljka iz Diznijevog filma. „Pa, šta želite da znate?“

„Najpre, mislim da hoću da znam zašto vi ne nosite jedno od onih svemirskih odela.“

„Zato što Heraldo kaže da niste zarazni.“ Dic pokaza na zamorče iza prozora od dvostrukog stakla. Zamorče se nalazilo u kavezu, a iza kaveza stajao je Denindžer lično, bezizražajnog lica.

„Heraldo, a?“

„Heraldo je udisao vaš vazduh protekla tri dana, kroz konvektor. Ta bolest koju vaši prijatelji imaju lako se prenosi sa ljudi na zamorče i obrnuto. Da ste zarazni, mislimo da bi Heraldo već bio mrtav.“

„Ali vi ne želite nimalo da rizikujete“, reče Stju suvo i pokaza palcem na nosni filter.

„To“, reče Dic sa ciničnim osmehom, „ne piše u mom ugovoru.“

„Šta ja to imam?“

Glatko, kao da je to uvežbao, Dic reče: „Crnu kosu, plave oči, đavolski osunčani ten...“ On pogleda Stjua pobliže. „Nije smešno, a?“

Stju oćuta.

„Hoćete da me odalamite?“

„Ne verujem da bi to išta vredelo.“

Dic uzdahnu i protrlja hrbat nosa kao da mu filteri u nozdrvama nanose bol. „Čujte“, reče on. „Kada stvari izgledaju ozbiljno, ja se šalim. Neki ljudi puše ili žvaću žvake. Tako mogu da ostanem pribran, to je sve. Ne sumnjam da ima mnogo ljudi koji to rade bolje. Što se tiče vrste bolesti koju imate, pa, koliko su do sada Denindžer i njegove kolege mogli da ustanove, nemate ama baš nikakvu.“

Stju ravnodušno klimnu. A opet, činilo mu se da je ovaj patuljak od čoveka iza njegovog bezizražajnog lica video iznenadno i duboko olakšanje.

„Šta to imaju ostali?“

„Žao mi je, to je strogo poverljivo.“

„Kako je onaj Kempion to zaradio?“

„I to je strogo poverljivo.“

„Ja bih rekao da je u pitanju vojska. Da je negde došlo do nesreće. Kao ono što se desilo sa onim ovcama u Juti, pre trideset godina, samo mnogo gore.“

„Gospodine Redman, mogao bih da odem u zatvor kada bih vam samo rekao da vam je vruće ili hladno.“

Stju zamišljeno protrlja nove čekinje na svojoj bradi.

Treba da vam je drago što vam ne govorimo više od ovoga“, reče Dic. „To znate, zar ne?“

„Kako bih bolje mogao da služim svojoj zemlji“, reče Stju suvo. „Ne, to je strogo rezervisano za Denindžera“, reče Dic. „U celoj mašineriji, i Denindžer i ja smo sitni delovi, ali Denindžer je još sitniji od mene. On je servo-motor, ništa više od toga. Postoji praktičniji razlog da vam bude drago. Znate, i vi ste strogo poverljivi. Nestali ste sa lica zemlje. Ako biste dovoljno toga znali, glavonje bi mogle da zaključe da bi najbezbednije bilo da nestanete zauvek.“

Stju oćuta. Bio je zapanjen.

„Ali, ja nisam došao ovamo da bih vam pretio. Očajnički želimo vašu saradnju, gospodine Redman. Potrebna nam je.“

„Gde su ostali ljudi sa kojima sam došao ovamo?“

Dic izvuče neki papir iz unutrašnjeg džepa. „Viktor Palfri, preminuo. Norman Bruet, Robert Bruet, preminuli. Tomas Vonamejker, preminuo. Ralf Hodžis, Bert Hodžis, Čeril Hodžis, preminuli. Kristijan Ortega, preminuo. Entoni Leominster, preminuo.“

Imena su se kotrljala u Stjuovoj glavi. Šanker Kris. Uvek je držao skraćenu, olovom okovanu bezbol palicu marke „luisvil“ ispod šanka, a kamiondžiju koji bi pomislio da se Kris samo šegači da bi je upotrebio, čekalo je veliko iznenađenje. Toni Leominster, koji je vozio onaj veliki „internacional“ sa „kobra“ radiom. Ponekad je visio oko Hepove stanice, ali nije bio tamo one noći kada je Kempion počistio pumpe. Vik Palfri... Zaboga, poznavao je Vika otkad se rodio. Kako je Vik mogao da umre? Ali ono što ga je najteže pogodilo bila je porodica Hodžis. „Svi?“ čuo je sebe kako pita. „Cela Ralfova porodica?“

Dic okrenu papir. „Ne, ima i devojčica. Eva. Četiri godine. Ona je živa.“

„Pa, kako joj je?“

„Zao mi je, to je strogo poverljivo.“

Bes ga obuze neočekivano poput kakvog slatkog iznenađenja. Ustao je, a onda ščepao Dica za peševe, i počeo da ga drmusa tamo-amo. Krajičkom oka primetio je trzaj i pokret iza duplog stakla. Nejasno, prigušeno daljinom i zidovima sa zvučnom izolacijom, čuo je kako se oglašava sirena.

„Šta ste to uradili?“ viknu. „Šta ste uradili? Boga vam vašeg, šta ste uradili?“

„Gospodine Redman...“

„A? Jebote, šta ste to uradili?“

Vrata se otvoriše sa šištanjem. Tri krupna muškarca u maslinastosivim uniformama kročiše unutra. Svi su nosili nosne filtere.

Dic se osvrnu prema njima i odbrusi: „Čistite se odavde!“

Trojica su izgledala pokolebano.

„Naša naređenja...“

„Izlazite napolje, to vam je naređenje!“

Oni se povukoše. Dic sede mirno na krevet. Peševi su mu bili zgužvani, a kosa mu se prosula preko čela. To je bilo sve. Gledao je Stjua mirno, saosečajno čak. U jednom mahnitom trenu, Stju pomisli da mu iščupa taj nosni filter, a onda se seti Heralda, koje glupo ime za zamorče. Tupi očaj ga zapljusnu kao hladna voda. Sede natrag.

„Pobogu“, promrmlja.

„Slušajte me“, reče Dic. „Ja nisam odgovoran za to što se nalazite ovde, Nije ni Denindžer, niti bolničarke koje dolaze da vam izmere krvni pritisak. Ako je postojao neko odgovoran, onda je to bio Kempion, ali ne možete sve svaliti ni na njega. Pobegao je, ali u takvim okolnostima, možda bismo pobegli i vi i ja. Tehnički propust mu je omogućio da pobegne. Situacija postoji. Pokušavamo da izađemo na kraj sa njom, svi. Ali to nas ne čini odgovornim.“

„Ko je, onda?“

„Niko“, reče Dic i osmehnu se. „Za ovo se odgovornost širi na toliko mnogo strana da je nevidljiva. Bila je to nesreća. Mogla je da se desi i na bilo koji drugi način.

„Žešća neka nesreća“, reče Stju, glasom utihnulim gotovo do šapata. „Šta je sa ostalima? Sa Hepom i Henkom Karmajklom i Lajlom Bruet? Sa njihovim sinom Lukom? Sa Montijem Salivenom...“

„Strogo poverljivo“, reče Dic. „Hoćete još malo da me drmate? Ako ćete se zbog toga osećati bolje, samo napred.“

Stju oćuta, ali način na koji je gledao Dica nagna ovoga da najednom spusti pogled i počne da čupka rubove pantalona.

„Oni su živi“, reče, „i možda ćete ih kasnije videti.“

„Šta je s Arnetom?“

„U karantinu.“

„Ko je tamo umro?“

„Niko.“

„Lažete.“

„Žao mi je što to mislite.“

„Kada ću izaći odavde?“

„Ne znam.“

„Strogo poverljivo?“ upita Stju ogorčeno.

„Ne, prosto mi je nepoznato. Čini se da nemate tu bolest. Želimo da znamo zašto je nemate. Onda ćemo biti na konju.“

„Smem li da se obrijem? Svrbi me.“

Dic se osmehnu. „Ako dozvolite Denindžeru da ponovo počne sa svojim testovima, odmah ću poslati bolničara da vas obrije.“

„Mogu i sam da izađem na kraj sa tim. Radim to od svoje petnaeste.“ Dic žustro odmahnu glavom. „Mislim da ne možete?“

Stju mu se suvo osmehnu. „Mislite da ću sam sebe preklati?“

„Recimo samo da...“

Stju ga prekinu serijom oštrog, suvog kašlja. Presavi se od njegove siline.

Dica kao da je protresla struja. Skočio je sa kreveta i zaždio preko do vazdušne komore tako da se činilo da mu stopala uopšte ne dodiruju pod. Onda zapetlja po džepu tražeći četvrtasti ključ i nabi ga u prorez.

„Ne trudite se“, reče Stju krotko. „Folirao sam.“

Dic se lagano okrenu prema njemu. Sada mu se lice izmenilo. Usne su mu bile tanke od besa, oči izbuljene. „Šta ste?“

„Folirao“, reče Stju. Osmeh mu se raširi.

Dic načini dva nesigurna koraka prema njemu. Pesnice su mu se stezale, opuštale, ponovo stezale. „Ali zašto? Zašto ste uopšte poželeli da učinite to?“

„Žao mi je“,’ reče Stju sa osmehom. „To je strogo poverljivo.“

„Pseto jedno posrano“, reče Dic, blago začuđen.

„Idite samo. Izađite i recite im da mogu da rade te svoje testove.“ Te noći je spavao bolje nego ijedne druge otkad su ga doveli tu. I sanjao je izuzetno živopisan san. Oduvek je mnogo sanjao - njegova žena se žalila da se on bacaka i mrmlja u snu - ali nikada nije sanjao ništa slično.

Stajao je na seoskom putu, baš na onom mestu gde se završavao crni asfalt i počinjala koštanobela zemlja. Odozgo je sijalo jarko letnje sunce. S obe strane puta bio je zeleni kukuruz, koji se protezao u beskraj. Bio je tamo i znak, ali prašnjav i on nije mogao da ga pročita. Čulo se kreštanje vrana, oštro i daleko. Nešto bliže, neko je svirao akustičnu gitaru, cupkajući žice prstima. Vik Palfri je umeo tako da svira, i taj zvuk je bio dobar.

Tamo treba da odem, pomisli Stju omamljeno. Da, to je to mesto, tako je.

Koja je to bila melodija? „Divni Cion“? „Polja kraj očeve kuće“? „Slatko zbogom“? Neka crkvena himna koju je pamtio iz detinjstva, nešto što je vezivao za krštenja u reci i izletnički ručak. Ali nije mogao da se seti koja je.

Tada muzika prestade. Oblak zamrači sunce. Poče da ga obuzima strah. Osećao je da postoji nešto strašno, nešto još gore od kuge, požara ili zemljotresa. Nešto se nalazilo u kukuruzištu i posmatralo ga. Nešto mračno bilo je u kukuruzištu.

On pogleda, vide dva plamteća crvena oka daleko iza u senkama, daleko iza sebe, u kukuruzištu. Te oči ga ispuniše parališućim, beznadežnim užasom kakav kokoš oseti pred lasicom. On, pomisli. Čovek bez lica. O, dragi bože. O, dragi bože, ne.

A onda je san izbledeo i on se probudio sa osećajem uznemirenosti, dezorijentisanosti i olakšanja. Otišao je u kupatilo, a onda prišao prozoru. Pogledao je napolje, u mesec. Vratio se u krevet, ali prošao je čitav čas pre nego što je ponovo usnuo. Sav taj kukuruz, pomislio je pospano. Mora da je to bilo u Ajovi ili Nebraski, možda u severnom Kanzasu. Ali, on nikad u životu nije bio tamo.

14.

Bilo je petnaest do dvanaest. Iza malog prozora bunkera mrak je pritiskao staklo. Dic je sedeo sam u kancelarijskom pregratku, olabavljene kravate, raskopčane kragne. Noge su mu bile podignute na neugledni metalni sto i držao je mikrofon. Povrh stola, koturovi sa trakom okretali su se i okretali na staromodnom magnetofonu marke „volensak“.

„Ovde pukovnik Dic“, reče on. „Smešten u bazi u Atlanti, šifra PB-2. Ovo je Izveštaj broj 16, dosje Projekt Plavo, segment dosjea Princeza / Princ. Ovaj izveštaj, dosje i segment dosjea su strogo poverljivi, klasifikacija 2-2-3, samo za ovlašćene. Ako nemaš kvalifikaciju za prijem ovog materijala, odjebi.“

On začuta i dopusti sebi da načas zatvori oči. Koturovi sa trakom glatko su se okretali, prolazili kroz sve te propisne električne i magnetske promene.

„Princ me je večeras đavolski uplašio“, reče on konačno. „Neću se upuštati u opisivanje; naći će se to u Denindžerovom izveštaju. Taj će biti više nego voljan da citira svaku reč doslovce. Plus, naravno, transkripcija mog razgovora sa Princom biće na disku sa telekomunikacijama koji sadrži takođe i transkripciju ove trake, koju snimam u 23:45 sati. Popizdeo sam toliko da ga umalo nisam udario, zato što sam premro od straha. Ali, više ne pizdim. Čovek me je stavio na njegovo mesto i na sekund sam tačno znao kako mu je tamo. On je prilično bistar, kad zađeš malo ispod te spoljašnje sličnosti sa Garijem Kuperom, i prilično je samostalan bizgov. Ako mu to bude odgovaralo, pronaći će raznorazne nove stvari da nam ih ubaci u točkove. Nema bliske rodbine u Arnetu, niti bilo gde, pa ne možemo mnogo da ga pritiskamo. Denindžer ima dobrovoljce - ili bar tako tvrdi - koji bi vrlo rado ušli i prisilili ga da više sarađuje, i možda će do toga i doći, ali ako mi se može oprostiti još jedan lični utisak, mislim da bi tu bilo potrebno više sile nego što Denindžer misli. Možda i daleko više. Da se zna: još sam protiv toga. Moja majka je govorila da se više muva može uhvatiti na med nego na sirće, i mislim da još verujem da je tako.

Opet, da se zna: test na virus mu je i dalje negativan. Pa ti vidi.“ Ponovo zastade, boreći se sa porivom da zadrema. U protekla sedamdeset dva sata odspavao je samo četiri.

„Podaci od dvadeset dva nula-nula“, reče on formalno i podiže svežanj izveštaja sa stola. „Henri Karmajkl je umro dok sam ja razgovarao sa Princom. Policajac, Džozef Robert Brentvud, umro je pre pola sata. To neće biti u izveštaju doktora D, ali on samo što nije šiznuo zbog toga. Brentvud je pokazao iznenadnu pozitivnu reakciju na vakcinu tipa... uh...“ On promeša listove. „Evo je. 63-A-3. Pogledaj odgovarajući segment, ako želiš. Brentvudu je spala temperatura, karakteristični otoci vratnih žlezda splasnuli su, rekao je da je gladan i pojeo je poširano jaje i parče suvog tosta. Govorio je pribrano, želeo da zna gde se nalazi i tako dalje i tako bliže. A onda, oko dvadeset nula-nula, temperatura mu se vratila žešće nego ikad. Pao je u delirijum. Raskinuo je remenje na krevetu i počeo da se tetura po sobi, viče, kašlje, slini, sve po redu. A onda je pao i umro. Bum. Ekipa smatra da ga je ubila vakcina. Neko vreme mu je bilo bolje od nje, ali bolest mu se vratila i pre nego što ga je ona ubila. Dakle, nazad na početak.“

On zastade.

„Najgore sam sačuvao za kraj. Princezu možemo da deklasifikujemo ponovo kao običnu staru Evu Hodžis, belo žensko dete staro četiri godine. Kasno po podne, njena kočija i zaprega ponovo su se pretvorili u bundevu i gomilu miševa. Kad je pogledaš, pomisliš da je savršeno normalna, ni da šmrkne. Naravno, tužna je; nedostaje joj mama. To na stranu, izgleda savršeno normalno. Ali, zakačila je. Njen krvni pritisak posle ručka pokazao je najpre pad, a zatim rast, što je jedino iole pristojno dijagnostičko sredstvo koje je Denindžer do sada smislio. Pre večere, Denindžer mi je pokazao slajdove njenog ispljuvka - veruj mi, slajdovi ispljuvka su sjajna stvar za podsticanje na dijetu - i on je pun tih okruglih klica za koje kaže da zapravo i nisu klice, već inkubatori. Ne shvatam kako može da zna gde se to nalazi i kako izgleda, a da i dalje nije u stanju da to zaustavi. Koristi mnogo stručnih termina, i mislim da ih ni on ne razume.“

Dic pripali cigaretu.

„Dakle, gde smo večeras? Imamo bolest sa nekoliko dobro definisanih faza... ali neki ljudi mogu i da preskoče koju. Nekima se faze vraćaju. Nekima se dešava oboje. Neki ljudi ostanu u jednoj fazi relativno dugo, dok drugi projure kroz sve četiri kao da su na mlaznim saonicama. Jedan od naša dva čista subjekta više nije čist. Drugi je tridesetogodišnji seljak koji izgleda zdravo koliko i ja. Denindžer je na njemu obavio nekih trideset miliona testova i uspeo je da izoluje samo četiri anomalije: izgleda da Redman ima mnogo mladeža po telu. Pritisak mu je malo povišen, premalo da bi se sada lečio. Kada je pod stresom, dobije blagi tik ispod levog oka. A Denindžer kaže i da sanja mnogo više nego što je to uobičajeno - gotovo po čitavu noč, svake noći. Zaključili su to po seriji standardnih EEG-a koje su radili pre nego što je počeo da štrajkuje. I to je sve. Ja tu ne mogu ništa da pronađem, kao ni Denindžer, kao ni ljudi koji istražuju rad doktora Dementa.

Ovo me plaši, Starki. Plaši me zato što niko osim nekog veoma pametnog lekara sa svim činjenicama neće biti u stanju da odredi drugu dijagnozu osim obične prehlade kod ljudi koji tamo napolju nose ovo. Zaboga, više niko ne ide kod lekara, osim ako nema upalu pluća ili sumnjivi izraštaj ispod sise, ili gadnu koprivnjaču. Previše je teško naterati lekara da te pregleda. Pa će zato ostati kod kuće, piti tečnost i mnogo ležati, a onda će umreti. A pre toga će zaraziti svakoga ko se nađe u istoj prostoriji sa njima. Svi mi još očekujemo da će Princ - mislim da sam ovde negde upotrebio njegovo pravo ime, ali u ovoj situaciji me, pravo da ti kažem, zabole za to - oboleti od toga večeras, sutra ili najkasnije prekosutra. A do sada, niko ko je oboleo nije se oporavio. Te bitange u Kaliforniji odradile su svoje malčice predobro za moj ukus.

Dic, baza PB-2 u Atlanti, ovo je kraj ovog izveštaja.“

On isključi magnetofon i ostade da dugo zuri u njega. Onda pripali novu cigaretu.

15.

Bilo je dva minuta do ponoći.

Pati Grir, bolničarka koja je pokušala da izmeri Stjuov i krvni pritisak kada je on odlučio da štrajkuje, prelistavala je najnoviji primerak Mek Kola u odeljku za bolničarke i čekala da ode da pogleda kako su gospodin Saliven i gospodin Heskamb. Hep je sigurno još budan i gleda Džonija Karsona, tako da sa njim neće biti problema. Voleo je da je zadirkuje govoreći da mu je jako teško da je uštine za guzu kroz taj beli skafander. Gospodin Heskamb je bio uplašen, ali je sarađivao, ne kao taj grozni Stjuart Redman, koji te samo pogleda i ne kaže ni reč. Gospodin Heskamb je bio ono što je Pati Grir nazivala „dobričinom.“ Što se nje tiče, svi pacijenti mogli su se podeliti na „dobričine“ i „matore drtine.“ Pati, koja je slomila nogu na klizanju kada je imala sedam godina, nije od tada provela u krevetu ni dan, i imala je jako malo strpljenja za „matore drtine.“ Ili ste bili zaista bolesni i „dobričina“, ili ste bili hipohondar i „matora drtina“ koja sirotoj zaposlenoj devojci pravi probleme.

Gospodin Saliven sigurno spava i neće biti prijatan kada se probudi. Nije ona kriva što mora da ga budi, i mislila je da bi gospodin Saliven trebalo to da shvati. Trebalo bi da bude zahvalan što mu država pruža najbolju moguću negu, i to besplatno. A ona će mu to i reći, samo ako večeras opet počne da se ponaša kao „matora drtina.“

Sat je označio ponoć; bilo je vreme da krene.

Izašla je iz odeljka za bolničarke i pošla hodnikom prema beloj sobi gde će je najpre poprskati sprejom, a onda joj pomoći da odene skafander. Na pola puta, osetila je golicanje u nosu. Izvukla je maramicu iz džepa i triput lako kinula. Vratila je maramicu u džep.

Spremna da se nosi sa mrzovoljnim gospodinom Salivenom, nije pridavala nikakav značaj kijanju. Bila je to verovatno neka alergija. Direktiva koja je bila u odeljku za bolničarke ispisana krupnim crvenim slovima, SMESTA PRIJAVITE SVAKI SIMPTOM PREHLADE SVOM PRETPOSTAVLJENOM, MA KOLIKO BEZNAČAJNO IZGLEDAO nije joj ni pao na pamet. Brinuli su se zbog mogućnosti da ono što imaju ti jadni Teksašani može da se raširi izvan hermetički zatvorenih soba, ali je isto tako znala da je čak i sićušnom virusu nemoguće da uđe u zatvoreno okruženje unutar belog skafandera.

Bez obzira na to, na putu do bele sobe zarazila je jednog bolničara, lekara koji se upravo spremao da pođe, i još jednu bolničarku koja je pošla u ponoćni obilazak.

Počeo je novi dan.

16.

Dan kasnije, 23. juna, veliki beli „koni“ urlao je na severu, drumom broj 189, u drugom delu zemlje. Jurio je brzinom između sto četrdeset i sto šezdeset kilometara na sat, u blesku sunca na luksuznoj beloj farbi i sjaju hroma. I mali prozori pozadi odbijali su sunce u žestokim heliografskim šarama.

Trag koji je „koni“ ostavio za sobom otkad su Pouk i Lojd ubili njegovog vlasnika i ukrali mu ga negde južno od Hačite, bio je vrludav i prilično besmislen. Putem broj 81 sve do puta broj 80, pa na petlju, dok se Pouk i Lojd nisu unervozili. Ubili su šestoro ljudi u proteklih šest dana, uključujući i vlasnika „kontinentala“, njegovu ženu i nadobudnu kćerku. Ali, nisu ih podilazili žmarci zbog toga što su na magistralnom putu zbog tih šest ubistava, već zbog droge i oružja. Pet grama haša, mala limena burmutica sa bog sveti zna koliko kokaina, i deset kilograma marihuane. Takođe i dve tridesetosmice, tri četrdesetpetice i magnum 357 koji je Pouk nazivao svojim „pokerizatorom“, šest sačmarica - među njima dve skraćene pumparice - i automat „šmajser.“ Ubistvo je bilo sitnica izvan njihovog intelektualnog dosega, ali znali su obojica u kakvoj će se nevolji naći ako ih državna policija Arizone bude zaustavila u ukradenim kolima punim droge i gvožđurije. Povrh svega, bili su međudržavni begunci. Od samog trena kad su prešli granicu Nevade.

Međudržavni begunci. Lojdu Henrejdu se dopadalo kako to zvuči. Gangsteri. Evo ti, pacove prljavi. Na, jedi olovni sendvič, žbiru vašljivi.

I tako su skrenuli prema severu kod Deminga, sada na putu broj 180; prošli su kroz Hurli i Bajard, i nešto veći grad zvani Silver Siti, gde je Lojd kupio kesu hamburgera i osam šejkova (Majku mu, zbog čega je samo, boga mu, kupio osam? Ubrzo će da pišaju čokoladu!), iscerivši se kelnerici na prazan, a opet tako čudan način, da se ona satima posle toga osećala nervozno. Kad me je taj čovek pogledao, rekla je tog popodneva svom šefu, mislila sam da hoće da me ubije.

Projurili su kraj Silver Sitija i kroz Klif, a put je sada skretao ponovo prema zapadu, baš tamo gde nisu želeli da idu. Prošli su kroz Bakhorn i ponovo se našli u nedođiji, na asfaltnom drumu sa dve trake koji se pružao kroz žbunje žalfije i pesak, sa strmim brdima i zaravnjenim uzvisinama u zaleđu, i taj isti stari prizor mogao je da te natera samo da poželiš da se ispovraćaš.

„Ponestaje nam benzina“, reče Pouk.

„Jebote, ne bi bilo tako da ne voziš toliko brzo“, reče Lojd. Otpi malo od svog trećeg šejka, zagrcnu se, spusti prozor i izbaci sve otpatke i ostatke, zajedno sa tri šejka koje njih dvojica nisu ni probali.

„Vuup! Vuup!“ povika Pouk. Počeo je da naglo pritiska i otpušta pedalu za gas. „Koni“ se trgao napred, ukočio, trgao napred.

„Samo jaši, kauboju!“ dreknu Lojd.

„Vuup! Vuup!“

„’O’š da pušiš?“

„’Oću, ako daš“, reče Pouk. „Vuup! Vuup!“

Na podu između Lojdovih nogu nalazila se velika zelena kesa za đubre. U njoj je bilo deset kilograma marihuane. On posegnu u nju, zgrabi pregršt i poče da zavija džambo džoint.

„Vuup! Vuup!“

„Koni“ je ševrdao tamo-amo preko bele linije.

„Prekini sa sranjima!“ viknu Lojd. „Prosipam okolo!“

„Ima toga više nego dovoljno... vuup!“

„Daj, moramo da izdilujemo ovo, čoveče. Moramo da izdilujemo ovo inače će nas uhvatiti, pa ćemo završiti u nečijem prtljažniku.“

„Važi, bajo.“ Pouk ponovo poče da vozi mirno, ali lice mu je bilo mrzovoljno. „Bila je to tvoja ideja, jebote, tvoja.“

„A ti si mislio da je ta ideja dobra.“

„Jesam, ali nisam znao da ćemo na kraju da vozimo preko cele Arizone. Kako uopšte da stignemo ovako do Njujorka?“

„Moramo da se ratosiljamo potere, čoveče“, reče Lojd. U mislima je video kako se otvaraju vrata policijske garaže i hiljade kola za poteru iz četrdesetih izlaze u noć. Reflektori koji puze po ciglenim zidovima. Izlazi, Kanarsi, znamo da si unutra.

„Jebote, ala imamo sreće“, reče Pouk, još mrzovoljan. „Žešće smo odradili to. Znaš šta još imamo, osim te droge i oružja? Imamo šesnaest dolara i trista jebenih kreditnih kartica koje ne smemo da koristimo. Da ga jebeš, nemamo dovoljno keša čak ni da napunimo rezervoar ove krmače od kola.“

„Bog će se postarati“, reče Lojd i zalepi pljuvačkom papir na džointu. Pripali ga upaljačem s upravljačke table „konija“. „Jebote, sreća nas prati.“

„A ako već oćeš to da prodaš, što pušimo?“ nastavi Pouk, nimalo tronut idejom da će se bog postarati za njih.

„Pa šta, prodaćemo koju uncu manje. Daj, Pouk. Popuši ga.“

Pouk se na to uvek grohotom smejao. Sada se unjkavo nasmejao i uzeo džoint. Između njih, na svom žičanom kundaku stajao je „šmajser“, pun do vrha. „Koni“ je gruvao drumom, sa meračem benzina na osmini rezervoara.

Pouk i Lojd su se sreli godinu dana ranije u Braunsvilu, u kaznionici otvorenog tipa - na farmi za prinudni rad u Nevadi. Braunsvil se sastojao od devedeset jutara navodnjavanog obradivog zemljišta i zatvorskog naselja od montažnih baraka, stotinjak kilometara severno od Tonope i sto dvadeset severoistočno od Gabsa. Bilo je to gadno mesto za izdržavanje kratke zatvorske kazne. Iako je Stanica Braunsvil trebalo da bude farma, tamo nije raslo bog zna šta. Šargarepe i zelena salata bi okusile to jarko sunce, zagrcnule se slabašno i uvenule. Mahunarke i korov su rasli, a državne vlasti su se fanatično držale ideje da će tu jednog dana rasti i soja. Ali najbolje što se moglo reći o tobožnjoj svrsi Braunsvila bilo je da je pustinji trebalo bezbožno mnogo vremena da procveta. Upravnik (koji je više voleo da ga zovu „gazdom“) ponosio se time što je zajeban, i zapošljavao je samo ljude koje je smatrao podjednako zajebanima. A, kao što je voleo da kaže novajlijama, Braunsvil je uglavnom bio kaznionica otvorenog tipa zato što je, po pitanju bekstva, tu bilo baš kao u onoj pesmi: nigde da umakneš, dušo, nigde da se sakriješ. Neki bi svejedno pokušali, ali većinu bi vratili za dva ili tri dana, opržene, oslepljene suncem, željne da gazdi prodaju i ono malo smežurane duše za gutljaj vode. Neki su se ludački cerekali, a jedan mladić koji je bio napolju tri dana, tvrdio je da je video veliki zamak nekoliko milja južno od Gabsa, zamak sa jarkom. Jarak su, kako je rekao, čuvali trolovi koji su jahali velike crne konje. Nekoliko meseci kasnije, kada je neki propovednik imao predstavu u Braunsvilu, isti taj mladić je oberučke prihvatio Isusa.

Endru „Pouk“ Frimen, osuđen zbog nanošenja lake telesne povrede, pušten je u aprilu 1989. Imao je ležaj kraj Lojda Henrejda i rekao mu je da zna za nešto zanimljivo u Vegasu, ukoliko Lojda zanimaju velike stvari. Lojd je bio voljan.

Lojda su pustili 1. juna. Njegov zločin, počinjen u Rinu, bio je pokušaj silovanja. Žrtva je bila igračica koja se vraćala kući, i ona je Lojdu u oči sasula suzavac. Smatrao je da je dobro prošao što su ga rebnuli samo sa dve do četiri godine zatvora, s uračunavanjem vremena provedenog u pritvoru i otpisivanjem dela kazne zbog dobrog vladanja. U Braunsvilu je jednostavno bilo previše jebeno vruće za nepočinstva.

Odvezao se autobusom u Las Vegas, a Pouk ga je sačekao na terminalu: Evo u čemu je stvar, rekao mu je Pouk. Znao je jednog tipa, „jednom su radili zajedno” glasio je možda najbolji opis za njega, a taj tip je u izvesnim krugovima bio poznat kao Lepi Džordž. Radio je po učinku za grupu ljudi koji su imali uglavnom italijanska i sicilijanska imena. Džordž im je pomagao samo s vremena na vreme. A za te Sicilijance najčešće je odnosio stvari i donosio ih. Ponekad je nosio stvari iz Vegasa u El-ej; ponekad je donosio druge stvari iz El-eja u Vegas. Uglavnom pomalo gudre, za čašćavanje velikih mušterija. Ponekad oružje. Oružje je uvek donosio, nikada obrnuto. Koliko je Pouk kapirao (a Poukovo kapiranje nikada nije bilo mnogo bolje od onoga što bi filmadžije nazvale „mekim fokusom“), ti Sicilijanci su povremeno prodavali gvožđuriju nezavisnim lopinama. Pa, rekao je Pouk, Lepi Džordž je bio voljan da im kaže kada će i gde biti isporuka prilično velike količine dotičnih predmeta. Džordž je tražio dvadeset pet posto od onoga što budu naplatili. Trebalo je da Pouk i Lojd prepadnu Džordža, vežu ga i zapuše mu usta, uzmu robu, a možda ga i tu i tamo istamburaju reda radi. Mora izgledati dobro, upozorio ih je Džordž, jer ti Sicilijanci nisu bili tipovi s kojima se valjalo zajebavati.

„Pa”, kazao je Lojd, „dobro zvuči.”

Sutradan su Pouk i Lojd otišli u posetu Lepom Džordžu, visokom muškarcu učtivog ponašanja, sa malom glavom koja mu je krajnje nepodesno bila nasađena na kršna ramena i vrat koji kao da nije ni postojao. Imao je bujnu i talasastu plavu kosu, pa je pomalo ličio na onog slavnog kečera.

Lojd se predomišljao oko posla, ali Pouk ga je ponovo naterao da se odluči. Pouk je to umeo dobro da radi. Džordž im je rekao da dođu u njegovu kuću sledećeg petka, oko šest. „I zaboga, stavite maske”, rekao je. „Razbijte mi nos i napravite mi šljivu na oku. Bože, šta li mi je samo ovo trebalo?”

Došlo je i veliko veče. Pouk i Lojd su se dovezli autobusom do ćoška Džordžove ulice i navukli skijaške maske na početku staze koja je vodila do kuće. Vrata su bila zaključana, ali kao što je Džordž i obećao, ne preterano. U prizemlju je bila prostorija za zabavu i Džordž je stajao tamo ispred kese za đubre pune trave. Sto za ping-pong bio je pretrpan oružjem. Džordž je bio uplašen.

„O bože, o bože, bolje da se nisam petljao u sve ovo”, nije prestajao da priča dok mu je Lojd vezivao noge štrikom za veš, a Pouk ruke lepljivom trakom marke „skoč“.

Onda je Lojd mlatnuo Džordža po nosu, tako da mu je potekla krv, a Pouk ga je zviznuo po oku, ostavivši mu šljivu kako je ovaj i tražio.

„Aman!” kriknuo je Džordž. „Zar ste morali toliko jako?”

„Pa sam si hteo da se pobrinemo da dobro izgleda”, primeti Lojd. Pouk Džordžu prelepi usta komadom lepljive trake. Njih dvojica počeše da sakupljaju plen.

„Znaš šta, druže stari?” reče Pouk i zastade.

„Jok”, reče Lojd, sa nervoznim kikotom. „Pojma nemam.”

„Pitam se ume li stari Džordž da čuva tajnu.”

Za Lojda je to bilo sasvim novo pitanje. Zurio je zamišljeno u Lepog Džordža dobar minut. Džordžove oči iskolačeno su buljile u njega u iznenadnoj stravi.

Onda Lojd reče: „Naravski. U pitanju je i njegovo dupe.” Ali zvučao je podjednako nelagodno kao što se i osećao. Kada se seme posadi, gotovo uvek i proklija.

Pouk se osmehnu. „O, mogao bi prosto da kaže: ’Hej, momci. Sreo sam starog drugara i njegovog ortaka. Neko vreme smo tako kenjali, popili nekoliko piva, kad ono tamo međutim, pizde mi došle u kuću i popalile me. Nadam se da ćete da ih u’vatite. Da vam kažem na šta liče.’“

Džordž je mahnito odmahivao glavom, a oči su mu se od užasa pretvorile u dva velika slova O.

Oružje je tada već bilo u torbi od jakog platna koju su pronašli u kupatilu u suterenu. Sada Lojd nervozno odmeri težinu torbe u ruci i reče: „Pa, šta misliš da bi trebalo da uradimo?“

„Mislim da bi trebalo da ga pokerizujemo, druže stari“, reče Pouk sa žaljenjem. „To je jedino što možemo da uradimo.“

Lojd reče: „To mi izgleda baš, baš surovo, kad nas je već on navadio na ovo.“

„Ovo ti je surovi svet, druže.“

„Da”, uzdahnu Lojd, pa obojica priđoše Džordžu.

„Mpf“, reče Džordž, odmahujući mahnito glavom. „Mmmmmnf! Mmmmpf!“

„Znam“, stade Pouk da ga umiruje. „Zajebano, je l’ da? Žao mi je, Džordže, keve mi. Nema tu ama baš ničeg ličnog. Upamti to. Uhvati mu glavu, Lojde.“

To je bilo lakše reći nego učiniti. Lepi Džordž je divlje šibao glavom s jedne strane na drugu. Sedeo je u ćošku svoje prostorije za zabavu, čiji su zidovi bili od peščara, i neprekidno je udarao o njih glavom. Činilo se da to ni ne oseća.

„Uhvati ga”, reče Pouk smireno i otkinu novo parče selotejpa s rolne.

Lojd ga konačno uhvati za kosu i uspe da ga zadrži nepomičnog dovoljno dugo da Pouk nalepi drugo parče lepljive trake pravo preko nosa, zatvorivši mu tako obe nozdrve. Džordž tada potpuno pomahnita. Otkotrlja se iz ćoška, pade na stomak i ostade tamo da leži i trti pod, oglašavajući se prigušenim zvucima za koje je Lojd pretpostavio da je trebalo da budu krici. Jadnik. Prošlo je skoro pet minuta pre nego što je Džordž ostao potpuno nepomičan. Bacakao se, grebao nogama i lupkao. Lice mu je pocrvenelo kao zid ambara. Na kraju je samo odigao obe noge dvadeset ili dvadeset pet centimetara pravo od poda i spustio ih s treskom. Podsetilo je to Lojda na nešto što je video u crtaću sa Duškom Dugouškom, ili nečem sličnom, pa se malčice nasmejao, osetivši da je bolje raspoložen. Sve do toga, prizor je bio prilično grozan.

Pouk čučnu kraj Džordža da mu opipa puls.

„Pa?“ reče Lojd.

„Ovome kucka samo ručni sat, druže stari“, reče Pouk. „I kad smo već kod toga...“ On podiže mesnatu Džordžovu ruku i pogleda mu na ručni zglob. „Njah, običan ’tajmeks’. Mislio sam da je možda ’kasio’, ili tako nešto.“ On pusti Džordžovu ruku da padne.

Ključevi od kola bili su u prednjem džepu Džordžovih pantalona. A u ormaru na spratu pronašli su teglu butera od kikirikija marke „skipi“ punu novčića od po deset centi, pa su uzeli i njih. Bilo je tamo dvadeset dolara i šezdeset centi u sitnišu.

Džordžov auto bio je šištavi stari „mustang“ sa ručnim menjačem, propalim amortizerima i gumama ćelavim kao Teli Savalas. Odvezli su se iz Vegasa autoputem broj 93 i zaputili se na jugoistok, u Arizonu. Do sledećeg podneva, što je bilo prekjuče, zaobišli su Feniks po sporednim putevima. Juče oko devet, stali su kod prašnjave stare piljarnice tri kilometra iza Šeldona, na Autoputu Arizona broj 75. Opljačkali su radnju i pokerizovali vlasnika, postarijeg gospodina sa zubnom protezom kakva se poručuje preko pošte. Uzeli su šezdeset tri dolara i čičin kamionet.

Kamionetu su jutros pukle dve gume. Dve gume istovremeno, a ni jedan od njih nije uspeo da na putu pronađe nikakve bodlje niti eksere, iako su tragali za njima skoro pola sata, dodajući pri tom jedan drugome džinovski džokavac. Pouk je konačno rekao kako je to sigurno bila puka slučajnost. Lojd je rekao da je čuo i za čudnije stvari, boga mu. A onda je naišao beli „koni“, kao odgovor na njihove molitve. Nešto pre toga, prešli su preko državne granice iz Arizone u Novi Meksiko, premda nisu o tome pojma imali, pa su tako postali legitimni plen za FBI.

Vozač „konija“ je zaustavio auto, nagnuo se napolje i rekao: „Treba li vam pomoć?“

„Nego šta“, rekao je Pouk i pokerizovao tipa na licu mesta. Strefio ga tačno među oči magnumom 357. Jadnik verovatno nije ni shvatio šta mu se desilo.

„Što ne skreneš ovde?“ reče Lojd i pokaza na petlju kojoj su se približavali. Bio je prijatno stondiran.

„E, da znaš da bi’ mogo“, reče Pouk veselo. Pustio je „konija“ da uspori sa sto trideset na sto. Skrenuo je ulevo, desni točkovi jedva da su se odigli od tla, a onda se pred njima pružilo novo parče puta. Drum 78, prema zapadu. I tako, ne znajući da su je uopšte napuštali, niti da su sada počinioci onoga što su novine nazivale UBILAČKIM POHODOM U TRI DRŽAVE, ponovo su ušli u Arizonu.

Oko sat kasnije, sa desne strane im se pojavio znak: BURAK 10.

„Burek?” reče Lojd omamljeno.

„Burak“, reče Pouk i poče da okreće volan „konija“ tako da su kola pravila velike i graciozne petlje tamo-amo po drumu. „Vuup! Vuup!“

„Da stanemo tamo? Čoveče, gladan sam.“

„Ti si uvek gladan.“ i „Jebi se. Kad se ustondiram, samo mi se žvaće.“

„Što ne prožvaćeš malo ovu moju patku od dvaes pet santima? Vuup! Vuup!“

„Ozbiljno, Pouk. Daj da stanemo.“

„Dobro. Moramo da dođemo i do malo keša. Za neko vreme smo se ratosiljali potere. Moramo da nabacimo nešto kinte i zapalimo na sever. Ovu usranu pustinju ne mogu da u’vatim ni za glavu, ni za rep.“

„Važi“, reče Lojd. Nije znao da li to droga deluje na njega ili šta je u pitanju, ali najednom je osećao paklenu paranoju, još goru nego kada su bili na petlji. Pouk je bio u pravu. Da stanu pred tim Burakom i izvedu isto ono što su izveli ispred Šeldona. Da dođu do nešto para i drumskih mapa, ostave ovaj jebeni „koni“ i zamene ga nečim što će se lakše utopiti u okolinu, a onda da krenu na sever i istok putevima drugog reda. Da se više nose iz Arizone.

„Pravo da ti kažem, čoveče”, reče Pouk. „Najednom me je u’vatila nervoza ko dugorepu mačku u sobi punoj stolica za ljuljanje.“

„Skroz te kapiram, bombonice“, reče Lojd mrtav ozbiljan, a onda im se to obojici učini smešnim, pa se zacerekaše.

Burak je bilo razuđeno mesto kraj druma. Prošišali su kroz njega i na drugoj strani naišli na kombinovani kafić, radnju i benzinsku pumpu. Na zemljanom parkingu bio je jedan stari „ford“ karavan, i prašnjavi „olds“ sa prikolicom za konje. Konj je iz nje zurio u njih dok je Pouk ulazio „konijem“ na parking.

„Ovo će baš da nam odgovara“, reče Lojd.

Pouk se saglasi sa njim. Posegnu pozadi za magnumom 357 i proveri burence. „Spreman?“

„Valjda“, reče Lojd i dohvati šmajser.

Pošli su po vrelom parkingu. Policija je znala ko su već četiri dana; ostavili su otiske prstiju na sve strane u kući Lepog Džordža, kao i u radnji gde je pokerizovan starac sa protezom koju je poručio preko pošte. Starčev kamionet je pronađen petnaest metara od leševa troje ljudi kojima je pripadao „kontinental“, pa je bila blizu pameti pretpostavka da su oni koji su ubili Lepog Džordža i vlasnika radnje isto tako ubili i njih troje. Da su slušali radio u „koniju“ umesto kasetaš, znali bi da su policijske snage Arizone i Novog Meksika zajednički organizovale najveći lov na ljude u proteklih četrdeset godina, a sve to zbog dvojice sitnih prestupnika koji nisu sasvim mogli da shvate čime su zapravo digli toliku frku.

Benzin je bio na samoposluživanje, a prodavač je morao da uključi pumpu. Zato su se popeli uz stepenice i ušli. Tri gondole sa konzervama pružale su se prostorijom do pulta. Za pultom je muškarac u kaubojskoj odeći plaćao za boks cigareta i pet-šest pakovanja „slim džima“. Na pola puta u srednjem prolazu neka umorna žena oštre crne kose pokušavala je da izabere jednu od dve marke sosa za špagete. Radnja je mirisala na užegli sladić, sunce, duvan i starost. Vlasnik je bio pegavi muškarac u sivoj košulji. Na glavi je imao reklamnu kapu kompanije ŠEL, sa crvenim slovima spram bele podloge. Podigao je pogled kada su se zalupila spoljna vrata s mrežicom i oči su mu se raširile.

Lojd prisloni žičani kundak šmajsera uz rame i ispali rafal u tavanicu. Dve okačene sijalice eksplodiraše kao bombe. Muškarac u kaubojskoj odeći poče da se okreće.

„Samo budite mirni i niko neće stradati!“ viknu Lojd, da bi ga Pouk istog trena demantovao izbušivši ženu koja je razgledala sosove. Ona izlete iz cipela.

„Svetog mu sveca, Pouk!“ dreknu Lojd. „Nisi morao da...“

„Pokerizovo sam je, druže stari!“ viknu Pouk. „Ta ti više nikad neće gledati Džerija Folvela! Vuup! Vuup!“

Muškarac u kaubojskoj odeći nastavio je da se okreće. Pljuge je držao u levoj ruci. Jarka svetlost koja je dopirala kroz izlog i spoljna vrata iskrila se u zvezdicama na tamnim sočivima njegovih naočara za sunce. Za opasač mu je bio zataknut revolver kalibra 45, i on ga sada izvuče bez žurbe dok su Lojd i Pouk piljili u mrtvu ženu. On nacilja, opali i leva strana Poukovog lica najednom nestade u mlazu krvi, tkiva i zuba.

„Napucan!“ vrisnu Pouk, ispustivši magnum 357, zamlataravši rukama unazad. Pri tom obori pakovanja čipsa, takoa i grickalica sa sirom na rascepljeni drveni pod. „Napuco me, Lojde! Pazi! Napuco me! Napuco!” On udari u vrata sa mrežicom, ona se s treskom otvoriše i Pouk teško sede napolju na verandu, odvalivši jednu od starih šarki na vratima.

Omamljen, Lojd opali više refleksno nego u samoodbrani. Rika šmajsera ispuni prostoriju. Konzerve poleteše. Tegle se polomiše, rasuvši kečap, krastavčiće, masline... Staklena prednja strana „pepsi“ hladnjaka rasprsnu se unutra. Flaše sa „dr peperom“, „džoltom“ i „orindž krašom“ eksplodiraše kao glineni golubovi. Pena poteče na sve strane. Čovek u kaubojskoj odeći, smiren, hladan i staložen, ponovo opali iz svoje utoke. Lojd je pre osetio nego začuo kako mu metak proleće dovoljno blizu da mu napravi razdeljak u kosi. On zašara šmajserom po prostoriji, sleva udesno.

Čovek sa ŠEL kapom baci se iza pulta toliko naglo da se nekom posmatraču moglo učiniti da je propao kroz otvor u podu. Mašina za žvake nestade. Crvene, plave i zelene kuglice otkotrljaše se na sve strane. Staklene tegle na pultu se rasprsnuše. U jednoj od njih bila su marinirana jaja, u drugoj marinirani praseći papci. Prostoriju smesta ispuni oštar miris sirćeta.

Šmajser je napravio tri rupe u kaubojevoj košulji kaki-boje, i najveći deo utrobe prosuo mu se kroz leđa po Spadsu Mekenziju.⁸ Kauboj pade, stežući i dalje svoju četrdesetpeticu u jednoj, i boks „lakija“ u drugoj ruci.

Lojd, izbezumljen od straha, nastavi da puca. Automat mu je bio sve vreliji u rukama. Kutija puna praznih flaša za osvežavajuća pića začangrlja i preturi se. Devojka u vrućim pantalonicama na kalendaru popi rupu od metka na jednoj čarobnoj butini boje breskve. Polica sa džepnim knjigama bez korica pade s treskom. A onda je šmajser ostao prazan, i novonastala tišina bila je zaglušujuća. Zadah baruta bio je težak i užegao.

„Svetog mu sveca“, reče Lojd. On oprezno pogleda u kauboja. Činilo se da kauboj nikome neće praviti probleme u skorijoj ili daljoj budućnosti.

„Napucó me!“ njakao je Pouke dok se teturao natrag u prostoriju. Zahvatio je usput vrata s mrežicom kako bi ih uklonio s puta toliko snažno da je i druga šarka pukla i vrata su pljesnula na verandu. „Napucó me, Lojde, pazi se!”

„Sredio sam ga, Pouk”, reče Lojd kako bi ga umirio, ali Pouk to kao da nije čuo. Bio je u haosu. Desno oko mu je plamtelo kao kakav zlokobni safir. Levog više nije bilo. Levi obraz mu je nestao i videlo se kako mu se vilica pomera dok govori. A i tamo je ostao gotovo bez svih zuba. Košulja mu je bila natopljena krvlju. Ruku na srce, Pouk je bio prilično uneređen.

„Mater mu jebem glupu, zveknuo me je!“ vrisnu Pouk. Saže se i uze magnum 357. „Pokazaću ti ja šta znači kad pucaš u mene, pizdo glupava.”

On priđe kauboju kao neki seoski Doktor Sardonikus.⁹ Podiže jednu nogu na kaubojevo dupe kao lovac koji pozira za sliku sa medvedom koji će mu uskoro krasiti zid dnevne sobe, spreman da mu isprazni magnum u glavu. Lojd je stajao i gledao, širom otvorenih usta, dok mu je zadimljeni automat visio iz ruke; pokušavao je i dalje da skonta kako se sve to dogodilo.

U tom trenutku, čovek sa ŠEL kapom pojavi se iza pulta kao čupavac iz kutije, lica iskrivljenog u izrazu očajničke namere, stežući obema rukama sačmaricu-dvocevku.

„A?“ reče Pouk i diže pogled taman na vreme da dočeka pucanj iz obe cevi. On se sruši, lica u gorem stanju nego ikad pre, ne mareći više ni najmanje za to.

Lojd zaključi da je vreme da se ide. Jebeš pare. Para ima svuda. Očito je kucnuo čas da se ponovo otrese potere. Obrnu se na petama i izađe iz radnje dugim, nesigurnim koracima, tako da su mu čizme jedva dodirivale daske.

Sišao je niz polovinu stepeništa kada su se pred radnjom zaustavila patrolna kola Državne policije Arizone. Patroldžija izađe sa strane suvozača i poteže pištolj. „Stoj tamo! Šta se dešava unutra?“

„Troje mrtvih!“ viknu Lojd. „Pravi haos! Tip koji je to uradio izašao je iza! Jebote, palim ja odavde!”

Otrčao je do „konija“, čak seo za volan i počeo da se priseća da su ključevi u Poukovom džepu, kada je patroldžija dreknuo; „Stoj! Stoj ili pucam!“

Lojd je oklevao. Pošto je video radikalnu hirurgiju koju je pretrpelo Poukovo lice, nije mu trebalo mnogo da zaključi kako bi najbolje bilo da digne ruke.

„Svetog mu sveca“, reče on sav jadan kada mu je drugi patroldžija prislonio veliki pištolj uz glavu. Prvi mu je namaknuo lisice.

„Na zadnje sedište patrolnih kola, prijane.“

Čovek sa ŠEL kapom izašao je na verandu, i dalje sa sačmaricom u rukama. „Ubio je Bila Marksona!“ viknu on visokim, čudnim glasom. „Onaj drugi je upuco gospođu Storm! Iz čista mira! Ja sam sredio tog drugog! Mrtav je, mrtvosan! ’Oću i ovog ovde, ako se vi momci lepo pomerite u stranu!“

„Smiri se, čiča“, reče jedan patroldžija. „Zabava je gotova.“

„Upucaću ga tu, na licu mesta!“ dreknu starac. „Pokosiću ga!“ Onda se nagnu napred kao engleski batler koji se klanja, pa povrati na sopstvene cipele.

„Momci, sklanjajte me dalje od ovoga, važi?“ reče Lojd. „Mislim da je lud.“

„Ovo te je strefilo dok si izlazio iz radnje, prijane”, reče patroldžija koji se prvi navrzao na njega. Cev njegovog pištolja podiže se visoko, visoko u luku, zahvati svetlost sunca, a onda se sruči na glavu Lojda Henrejda tako da se on probudio tek te večeri, u ambulanti zatvora okruga Apači.

17.

Starki je stajao ispred monitora 2 i držao na oku tehničara 2. klase Frenka D. Brusa. Kada je Brusa video poslednji put, ovaj je ležao licem u činiji teleće čorbe. Tu nikakve promene nije bilo, osim pozitivne identifikacije. Situacija normalna, potpuno sjebana.

Zamišljeno, sa rukama na leđima kao general koji vrši smotru svojih vojnika, kao general Crni Džek Peršing, njegov idol iz detinjstva, Starki se pomeri pred monitor 4, gde se situacija promenila nabolje. Doktor Emanuel Ezvik još je ležao mrtav na podu, ali centrifuga više nije radila. Sinoć u 19:40, iz centrifuge su počeli da izbijaju tanani pramenovi dima. U 19:55 mikrofoni u Ezvikovoj laboratoriji preneli su zvuk koji je zvučao otprilike kao vunga-vunga-vunga, a ovaj se produbio u punije, bogatije i zadovoljavajuće ronk! ronk! ronk! U 21:07, centrifuga je odronkala svoj poslednji ronk i polako se zaustavila. Je li ono Njutn rekao da negde, iza najudaljenije zvezde, možda postoji neko telo u savršenom mirovanju? Njutn je bio u pravu što se tiče svega osim daljine, pomisli Starki. Niste morali da idete tako daleko. Projekat Plavo bio je u stanju savršenog mirovanja. Starkiju je bilo drago zbog toga. Ta centrifuga je bila poslednja iluzija života, a problem koji je Stefens po njegovom naređenju izneo glavnom računaru (Stefens ga je tada pogledao kao da misli da je lud, i da, Starkiju se činilo da možda i jeste) glasio je: Koliko je očekivano vreme rada centrifuge? Odgovor, koji je stigao za 6,6 sekundi, bio je: ± 3 GODINE VEROVATNI KVAR SLEDEĆE DVE NEDELJE 0,009% OBLASTIVEROVATNOG KVARA LEŽAJEVI 38% GLAVNI MOTOR 16% SVE OSTALO 54%. Bio je to pametan kompjuter. Starki je Stefensa naterao da mu se ponovo obrati pošto je Ezvikova centrifuga zaista pregorela. Računar je konsultovao bazu podataka Inženjerijskog sistema i potvrdio da je centrifuga zaista sagorela svoje ležajeve.

Upamti to, pomisli Starki kada je komunikator žurno zapištao iza njega. Zvuk sagorelih ležajeva u poslednjim fazama kolapsa jeste ronk-ronk-ronk.

Prišao je komunikatoru i pritisnuo dugme koje je isključilo pištanje. „Da, Lene.“

„Bili, imam hitnu poruku od jedne naše ekipe iz grada po imenu Sajp Springs, u Teksasu. Skoro šesto pedeset kilometara od Arneta. Kažu da moraju s tobom da razgovaraju, potrebno je doneti komandnu odluku.“

„Šta je posredi, Lene?“ upita on mirno. U proteklih deset sati popio je preko šesnaest „spuštača“ i osećao se, uopšteno govoreći, sasvim dobro. Nije bilo ni najmanjeg ronka.

„Mediji.“

„O, bože“, reče Starki blago. „Prebaci mi vezu.“

Začuše se prigušene atmosferske smetnje iza kojih je neki glas nerazumljivo govorio.

„Sačekaj malo“, reče Len.

Smetnje se polako izgubiše.

„...Lav, Tim Lav, čuješ li, Plava Bazo? Čuješ li? Jedan... dva... tri... četiri... ovde Tim Lav...“

„Čujem, Time Lav“, reče Starki. „Ovde Plava Baza Jedan.“

„Problem je kodiran kao Saksija u Priručniku za nepredviđene situacije“, reče čudan limeni glas. „Ponavljam, Saksija.“

„Jebote, znam šta je Saksija“, reče Starki. „Kakva je situacija?“

Limeni glas koji je pristizao iz Sajp Springsa govorio je bez prekida skoro pet minuta. Sama situacija nije važna, pomislio je Starki, pošto ga je kompjuter pre dva dana obavestio da će se upravo takva situacija (u nekoj verziji ili obliku) verovatno dogoditi pre kraja juna sa verovatnoćom od 88%. Pojedinosti nisu bile važne. Ako ima dve nogavice i gajke za kaiš, reč je o pantalonama. Boja je nebitna.

Neki lekar u Sajp Springsu pogodio je o čemu je otprilike reč, a par novinara iz jednog hjustonskog dnevnika povezali su ono što se dešavalo u Sajp Springsu sa onim što se već dogodilo u Arnetu, Veroni, Komers Sitiju i gradu po imenu Poliston, u Kanzasu. To su bili gradovi gde se problem toliko brzo oteo kontroli da su morali da budu stavljeni pod vojni karantin. U računaru je bio spisak još dvadeset pet gradova u deset država gde su počeli da se pojavljuju tragovi Plavog.

Situacija u Sajp Springsu nije bila važna pošto nije bila jedinstvena. Imali su priliku da situaciju u Arnetu učine jedinstvenom - pa, možda - i uprskali su je. Važno je bilo to što će „situacija“ konačno da dospe u štampu na nečemu što nisu žuti vojni peliri; pa, dospeće tamo, u svakom slučaju, ukoliko Starki nešto ne preduzme. Nije odlučio da li da to čini ili ne. Ali kada je glas prestao da govori, Starki je shvatio da je ipak doneo odluku. Verovatno je čučala u njemu već dvadeset godina.

Sve se svodilo na ono važno. A važna nije bila činjenica bolesti; važna nije bila činjenica da je zaraza nekako izbila i u Atlanti i da moraju da presele čitavu preventivnu operaciju u daleko lošije prostorije u Stovingtonu, u Vermontu; važna nije bila činjenica da se Plavi širi tako podmuklo maskiran u običnu prehladu.

„Ono što je važno...“

„Ponovi, Plava Bazo Jedan“, reče glas uznemireno. „Nismo čuli.“

Važno je bilo to da je došlo do žalosnog incidenta. Starki se prebacio kroz vreme nekih dvadeset dve godine unazad, u 1968. Bio je u oficirskom klubu u San Dijegu kada su stigle vesti o Kaliju i onome što se desilo u Maj Laju.¹⁰ Starki je igrao poker sa još četvoricom, a dvojica od njih sada su sedeli u Združenom generalštabu. Zaboravili su, potpuno zaboravili na poker u raspravi o tome kakve će to tačno imati posledice po oružane snage - ne po bilo koji poseban rod, već po čitavu vojsku - u atmosferi lova na veštice koja je vladala među pripadnicima četvrte sile u Vašingtonu. A jedan od tih ljudi, čovek koji je sada mogao direktno da okrene onog bednog crva koji paradira kao Vrhovni komandant od 20. januara 1989, pažljivo je spustio svoje karte na zelenu čoju stola i rekao: Gospodo, došlo je do žalosnog incidenta. A kada dođe do žalosnog incidenta u kojem je učestvovao bilo koji rod oružanih snaga Sjedinjenih Država, mi ne postavljamo pitanja o uzrocima tog incidenta, već pre o tome kako se šteta može što više umanjiti. Ova služba nam je i otac i majka. A ako zateknete majku silovanu, ili oca isprebijanog i opljačkanog, pre nego što pozovete policiju, pokrijete njihovu golotinju. Zato što ih volite.

Starki ni pre ni kasnije nije čuo nikoga da tako dobro govori.

Sada je otključao donju fioku svog radnog stola i nespretno iz nje izvukao tanku plavu fasciklu uvezanu crvenom trakom. Na fascikli je pisalo: AKO JE TRAKA PREKINUTA, ODMAH O TOME OBAVESTITE SVA ODELJENJA ZADUŽENA ZA BEZBEDNOST. Starki pokida traku.

„Jesi li tu, Plava Bazo Jedan?“ pitao je glas. „Ne čujemo te. Ponavljam, ne čujemo.“

„Tu sam, Lave“, reče Starki. Prelistao je stranice sve do poslednje i prešao prstom niz kolonu sa oznakom EKSTREMNE UZVRATNE MERE PRIKRIVANJA.

„Lave, čuješ li?“

„Čujemo jasno i glasno, Plava Bazo Jedan.“

„Troja”, reče Starki odlučno. „Ponavljam, Lave: Troja. Molim te, ponovi ti meni. Na tebe je red.“

Tišina. Daleko krčanje smetnji. Starki načas pomisli na voki-tokije koje su pravili kad su bili deca, od dve „del monteove“ limene konzerve i dvadeset metara voštanog kanapa.

„Ponavljam...“

„O, bože!“ izusti nekako veoma mladalački glas u Sajp Springsu. „Ponovi mi, sinko“, reče Starki.

„T-Troja“, reče glas. A onda, snažnije: „Troja.“

„Vrlo dobro“, reče Starki mirno. „Bog s tobom, sinko. Gotovo.“

„I sa vama, ser. Gotovo.“

Škljocaj, posle kojeg je usledilo jako krčanje, zatim novi škljocaj, tišina, i zatim glas Lena Krajtona. „Bili?“

„Da, Lene.“

„Čuo sam ceo razgovor.“

„U redu je, Lene“, reče Starki umorno. „Napiši u izveštaju ono što misliš da treba. Naravno.“

„Ne shvataš, Bili“, reče Len. „Učinio si ono pravo. Zar misliš da ja to ne znam?“

Starki dopusti očima da mu se zatvore. Za trenutak su ga svi ti slatki spuštači ostavili na cedilu. „Bog neka je i s tobom, Lene“, reče glasom koji samo što mu nije pukao. Isključi vezu i vrati se ispred monitora 2. Ruke je stavio na leđa kao Crni Džek Peršing koji vrši smotru vojske. Zagledao se u Frenka D. Brusa i njegovo poslednje počivalište. Malo kasnije, ponovo je osetio smirenost.

Kada krenete prema jugoistoku od Sajp Springsa, ako se vozite auto-putem broj 36, zaputili ste se otprilike prema Hjustonu koji je udaljen dan vožnje. Auto koji je pičio drumom bio je „pontijak bonevil" star tri godine i jurio je sto trideset kilometara na sat, a kada je prešao preko uzvisine i naišao na neugledni „ford“ koji je blokirao put, umalo nije došlo do nesreće.

Vozač, tridesetšestogodišnji dopisnik velikog hjustonskog dnevnog lista, nagazi na kočnicu i gume zaškripaše, njuška „pontijaka“ se najpre pognu prema drumu, a onda stade da skreće ulevo.

„Bogo moj!“ viknu fotograf na sedištu suvozača. On ispusti aparat na pod i zapetlja po stomaku oko sigurnosnog pojasa.

Vozač otpusti kočnicu, izbeže „ford“ na bankini, a onda oseti kako levi točkovi počinju da riju po mekoj zemlji. On nagazi na pedalu za gas, a „bonevil“ odgovori većim trenjem i izvuče se natrag na asfalt. Plavi dim izvi se ispod guma. Radio je treštao i treštao:

Mala, znaš li ko sam ja?

Prava sam muškarčina!

Mala, znaš li ko sam ja?

On ponovo nagazi na kočnicu i „bonevil“ se zanese i stade posred vrelog i pustog popodneva. On udahnu isprekidano, prestravljeno, a onda iskašlja taj dah u pravom rafalu. Počeo je da ga hvata bes. On ubaci „pontijak“ u rikverc i vrati ga prema „fordu“ i dvojici ljudi koji su stajali iza njega.

„Slušaj“, reče fotograf nervozno. Bio je debeo i nije se tukao još od devetog osnovne. „Slušaj, možda bi bolje bilo da prosto...“

On polete napred i zastenja kada dopisnik još jednom zaustavi „pontijaka“ uz glasnu škripu guma, prebaci menjač u ler jednim pokretom ruke i izađe.

On krenu prema dvojici mladića iza „forda“, stisnuvši pesnice. „Dobro, majku vam jebem!“ povika on. „Umalo nismo poginuli zbog vas i hoću da...“

Bio je u službi i proveo u vojsci četiri godine. Kao dobrovoljac. Imao je taman toliko vremena da prepozna nove puške tipa M-3A kada su ih oni izvukli ispod zadnjeg mosta „forda.“ Zaustavio se preneražen na vrelom teksaškom suncu i upišao se u gaće.

Vrisnuo je i u mislima se već okretao da potrči natrag prema „bonevilu“, ali noge mu se nisu ni pomerile. Zapucali su na njega, i kuršumi su mu razneli grudi i prepone. Kada je pao na kolena, podigavši obe ruke u nemoj molbi da mu se smiluju, kuršum ga je pogodio tri centimetra iznad levog oka i otkinuo mu gornji deo glave.

Fotograf, koji se izvijao preko zadnjeg sedišta, nije mogao da pojmi šta se tačno dogodilo sve dok dvojica mladića nisu prekoračila dopisnikovo telo i krenula prema njemu, sa podignutim puškama.

On kliznu preko sedišta „pontijaka“, dok su mu se topli mehurići pljuvačke sakupljali u uglovima usta. Ključevi su još bili u kontakt-bravi. On okrenu kola i vrisnu baš kada su oni pripucali. Oseti kako se kola povode udesno kao da ih je neki džin šutnuo u levu stranu pozadine, a volan mu ludački zavrluda u rukama. Fotograf je poskakivao dok se „bonevil“ truckao po drumu sa jednom probušenom gumom. Sekund kasnije, džin ritnu kola s druge strane. Vrludanje postade još gore. Varnice poleteše s asfalta. Fotograf je cvileo. Zadnje gume „pontijaka“ ševrdale su i lepetale kao crne krpe. Dva mladića potrčaše natrag prema svom „fordu“, čiji je serijski broj stajao u mnoštvu sličnih u odeljenju za vojna vozila u Pentagonu, i jedan od njih ga okrenu u kratkom krugu, zanevši ga. Prednja hauba poskoči divlje kada se auto spustio s bankine i prešao preko dopisnikovog leša. Narednik na mestu suvozača, zaprepašćen, kinu na vetrobran.

Ispred njih, „pontijak“ se kretao na svojim probušenim zadnjim gumama kao mašina za pranje veša, i prednji deo mu je poskakivao. Za volanom, debeli fotograf zaplaka kad vide da mu je tamni „ford“ sve bliži u retrovizoru. Pedalu za gas je nagazio do daske, ali „pontijak“ nije mogao da postigne brzinu veću od šezdeset pet na sat i šetao je s jedne strane druma na drugu. Na radiju, Lerija Andervuda je zamenila Madona. Madona je upravo tvrdila da je koristoljubiva devojka.

„Ford“ zavi oko „bonevila“ i u trenutku kristalne nade fotograf pomisli kako će samo nastaviti dalje i jednostavno nestati na pustom horizontu, a njega ostaviti na miru.

Tada se on vrati natrag i „pontijakova“ mahnito skakutava prednja rešetka zakači mu se za zadnji blatobran. Začu se vrisak čupanja metala. Fotografu glava suknu napred u volan i krv mu prsnu iz nosa.

Osvrćući se prestravljeno i ukočenog vrata, on kliznu preko toplog skaja sedišta kao da je podmazan i izađe sa strane suvozača. Potrča niz bankinu. Tamo je bila ograda od bodljikave žice i on skoči preko nje, poletevši uvis, sve više, kao dirižabl, uz pomisao: Uspeću, mogu da bežim doveka...

On pade s druge strane, zakačivši nogu za bodljikavu žicu. Vrišteći u nebo, još je pokušavao da oslobodi pantalone i bucmasto belo meso kada su dva mladića sišla niz bankinu sa puškama u rukama.

Zašto, pokušao je da ih upita, ali iz njega se začulo samo tiho i bespomoćno cviljenje, a onda mu se mozak prosu kroz potiljak.

Tog dana nije objavljena nijedna vest o bolesti ili ma kojoj drugoj nevolji u Sajp Springsu, u državi Teksas.

18.

Nik otvori vrata između kancelarije šerifa Bejkera i zatvorskih ćelija i oni smesta počeše da mu se rugaju. Vinsent Hogan i Bili Vorner bili su u dvema uskim i visokim ćelijama s Nikove leve strane. Majk Čildres je bio u jednoj od dve sa desne. Druga je bila prazna i to zato što je Rej But, sa slavnim prstenom bratstva sa LSU-a, blagovremeno otperjao.

„Hej, tuta-muto!“ doviknu Čildres. „Hej, jebeni tuta-muto! Šta će biti s tobom kad izađemo odavde? A? Jebote, šta će ti se desiti?“

„Lično ima da ti otkinem muda i da ti ih nabijem u labrnju tako da se njima zadaviš“, reče mu Bili Vorner. „Razumeš li me?“

Samo Vins Hogan nije učestvovao u ruganju. Majku i Biliju nije bio od prevelike vajde tog dana, 23. juna, kada je trebalo da ih odvedu u sedište sreza Kalhun pred istražnog sudiju. Šerif Bejker je pritisnuo Vinsa i kukavica Vins je propevao. Bejker je rekao Niku da može da izdejstvuje krivičnu prijavu protiv tih veseljaka, ali kada bude došlo do suđenja pred porotom, biće tamo samo Nikova reč protiv reči njih trojice - četvorice, ako uspeju da uhvate i Reja Buta.

Nik je u proteklih nekoliko dana počeo veoma da ceni šerifa Džona Bejkera. On je bio bivši farmer, težak sto trideset kilograma, a njegovi birači su ga predvidljivo nazivali imenom Veliki Gadni Džon. Nik nije počeo da ga ceni zato što mu je Bejker dao posao da čisti deo sa ćelijama kako bi nadoknadio izgubljenu nedeljnu platu, već zato što je potražio ljude koji su Nika prebili i opljačkali ga. Uradio je to kao da je Nik potekao iz neke od najstarijih i najcenjenijih porodica u gradu, umesto što je tek tamo neka gluvonema lutalica. Nik je znao da tu, na pograničnom jugu, ima mnogo šerifa koji bi se umesto toga postarali da ga pošalju na prinudni rad na nekoj farmi ili izgradnji druma u sledećih šest meseci.

Odvezli su se do pilane u kojoj je radio Vins Hogan, Bejkerovim privatnim autom, „pauer karavanom“ umesto sreskim patrolnim kolima. Ispod kontrolne table stajala je sačmarica („Uvek zakočena i uvek puna”, rekao je Bejker) i rotaciono svetlo koje bi Bejker stavio na kontrolnu tablu kada bi išao policijskim poslom. Stavio ga je tamo kada su skrenuli na parkiralište pilane, sada već pre dva dana. Bejker je prikupio šlajm u grlu, pljunuo kroz prozor, ispraznio nos i obrisao crvene oči maramicom. Počeo je da govori kroz nos, kao sirena za maglu. Naravno, Nik to nije mogao da čuje, ali nije ni morao. Bilo je sasvim jasno da se čovek gadno prehladio.

„E sad, kad ga ugledamo, ja ću ga dograbiti za ruku“, reče Bejker. „Pitaću te: ’Je li to jedan od njih?’ Ti mi jasno klimni da jeste. Baš me briga da li zaista jeste ili nije. Samo klimni. Shvataš?“

Nik je klimnuo. Shvatio je.

Vins je radio na brusilici i ubacivao je grube daske u mašinu, dok je stajao u piljevini koja mu je dopirala gotovo preko radnih cokula.

Osmehnuo se Džonu Bejkeru nervozno, a onda su mu oči nelagodno preletele na Nika koji je stajao kraj šerifa. Nikovo lice bilo je mršavo, izubijano i još isuviše bledo.

„Ćao, Veliki Džone, š'a radiš tu, s nama radnicima?“

Ostali ljudi u ekipi posmatrali su sve to i pogledi su im ozbiljno prešli sa Nika, preko Vinsa, pa do Bejkera, a onda ponovo istim putem natrag, kao da posmatraju neku komplikovanu novu verziju tenisa. Jedan od njih ispljunu sažvakani duvan u svežu piljevinu i obrisa bradu bridom šake.

Bejker dograbi Vinsa Hogana za mlitavu, osunčanu ruku i povuče ga napred.

„Hej! O čemu je reč, Veliki Džone?“

Bejker okrenu glavu tako da je Nik mogao da mu vidi usne. „Je li to jedan od njih?“

Nik odlučno klimnu i, za svaki slučaj, pokaza na Vinsa.

„Šta je ovo?“ usprotivi se ponovo Vins. „Pojma nemam ko je ovaj mutavac.“

„Otkud onda znaš da je mutav? Hajde, Vinse, ideš malo u buvaru. Iz ovih stopa. Neka ti neko od ovih momaka donese četkicu za zube.“

Dok je Vins protestovao, bio je sproveden do „pauer karavana“ i strpan unutra. Dok je protestovao, bio je odvezen natrag u grad. Dok je protestovao, bio je zaključan i ostavljen da se nekoliko sati krčka u sopstvenom sosu. Bejker se nije ni potrudio da mu očita njegova prava. „Budala bi se samo zbunila“, rekao je Niku. Kada je Bejker oko podneva otišao iza, Vins je bio previše gladan i previše uplašen da bi nastavio da protestuje. Prosto je sve istrtljao.

Majk Čildres je u apsu bio već u jedan sat, a Bejker je zatekao Bilija Vornera kod kuće, baš kada je Bili pakovao svog starog „krajzlera“ da nekud otputuje - na duže, reklo bi se, po svim tim spakovanim kartonima s alkoholom i uvezanim prtljagom. Ali neko je pričao sa Rejom Butom, i Rej je bio taman toliko pametan da zapali malo brže.

Bejker je odveo Nika da se upozna sa njegovom ženom i nešto večera. U kolima, Nik je napisao u notesu; „Stvarno mi je žao što je to njen brat. Kako ona na to gleda?“

„Izdržava“, rekao je Bejker i glas i držanje su mu bili gotovo zvanični. „Pretpostavljam da je malo plakala zbog njega, ali znala je kakav je. I zna da rođake ne možeš da biraš onako kako možeš da biraš prijatelje.“

Džejn Bejker je bila sitna, lepa žena koja je zaista plakala. Niku je bilo neprijatno da je gleda u duboko upale oči. Ali, ona se srdačno rukovala s njim i rekla: „Drago mi je što smo se upoznali, Nik. I duboko se izvinjavam zbog nevolje u kojoj si se našao. Osećam se odgovornom za to, pošto je jedan od mojih učestvovao u svemu tome.“

Nik je odmahnuo glavom i nelagodno stao da se premeće s noge na nogu.

„Ponudio sam mu posao, da malo sprema po stanici“, rekao je Bejker. „Sve je otišlo do đavola otkad se Bredli preselio u Litl Rok. Uglavnom moleraj i čišćenje. I tako će morati neko vreme da ostane ovde - zbog... znaš već.“

„Zbog suđenja, da“, rekla je ona.

U tom trenutku je zavladao muk toliko bremenit da je čak i za Nika bio bolan.

A onda, na silu vesela, ona je rekla: „Nadam se da jedeš kuvanu šunku, Nik. To je ono što imamo, sa još malo kukuruza i velikom činijom kupus-salate. Moja kupus-salata nikada nije mogla da se meri s onom koju je spremala njegova majka. U svakom slučaju, tako on kaže.“

Nik je protrljao stomak i osmehnuo se.

Za desertom (torta od jagoda - Nik, koji je slabo jeo u proteklih nekoliko nedelja, uzeo je repete), Džejn Bejker je rekla mužu: „Ta tvoja prehlada zvuči gore nego pre. Previše si toga preuzeo na sebe, Džone Bejkeru. A nisi pojeo ni koliko bi muvi bilo dovoljno da preživi.“

Bejker se kao krivac načas pogledao u svoj tanjir, a onda slegnuo ramenima. „Može mi se da tu i tamo preskočim obrok“, rekao je i opipao podvaljak.

Dok ih je posmatrao, Nik se zapitao kako se dvoje ljudi tako radikalno različitih dimenzija slažu u postelji. Pa, valjda se snalaze, pomislio je i iscerio se u sebi. Svakako se čini da se osećaju veoma prijatno kada su zajedno. Uostalom, šta me se tiče.

„A i rumen si. Imaš temperaturu?“

Bejker slegnu ramenima. „Jok... pa, možda malčice.“

„E, pa večeras više nema da izlaziš. I tačka.“

„Draga moja, imam zatvorenike. Iako niko ne mora naročito da ih nadzire, treba da im se da hrana i voda.“

„Nik će to“, reče ona neumoljivo. „Ti ćeš u krevet. I da nisam ništa čula o tvojoj nesanici, ništa ti neće vredeti.“

„Ne mogu da pošaljem Nika“, rekao je on slabašno. „Gluvonem je. Osim toga, nije zakleti zamenik.“

„Pa unapredi ga onda u zamenika.“

„Ali nema ovde prebivalište!“

„Ja neću nikome da kažem ako i ti budeš ćutao“, rekla je Džejn Bejker nepokolebljivo. Ustala je i počela da rasprema sto. „Hajde sad, uradi to, Džone.“

I tako je Nik Andros u Šojou od zatvorenika postao šerifov zamenik za manje od dvadeset četiri sata. Dok se pripremao da ode do šerifove kancelarije, Bejker je ušao u hodnik u prizemlju, prilično krupan i avetan u iskrzanom kućnom ogrtaču. Činilo se da se stidi što ga neko vidi tako odevenog.

„Nisam smeo da joj dozvolim da me nagovori na ovo“, rekao je on. „I ne bi’ to uradio da se ne osećam ovako buđavo. Grudi su mi zapušene i gorim ko šumski požar. A i malaksao sam.“

Nik klimnu saosećajno.

„Trenutno nemam zamenike. Bredli Kejd i njegova žena odselili su se u Litl Rok pošto im je preminula beba. Jedna od onih smrti u kolevci. Grozno. Uopšte im ne zameram što su otišli.“

Nik pokaza na sopstvene grudi i napravi krug palcem i kažiprstom. „Naravski, biće sve u redu s tobom. Samo normalno vodi računa, čuješ? U trećoj fioci mog stola je četrdesetpetica, ali nemoj da je nosiš tamo pozadi. Kao ni ključeve. Razumeš?“

Nik klimnu.

„Ako budeš ulazio tamo, drži se podalje od njihovog domašaja. Ako iko od njih pokuša da se pravi bolestan, ne nasedaj na to. Najstarija fora na svetu. Ako se neko od njih stvarno razboli, Dok Soums može lepo da ga pregleda ujutru. Do tada, eto i mene.“

Nik uze notes iz džepa i napisa: „Veoma cenim to što imate poverenja u mene. Hvala što ste ih zatvorili i hvala za zaposlenje.“

Bejker to pažljivo pročita. „Veoma si učtiv, momče. Odakle si? Otkud to da si ovako sam?“

„To je duga priča“, ispisa Nik. „Napisaću vam jedan deo večeras, ako baš želite.“

„Uradi to“, reče Bejker. „Pretpostavljam da znaš da sam pustio tvoje ime u mrežu.“

Nik klimnu. Bila je to standardna procedura. Ali on je bio čist. „Kazaću Džejn da zovne Maminu krčmu za kamiondžije kraj autoputa. Oni tamo momci ima da vreče zbog policijske brutalnosti ako ne dobiju večeru.“

Nik napisa: „Neka im kaže da onaj ko bude donosio hranu uđe pravo unutra. Neću ga čuti ako bude kucao.“

„Važi.“ Bejker je oklevao još trenutak. „Imaš ležaj u ćošku. Tvrd je, ali čist. Samo ne zaboravi da budeš obazriv, Nik. Nećeš moći da zoveš upomoć, ako se nađeš u nevolji.“

Nik klimnu i napisa: „Umem da vodim računa o sebi.“

„Da, verujem da je tako. Opet, pozvao bih nekoga iz grada samo kad bih mislio da bi makar jedan od njih...“ Džejn uđe i on zaćuta.

„Još gnjaviš tog jadnička? Pusti ga da pođe, više, pre nego što moj glupavi brat ne naiđe i sve ih izvuče napolje.“

Bejker se kiselo nasmeja. „Taj ti je sad valjda već u Tenesiju.“ Oglasio se dugačkim uzdahom koji je zazvučao kao šištanje, a onda se pretvorio u neprekidno gromoglasno kašljanje puno šlajma. „Idem ja gore da legnem, Džejni.“

„Doneću ti aspirin da ti spusti tu temperaturu“, reče ona.

Osvrnula se dok se pela stepenicama zajedno sa mužem. „Drago mi je što smo se upoznali, Nik. Bez obzira na okolnosti. Samo budi obazriv, kao što ti je rekao.“

Nik joj se nakloni, a ona mu uzvrati ženskim polunaklonom. On pomisli da joj je ugledao sjaj suza u očima.

Bubuljičavi, radoznali dečak u prljavoj jakni kafanskog pomoćnika doneo je tri poslužavnika sa večerom oko pola sata pošto je Nik stigao u zatvor. Nik mu je pokazao da stavi poslužavnike na ležaj i pri tom naškrabao: „Je li ovo plaćeno?“

Kafanski pomoćnik je to pročitao sa koncentracijom brucoša koji se hrve sa Mobi Dikom. „Naravski“, reče on. „Šerifova kancelarija ima otvoren račun. Nego, vi ne možete da govorite?“

Nik odmahnu glavom.

„To je baš trulo“, reče kafanski pomoćnik i žurno ode, kao da je posredi neka zarazna bolest.

Nik je odneo poslužavnike jedan po jedan i svaki od njih ugurao kroz prorez u dnu vrata ćelija pomoću drške od metle.

Podigao je pogled taman da uhvati „...najobičnije govance, je l’ da?“ od Majka Čildresa. Nik mu sa osmehom pokaza srednjak.

„More ima ja tebi da dam srednjak, tuta-muto“, reče Čildres, iscerivši se neprijatno. „Kad budem izašao odavde, ima da...“ Nik se okrenu od njega, propustivši ostatak.

Kada se vratio u kancelariju, seo je na Bejkerovu stolicu, izvukao notes i stavio ga posred mape, ostao načas zamišljen, a onda ispisao na vrhu:

Životna priča Nika Androsa

Prekinuo je, sa osmejkom na usnama. Bio je već na nekim čudnim mestima, ali ni u snu nije očekivao da će se naći u šerifskoj kancelariji, kao šerifov zamenik, da vodi računa o trojici ljudi koji su ga isprebijali i da piše svoju životnu priču. Trenutak zatim, on ponovo poče da piše:

Rođen sam u Kaslinu, u državi Nebraska, 14. novembra 1968. Tata mi je bio samostalni poljoprivrednik. On i moja mama uvek su bili na ivici bankrota. Bili su dužni trima različitim bankama. Majka mi je bila u šestom mesecu trudnoće sa mnom i tata ju je poveo u grad kod lekara, kada je spona na njegovom kamionu popustila, pa su završili u jarku. Tata mi je pretrpeo srčani udar i umro.

Kako god bilo, tri meseca posle toga, majka me je rodila ovakvog kakav sam. Svakako joj nije bilo lako, povrh toga što je na takav način ostala bez muža.

Nastavila je da vodi imanje sve do 1973, a onda ga je izgubila zbog „velikih igrača“ kako ih je oduvek nazivala. Nije imala rođaka, ali je pisala nekim prijateljima iz Big Springsa u Ajovi, i jedan od njih joj je našao posao u pekari. Živeli smo tamo do 1977, kada je stradala u saobraćajnoj nesreći. Motocikl ju je udario dok je prelazila ulicu i vraćala se kući s posla. Za to čak ni vozač nije bio kriv, već čista zla sreća, pošto su mu kočnice zakazale. Nije čak ni prebrzo vozio. Baptistička crkva je mojoj majci priredila sirotinjsku sahranu. Ista ta crkva „Milosti baptističke" poslala me je u sirotište „Isusova deca“ u Demoinu. To je mesto za čije se izdržavanje učipe raznorazne crkve. Tamo sam naučio da čitam i pišem...

Tu je prekinuo. Ruka ga je zabolela od toliko pisanja, ali nije zbog toga prestao. Osećao se nelagodno, toplo i neprijatno pošto je morao sve to ponovo da preživljava. Vratio se u zatvorski odeljak i pogledao unutra. Čildres i Vorner su spavali. Vins Hogan je stajao kraj rešetki, pušio cigaretu i gledao preko hodnika u praznu ćeliju u kojoj bi se nalazio Rej But, samo da nije tako brzo pobegao. Učinilo mu se da je Hogan plakao, i to je Nika Androsa vratilo kroz vreme. Postojala je jedna reč koju je kao dete naučio iz filmova. Ta reč je bila IZOLOVAN. Za Nika je ta reč oduvek imala fantastičan, lavkraftovski prizvuk, strašna reč koja je odjekivala i zvečala po mozgu, reč koja je u sebi nosila sve nijanse straha koje postoje samo izvan duševno zdrave vaseljene, a unutar ljudske duše. On je bio IZOLOVAN čitavog svog života.

Seo je i ponovo pročitao poslednju rečenicu koju je napisao. Tamo sam naučio da čitam i pišem. Ali nije to bilo tako jednostavno. On je živeo u svetu bez zvuka. Pisanje je bilo šifra. Govor je bio pomeranje usana, podizanje i spuštanje zuba, ples jezika. Majka ga je naučila da čita sa usana, a naučila ga je i da napiše svoje ime neveštim, krupnim slovima. To je tvoje ime, rekla je. To si ti, Niki. Ali naravno, rekla je to nemo, bez smisla. Do povezivanja je došlo kada je kucnula po papiru, a onda po njegovim grudima. Ono najgore kada ste gluvonemi nije što živite u svetu nemog filma; najgore je što ne znate kako se šta zove. On je počeo da shvata koncept imenovanja tek kada mu je bilo četiri godine. Nije znao da se visoke zelene stvari zovu drveće sve do svoje šeste. Hteo je da zna, ali niko se nije setio da mu kaže, a on nije nikako mogao da pita: bio je IZOLOVAN.

Posle njene smrti, umalo se nije potpuno povukao. Sirotište je bilo mesto puno neobuzdane tišine gde su se dečaci smrknutih lica rugali njegovom ćutanju; dva dečaka bi mu pritrčala, jedan sa šakama preko usta, drugi sa šakama preko ušiju. Ako se niko od osoblja ne bi zatekao u blizini, istukli bi ga. Zašto? Iz čista mira. Osim možda zato što je u mnogobrojnoj klasi žrtava postojala i pod-klasa: žrtve žrtava.

Prestao je da želi komunikaciju, a kada se to dogodilo, sam proces njegovog mišljenja počeo je da rđa i da se raspada. Tumarao je prazno od mesta do mesta i posmatrao bezimene stvari od kojih se svet sastojao. Gledao je kako se deca u grupama igraju na igralištu i pomeraju usne, podižu i spuštaju zube kao bele pokretne mostove, igraju jezicima u ritualnom plesu govora. Ponekad bi shvatio da je po čitav sat gledao ujedan te isti oblak.

Onda se pojavio Rudi. Krupan muškarac sa ožiljcima na licu i ćelavom glavom. Visok metar i devedeset pet, za kržljavog Nika Androsa mogao je imati i čitavih šest. Sreli su se prvi put u sobi u suterenu gde je bio sto, šest ili sedam stolica, i TV koji je radio samo kada je njemu bilo do toga. Rudi je čučnuo tako da mu oči budu otprilike na istoj visini kao i Nikove. Onda je podigao ogromne, ožiljcima izbrazdane šake i prekrio njima usta, pa uši.

Ja sam gluvonem.

Nik je mrzovoljno okrenuo glavu: Koga još zabole za to?

Rudi ga je ošamario.

Nik se srušio. Usta su mu se otvorila i neme suze potekle su mu iz očiju. Nije želeo da bude tu, sa tim izbrazdanim trolom, tim ćelavim baukom. Taj nije bio gluvonem, sve je to bila samo surova šala.

Rudi ga je nežno podigao na noge i poveo do stola. Tamo je bio prazan list papira. Rudi pokaza na njega, potom na Nika. Nik je zlovoljno zurio u papir, a potom i u ćelavca. Odmahnuo je glavom. Rudi klimnu i ponovo pokaza na prazan papir. Izvadi olovku i dade je Niku. Nik je ispusti kao da je vrela. Odmahnu glavom. Rudi pokaza na olovku, zatim na Nika, a onda na papir. Nik odmahnu glavom. Rudi ga ponovo ošamari.

Nove neme suze. Izbrazdano lice koje ga je gledalo bilo je sušto smrtonosno strpljenje. Rudi ponovo pokaza na papir. Na olovku. Na Nika.

Nik zgrabi olovku i stisnu pesnicu oko nje. Napisa četiri reči koje je znao, prizvavši ih iz paučinom obraslog, zarđalog mehanizma svog mozga. Ono što je napisao bilo je:

NIKOLAS ANDROS

JEBI SE

Onda prepolovi olovku i pogleda u Rudija sa zlovoljom i prkosom. Ali Rudi se osmehivao. On najednom posegnu preko stola i uhvati Nikovu glavu s obe strane tvrdim, žuljevitim dlanovima. Ruke su mu bile tople, nežne. Nik nije mogao da se seti kada je poslednji put bio dodirnut sa toliko ljubavi. Majka ga je tako dodirivala.

Rudi pusti Nikovo lice. Uze polovinu olovke koja je bila zašiljena. Okrenu papir na praznu stranu. Kucnu po praznom belom prostoru vrhom olovke, a onda kucnu Nika. Ponovi to. Još jednom. I još jednom. I Nik konačno shvati.

Ti si ova prazna stranica.

Nik zaplaka.

Rudi je dolazio sledećih šest godina.

...naučio da čitam i pišem. Čovek po imenu Rudi Sparkmen dolazio je da mi pomaže. Imao sam mnogo sreće što mi se našao. Godine 1984, sirotište je bankrotiralo. Našli su smeštaj svima kojima su mogli, ali ja nisam bio jedan od njih. Rekli su da će me malo kasnije poslati u neku hraniteljsku porodicu i da će im država plaćati da me čuvaju. Ja sam hteo sa Rudijem, ali Rudi je bio u Africi, gde je radio za Mirovni korpus.

I tako sam pobegao. Pošto mi je bilo šesnaest godina, ne verujem da su me mnogo prilježno tražili. Pretpostavio sam da će sve biti u redu ako se budem klonio nevolja, i do sada je bilo tako. Pohađao sam dopisnu srednju školu, predmet po predmet, pošto je Rudi uvek govorio da je obrazovanje najvažnije. Kada se budem negde skrasio na duže, polagaću test kako bih stekao srednjoškolsko svedočanstvo. Ubrzo ću moći da to polažem. Ja volim školu. Možda ću jednog dana i na koledž. Znam da to zvuči ludo, za jednu gluvonemu skitnicu kao što sam ja, ali ne verujem da je nemoguće. Kakogod bilo, to je moja priča.

Juče ujutru, Bejker je došao oko pola osam dok je Nik praznio korpe za đubre. Šerif je izgledao bolje.

„Kako vam je?“ napisao je Nik.

„Prilično dobro. Goreo sam sve do ponoći. Najgora temperatura koju sam imao još od detinjstva. Aspirin kao da nije bio ni od kakve pomoći. Džejni je htela da pozove doktora, ali oko pola jedan, temperatura je prosto spala. Posle toga, spavao sam kao klada. Kako si ti?“

Nik napravi krug palcem i kažiprstom.

„Kako su naši gosti?“

Nik nekoliko puta otvori i zatvori usta, oponašajući blebetanje. Složi lice u izraz besa. Zalupa po nevidljivim rešetkama.

Bejker zabaci glavu i nasmeja se, a onda kinu nekoliko puta.

„Tebe treba na televiziju“, reče on. „Jesi li napisao svoju životnu priču kao što si rekao da ćeš pokušati da uradiš?“

Nik klimnu i dade mu dva rukom ispisana lista. Šerif sede da ih pažljivo pročita. Kada je završio, pogledao je u Nika tako dugo i prodorno da je Nik načas spustio pogled na sopstvena stopala, postiđen i zbunjen.

Kada je ponovo podigao pogled, Bejker reče: „Stvarno si sam od šesnaeste? Šest godina?“

Nik klimnu.

„I stvarno si polagao sve te srednjoškolske predmete?“

Nik je neko vreme pisao po jednom listu iz beležnice. „Mnogo sam zaostao zato što sam tako kasno naučio da čitam i pišem. Kada su zatvorili sirotište, taman sam počeo da hvatam priključak. Dobio sam šest visokih ocena odatle, i još šest posle toga iz ’La Sala u Čikagu. Saznao sam za njih zahvaljujući reklami na kutiji šibica. Trebaju mi još četiri ocene.“

„Koji ti predmeti trebaju?“ upita Bejker, a onda okrenu glavu i viknu: „Umuknite, vi tamo! Dobićete kolače i kafu kad budem spreman da vam ih dam, i ni sekund pre toga!“

Nik napisa: „Geometrija. Viša matematika. Dve godine stranog jezika. To se traži za koledž.“

„Stranog jezika. Misliš, kao, francuskog? Nemačkog? Španskog?“ Nik klimnu.

Bejker se nasmeja i zavrte glavom. „E ovo stvarno nikad nisam čuo. Da gluvonemi čovek nauči da govori stranim jezikom. Nema tu ničeg ličnog protiv tebe, momče. Razumeš to.“

Nik se osmehnu i klimnu.

„Zašto se onda toliko skitaš?“

„Dok sam bio maloletan, nisam smeo da se predugo zadržavam na jednom mestu“, napisa Nik. „Plašio sam se da će pokušati da me strpaju u neko drugo sirotište, ili tako nešto. Kad sam dovoljno porastao da tražim stalan posao, vremena su se pogoršala. Rekli su da je došlo do kraha berze, ali pošto sam gluv, nisam čuo kad je krahirala (ha-ha).“

„Na većini mesta bi te prosto pustili da dalje tumaraš“, reče Bejker. „U teška vremena, teško je pronaći ljudsku dobrotu, Nik. A što se stalnog posla tiče, možda bih ja mogao da ti nađem nešto ovde, osim ako ti ovi momci nisu zauvek ogadili Šojo i Arkanzas. Ali... nismo svi takvi.“

Nik klimnu kako bi pokazao da je razumeo.

„Kako zubi? Taj udarac u usta bio je prilično gadan.“

Nik slegnu ramenima.

„Jesi li uzeo koju pilulu za bolove?“

Nik podiže dva prsta.

„Pa, vidi, moram da sredim papirologiju za one momke tamo. Nastavi sa svojim poslom. Kasnije ćemo još pričati.“

Doktor Soums, čovek koji Nika umalo nije udario kolima, došao je istog jutra oko pola deset. Bio je to šezdesetogodišnjak čupave sede kose, mršave pileće šije i veoma oštrih plavih očiju.

„Veliki Džon kaže da umeš da čitaš s usana“, reče on. „Isto tako kaže kako bi voleo da nađeš neki pristojan posao, pa je možda bolje da se uverim da nećeš umreti dok si kod njega. Svući košulju.“

Nik raskopča plavu radničku košulju i skinu je.

„Sveti bože, vidi ga samo“, reče Beker.

„Vala, pošteno su ga obradili.“ Soums pogleda Nika i reče suvo: „Dečko, malo je falilo da ostaneš bez leve sise.“ On pokaza na krastu u obliku polumeseca tik iznad bradavice. Nikov stomak i grudni koš bili su šareni kao kanadski osvit. Soums ga je bockao i pritiskao, i pažljivo mu je zagledao zenice u očima. Na kraju je pregledao iskrzane škrbotine Nikovih prednjih zuba, koji su bili jedini deo njegovog tela koji ga je sada zaista boleo, i pored spektakularnih masnica.

„To mora da đavolski boli“, reče on i Nik žalosno klimnu. „Ostaćeš bez njih“, nastavi Soums. „Moraćeš...“ On kinu triput, u brzom nizu. „Izvinjavam se.“

Poče da vraća instrumente u crnu torbu. „Prognoze su povoljne, mladiću, ukoliko te ne udari grom ili ne odeš ponovo u Zekovu birtiju. Je li tvoj problem sa govorom fizički, ili potiče od gluvoće?“

Nik napisa: „Fizički. Urođena mana.“

Soums klimnu. „Živa šteta. Ali moraš da misliš pozitivno, i bogu hvala što nije rešio da ti pomuti i vijuge, kad je već prčkao po tebi. Obuci košulju.“

Nik to i učini. Soums mu se svideo; na neki svoj način, bio je veoma nalik Rudiju Sparkmenu, koji mu je jednom rekao da je bog svim gluvonemim muškarcima podario dodatnih pet centimetara ispod pojasa kako bi malčice nadoknadio ono što im je oduzeo iznad ključnjače.

Soums reče: „Kazaću ovima u apoteci da ti daju dodatnu dozu leka protiv bolova. Neka za to plati ovaj lovator ovde.“

„Ho-ho“, reče Džon Bejker.

„Taj ti ima više kinte štekovane u teglama nego što krmača ima bradavica“, nastavi Soums. On ponovo kinu, obrisa nos, poče da pretura po torbi i izvuče stetoskop.

„Bolje pripazi, čiča, da te ne zatvorim zbog pijanstva i remećenja javnog reda i mira“, reče Bejker s osmehom.

„Da, da, da“, reče Soums. „Jednog dana ćeš toliko da zineš da ćeš sam sebi upasti u usta. Skidaj košulju, Džone, da vidimo jesu li ti sike velike kao nekada.“

„Da skinem košulju? Zašto?“

„Zato što tvoja žena traži da te pogledam, eto zašto. Ona misli da si bolestan i ne želi da ti se stanje pogorša, bog sveti zna zašto. Ko da joj nisam već stoput rekao da ona i ja više ne bismo morali da se krijemo kad bi ti bio pod zemljicom crnom? Hajde, Džoni. Razgoliti se malo.“

„Ma to je bila obična prehlada“, reče Bejker nevoljno dok je otkopčavao košulju. „Od jutros mi je dobro. Tako mi boga, Embrouze, ti zvučiš gore od mene.“

„Nema ti šta da pričaš doktoru, doktor priča tebi.“ Dok je Bejker skidao košulju, Soums se okrenu prema Niku i reče: „Ali znaš kako prehlada ume na čudan način da kruži. Gospođa Latrop leži bolesna, i cela porodica Riči, a većina onih ništarija na Barker roudu kašlje kao da će mozak na usta da im izađe. Čak i Bili Vorner tamo unutra samo štekće.“

Bejker se izmigoljio iz potkošulje.

„Eto, šta sam rekao?” upita Soums. „Zar nema žešće dude? Čak i matori keša kao što sam ja mogo bi da se napali kad ih pogleda.“ Bejker naglo i duboko uzdahnu kada mu stetoskop dodirnu grudi. „Zaboga, ala je to hladno! Gde ga to držiš, u zamrzivaču?“

„Udahni“, reče Soums, namrštivši se. „A sad izdahni.“

Bejkerov izdisaj pretvorio se u slabi kašalj.

Soums se dugo zadržao kraj šerifa. Pregledao ga je i spreda i otpozadi. Konačno je odložio stetoskop i pomoću pritiskivača za jezik pogledao Bejkeru u grlo. Kada je završio, prelomio ga je na dva dela i bacio u korpu za đubre.

„Pa?“ reče Bejker.

Soums pritisnu prstima desne ruke meso Bejkerovog vrata ispod vilice. Bejker se trže od toga.

„Ne moram ni da te pitam da li te je to zabolelo“, reče Soums. „Džone, idi kući i lezi u krevet, a ovo nije savet već naređenje.“

Šerif zažmirka. „Embrouze“, reče on tiho, „daj, bre. Znaš da ne mogu to. Imam tri zatvorenika koji danas po podne moraju u Kamden. Prošle noći sam s njima ostavio ovog malog, ali nisam smeo to da uradim, i neću da ponovim. Nem je. Ne bih na to pristao ni sinoć, da sam samo mogao normalno da razmišljam.“

„Mani njih, Džone. Imaš ti svojih problema. Posredi je neka infekcija respiratornih puteva, i to žešća, sudeći po zvuku, a uz to ide i temperatura. Cevke su ti obolele, Džoni, i da budem savršeno iskren, to nije nikakva šala za čoveka koji okolo nosa toliko višak mesa kao ti. Idi u krevet. Ako ti i sutra ujutru bude dobro, tada ih se ratosiljaj. Još bolje, pozovi državnu patrolu da dođe i odvede ih.“

Bejker pogleda Nika sa izvinjenjem u očima. „Znaš“, reče on, „stvarno sam nekako iscrpljen. Možda, ako se malo odmorim...“

„Idite kući i lezite“, napisa Nik. „Biću obazriv. Osim toga, moram da zaradim dovoljno da bih platio te tablete.“

„Nema boljeg radnika od drogeraša“, reče Soums i zakikota se. Bejker uze dva lista papira na kojima je pisalo o Nikovom poreklu. „Smem li ovo da ponesem kući, da Džejni pročita? Baš si joj se dopao, Nik“

Nik naškraba u beležnici: „Naravski. Veoma je ljubazna.“

„Nema druge takve na ovom svetu“ reče Bejker i uzdahnu dok je ponovo zakopčavao košulju.

„Ova temperatura ponovo raste. Mislio sam da sam je sredio.“

„Uzmi aspirin“, reče Soums dok je zakopčavao torbu. „Ne sviđa mi se ta upala žlezda.“

„U donjoj fioci stola nalazi se kutija od cigara“, reče Bejker. „Gotovina za sitne potrepštine. Možeš da odeš na ručak i usput kupiš lekove. Oni momci su obične jajare, a ne desperadosi. Ništa im faliti neće. Samo ostavi priznanicu na iznos koji uzmeš. Pozvaću državnu policiju i ratosiljaćeš ih se još ovog popodneva.“

Nik napravi krug palcem i kažiprstom.

„Dosta toga sam ti poverio za kratko vreme“, reče Bejker trezveno, „ali Džejni kaže da je to u redu. Čuvaj se.“

Nik klimnu.

Džejn Bejker je došla oko šest prethodne večeri sa prekrivenom posudom sa večerom i kartonom mleka.

Nik napisa: „Mnogo vam hvala. Kako vam je muž?“

Sitna žena kestenjaste kose, odevena ljupko u kariranu košulju i izbledele farmerke, nasmeja se na to. „Hteo je lično da dođe, ali sam ga odgovorila od toga. Temperatura mu je toliko skočila da sam se uplašila, ali večeras je gotovo normalna. Mislim da je to zbog državne patrole. Džoni nikada nije zaista srećan, osim ako ne može da se ljuti na državnu patrolu.“

Nik je upitno pogleda.

„Rekli su mu da ne mogu nikoga da pošalju po zatvorenike do sutra ujutru u devet. Imali su loš dan što se bolovanja tiče, dvadeset i više patroldžija im je van stroja. A dobar broj od onih koji rade prevozi ljude do bolnice u Kamdenu ili čak u Pajn Blafu. Ova boleština se baš razmahala. Mislim da je Em Soums mnogo zabrinutiji nego što priznaje.“

I sama je izgledala zabrinuto. Onda je iz džepa na grudima izvadila dva presavijena lista hartije iz beležnice.

„Ovo je stvarno priča i po“, reče ona tiho, vrativši mu papire. „Ne znam ni za koga ko je gore prošao od tebe. Mislim da je način na koji si se uzdigao iznad svog hendikepa vredan divljenja. I ponovo moram da se izvinim zbog svog brata.“

Postiđen, Nik uspe samo da slegne ramenima.

„Nadam se da ćeš se zadržati u Šojou“, reče ona i ustade. „Mom mužu se dopadaš, baš kao i meni. Pripazi se tih ljudi unutra.“

„Hoću“, napisa Nik. „Recite šerifu sa se nadam da mu je bolje.“

„Preneću mu tvoje lepe želje.“

Tada je otišla, a Nik je proveo noć u isprekidanom počinku, pošto je povremeno ustajao da pogleda kako su trojica zatvorenika. Svakako nisu bili desperadosi; u deset sati, svi su spavali. Dva čoveka iz grada navratila su da se uvere da je sa Nikom sve u redu i Nik je primetio da su obojica izgleda bili prehlađeni.

Sanjao je čudne snove, i posle buđenja mogao je da se seti samo da je hodao između beskrajnih redova zelenog kukuruza, u potrazi za nečim i stvarno uplašen od nečeg drugog što mu je izgleda bilo za petama.

Jutros je ustao rano i pažljivo počistio zadnji deo zatvora, ne obraćajući pažnju na Bilija Vornera i Majka Cildresa. Dok je izlazio, Bili je doviknuo za njim: „Rej će da se vrati, znaš. A kad te bude uhvatio, poželećeš i da si slep, a ne samo gluvonem!“

Okrenut leđima, Nik je najveći deo toga propustio.

Kada se vratio u kancelariju, uzeo je stari primerak časopisa Tajm i počeo da ga čita. Pomislio je da podigne noge na sto i zaključio da bi tako veoma lako upao u nevolje ukoliko bi se šerif pojavio.

Oko osam sati, već je počeo da se s nelagodnošću pita nije li se šerifu Bejkeru preko noći bolest vratila. Nik ga je već očekivao, spremnog da trojicu zatvorenika iz svog zatvora srezu kada državna patrola dođe po njih. Osim toga, Niku su neprijatno krčala creva. Niko se nije pojavio iz drumske krčme za kamiondžije, a on je gledao u telefon više sa gađenjem nego čežnjivo. Veoma je voleo naučnu fantastiku i uzimao je s vremena na vreme džepne knjige u stanju raspadanja sa prašnjavih zadnjih polica u starinarnicama za pet ili deset centi, pa je zatekao sebe kako pomišlja, ne prvi put, kako će za sve gluvoneme ljude na svetu osvanuti veliki dan kada telefoni sa ekranima koji su uvek bili prisutni u naučnofantastičnim romanima jednom konačno budu ušli u opštu upotrebu.

Oko petnaest do devet, njegova nelagodnost postala je akutna. Prišao je vratima koja su vodila do ćelija i pogledao unutra.

I Bili i Majk su stajali kraj vrata svojih ćelija. Obojica su lupali cipelama po rešetkama... što je samo značilo da ljudi koji nemaju dar govora čine tek mali procenat svetskih tuta-muta. Vins Hogan je ležao.

Samo je okrenuo glavu i zagledao se u Nika kada je ovaj došao do vrata. Hoganovo lice bilo je prebledelo sa izuzetkom jektičavog rumenila u obrazima, i imao je tamne podočnjake. Kapi znoja izbile su mu na čelu. Nik se susreo s njegovim apatičnim, grozničavim pogledom i shvatio da je čovek bolestan. Njegova nelagodnost se pojačala.

„Hej, mutavi, daj nešto za klopu!“ doviknu mu Majk. „A starom Vinsu izgleda treba lekar. Otkucavanje drugara mu ne prija naročito, Bile, je l’ da?“

Bilu nije bilo do šegačenja. „Čoveče, žao mi je što sam vikao na tebe. Vins je bolestan, još kako. Treba mu doktor.“

Nik klimnu i izađe, pokušavajući da zaključi šta da radi. Nagnuo se nad radni sto i napisao na bloku za beleške: „Šerifu Bejkeru, ili kome god: Otišao sam da zatvorenicima donesem nešto za doručak i da vidim mogu li pronaći doktora Soumsa za Vinsenta Hogana. Izgleda stvarno bolestan, ne folira se. Nik Andros.“

Iscepao je list iz bloka i ostavio ga nasred stola. Onda je strpao beležnicu u džep i izašao na ulicu.

Prvo što je primetio bila je nepomična dnevna vrelina i miris zelenila. Do popodneva, dan će biti paklen. Bio je to jedan od onih dana kada ljudi vole da obave svoje poslove i dužnosti rano, kako bi popodne proveli što je moguće mirnije, ali Niku se glavna ulica Šojoa učinila neobično indolentnom tog prepodneva, kao da je bila nedelja, a ne radni dan.

Većina dijagonalnih mesta za parkiranje ispred prodavnica bila je prazna. Nekoliko kola i kamiona sa farmi išlo je ulicom, ali nije ih bilo mnogo. Činilo se da je radnja sa alatom otvorena, ali zastori Trgovačke banke još su bili navučeni, iako je već prošlo devet.

Nik skrenu desno, prema krčmi za kamiondžije, koja se nalazila pet ulica niže. Bio je na ćošku treće ulice kada je ugledao kola doktora Soumsa koja su se sporo kretala ulicom prema njemu, vrludajući malo s jedne strane na drugu, kao da su iscrpljena. Nik žustro zamaha, nesiguran hoće li se Soums zaustaviti, ali Soums stade kraj ivičnjaka, ravnodušno zauzevši četiri zakošena mesta za parkiranje. Nije izašao, već je samo ostao da sedi za volanom. Nik se prenerazio kada je video kako taj čovek izgleda. Soums je ostario dvadeset godina otkad ga je poslednji put video kako se nehajno šegači sa šerifom. Bilo je to delom zbog iscrpljenosti, ali iscrpljenost nije mogla biti jedino objašnjenje - čak je i Nik to uviđao. Kao da želi da potvrdi tu pomisao, doktor izvadi zgužvanu maramicu iz džepa na grudima kao stari mađioničar što izvodi buđavi trik koji mu više nije zanimljiv, pa kinu u nju nekoliko puta uzastopno. Kada je završio, zabacio je glavu i naslonio je na sedište kola, poluotvorenih usta kako bi mogao da diše. Koža mu je izgledala toliko sjajno i žuto da je Nika podsečala na kožu leša.

Tada Soums otvori oči i reče: „Šerif Bejker je umro. Ako si me zato zaustavio, mani se ćorava posla. Umro je jutros, malo iza dva sata. A sada se i Džejni razbolela od toga.“

Nikove oči se raširiše. Šerif Bejker umro? Ali njegova žena je bila sinoć i rekla je kako mu je bolje. A ona... bilo joj je dobro. Ne, to jednostavno nije bilo moguće.

„Umro, nego šta“, reče Soums, kao da je čuo Nikove misli. „I nije jedini. Potpisao sam dvanaest umrlica u proteklih dvanaest sati. A znam ih još dvadeset koji će umreti do podneva, osim ako im se bog ne smilostivi. Ali sumnjam da je bog imao ikakve veze s ovim. Mislim da je posledica ovoga upravo to da će se On držati podalje.“

Nik izvadi beležnicu iz džepa i napisa: „Šta im je?“

„Ne znam“, reče Soums, zgužva polako list i baci lopticu u slivnik. „Ali izgleda da su to zakačili svi u gradu, i plašim se više nego ikad u životu. I sam to imam, mada sam trenutno ponajviše iscrpljen. Nisam više mladić. Ne mogu više mnogo da radim, a da za to ne platim cenu, znaš.“ U glas mu se uvukla zlovolja ispunjena strahom, koju Nik na svu sreću nije mogao da čuje. „A nije od pomoći ni da sažaljevam samog sebe.“

Nik, koji nije bio svestan toga da se Soums zaista samosažaljeva, mogao je samo da gleda u njega, zbunjen.

Soums izađe iz svojih kola, pridržavši se načas za Nikovu ruku. Stisak mu je bio starački, slab i pomalo mahnit. „Hodi tamo do te klupe, Nik. Sa tobom je lepo razgovarati. Verovatno su ti to već rekli.“

Nik ponovo pokaza prema zatvoru.

„Neće oni nikuda“, reče Soums, „a ako su i oni zakačili ovo, trenutno su mi poslednji na spisku.“

Seli su na klupu, koja je bila ofarbana u svetlozeleno, a na naslonu joj je bila reklama za lokalnu osiguravajuću kuću. Soums zahvalno okrenu lice prema toploti sunca.

„Jeza i temperatura“, reče on. „Od oko deset sati prošle noći. Jeza odnedavno. Hvala bogu što nema i proliva.“

„Treba da odete kući i legnete“, napisa Nik.

„Tako je. I hoću. Samo bih da se prvo odmorim nekoliko minuta...“ Oči mu se zatvoriše i Nik pomisli da je zaspao. Zapitao se da li da ode do krčme za kamiondžije i uzme nešto Biliju i Majku za doručak.

Tada doktor Soums ponovo progovori, ne otvarajući oči. Nik mu je posmatrao usne. „Svi simptomi su krajnje uobičajeni“, reče on i poče da ih nabraja prstima, sve dok nije raširio svih deset ispred sebe kao lepezu. „Jeza. Temperatura. Glavobolja. Malaksalost i opšta onesposobljenost. Gubitak apetita. Bolno mokrenje. Oticanje žlezda, koje napreduje od minornog do akutnog. Otoci ispod pazuha i u preponama. Slabost i otkazivanje disajnih organa.“

On pogleda u Nika.

„Sve su to simptomi obične prehlade, gripa, upale pluća. Sve to umemo da izlečimo, Niče. Ako bolesnik nije veoma mlad ili veoma star, ili ako možda već nije bio oslabljen prethodnom bolešću, antibiotici sve to srede. Ali ne i ovo. Kod pacijenta napreduje brzo ili polako. Izgleda da brzina nije važna. Ništa ne pomaže. Stvar eskalira, povuče se, pa eskalira opet; onesposobljenost se pojačava; otoci su sve gori; konačno, nastupa smrt.

Neko je pogrešio.

A oni pokušavaju da to zataškaju.“

Nik ga pogleda sumnjičavo, upitavši se da li je valjano pročitao reči s doktorovih usana, upitavši se da Soums nije možda počeo da bulazni.

„Zvuči malčice paranoično, zar ne?“ upita Soums, pogledavši ga umorno i malo raspoloženije. „Znaš, nekada sam se plašio paranoje mlađe generacije. Stalno su se plašili da im neko prisluškuje telefone... prati ih... proverava ih na kompjuteru... a sad zaključujem da su oni bili u pravu, a ja nisam. Život je lepa stvar, Nik, ali ustanovio sam da starost uništava mnoge predrasude do kojih ti je toliko bilo stalo.“

„Kako to mislite?“ napisa Nik.

„Nijedan telefon u Šojou ne radi“, reče Soums. Nik pojma nije imao je li to bio odgovor na njegovo pitanje (činilo se da je Soums jedva i pogledao poslednju Nikovu poruku), ili je doktor prešao na nešto novo - pretpostavljao je da bi Soumsove misli zbog groznice mogle da skaču s teme na temu.

Doktor je primetio zbunjenost na Nikovom licu i izgleda da je pomislio da mu gluvonemi mladić možda ne veruje. „Živa istina“, reče on. „Ako pokušaš da okreneš bilo koji broj van gradske mreže, začuje se snimljena poruka. Pored toga, dva izlaza i ulaza u Šojo sa petlje zatvorena su preprekama na kojima piše RADOVI NA PUTU. Ali nema tamo nikakvih radova. Samo prepreke. Bio sam tamo. Mislim da bi se prepreke mogle pomeriti u stranu, ali od jutros mi se čini da je saobraćaj na petlji vrlo razređen. I uglavnom su tamo vojna vozila. Kamioni i džipovi.“

„A ostali putevi?“ napisa Nik.

„Put broj 63 je raskopan na istočnom kraju grada radi zamene odvodnog kanala“, reče Soums. „Na zapadnom kraju grada izgleda da je došlo do prilično teške saobraćajne nesreće. Dva automobila preko druma, tako da je potpuno blokiran. Postavljena je signalizacija, ali patroldžijama ili radnicima koji bi raščistili olupine nema ni traga ni glasa.“

On zastade, izvadi maramicu i izduva nos u nju.

„Ljudi koji rade na odvodnom kanalu čine to veoma sporo, po rečima Džoa Rekmana, koji tamo živi. Bio sam kod Rekmanovih pre oko dva sata, da im pogledam mališu, koji je baš dibidus bolestan. Džo je rekao kako misli da su ljudi u odvodnom kanalu u stvari vojnici, iako na sebi imaju radničke kombinezone državnih putara i voze državni kamion.“

Nik napisa: „Otkud on to zna?“

Dok je ustajao, Soums reče: „Radnici retko jedni drugima salutiraju.“

I Nik ustade.

„Sporedni putevi?“ načrčka on.

„Moguće.“ Soums klimnu. „Ali ja sam lekar, a ne heroj. Džo reče da je video puške u kabini tog kamiona. Vojničke karabine. Ako neko pokuša da napusti Šojo sporednim putevima, a na njih se motri, ko zna? A šta li tek može da nas čeka izvan Šojoa? Ponavljam: neko je pogrešio. A sad pokušavaju da to zataškaju. Ludilo. Ludilo. Naravno, takva vest će se pročuti, i za to neće trebati mnogo. U međuvremenu, koliko će ljudi umreti?“

Uplašen, Nik je samo gledao u doktora Soumsa dok se ovaj vraćao svojim kolima i polako ulazio u njih.

„A ti, Nik“, reče Soums, pogledavši u njega kroz prozor. „Kako je tebi? Prehlada? Kijanje? Kašalj?“

Nik je odmahnuo glavom na svako od tih pitanja.

„Hoćeš li pokušati da odeš iz grada? Mislim da bi mogao, ako bi krenuo kroz njive.“

Nik omahnu glavom i napisa: „Oni ljudi su tamo zatvoreni. Ne mogu tek tako da ih ostavim. Vinsent Hogan je bolestan, ali ostala dvojica izgledaju dobro. Odneću im doručak, a onda otići da obiđem gospođu Bejker.“

„Ti si stvarno pažljiv momak“, reče Soums. „Prava retkost. A mladić koji u ovo propalo doba ima smisao za odgovornost još je ređa stvar. Ona bi to umela da ceni, Nik, znam to. Gospodin Brejsmen, metodistički sveštenik, takođe je rekao da će navratiti. Plašim se da će do kraja dana mnogi da ga zovu. Pazi se sa tom trojicom koje držiš zatvorene, važi?“ Nik trezveno klimnu.

„Dobro. Probaću da navratim i obiđem te danas po podne.“ On ubaci kola u brzinu i odveze se, sav umoran, zakrvavljenih očiju i smežuran. Nik ostade da zuri za njim, zabrinutog lica, a onda krenu dalje prema krčmi za kamiondžije. Bila je otvorena, ali jedan od dvojice kuvara nije bio tu, a tri od četiri kelnerice nisu se pojavile za smenu od sedam do tri. Nik je dugo morao da čeka na svoju porudžbinu. Kada se vratio u zatvor, i Bili i Majk su izgledali veoma uplašeno. Vins Hogan je bio u delirijumu, a oko šest sati te večeri, bio je mrtav.

19.

Prošlo je toliko mnogo vremena otkad je Leri bio na Tajms Skveru da je očekivao da ovaj sada izgleda drugačije, čarobno. Tamo je sve izgledalo manje, a opet bolje, i njega ne bi plašila smrdljiva, povremeno i opasna živost tog mesta kao u detinjstvu, kada je sam ili sa Badijem Marksom trčao tamo kako bi pogledao duplu filmsku predstavu za 99 centi ili zurio u svetlucave drangulije u izlozima prodavnica, arkada i sala za bilijar.

Ali sve je izgledalo sasvim isto - više nego što je trebalo da bude, pošto su se neke stvari zaista promenile. Kada se popnete stepenicama iz metroa, novinarnice koja je bila na ćošku čim izađete više nema. Pola ulice niže, tamo gde je bila arkada sa mašinama za zabavu, puna blistavih svetiljki, zvona i mladića opasnog lika kojima su cigarete visile iz ugla usana dok su igrali „Gotlibovo pustinjsko ostrvo“ ili „Svemirsku trku“, sada se nalazio Orindž Džulijus¹¹ gde je stajala masa mladih crnaca, koji su se blago njihali donjim delom tela kao da se odnekud neprekidno čuje džajv, muzika koju samo njihove crne uši mogu da čuju. Bilo je više salona za masažu i porno bioskopa.

Opet, sve je bilo gotovo isto, i zbog toga se rastužio. Na neki način, jedina stvarna razlika kao da je sve pogoršala: sada se tu osećao kao turista. Ali, možda su se čak i rođeni Njujorčani osećali na Skveru kao turisti, patuljasti, sa željom da podignu pogled i pročitaju elektronske naslove dok tamo tumaraju unaokolo. Nije bio siguran; zaboravio je kako izgleda biti deo Njujorka. A nije osećao naročiti poriv da to ponovo nauči.

Njegova majka tog jutra nije otišla na posao. Borila se protiv prehlade proteklih nekoliko dana i jutros rano je ustala sa temperaturom. Čuo ju je dok je ležao na uskom, bezbednom krevetu u svojoj staroj sobi, kako lupa po kuhinji, kija i govori „Sranje!“ upola glasa, pripremajući doručak Zvuk uključenog TV-a, a onda vesti u emisiji „Danas.“ Pokušaj državnog udara u Indiji. Elektrana eksplodirala u Vajomingu. Očekuje se da Vrhovni sud donese ključnu odluku u vezi sa pravima homoseksualaca.

Dok je Leri stigao u kuhinju, zakopčavajući košulju, vesti su bile gotove i Džin Šalit je intervjuisao nekog ćelavog muškarca. Ćelavi muškarac je pokazivao nekoliko malih životinja koje je svojeručno napravio duvanjem stakla. Rekao je da se duvanjem stakla bavi iz hobija već četrdeset godina, i da će mu knjigu objaviti izdavač „Rendom haus“. A onda je kinuo. „Izvinjavamo vas“, rekao je Džin Šalit i zakikotao se.

„’Oćeš na oko ili kajganu?“ upita Alis Andervud. Bila je u kućnom ogrtaču.

„Kajganu“, reče Leri, znajući da mu ne vredi da se buni zbog jaja. Po Alisinom mišljenju, doručak nije doručak bez jaja (koje je nazivala „jajcima“ kad je bila dobro raspoložena). Ona su bila puna proteina i hranljivih materija. Imala je nejasnu, ali sveobuhvatnu sliku o hranljivim materijama. Čuvala je u glavi njihov spisak, Leri je to znao, kao i spisak svega što tu nije spadalo; bili su tu slatkiši, kiseli krastavčići, „slim džimovi“, žvake koje su se dobijale uz bezbol sličice i, o dragi bože, toliko toga još.

Seo je i posmatrao je kako priprema jaja, sipa ih u isti stari crni tiganj, meša ih istom žicom za lupanje jaja koju je koristila kada je on išao u prvi razred u 162. osnovnoj školi.

Ona izvuče maramicu iz džepa kućnog ogrtača, nakašlja se u nju, kinu u nju i promrmlja nerazumljivo: „Sranje!“ da bi je zatim vratila natrag.

„Slobodan dan, mama?“

„Javila sam da sam bolesna. Ova prehlada me razdire. Ne volim da bolujem petkom, mnogi to rade, ali moram da legnem. Imam temperaturu. I otečene žlezde.“

„Jesi li zvala lekara?“

„Kada sam bila šarmantna mlada dama, lekari su dolazili u kućne posete“, reče ona. „Sada, kad se razboliš, moraš u bolnicu na urgentno odeljenje. To, ili da provedeš dan u iščekivanju da neki šarlatan dođe da te pregleda najednom od onih mesta gde navodno daju - ha-ha besplatnu medicinsku negu. Uđi i spremi se da pokupiš besplatno zdravlje, tako ti ja mislim. Tamo ti je gore nego u Centru za otkup zelenih markica nedelju dana pre Božića. Ostaću kod kuće i uzeću aspirin, a sutra u ovo vreme već će mi biti bolje.“

Ostao je sa njom gotovo čitavo prepodne, pokušavajući da joj pomogne. Premestio je TV do njenog kreveta, žile su mu junački iskočile na rukama („Iskilavićeš se kako bih ja mogla da gledam ’Da se dogovorimo’“ frknula je ona), doneo joj soka i staru bočicu leka za prehladu kako bi otpušila nos, i otrčao dole do tržnice da joj uzme par džepnih knjiga.

Posle toga, preostalo im je samo da jedno drugome idu na živce. Ona se čudila tome koliko je prijem na televizoru lošiji u spavaćoj sobi, a on je morao da se suzdrži od zajedljivog komentara da je i taj loš prijem bolji nego nikakav. Konačno je rekao da bi mogao da izađe i vidi malo grada.

„To ti je pametno“, reče ona s očiglednim olakšanjem. „Ja ću da odremam. Dobar si ti dečko, Leri.“

I tako je sišao uskim stepenicama (lift je i dalje bio u kvaru) i izašao na ulicu, osetivši olakšanje ispunjeno krivicom. Dan je bio pred njim, a još je imao nešto sitniša u džepu.

Ali sada, na Tajms Skveru, nije bio naročito veseo. Tumarao je unaokolo, sa novčanikom odavno prebačenim u prednji džep. Zastao je ispred diskontne prodavnice ploča, opčinjen zvukom sopstvenog glasa koji je dopirao odozgo iz izlupanih zvučnika. Bio je to srednji deo pesme.

Neću da ti kažem da ostaneš celu noć

Ni da pitam poznaješ li svetlosti moć

Nije mi do frke, nije mi do svađe

Već bih samo da te pitam rađe

Mala, znaš li ko sam ja?

Znaš, dobro znam da znaš...

Mala, znaš li ko sam ja?

To sam ja, pomisli on dok je belo zurio u albume unutra, ali danas se zbog tog zvuka osećao depresivno. Još gore, osećao je nostalgiju. Nije želeo da bude tu, pod tim sivim, ispranim nebom, nije želeo izduvne gasove Njujorka u nozdrvama, niti da jednom rukom neprestano igra džepni bilijar novčanikom kako bi bio siguran da je ovaj još tu. Njujorku, ime ti je paranoja. Najednom je želeo da se nalazi u studiju za snimanje na Zapadnoj obali, da pravi novi album.

Leri pođe brže i skrenu u neku arkadu. Zvona i zvučni signali začangrljaše mu u ušima; čulo se pojačano, silno režanje igre „Trka smrti 2000“, sa sve nezemaljskim, elektronskim kricima pešaka na samrti. Super igrica, pomisli Leri, ubrzo će je naslediti „Dahau 2000.“ Ta će im se baš svideti. On priđe šalteru za razmenu novca u kovanice i promeni deset dolara u novčiće od po dvadeset pet centi. Kraj „Govedine i piva“ preko puta nalazila se funkcionalna telefonska govornica i on okrenu direktno „Džejnin lokal“ čiji je broj znao napamet. Bio je to salon za poker gde je ponekad visio Vejn Štuki.

Leri je ubacivao novčiće u prorez sve dok ga ruka nije zabolela, a telefon je zazvonio pet hiljada kilometara daleko.

Neki ženski glas reče: „Džejnin lokal. Radimo.“

„Šta god poželim?“ upita on dubokim, seksi glasom.

„Slušaj, pametnjakoviću, ovo nije... hej, je li to Leri?“

„Da, ja sam. Ćao, Arlin.“

„Gde si? Niko te nije odavno video, Leri.“

„Pa, na Istočnoj obali sam“, reče on oprezno. „Neko mi reče da su se krvopije navrzle na mene, pa bi trebalo da se malo sklonim dok me se ne okanu.“

„Ima li to neke veze s velikom žurkom?“

„Da.“

„Čula sam za to“, reče ona. „Rasipniče.“

„Je li Vejn tu negde, Arlin?“

„Misliš na Vejna Stukija?“

„Ne mislim valjda na Džona Vejna - on je mrtav.“

„Hoćeš reći da nisi čuo?“

„Šta je trebalo da čujem? Na drugoj obali sam. Hej, dobro je, je l’ da?“

„U bolnici je, zbog ovog velikog gripa. Kapetan Trips, ovde ga tako zovu. Mada, uopšte nije smešno. Kažu da je mnogo ljudi umrlo od njega. Svi su uplašeni, sede u kućama. Imamo šest praznih stolova, a ti znaš da kod Džejn nikada nema praznih stolova.“

„Kako mu je?“

„Ko će ga znati? Imaju silna odeljenja puna ljudi, a niko od njih ne sme da prima posete. Jezivo je, Leri. I mnogo je vojske okolo.“

„Na odsustvu?“

„Vojnici na odsustvu ne nose puške niti se voze u konvojima kamiona. Mnogi ljudi su se baš uprpili. Sreća tvoja što si tamo.“

„U vestima nije bilo ničega o tome.“

„Ovde je u novinama samo pisalo ponešto o tome da treba uzimati lekove protiv gripa, to je sve. Ali neki kažu da se vojsci malo omaklo s nekom od onih tegli u kojima gaje boleštine. Zar to nije jezivo?“

„Ma to su samo priče za uterivanje straha u kosti.“

„Tamo kod tebe nema ničeg sličnog?“

„Ne“, reče on, a onda pomisli na majčinu prehladu. A zar nije i u metrou čuo dosta kijanja i kašljanja? Seti se da je pomislio kako je to zvučalo poput odeljenja za tuberkulozne. Ali u svakom gradu ima mnogo slučajeva kijanja i slinavih noseva. Klice prehlade vole veliko društvo, pomisli on. Vole da dele sve što imaju sa drugima.

„Džejni nije došla“, govorila je Arlin. „Ima temperaturu i otečene žlezde, tako je rekla. Mislila sam da je ta matora kurva suviše tvrda da bi se razbolela.“

„Tri minuta su istekla, kažite kad budete hteli da završite“, ubaci se glas operatera.

Leri reče: „Pa, Arlin, vraćam se za nekih nedelju dana. Naći ćemo se.“

„Važi, što se mene tiče. Oduvek sam želela da izađem sa slavnom rok zvezdom.“

„Arlin? Da nekim slučajem ne poznaješ tipa po imenu Djui Dek?“

„O!“ reče ona veoma preneraženo. „O, auh! Leri!“

„Šta je bilo?“

„Bogu hvala što nisi prekinuo vezu! Jesam videla Vejna, valjda samo dva dana pre nego što je otišao u bolnicu. Skroz sam zaboravila na to! O, bre!“

„Pa, u čemu je stvar?“

„U koverti. Kazao je da je za tebe, ali me je zamolio da je zadržim oko nedelju dana u fioci za gotovinu, ili da je dam tebi ako te budem videla. Rekao je nešto kao: ’Sreća njegova što to neće pokupiti Djui Dek umesto njega.’“

„Šta je unutra?“ On prebaci slušalicu iz jedne ruke u drugu.

„Samo malo. Da vidim.“ Za trenutak zavlada tišina, a onda se začu cepanje papira. Arlin reče: „To je štedna knjižica. Prva komercijalna banka Kalifornije. Na računu ima... auh! Nešto malo preko trinaest hiljada dolara. Ako mi budeš rekao da ti odatle pokrijem neke troškove, razbiću te.“

„Nećeš morati“, reče on i isceri se. „Hvala, Arlin. Pričuvaj mi to za sada.“

„Ma jok, baciću u kanalizaciju. Seronjo.“

„Tako je lepo kad te neko voli.“

Ona uzdahnu. „Stvarno si težak, Leri. Staviću to u koverat sa tvojim i mojim imenom. Tako nećeš moći da me eskiviraš kada budeš došao.“

„Ne bih ja to uradio, šećeru.“

Prekinuli su vezu i operater se javio, zatraživši još tri dolara za Mamu Bel. Leri, koji je još osećao veliki i blesavi kez na licu, rado ih je ubacio u prorez.

Pogledao je sitniš koji je ostao rasut po polici u telefonskoj govornici, podigao jedan novčić od četvrt dolara i ubacio ga u prorez. Nekoliko trenutaka kasnije, telefon njegove majke je zazvonio. Prvo što poželite jeste da sa nekim podelite dobre vesti, a potom da nekoga njima mlatnete po glavi. Mislio je - ne, bio je uveren - da je posredi u potpunosti ono prvo. Želeo je da oboje osete olakšanje zbog vesti da je on ponovo solventan.

Osmeh mu je malo-pomalo gasnuo na usnama. Telefon je zvonio i zvonio. Možda je ipak rešila da ode na posao. Pomislio je na njeno rumeno, grozničavo lice, na to kako je kašljala, kijala i nestrpljivo izgovarala „Sranje!“ u maramicu. Nije verovao da bi ona otišla na posao. Zapravo, nije mislio da bi imala dovoljno snage za to.

Spustio je slušalicu i rasejano uzeo novčić iz proreza kada je ovaj škljocnuo natrag. Izašao je, igrajući se sitnišem u ruci. Kada je opazio taksi, zaustavio ga je, a kada se taksi uključio u saobraćaj, počela je da prska kišica.

Vrata su bila zaključana i pošto je dva ili tri puta kucao, bio je siguran da je stan prazan. Lupao je dovoljno jako da natera nekoga na spratu iznad da uzvrati lupanjem, kao izbezumljeni duh. Ali on je hteo da uđe i da se uveri u to, a nije imao ključ. Okrenuo se da siđe niz stepenice do stana gospođe Frimen i tada je iza vrata začuo tiho stenjanje.

Na vratima njegove majke bile su tri različite brave, ali ona nije marila da ih sve koristi, i pored toga što je bila opsednuta Portorikancima. Leri udari ramenom u vrata i ona se glasno zatresoše u dovratku. On ih udari još jednom i brava popusti. Vrata se zanjihaše i s treskom odbiše od zida.

„Mama?“

Ponovo to stenjanje.

U stanu je vladao sumrak; dan se veoma naglo smračio i sada se čula duboka grmljavina, a zvuk kiše se pojačao. Prozor dnevne sobe bio je poluotvoren, bele zavese lelujale su iznad stola, da bi potom bile usisane natrag kroz otvor u vazdušno okno iza prozora. Na podu se, tamo gde je prodrla kiša, presijavala vlažna mrlja.

„Mama, gde si?“

Glasnije stenjanje. On uđe u kuhinju, a grom ponovo zatutnja. Umalo se ne saplete preko nje. Ležala je na podu, napola u spavaćoj sobi, napola izvan nje.

„Mama! Pobogu, mama!“

Ona pokuša da se prevrne na zvuk njegovog glasa, ali mogla je da pomeri samo glavu, oslonjenu o bradu, tako da polegne na levi obraz. Disala je teško i bučno, puna šlajma. Ali ono najgore, ono što nikada nije zaboravio, bilo je kako se njeno vidljivo oko okrenulo da pogleda uvis prema njemu, kao oko svinje dovedene na klanje. Lice joj je sijalo od temperature.

„Leri?“

„Staviću te u krevet, mama.“

Sagnuo se, žestoko suzbivši drhtavicu koja je želela da mu se javi u kolenima, i uzeo je u naručje. Njen kućni ogrtač se otvorio i otkrio spavaćicu izbledelu od pranja i noge bele kao riblji trbuh, prošarane naduvenim venama. Bila je vrela kao furuna. To ga je prestravilo. Niko nije mogao da ostane toliko vreo i da to preživi. Mozak joj se sigurno pržio u glavi.

Kao da želi to da dokaže, ona progunđa: „Leri, idi po oca. U kafani je.“

„Ćuti“, reče on rastrojeno. „Samo ćuti i spavaj, mama.“

„U kafani je s tom fotografkinjom!“ zakrešta ona u opipljivu popodnevnu pomrčinu, a napolju žestoko udari grom. Leri se osećao kao da mu telo prekriva sluz koja polako curi po njemu. Svež povetarac ulazio je kroz poluotvoreni prozor dnevne sobe i duvao stanom. Kao da reaguje na njega, Alis zadrhta, a koža na rukama joj se naježi. Ona zacvokota zubima. Lice joj je u polumraku spavaće sobe bilo kao pun mesec. Leri nekako spusti prekrivače, ugura joj noge pod njih i navuče joj ćebad do brade. I dalje je bespomoćno drhtala, tako da se gornje ćebe drmusalo i treslo. Lice joj je bilo suvo, bez znoja.

„Idi i kaži mu da sam rekla da se tornja odatle!“ kriknu ona, a onda zaćuta, tako da se čulo samo njeno teško bronhijalno disanje.

On se vrati u dnevnu sobu, priđe telefonu, a onda ga zaobiđe. Zalupi glasno prozor, pa se vrati telefonu.

Imenici su bili na polici ispod malog stola na kojem se on nalazio. On potraži broj bolnice Mersi i okrenu ga dok je napolju ponovo grmelo. Sev munje pretvori prozor koji je on upravo zatvorio u plavo-belu rendgensku ploču. Njegova majka u spavaćoj sobi vrisnu bez daha, tako da mu se krv zaledila u žilama.

Telefon zazvoni jednom, začu se zujanje, a potom škljocanje. Mehanički vedar glas reče: „Ovo je snimak iz Opšte bolnice Mersi. Trenutno, sve veze su nam zauzete. Ako želite da sačekate, vaš poziv će biti prihvaćen čim to bude moguće. Hvala vam. Ovo je snimak iz Opšte bolnice Mersi. Trenutno...”

„Smestili smo čupavce dole“, kriknu njegova majka. Grmljavina se zakotrlja nebom. „Ti Portorikanci veze nemaju sa životom!“

„...poziv će biti prihvaćen čim to...“

On tresnu slušalicu natrag i ostade da stoji iznad nje, preznojavajući se. Do đavola, kakva je to bolnica koja ti se obraća snimljenom porukom dok ti majka umire? Šta se to tamo dešava?

Leri reši da siđe i zamoli gospodina Frimena da pripazi na nju dok on ode do bolnice. Ili da pozove neka privatna ambulantna kola? Pobogu, kako to da niko ne zna ništa o ovome u vreme kada treba da zna? Zašto decu o tome ne uče u školama?

U spavaćoj sobi, njegova majka je i dalje teško disala.

„Vratiću se“, promrmlja on i ode do vrata. Bio je uplašen, prestravljen zbog nje, ali ispod toga jedan drugi glas govorio je ovakve stvari: Ovo se uvek dešava meni. I: Zašto je to moralo da se desi baš pošto sam čuo dobru vest? I najgnusnije od svega: Koliko će mi ovo poremetiti planove? Koliko ću izmena morati da napravim zbog svega?

Mrzeo je taj glas, poželeo mu je brzu, gadnu smrt, ali ovaj je samo drobio i drobio.

On potrča niz stepenice do stana gospodina Frimena, a grom tresnu kroz tamne oblake. Kada je stigao do odmorišta na prvom spratu, promaja je otvorila vrata i unutra je uletela zavesa od kiše.

20.

„Harborsajd“ je bio najstariji hotel u Ogunkvitu. Pogled i nije bio toliko dobar otkad su sagradili novi klub za jahtaše s druge strane, ali u ovakva popodneva, sa nebom prošaranim povremenim olujama sa grmljavinom, pogled je bio dovoljno dobar.

Freni je sedela kraj prozora skoro tri sata i pokušavala da napiše pismo Grejs Dugan, drugarici iz srednje škole koja je sada išla na koledž Smit. Nije to bilo ispovedničko pismo koje se bavilo njenom trudnoćom ili scenom s njenom majkom - pisanje o tome bi je samo deprimiralo, a pretpostavljala je da će Grejs za to već i sama čuti od svojih izvora u gradu. Samo je pokušavala da napiše prijateljsko pismo. O putovanju biciklom do Rendžlija na koje smo Džesi i ja pošli u maju sa Semom Lotropom i Sali Venselas. O ispitu iz biologije na kojem me je sreća izneverila. O novom poslu Pegi Tejt (još jedne drugarice iz srednje škole i zajedničke poznanice) u Senatu. O predstojećem venčanju Ejmi Lauder.

Ali pismo jednostavno nije dozvoljavalo da bude napisano. Zanimljiva dnevna pirotehnika takođe je u tome imala svoju ulogu - kako da pišeš kad se preko vode samo valjaju džepne gromovne oluje? Još važnije, nijedna vest u tom pismu nije zvučala baš iskreno. Donekle je skrenula, kao nož u ruci kojim se posečeš po koži umesto da oljuštiš krompir kao što se od tebe očekuje. Putovanje biciklom jeste bilo veselo, ali ona i Džesi više nisu bile u tako veselim odnosima. I stvarno joj biologija nije išla od ruke, ali ju je sreća potpuno izdala na završnom ispitu, kada je bilo najvažnije. Ni ona ni Grejs nikada nisu naročito marile za Pegi Tejt, a Ejmina predstojeća svadba, u Freninom trenutnom stanju, više je ličila na jedan od onih groznih, bolesnih viceva nego na radostan događaj. Ejmi se udaje, ali ja ću da rodim bebu, hah-hah-hah.

Pomislivši kako mora da dovrši pismo samo da ne bi više morala da se bakće oko njega, ona napisa:

Imam ja svojih problema, čoveče, ne da ih imam, ali prosto nemam srca da ih sve ovde pobrojim. Dovoljno mi je teško što moram i da razmišljam o njima! Ali očekujem da te vidim do četvrtog, osim ako nisi promenila planove posle svog poslednjeg pisma. (Jedno pismo za šest nedelja? Pomislila sam da ti je neko otfikario te prste kojima kucaš po tipkama, mala!) Kad se budemo videle, sve ću ti ispričati. Baš bi mi dobro došao tvoj savet.

Veruj u mene i ja ću u tebe,

Fren

Potpisala se na svoj uobičajeni raskošno-komičan način, tako da je njen potpis zauzeo pola praznog prostora na listu. Sama činjenica da je to uradila nagnala ju je da se oseti većom prevarantkinjom nego ikada pre. Presavila je list, stavila ga u koverat, adresirala ga i ostavila uspravljenog uz prozor. Gotov posao.

Tako. A šta sad?

Dan se ponovo smračio. Ustala je i nemirno se ushodala po sobi, pomislivši kako bi trebalo da izađe pre nego što ponovo ne počne kiša, ali kuda je mogla da ode? U bioskop? Već je gledala jedini film koji se davao u gradu. Sa Džesijem. U Portlend da malo gleda odeću? To nije bilo nimalo zabavno. Jedina odeća o kojoj je ovih dana mogla da realistično razmišlja bila je ona sa elastičnim strukom. I sa dovoljno prostora za dvoje.

Danas je imala tri poziva, prvi sa dobrim vestima, drugi sa neutralnim i treći sa lošim. Poželela je da je bilo obrnuto. Napolju je počela da pada kiša, ponovo zamračivši kej u marini. Odlučila je da izađe i prošeta, a kiša nek se nosi do đavola. Možda joj od svežeg vazduha i letnje vlage bude malo bolje. Mogla bi čak negde da svrati na čašu piva. Na sreću iz flaše. Pa, na ekvilibrijum, ako ništa drugo.

Najpre ju je pozvala Debi Smit iz Somersvorta. Fren je bila više nego dobrodošla, kazala je Debi toplo. U stvari, bila im je potrebna. Jedna od tri devojke koje su delile stan odselila se u maju, pošto se zaposlila u nekoj firmi za iznajmljivanje skladišta kao sekretarica. Ona i Roda neće moći još dugo da izdrže sa tom kirijom bez treće. „A obe potičemo iz velikih porodica“, rekla je Debi. „Ne smeta nam plač malih beba.“

Fren je rekla da će biti spremna da se useli do prvog jula, i kada je spustila slušalicu shvatila je da joj tople suze teku niz obraze. Suze olakšanja. Mislila je da će joj biti dobro samo ako bude mogla da pobegne iz tog grada u kojem je odrasla. Daleko od majke, daleko i od oca, čak. Činjenica postojanja bebe i toga da je neudata možda će tada poprimiti neku vrstu razumne proporcije u njenom životu. Kao krupan faktor, svakako, ali ne i jedini. Postojala je neka vrsta životinje, buba ili žaba, pomislila je, koja bi se nadula do trostruke normalne veličine kada bi osetila da joj nešto preti. Grabljivac bi, bar u teoriji, to video, uplašio se i podvio rep. Ona se pomalo osećala kao ta buba, a čitav ovaj grad, čitavo okruženje (geštalt bi možda bila još bolja reč), nagonio ju je da se tako oseća. Znala je da je niko neće terati da nosi slovo srama, ali je isto tako znala da mora raščistiti s Ogunkvitom kako bi njen um mogao da ubedi njene živce u tu činjenicu. Kada je izašla na ulicu, osetila je da je ljudi još ne gledaju, ali se spremaju za to. Naravno, meštani koji tu žive preko cele godine, ne letnji posetioci. Meštani uvek moraju da imaju nekoga u koga će gledati - ispičuturu, neradnika koji živi od socijalnog, Dete Iz Dobre Familije uhapšeno zbog kraduckanja po radnjama u Portlendu ili Old Orčard Biču... ili devojku sa levitirajućim stomakom.

Drugi poziv, onaj što nit je smrdeo, nit mirisao, bio je od Džesija Rajdera. Zvao ju je iz Portlenda, a probao je najpre da je dobije kod kuće. Na svu sreću, javio mu se Piter, koji mu je dao Frenin telefonski broj u „Harborsajdu“ bez uredničkih komentara.

Opet, gotovo prvo što je rekao bilo je: „Dobro su ti natrljali nos kod kuće, a?“

„Pa, donekle“, reče ona obazrivo, bez želje da se upušta u to. Tako bi na neki način njih dvoje postali zaverenici.

„Tvoja mati?“

„Otkud ti to?“

„Ona izgleda kao tip žene koja bi mogla da odlepi. Ima nešto u očima, Freni. Kao da kaže, ako upucaš moje svete krave, ja ću da pobijem tvoje.“

Oćutala je.

„Izvini. Nisam hteo da te uvredim.“

„I nisi“, rekla je ona. Zapravo, njegov opis je bio prilično dobar -makar na površini - ali ona se još trudila da prevaziđe iznenađenje zbog tog glagola, uvrediti. Bilo je čudno čuti tu reč od njega. Možda tu postoji neki postulat, pomislila je. Kad tvoj ljubavnik počne da priča o tome kako bi mogao da te „uvredi“, više ti nije ljubavnik.

„Freni, ponuda je i dalje na snazi. Ako kažeš da, kupiću dve burme i doći tamo već po podne.“

Na svom bajsu, pomislila je, i umalo se nije zakikotala. Kikot bi bio užasan i krajnje nepotreban, pa je prekrila slušalicu na sekund samo da bi bila sigurna da joj se smeh neće oteti. U proteklih šest dana više je jecala i kikotala se nego za sve vreme od svoje petnaeste, kada je počela da izlazi sa momcima.

„Ne, Džesi“, rekla je ona, i glas joj je bio sasvim miran.

„Ozbiljno to mislim!“ reče on sa zaprepašćujućom žestinom, kao da ju je video kako se bori sa smehom.

„Znam da je tako“, reče ona. „Ali ja nisam još spremna za udaju. Toliko poznajem sebe, Džesi. Nema to nikakve veze s tobom.“

„A šta sa bebom?“

„Rodiću je.“

„I dati je nekome?“

„Još to nisam odlučila.“

Za trenutak je ćutao i ona je čula druge glasove iz drugih soba. I oni su valjda imali sopstvene probleme. Bre, svet se pretvorio u svakodnevnu dramu. Volimo svoj život, pa tražimo svetlost da nas vodi u potrazi za sutrašnjicom.

„Pitam se da li je baš tako sa bebom“, reče Džesi konačno. Ona je duboko sumnjala da je tako, ali možda je to bilo jedino što je mogao da kaže da bi je povredio. Kao što jeste.

„Džesi...“

„I gde ćeš onda?“ upita on kratko. „Ne možeš celo leto provesti u ’Harborsajdu’. Ako ti treba smeštaj, mogu da se raspitam u Portlendu.“

„Našla sam smeštaj.“

„Gde to, ili možda ne treba da pitam?“

„Ne treba da pitaš“, reče ona i ujede se za jezik zato što nije pronašla neki diplomatski način da to kaže.

„O“, reče on. Glas mu je bio neobično ravan. Konačno, on reče oprezno: „Smem li da te pitam nešto, a da ne popizdiš, Freni? Pošto zaista to želim da znam. Ne pitam to tek reda radi.“

„Smeš da pitaš“, saglasi se ona oprezno. U mislima se pripremila da ne popizdi, jer kad god je Džesi najavljivao tako nešto, obično bi odmah zatim izašao sa nečim grozomorno i potpuno nesvesno šovinističkim.

„Zar ja nemam nikakva prava u svemu ovome?“ upita Džesi. „Zar ne mogu sa tobom da podelim odgovornost i odluku?“

Za trenutak jeste popizdela, a onda je taj osećaj nestao. Džesi je samo bio Džesi, pokušavao je da zaštiti sopstvenu predstavu o sebi, onako kako svi razumni ljudi rade ne bi li uveče mogli mirno da usnu. Oduvek joj se dopadao zbog njegove inteligencije, ali u ovakvoj situaciji inteligencija je mogla da bude dosadna. Ljude kao što je Džesi - i ona sama -učili su celog života da je dobro biti predan i aktivan. Ponekad moraš da povrediš sebe - i to gadno - kako bi ustanovio da bi bolje bilo da legneš u visoki korov i otežeš. Njegove klopke bile su motivisane dobrotom, ali su i dalje bile klopke. On nije hteo da je pusti da umakne.

„Džesi“, reče ona, „ni ti ni ja nismo želeli ovu bebu. Dogovorili smo se oko pilule kako do bebe ne bi ni došlo. Ti ni najmanje nisi odgovoran.“

„Ali...“

„Ne, Džesi“, reče ona, sasvim čvrsto.

On uzdahnu.

„Hoćeš li mi se javiti kada se budeš smestila?“

„Mislim da hoću.“

„Nameravaš li i dalje da se vratiš na fakultet?“

„Jednog dana. Preskočiću jesenji semestar. Možda ću da pređem na vanredne studije.“

„Freni, ako ti zatrebam, znaš gde sam. Ne bežim.“

„Znam to, Džesi.“

„Ako ti treba kinta...“

„Da.“

„Javi se. Neću da te presiram, ali... voleo bih da te vidim.“

„U redu, Džesi.“

„Zbogom, Fren.“

„Zbogom.“

Kada je spustila slušalicu, to opraštanje joj je izgledalo isuviše konačno, a razgovor nedovršen. Shvatila je i zbog čega. Nisu pridodali „Volim te“, i prvi put su tako uradili. Zbog toga se rastužila i rekla sebi da ne treba da tuguje, ali to joj nimalo nije pomoglo.

Poslednji poziv usledio je oko podneva, kada ju je pozvao otac. Prekjuče su ručali zajedno i on joj je rekao da je zabrinut zbog načina na koji Karla sve to prima. Prošlu noć nije provela u postelji, već u salonu, gde je razgledala stare rodoslove. Ušao je tamo oko pola dvanaest da je upita kad će na spavanje. Kosa joj je bila raspuštena, padala joj je preko ramena i gornjeg dela spavaćice i Piter je rekao da je izgledala pomalo mahnito, kao da nije sasvim u dodiru sa stvarnošću. Ta teška knjiga bila joj je u krilu i ona nije čak ni podigla pogled prema njemu, samo je nastavila da okreće stranice. Kazala je da joj se ne spava. Ostaće još neko vreme budna. Bila je prehlađena, rekao je Piter kćerki dok su sedeli u separeu u kafani „Ručak na ćošku“, gde su više gledali u hamburgere nego što su ih jeli. Imala je kijavicu. Kad ju je Peter pitao da li je za čašu vrućeg mleka, nije mu ni odgovorila. Juče ujutru ju je zatekao kako spava u fotelji, sa knjigom u krilu.

Kada se konačno probudila, izgledala je bolje, prisebnije, ali prehlada joj se pogoršala. Nije pristala na predlog da pozovu doktora Edmontona, rekavši da je samo prehladila grudi. Namazala je grudi „viksom“ i stavila tamo parče flanelske tkanine, tako da joj se činilo da su joj sinusi već prohodniji. Ali Piteru se nije dopalo kako je izgledala, kazao je on Freni. Iako je odbila da mu dozvoli da joj izmeri temperaturu, činilo mu se da joj je ona za nekoliko stepeni povišena.

Danas je pozvao Fren odmah posle početka prve gromovne oluje. Oblaci, ljubičasti i crni, nagomilali su se nemo iznad luke i počela je kiša, isprva blaga, a zatim pravi pljusak. Dok su razgovarali, gledala je kroz prozor i videla kako se munje zabadaju u vodu iza lukobrana, i kad god bi se to dogodilo, na liniji bi se začulo grebuckanje, nalik na gramofonsku iglu na ploči.

„Danas je u krevetu“, rekao je Piter. „Konačno je pristala da dozvoli Tomu Edmontonu da je pregleda.“

„Je li već bio?“

„Samo što je otišao. On misli da je zakačila grip.“

„O, gospode“, reče Freni i zatvori oči. „To nije šala za ženu njenih godina.“

„Ne, nije.“ On zastade. „Sve sam mu rekao, Freni. O bebi, o svađi između tebe i Karle. Tom o tebi vodi računa otkad si i sama bila beba, i ume da ćuti. Hteo sam da znam da li je sve to moglo da dovede do ovoga. Rekao je da nije. Grip je grip.“

„Ko je kriv za grip?“, reče Fren sumorno.

„Molim?“

„Nema veze“, reče Fren. Njen otac je bio neverovatno širokih pogleda, ali nije bio ljubitelj grupe AC/DC.¹² „Nastavi.“

„Pa, dušo, nema tu još bog zna čega. Rekao je da ga u okolini ima poprilično. Neki izuzetno gadan soj. Čini se da se doselio s juga i Njujork je preplavljen njime.“

„Ali čitava noć provedena u salonu...“ zausti ona sumnjičavo.

„U stvari, rekao je da je to što se nalazila u uspravnom položaju verovatno bilo bolje za njena pluća i bronhije. Nije rekao više ništa, ali Alberta Edmonton je član svih organizacija kojima pripada i Karla, tako da nije ni morao. Obojica smo znali da je prosto tražila nešto slično, Fren. Ona je predsednica Gradskog istorijskog komiteta, provodi dvadeset sati nedeljno u biblioteci, sekretarka je Ženskog kluba i Kluba ljubitelja književnosti, vodila je ovde u gradu Marš za bebe¹³ pre nego što je Fred umro, a prošle zime se poduhvatila i Fondacije za srce, pride. Povrh svega toga, trudila se i da pojača interesovanje za Rodoslovsko društvo južnog Mejna. Iscrpljena je, istrošena. I to je delimično razlog za način na koji je prasnula na tebe. Edmonton je rekao samo da je bila potpuno otvorena za prvi zloćudni bacil na koji naiđe. Više od toga nije ni morao da kaže. Freni, ona stari, a ne želi to. Više radi nego ja.“

„Koliko je bolesna, tata?“

„U krevetu je, pije sokove i uzima pilule koje joj je Tom prepisao. Ja sam uzeo slobodan dan, a gospođa Halidej će doći sutra da posedi sa njom. Hoće da joj dođe gospođa Halidej kako bi njih dve mogle da smisle program za julski sastanak Istorijskog društva.“ On šumno uzdahnu i munja ponovo zagreba po liniji. „Ponekad pomislim da želi da umre usred posla.“

Fren bojažljivo reče: „Misliš da bi joj smetalo kad bih ja...“

„Sada bi. Ali daj joj malo vremena, Fren. Predomisliće se ona već.“ Sada, četiri sata kasnije, dok je vezivala maramu za kišu preko kose, zapitala se hoće li se njena majka zaista predomisliti. Možda, ako ona da bebu na usvajanje, niko u gradu za to nikada i ne sazna. Ali tako nešto je bilo malo verovatno. U malim varošima ljudi njuše vetar veoma osetljivim nosevima. A naravno, ako bebu zadrži... ali, ona svakako nije pomišljala na to, je l’ da? Je l' da?

Osećala je kako je osećaj krivice prožima dok je oblačila laki mantil. Njena majka je bila iscrpljena, naravno. Fren je to primetila kada se vratila kući s koledža, pa su se njih dve poljubile u obraz. Karla je imala podočnjake, koža joj je izgledala previše žuto, a sede u njenoj kosi, koja je oduvek bila uredna kao da je upravo izašla s frizeraja, vidno su napredovale uprkos farbanju od trideset dolara. Ali ipak...

Pohisterisala je, apsolutno pohisterisala. A Freni je preostalo da se pita kako će tačno da proceni sopstvenu odgovornost ukoliko se grip njene majke bude pretvorio u upalu pluća, ili ako ona bude pretrpela nekakav nervni slom. Ili, ako čak bude umrla. Bože, kako grozna pomisao. To se ne sme dogoditi, molim te, bože, ne, naravno da ne. Lekovi koje uzima srediće već to, a kada joj Freni jednom nestane iz vidokruga i nastavi tiho da glumi inkubator za svog malog neznanca u Somersvortu, njena majka će se oporaviti od udarca koji je bila primorana da pretrpi. Ona će...

Telefon zazvoni.

Za trenutak ga je gledala belo, a napolju su zapalacale nove munje, posle kojih je usledio prasak groma toliko blizu i toliko žestoko da se trgla i poskočila.

Driiing, driiing, driiing.

Ali ona je već obavila svoja tri razgovora, ko bi to još mogao biti? Debi nije morala da je ponovo zove, a nije verovala ni da bi Džes to uradio. Možda su to zvali iz igre „Telefonom do dolara.“ Ili je reč o prodavcu aparata za pripremanje salate. Možda je to ipak bio Džesi, u poslednjem pokušaju da je urazumi.

Dok je prilazila slušalici, bila je sigurna da je to zove otac i da su vesti gore nego pre. Pita, rekla je ona sebi. Odgovornost je pita. Deo odgovornosti otpada na sav taj njen dobrotvorni rad, ali samo se zavaravaš ako misliš da i sama nećeš morati da odsečeš veliko, sočno parče za sebe. I pojedeš svaki zalogaj.

„Alo?“

Načas se nije čulo ništa osim tišine i ona se namršti, zbunjena, pa ponovo reče „alo.“

Tada njen otac reče: „Fren?“ i oglasi se čudnim zvukom, kao da guta knedlu. „Freni?“ Ponovo to gutanje knedle i Fren shvati sa novim užasom da njen otac suzbija suze. Jedna ruka prikrala joj se do grla i tamo ščepala čvor marame.

„Tata? Šta je bilo? Je li to zbog mame?“

„Freni, moram da dođem po tebe. Ja... samo ću navratiti da te pokupim. Tako ću da uradim.“

„Je li mama dobro?“ vrisnu ona u mikrofon slušalice. Grom ponovo puče iznad „Harborsajda“ i uplaši je tako da je zaplakala. „Reci mi, tata!“

„Gore joj je, to je sve što znam“, reče Piter. „Oko sat pošto sam s tobom razgovarao, stanje joj se pogoršalo. Temperatura joj je porasla. Počela je da bulazni. Pokušao sam da dobijem Toma... a Rejčel je rekla da je izašao, da su mnogi ljudi veoma bolesni... pa sam onda pozvao bolnicu Sanford, da bi mi oni rekli kako su im kola hitne pomoći na terenu, i jedna i druga, ali će pridodati Karlu na spisak. Na spisak, Freni, kakav je kog đavola taj spisak, iz čista mira? Poznajem Džima Voringtona, on vozi jedna kola hitne iz Sanforda, i osim ako na devedesetpetici nema nekog sudara, po čitav dan sedi i igra remi. Kakav sad pa spisak?“ Samo što nije urlao.

„Smiri se, tata. Smiri se. Smiri se.“ Ponovo joj grunuše suze i ruka joj pusti čvor marame, pa joj se podiže do očiju. „Ako je još tamo, bolje je sam odvezi.“

„Ne... ne, bili su pre petnaestak minuta. I zaboga, Freni, u tim kolima hitne pomoći pozadi je bilo njih šestoro. Među njima i Vil Ronson, vlasnik apoteke. A Karla... tvoja mati... malo se povratila dok su je smeštali unutra i samo je ponavljala: ’Ne mogu da dođem do daha, Pitere, ne mogu da dođem do daha, zašto ne mogu da dišem?’ O, bože“, završi on napuklim, dečjim glasom koji je uplaši.

„Tata, jesi li u stanju da voziš? Možeš li da se dovezeš ovamo?“

„Da“, reče on. „Da, naravski.“ Činilo se da se malo pribrao.

„Biću na prednjoj verandi.“

Spustila je slušalicu i brzo sišla niz stepenice, sa drhtavicom u kolenima. Na verandi je videla da se, i pored kiše koja je i dalje padala, oblaci tog poslednjeg gromovnog pljuska već razilaze i da se kroz njih probija sunce kasnog popodneva. Automatski je pogledom potražila dugu i ugledala je, daleko iznad vode, magličasti i mistični srp. Krivica ju je grizla i gnjavila, osećala je krznata telašca u stomaku, zajedno sa onim drugim stvorenjem tamo, i ponovo je zaplakala.

Jedi svoju pitu, kazala je sebi dok je čekala da joj otac stigne. Ukus joj je grozan, pa zato jedi svoju pitu. Možeš da se poslužiš još jednom, dvaput čak. Jedi svoju pitu, Freni, do poslednjeg zalogaja.

21.

Stju Redman je bio uplašen.

Gledao je kroz rešetke prozora svoje nove sobe u Stovingtonu, u državi Vermont, i ispod sebe video mali grad, minijaturne oznake benzinske pumpe, nekakvu fabriku, glavnu ulicu, reku, petlju autoputa, a iza petlje granitnu kičmu krajnjeg zapada Nove Engleske - Zelene planine.

Bio je uplašen zato što je ovo više ličilo na zatvorsku ćeliju nego na bolničku sobu. Bio je uplašen zato što je Denindžer nestao. Nije video Denindžera otkad se čitav taj ludački cirkus iz Atlante preselio ovamo. I Dic je nestao. Stju je pomislio da su Denindžer i Dic bolesni, možda već i mrtvi.

Neko je zeznuo stvar. Ili je bilo to, ili je bolest koju je Čarls D. Kempion doneo u Arnet bila daleko zaraznija nego što je iko mogao da pretpostavi. Kako god bilo, integritet Centra za zarazne bolesti u Atlanti bio je narušen i Stju je mislio da svi koji su tamo bili sada imaju priliku da iz prve ruke istražuju virus koji su nazvali A-prajm ili supergrip.

Ovde su ga još ispitivali, ali činilo se da to rade nesistematski. Bili su aljkavi po pitanju rasporeda. Beležili su rezultate i on je podozrevao kako ih neko pogleda načas, zavrti glavom, a onda ubaci u najbližu seckalicu za dokumenta.

Ali, to nije bilo ono najgore. Najgore je bilo oružje. Bolničarke koje su ulazile po njegovu krv, pljuvačku ili mokraću sada je uvek pratio vojnik u belom odelu, a taj vojnik je imao pištolj u plastičnoj kesi. Kesa je bila pričvršćena za ručni zglob kod vojnikove desne rukavice. Pištolj je bio vojna četrdesetpetica i Stju nije nimalo sumnjao da bi ta četrdesetpetica, ukoliko bi on samo pokušao sa nekom od onih igara koje je igrao sa Dicom, pocepala kraj kese u zadimljene, zapaljene froncle, i tu bi za Stjua Redmana bio kraj.

Ako sada sve rade samo automatski, onda je on postao potrošna roba. To što je zatvoren bilo je loše. Ali to što je bio i zatvoren i potrošan... to je bilo veoma loše.

Sada je svake večeri veoma pažljivo gledao vesti u šest. Ljudi koji su pokušali da izvrše puč u Indiji bili su nazvani „stranim agitatorima“ i streljani. Policija je još tragala za čovekom ili ljudima koji su juče digli u vazduh elektranu u Laramiju, u državi Vajoming. Vrhovni sud je odlučio sa 6 glasova prema 3 da osvedočeni homoseksualci ne smeju dobiti otkaz iz javne službe. I prvi put, počele su da provejavaju još neke stvari.

Funkcioneri Komisije za atomsku energiju u srezu Miler, u Arkanzasu, porekli su da postoji ikakva šansa da dođe do topljenja reaktora. Atomska centrala u gradiću po imenu Fuk, pedesetak kilometara od granice sa Teksasom, imala je manje probleme sa strujnim kolima u opremi koja kontroliše ciklus hlađenja, ali nije bilo nikakvog razloga za uzbunu. Vojne jedinice u toj oblasti bile su samo mera predostrožnosti. Stju se zapitao šta bi to vojska uradila iz predostrožnosti, ako bi reaktor u Fuku zaista pretrpeo Kineski sindrom. Pomislio je da je vojska u jugozapadnom Arkanzasu možda zbog sasvim drugačijih razloga. Fuk i nije bio toliko daleko od Arneta.

U drugom prilogu javljeno je kako se epidemija gripa na Istočnoj obali nalazi u ranoj fazi - bio je to ruski soj, koji nije trebalo da brine nikoga osim onih veoma starih i veoma mladih. Razgovarali su sa nekim umornim njujorškim doktorom u hodniku bolnice Mersi u Bruklinu. On je rekao da je grip izuzetno uporan za Ruski-A i podsticao je gledaoce da nabave vitamine i lekove protiv gripa. Onda je najednom počeo da priča nešto drugo, ali zvuk je nestao i moglo se samo videti kako mu se usne pomeraju. Slika se vratila spikeru u studiju koji je rekao: „Postoje izveštaji o žrtvama u Njujorku koje su rezultat ove najnovije epidemije gripa, ali dodatni uzroci kao što je urbano zagađenje, a možda čak i virus SIDE bili su prisutni kod mnogih takvih fatalnih slučajeva. Državni službenici zaduženi za zaštitu zdravlja naglašavaju da je ovo Ruski-A grip, nimalo opasniji od svinjskog. U međuvremenu, stari saveti su ujedno i dobri saveti, kako lekari kažu: ostanite u krevetu, odmarajte se što više, pijte tečnosti i uzimajte aspirine za temperaturu.“

Spiker se ohrabrujuće osmehnuo... a neko je izvan kadra kinuo.

Sunce je sada dodirivalo horizont, bojeći ga u zlato koje će se ubrzo pretvoriti u crvenu i tamnonarandžastu boju. Noću mu je bilo najgore. Prevezli su ga avionom u deo zemlje koji mu je bio stran, a noću mu je nekako delovao još više strano. U ovo doba ranog leta, količina zelenila koje je video kroz svoj prozor izgledala je nenormalno, preterano, pomalo zastrašujuće. Nije imao prijatelja; koliko je mogao da zna, svi ljudi koji su bili sa njim u avionu kada je ovaj poleteo iz Brejntrija za Atlantu sada su bili mrtvi. Bio je okružen automatima koji su mu uzimali krv pod pretnjom pištoljem. Plašio se za svoj život, iako se i dalje osećao dobro, tako da je počeo da veruje kako neće zakačiti To, šta god To bilo.

Zamišljen, Stju se zapita da li bi nekako mogao da pobegne odatle.

22.

Kada je Krajton 24. juna ušao, zatekao je Starkija kako gleda u monitore, sa rukama na leđima. Video je kako starome na desnoj šaci svetluca prsten sa Vest Pointa i osetio je talas sažaljenja prema njemu. Starki je deset dana opstajao samo zahvaljujući pilulama i bio je blizu neizbežnog sloma. Ali, pomislio je Krajton, ako su njegove sumnje u vezi sa telefonskim pozivom bile tačne, onda se pravi slom već dogodio.

„Lene“, reče Starki, kao da se iznenadio. „Lepo od tebe što si navratio.“ „De nada", reče Krajton sa osmejkom.

„Znaš ko je to bio na telefonu?“

„Znači, stvarno je bio on?“

„Predsednik, da. Smenjen sam. Korumpirani političar me je smenio, Lene. Naravno, znao sam da to sledi. Ali, svejedno boli. Boli đavolski. Boli kad to uradi taj iscereni, srdačni džak govana.“

Len Krajton klimnu.

„Pa“, reče Starki i pređe rukom preko lica. „Gotovo je. Ne može se vratiti u pređašnje stanje. Sad si ti glavni. Traži da iz ovih stopa odeš u Vašington. Stajaćeš pred njim na tepihu, ima da te rasturi tako da nećeš znati gde se nalaziš, ali ti samo stoj tamo, govori da, ser’ i trpi. Spasli smo što se dalo spasti. Dovoljno je. Ubeđen sam da je dovoljno.“

„Ako je tako, ova zemlja bi trebalo da klekne pred tobom.“

„Držao sam ruku na ručici za gas koliko god sam mogao, Lene, iako me je pekla... držao sam je.“ Govorio je sa tihom žestinom, ali oči su mu odlutale natrag do monitora i usta su mu na tren slabašno uzdrhtala. „Ne bih to mogao da nije bilo tebe.“

„Pa, Bili... znamo se mi već dosta dugo, zar ne?“

„Nego šta, vojniče. Sad - slušaj. Jedna stvar je najvažnija od svega. Moraš da se vidiš sa Džekom Klivlendom čim budeš ugrabio priliku. On zna koga imamo iza obe zavese, i gvozdene i one od bambusa. Zna kako da stupi u kontakt s njima i neće prezati od onoga što mora da se uradi. On zna da to mora da bude brzo.“

„Ne razumem, Bili.“

„Moramo pretpostaviti najgore“, reče Starki i na licu mu se pojavi čudan kez. Gornja usna mu se izdigla i nabrala nalik na gubicu psa koji štiti dvorište na imanju. On pokaza prstom na listove žutog pelira na stolu. „Sada se otelo kontroli. Pojavilo se u Oregonu, Nebraski, Luizijani, na Floridi. Prvi slučajevi su zabeleženi u Meksiku i Čileu. Kada smo izgubili Atlantu, ostali smo bez trojice ljudi koji su bili najsposobniji da se bave tim problemom. Nismo ostvarili nikakav napredak sa gospodinom Stjuartom „Princom“ Redmanom. Znaš li da su mu čak ubrizgali Plavi virus? Mislio je da mu daju sedativ. Ubio ga je, a niko pojma nema kako. Da imamo šest nedelja na raspolaganju, možda bismo uspeli da provalimo u čemu je fora. Ali, nemamo ih. Priča o gripu je najbolja, ali ključno je - ključno - da druga strana nikada u tome ne prepozna veštačku situaciju koja je nastala u Americi. Ko zna šta bi im sve palo na pamet.

Klivlend ima između osam i dvadeset ljudi u SSSR-u, i između pet i deset u svakoj od njegovih evropskih satelitskih zemalja. Čak ni ja ne znam koliko ih ima u Crvenoj Kini.“ Starkijeva usta su ponovo drhtala. „Kada se danas po podne budeš video s Klivlendom, treba samo da mu kažeš Rim pada. Nećeš to zaboraviti?“

„Neću“, reče Len. Osećao je čudnu hladnoću na usnama. „Zar zaista misliš da će to učiniti? Ti muškarci i žene?“

„Naši ljudi su dobili epruvete pre nedelju dana. Oni misle da su u njima radioaktivne čestice koje treba da prate naši sateliti ’Nebeske krstarice’. I to je sve što treba da znaju, Lene, zar ne?“

„Da, Bili.“

„A ako stanje postane još... gore, niko nikada neće saznati za to. Projekat Plavo je ostao zaštićen sve do samog kraja, sigurni smo u to. Neki novi virus, mutacija... naši neprijatelji mogu posumnjati, ali neće imati dovoljno vremena. Udelimo ovo svima, Lene.“

„Da.“

Starki je ponovo gledao u monitore. „Kćerka mi je pre nekoliko godina poklonila knjigu pesama. Napisao ih je neki Jits. Rekla je da bi svaki vojnik trebalo da čita Jitsa. Mislim da je to bila neka vrsta njene šale. Jesi li ti ikada čuo za Jitsa, Lene?“

„Mislim da jesam“, reče Krajton, pomislivši da kaže Starkiju kako se ime tog čoveka izgovara Jejts, da bi zatim odustao od toga.

„Pročitao sam svaki stih“, reče Starki dok je zurio u večitu tišinu kafeterije. „Uglavnom zato što je ona mislila da neću. Pogrešno je kad postaneš preterano predvidiv. Nisam razumeo mnogo od toga - mislim da je taj bio nekakav ludak - ali pročitao sam. Čudna poezija. Nije se uvek rimovala. Ali u toj knjizi postoji jedna pesma koju nikada nisam uspeo da istisnem iz glave. Kao da je taj čovek opisao sve ono čemu sam posvetio život, svu tu beznadežnost i prokletu plemenitost. Rekao je da se sve rastače. Rekao je da se stožer ne drži. Verujem da je hteo da kaže kako sve na kraju poludi, Lene. Mislim da je to hteo da kaže. Jits je znao da pre ili kasnije sve što postoji poludi, makar ne znao ništa drugo.“

„Da, ser“, reče Krajton tiho.

„Kad sam prvi put to pročitao, naježio sam se od kraja, i ježim se i sada. Znam taj deo napamet. ’Koja se to gruba zver, čiji je sat najzad kucnuo, vuče prema Vitlejemu da se tamo rodi?’“

Krajton je nemo stajao. Nije znao šta da kaže.

„Zver nailazi“, reče Starki, okrenuvši se. Plakao je i cerio se. „Nailazi, i mnogo je grublja nego što je taj Jits ikada mogao da zamisli. Sve se rastače. Naš posao je da držimo što više toga možemo, onoliko dugo koliko možemo.“

„Da, ser“, reče Krajton i prvi put oseti da su ga i samog suze zapekle u očima. „Da, Bili.“

Starki pruži ruku i Krajton je uze obema svojima. Starkijeva ruka bila je stara i hladna, kao zmijski svlak u kojem je uginula neka mala prerijska životinja, ostavivši sopstveni krhki skelet unutar reptilske ljušture. Suze se preliše preko donjih kapaka Starkijevih očiju i pocureše mu niz brižljivo izbrijane obraze.

„Moram da završim nešto“, reče Starki.

„Da, ser.“

Starki skinu prsten Vest Pointa sa desne i burmu s leve ruke. „Za Sindi“, reče on. „Za moju kćerku. Postaraj se da ih dobije, Lene.“

„Hoću.“

Starki priđe vratima.

„Bili?“ doviknu Len Krajton za njim.

Starki se okrenu.

Krajton je stajao pravo kao strela, i suze su mu i dalje tekle niz obraze. Salutirao mu je.

Starki mu uzvrati salutiranjem, a onda izađe na vrata.

Lift je efikasno zujao i obeležavao spratove. Alarm je počeo da trubi -žalostivo, kao da nekako zna da upozorava na situaciju koja je već postala izgubljena stvar - kada je svojim specijalnim ključem gore otvorio vrata da bi ušao u deo sa voznim parkom. Starki je zamišljao da ga Len Krajton posmatra na nizu monitora kako bira džip, a onda se vozi po pustinjskom tlu prostranog poprišta ispitivanja, pa kroz kapiju obeleženu kao ZONA VISOKE BEZBEDNOSTI ULAZ ZABRANJEN BEZ POSEBNE DOZVOLE. Stražarska mesta su ličila na kabine za naplatu drumarine. Tamo je još bilo ljudstva, ali vojnici iza žućkastog stakla bili su mrtvi i brzo su se mumifikovali u suvoj pustinjskoj vrelini. Kabine su bile otporne na metke, ali ne i na bacile. Njihove staklaste i upale oči prazno su zurile u Starkija dok je vozio kraj njih, jedina stvar u pokretu na isprepletanim zemljanim putevima između prefabrikovanih kućica od talasastog lima i niskih zgrada od peščara.

Zaustavio se ispred zdepastog bunkera na čijim je vratima stajao znak sa natpisom PRISTUP APSOLUTNO ZABRANJEN BEZ DOZVOLE A-1-A. Upotrebio je jedan ključ da bi ušao i drugi da bi pozvao lift. Jedan stražar, mrtav kao ekser i krut kao žarač, buljio je u njega iz svoje staklene kabine obezbeđenja levo od vrata lifta. Kada je lift stigao i kad su se vrata otvorila, Starki je brzo stupio unutra. Kao da je osećao pogled mrtvog stražara na sebi, laki teret očiju nalik na dva prašnjava kamena.

Lift se obrušio toliko brzo da mu se želudac okrenuo. Zvonce se tiho oglasilo kada se lift zaustavio. Vrata su kliznula i otvorila se, a slatki zadah raspadanja dočekao ga je kao laki šamar. Nije bio previše jak zato što su prečiščivači vazduha još radili, ali čak ni prečišćivači nisu mogli u potpunosti da odagnaju taj smrad. Kad čovek umre, hoće da znaš za to, pomisli Starki.

Desetak tela ležalo je ispred lifta. Starki krenu između njih, trudeći se da ne nagazi na voštanu šaku u raspadanju, ili da se ne saplete o opruženu nogu. Mogao bi zbog toga da vrisne, a on to nipošto nije želeo da uradi. Ne valja da vrištiš u grobnici pošto od zvuka tog vriska možeš da poludiš, a on se upravo tu i nalazio: u grobnici. Ličila je na bogato finansirani naučno-istraživački projekt, ali sada je zapravo bila grobnica.

Vrata lifta kliznuše i zatvoriše se za njim; začu se zujanje kada je kabina automatski krenula uvis. Starki je znao da se ona neće ponovo spustiti osim ako je neko drugi ne bude pokrenuo ključem; čim je integritet baze bio narušen, računari su sve liftove prebacili na program opšteg sprečavanja zaraze. Zbog čega su ti jadni muškarci i žene ležali tu? Očito, nadali su se da će računari da zajebu stvar kod prelaska na proceduru za slučaj opasnosti. Zašto ne? Tu je čak bilo izvesne logike. Sve ostalo je bilo sjebano.

Starki pođe hodnikom koji je vodio u kafeteriju, praćen šupljim batom sopstvenih potpetica. Gore, neonke usađene u dugačke nosače nalik na naopako izvrnute tacne za kocke leda sijale su oštrim svetlom koje nije bacalo senke. Bilo je tamo još leševa. Muškarac i žena bez odeće, sa rupama u glavama. Pojebali su se, pomisli Starki, da bi onda on pucao u nju, pa u sebe. Ljubav među virusima. Pištolj, vojnička četrdesetpetica, još mu je bio stegnut u ruci. Pločice na podu bile su šarene od krvi i sive tvari koja je ličila na ovsenu kašu. On oseti strašan i milostivo prolazan poriv da se sagne i dotakne grudi mrtve žene, da ustanovi jesu li jedre ili mlitave.

Dalje niz hodnik, jedan čovek je sedeo leđima oslonjen o zatvorena vrata, sa znakom koji je pertlom privezao sebi oko vrata. Brada mu je klonula napred, zaklonivši ono što je tamo bilo napisano. Starki zavuče prste čoveku ispod brade i gurnu mu glavu unazad. Kada je to učinio, očne jabučice mrtvaca upadoše u glavu praćene tihim mesnatim udarcem. Reči na znaku bile su ispisane crvenim markerom. SAD ZNATE DA RADI, pisalo je. IMATE LI NEKIH PITANJA?

Starki čoveku pusti bradu. Glava mu ostade zabačena pod krutim uglom, tamnim očnim dupljama ushićeno zagledana uvis. Starki uzmače za korak. Ponovo je plakao. Pretpostavljao je da plače zato što nema više ama baš nikakvih pitanja.

Vrata kafeterije bila su poduprta kako bi ostala otvorena. Ispred njih je stajala velika oglasna tabla od plute. Starki vide da je 20. juna trebalo da se održi utakmica kuglaške lige. „Mračni vrljavci“ protiv „Nepogrešivih strelaca“, za šampionat Projekta. Takođe, Ani Flos je za 9. jul trebao prevoz do Denvera ili Boldera. Podelila bi vožnju i troškove. Takođe, Ričard Bets je hteo da pokloni umiljatu štenad, poluovčara i polubernardinaca. Takođe, u kafeteriji su se održavala nedeljna bogosluženja za pripadnike svih veroispovesti.

Starki je pročitao sve oglase na tabli, a onda ušao unutra.

Tu je smrad bio gori - pored leševa, osećala se i užegla hrana. Starki se obazre oko sebe s tupim užasom.

Neki od njih kao da su gledali u njega.

„Ljudi...“ reče Starki, a onda se zagrcnu. Pojma nije imao šta je hteo da kaže.

Polako je prišao mestu gde je Frenk D. Brus ležao sa licem u čorbi. Gledao je nekoliko trenutaka odozgo u Frenka D. Brusa. Onda je povukao glavu Frenka D. Brusa uvis za kosu. Činija se podigla za njim, zalepljena za njegovo lice odavno zgusnutom čorbom, i Starki zgroženo poče da udara po njoj sve dok je konačno nije odvalio. Činija pade na pod, naopako. Čorba se još najvećim delom držala za lice Frenka D. Brusa kao plesnivi želatin. Starki izvuče maramicu i obrisa to lice što je bolje mogao. Činilo se da su oči Frenka D. Brusa slepljene čorbom, ali Starki se suzdržao da mu ne obriše kapke. Plašio se da Frenku D. Brusu oči ne upadnu natrag u lobanju, kao oči onog čoveka sa znakom. Još se više plašio da se kapci, oslobođeni lepka koji ih je držao, ne smotaju uvis kao roletne. A najviše se plašio izraza koji bi mogao da zatekne u očima Frenka D. Brusa.

„Vojniče Brus“, reče Starki tiho, „na mestu voljno!“

On pažljivo stavi maramicu preko lica Frenka D. Brusa. Ona se tamo zalepi. Starki se okrenu i izađe iz kafeterije dugim, ravnomernim koracima, kao da maršira na paradi.

Na pola puta do lifta, on naiđe na čoveka sa znakom oko vrata. Starki sede kraj njega, olabavi kaiš na dršci svog pištolja i stavi cev oružja u usta.

Kada se pucanj začuo, bio je prigušen i lišen dramatike. Nijedan leš nije obratio ni najmanju pažnju na to. Prečišćivači vazduha postarali su se za oblačič dima. U utrobi Projekta Plavo zavladala je tišina. U kafeteriji, Starkijeva maramica odlepila se od lica vojnika Frenka D. Brusa i odlelujala na pod. To Frenku D. Brusu kao da nije ni najmanje smetalo, ali Len Krajton je shvatio da sve češće i češće gleda u monitor na kojem se Brus video, začuđen zbog toga što Bili nije čoveku obrisao čorbu iz obrva, kad je već bio tamo. Vrlo brzo, on će morati da se sretne sa predsednikom Sjedinjenih Država, ali čorba skorena u obrvama Frenka D. Brusa brinula ga je više od toga. Mnogo više.

23.

Rendal Fleg, mračnjak, hodao je na jug putem broj 51 i osluškivao noćne zvuke s obe strane tog uskog druma koji će ga pre ili kasnije iz Ajdaha odvesti u Nevadu. Iz Nevade bi mogao da ode bilo gde. Od Nju Orleansa do Nogalesa, od Portlenda u Oregonu do Portlenda u Mejnu, bila je to njegova zemlja, i niko je nije bolje poznavao niti više voleo od njega. Znao je kuda drumovi vode i koračao je njima noću. Sada, jedan sat pred zoru, nalazio se negde između Grasmera i Ridla, zapadno od Tvin Folsa, i dalje severno od Rezervata „Pačja dolina“ koji se prostirao preko dve države. I nije li to bilo baš dobro?

Hodao je brzo, a izlizane potpetice čizama lupkale su po asfaltu druma, i ako bi se na horizontu pojavili farovi automobila, on bi se povukao dalje i dalje, preko rastresite zemljane bankine do visoke trave u kojoj se kuće noćne bube... a kola bi prošla kraj njega, vozač bi možda osetio blagu jezu kao da je prošao kroz džep hladnog vazduha, njegova usnula žena i deca nelagodno bi se promeškoljili u snu, kao da ih je sve u istom trenutku dodirnuo ružan san.

Išao je na jug, na jug putem broj 51, a izlizane potpetice njegovih špicastih kaubojskih čizama lupkale su po asfaltu, visok muškarac neodređenih godina u izbledelim farmerkama sa nitnama i jakni od teksas platna. U džepovima je imao pedeset različitih međusobno suprotstavljenih štiva - pamfleta za sva vremena, retorike za svačiji um. Kada vam taj čovek pruži traktat, uzmete ga bez obzira na to o čemu je reč: o opasnosti od atomskih električnih centrala, ulozi koju međunarodni jevrejski kartel igra u zbacivanju sa vlasti prijateljskih vlada, kokainskoj vezi između CIA-e i Kontrasa, sindikatima poljoprivrednih radnika, Jehovinim svedocima (Ako možete na svih ovih deset pitanja odgovoriti „Da!“, SPASENI ste!), pokretu crnaca za Militantnu jednakost, kodeksu Klana. Imao ih je sve, i još više od toga. Sa obe strane jakne od teksasa, imao je na grudima po bedž. Desno je bilo žuto lice s osmehom. Levo, svinja sa policijskom kapom na glavi. Ispod toga je bilo ispisano crvenim slovima koja su curela tako da podsećaju na krv: KAKO VAM SE SVIĐA SVINJETINA?

Išao je dalje, bez zastajkivanja, ali pozoran za sve što je donosila noć. Oči su mu izgledale gotovo mahnito zbog svih tih noćnih mogućnosti. Na leđima je imao ruksak mladih izviđača, star i iskrzan. Na licu mu se videlo mračno veselje, a možda i u srcu, pomislili biste - i to s pravom. Bilo je to lice gnusno srećnog čoveka, lice koje je zračilo užasnom, zgodnom toplotom, lice od kojeg su se čaše s vodom lomile u rukama umornih kelnerica u krčmama za kamiondžije, lice zbog kojeg su mala deca naletala triciklom na plot, a potom trčala majkama i zavijala sa iverjem nalik na kočiće zabodenim u kolena. Bilo je to lice zbog kojeg je svaka rasprava u kafani o statističkom uspehu igrača bezbola morala da se izrodi u krvavu tuču.

Išao je na jug, negde na putu broj 51 između Grasmera i Ridla, sve bliži Nevadi. Uskoro će se ulogoriti i prespavati dan, da bi se probudio kad se približi veče. Čitaće dok mu se večera kuva iznad male logorske vatre bez dima, šta god bilo: reči iz nekog otrcanog džepnog porno romana bez korica, ili možda Mein Kampf ili strip R. Kramba, ili neke od jezikom mržnje zadojenih reakcionarnih novina kakve izdaju Prvi Amerikanci ili Sinovi rodoljuba. Kada je štampana reč bila posredi, Fleg nije birao šta čita.

Posle večere, ponovo bi krenuo dalje, na jug, tim izvrsnim drumom sa dve kolovozne trake koji proseca ovu zaboravljenu divljinu, osmatrajući, njušeći i osluškujući dok klima postepeno postaje sve suvlja, daveći sve osim žbunja žalfije i zakotrljanog korova, gledajući kako planine počinju da izbijaju iz zemlje kao kičme dinosaurusa. Sutra ili prekosutra zorom, preći će u Nevadu, najpre kod Ovihija, da zatim naiđe na Mauntin Siti, a u Mauntin Sitiju nalazi se čovek po imenu Kristofer Brejdenton koji će se pobrinuti za to da mu obezbedi čista kola sa čistim papirima, a onda će zemlja oživeti sa svim svojim veličanstvenim mogućnostima, političko telo sa mrežom puteva usađenom u kožu nalik na čudesne krvne sudove, spremne da povedu njega, tamnu česticu strane materije, svuda i bilo kuda - do srca, džigerice, mozga. On je bio tromb koji sebi traži pravo mesto, krhotina kosti u potrazi za mekim organom koji će probušiti, usamljena poludela ćelija koja traži sebi par - kako bi stvorili sebi dom i odgajili fini mali zloćudni tumor.

Gazio je teško dalje, dok su mu se ruke njihale kraj bokova. Znali su ga, dobro su ga znali, na skrivenim drumovima kojima putuju siromasi i ludaci, profesionalni revolucionari i oni koje su tako dobro naučili da mrze da im se mržnja vidi na licu poput zečje usne, oni koje ne želi niko osim njima sličnih, što ih dočekuju sa dobrodošlicom u jeftinim sobama sa sloganima i plakatima na zidovima, u podrumima gde odsečeni komadi cevi stoje u obloženim stegama dok se pune jakim eksplozivima, u zadnjim prostorijama gde se kuju ludački planovi: ubiti člana Kabineta, oteti dete visokog stranog gosta, ili upasti na sastanak upravnog odbora kompanije „Standard oil“ sa ručnim bombama i mašinkama i ubijati u ime naroda. Znali su ga tamo, i čak je i najluđi od njih mogao da gleda u njegovo mračno i iscereno lice samo izokola. Žene sa kojima je išao u postelju, čak i ako je snošaj za njih bio nešto jednako nehajno kao i uzimanje nečega za grickanje iz frižidera, primale su ga ukrućenog tela, okrenutog lica. Primale su ga jednako kao što bi primale ovna zlatnih očiju ili crnog psa - a posle svega, bilo bi im hladno, tako hladno, da su mislile da se nikada više neće ponovo zagrejati. Kada bi se pojavio na nekom sastanku, histerično brbljanje bi prestalo - ogovaranje, optužbe i protivoptužbe, ideološka retorika. Za trenutak bi zavladala mrtva tišina i oni bi počeli da se okreću prema njemu, a zatim dalje od njega, kao da im je došao sa nekom starom i strašnom mašinom uništenja u naručju, sa nečim hiljadu puta gorim od plastičnog eksploziva koji propali studenti hemije prave u podrumskim laboratorijama ili naoružanja kupljenog na crno od nekog pohlepnog narednika zaduženog za vojne viškove. Činilo se da im je dolazio sa uređajem zarđalim od krvi, konzervisanom vekovima u zaštitnom mazivu od krikova, ali sada ponovo spremnim, donetim na sastanak kao neki pakleni dar, rođendanska torta sa nitroglicerinskim svećama. A kada bi razgovor ponovo započeo, bio bi racionalan i disciplinovan - u meri u kojoj su ludaci za tako nešto kadri - i sve bi bilo dogovoreno.

Tabanao je dalje i čizme su mu bile komotne na nogama, udobno razgažene na odgovarajućim mestima. Njegove noge i te čizme bili su stari ljubavnici. Kristofer Brejdenton u Mauntin Sitiju poznavao ga je po imenu Ričard Fraj. Brejdenton je bio kondukter jedne od podzemnih železnica koje su prevozile begunce. Pet-šest različitih organizacija, od Vedermena do Brigade Gevara, staralo se da Brejdenton ima novca. On je bio pesnik koji je povremeno držao predavanja na Besplatnom univerzitetu ili putovao po zapadnim državama, Juti, Nevadi i Arizoni, razgovarao sa srednjoškolcima na časovima engleskog, zaprepašćujući dečake i (nadao se tome) devojčice iz srednje klase vestima o tome da je poezija još živa - u stanju narkolepsije, svakako, ali i dalje nekako jezivo životna. Sada je bio u svojim kasnim pedesetim, ali Brejdentona su izbacili sa jednog kalifornijskog koledža pre dvadeset i nešto godina zato što se previše združio sa SDS-om.¹⁴ Bio je uhapšen na Velikoj Čikaškoj Svinjskoj Konvenciji 1968, povezao se sa nizom radikalnih grupa, prigrlivši najpre njihovo ludilo, da bi ga ono zatim progutalo celog.

Mračnjak je hodao s osmehom. Brejdenton je predstavljao samo jedan kraj cevovoda, a bilo ih je na hiljade - cevi kroz koje su se ludaci kretali i nosili svoje knjige i bombe. Cevi su bile isprepletane, saobraćajni znaci skriveni, ali čitki za upućene. U Njujorku su ga znali kao Roberta Franka, i niko nikada nije osporio njegovu tvrdnju da je crnac, iako mu je koža bila veoma svetla. On i jedan crni veteran iz Vijetnama - crnac je bio ispunjen mržnjom više nego dovoljno da nadoknadi nogu bez koje je ostao - pobili su šest policajaca u Njujorku i Nju Džerziju.

U Džordžiji je bio Remzi Forest, daleki potomak Nejtana Bedforda Foresta, i u svom belom čaršavu učestvovao je u dva silovanja, kastraciji i spaljivanju crnačkog naselja udžerica. Ali to je bilo davno, početkom šezdesetih, u vrerne pokreta za građanska prava. Ponekad je mislio da je mogao da bude i rođen u toj neslozi. Svakako nije pamtio mnogo od onoga što mu se pre toga dešavalo, osim da je poreklom iz Nebraske i da je svojevremeno išao u srednju školu sa riđim, krivonogim dečakom po imenu Čarls Starkveder. Pamtio je bolje marševe za građanska prava iz 1960. i 1961. - premlaćivanja, noćne vožnje, crkve koje su eksplodirale kao da je neko čudo u njima postalo preveliko da bi moglo tu i da ostane. Sećao se da je 1962. odskitao do Nju Orleansa, i upoznao poremećenog mladića koji je delio traktate sa nalogom Americi da Kubu ostavi na miru. Taj mladić je bio izvesni gospodin Osvald, i on je uzeo neke Osvaldove traktate i još ih je nekoliko čuvao, veoma starih i izgužvanih, u jednom od svojih mnogobrojnih džepova. Bio je član stotinu različitih Komiteta za odgovornost. Hodao je među demonstrantima i protestovao protiv istih desetak kompanija u studentskim gradovima stotinu različitih koledža. Pisao je pitanja koja su najviše smetala onima na vlasti kada bi došli da drže predavanja, ali nikada ih sam nije postavljao; a ti trgovci vlašću mogli bi da u njegovom iscerenom, buktećem licu prepoznaju neki razlog za uzbunu i pobegnu sa podijuma. Isto tako, nikada nije govorio na javnim skupovima zato što bi mikrofoni zavrištali u histeričnom povratnom naboju i strujna kola bi se prekinula. Ali, on je pisao govore za one koji jesu govorili i u nekoliko navrata ti govori su se okončali neredima, prevrnutim kolima, studentskim štrajkovima i nasilnim demonstracijama. Neko vreme, početkom sedamdesetih, poznavao je čoveka po imenu Donald de Friz, i predložio je da De Friz sebe nazove Cinque. Pomogao je u kovanju planova čija je posledica bila otmica bogate naslednice¹⁵, i on je bio taj koji je predložio da tu naslednicu izlude umesto da je prosto predaju za otkupninu. Otišao je iz male kuće u Los Anđelesu u kojoj su De Friz i ostali nagrabusili manje od dvadeset minuta pre nego što je policija upala; odvukao se ulicom dok su njegove izobličene i prašnjave čizme lupkale po pločniku, sa vatrenim kezom na licu koji je nagonio majke da dograbe decu i odvuku ih u kuću, sa kezom od kojeg su trudnice osećale prerane kontrakcije. A kasnije, kada su pokupili nekoliko preostalih članova razbijene grupe, oni su znali samo da je sa grupom bio povezan još neko, možda neko važan, možda samo neko levo smetalo, čovek neodređenih godina, čovek zvani Pešak, ili ponekad Bauk.

Koračao je dalje ravnomernom brzinom koja je gutala kilometre i kilometre tla. Pre dva dana bio je u Laramiju, u Vajomingu, kao deo grupe za ekološke sabotaže koja je digla u vazduh elektranu. Danas je bio na drumu broj 51, između Grasmera i Ridla, i išao je u Mauntin Siti. Sutra će već biti na nekom drugom mestu. I bio je zadovoljniji nego ikada pre, zato što...

Stao je.

Zato što nešto nailazi. Osećao je to, gotovo da je mogao to da okusi u noćnom vazduhu. I mogao je da okusi, nešto čađavo i vrelo što je pristizalo odasvud, kao da bog priprema piknik na kojem će da izroštilja čitavu civilizaciju. Ćumur je već bio vreo, beo i paperjast spolja, crven kao oči demona unutra. Nešto ogromno, nešto sjajno.

Bližilo se vreme njegovog preobražaja. Rodiće se drugi put, biće istisnut iz izmučene pizde neke velike zveri boje peska čiji su trudovi već na delu, noge joj se sporo pomeraju dok krv rađanja kulja, a oči vrele kao sunca pilje u prazninu.

Bio je rođen kada su se vremena menjala, a sada će se ponovo promeniti. Osećalo se to u vetru, u vetru te blage večeri u Ajdahu.

Samo što nije kucnuo čas da se ponovo rodi. Znao je to. Zbog čega bi inače bio u stanju da koristi magiju?

Zatvorio je oči, vrelo lice je malo pridigao prema tamnom nebu koje se pripremalo za osvit. Usredsredio se. Osmehnuo. Prašnjave, izlizane potpetice njegovih čizama počeše da se odižu sa druma. Tri centimetra. Pet. Deset centimetara. Osmeh mu se raširio u kez. Sada je bio trideset centimetara u vazduhu. Na pola metra iznad tla, ostao je mirno da lebdi, dok je vetar podizao malo prašine sa druma pod njim.

Tada je osetio kako prvi centimetri zore prljaju nebo i ponovo se spustio. Još nije bio pravi čas.

Ali ubrzo će kucnuti i on.

On krenu dalje, isceren, u potrazi za mestom gde će prespavati dan. Ubrzo će kucnuti pravi čas, i za sada mu je bilo dovoljno što to zna.

24.

Dvojica čuvara su Lojda Henrejda, koga su lokalne novine nazivale „okorelim ubicom dečjeg lika“, vodila hodnikom krila sa maksimalnim obezbeđenjem u opštinskom zatvoru u Feniksu. Jednom od njih curelo je iz nosa, a obojica su izgledali kiselo. Drugi stanovnici tog krila priredili su Lojdu svoju verziju svečane parade. U „Maksu“, on je bio zvezda.

„Hejjj, Henrejde!“

„Samo napred, momče!“

„Kaži tužiocu da ti neću dozvoliti da ga središ ako me bude pustio!“

„Samo mirno, Henrejde!“

„Samo tako, burazeru! Samotakosamotako!“

„Žgadija jedna brbljiva“, promrmlja čuvar slinavog nosa, a onda kinu.

Lojd se zadovoljno isceri. Bio je opčinjen svojom novostečenom slavom. Ovo svakako ni najmanje nije ličilo na Braunsvil. Čak je i hrana bila bolja. Kad si težak ubica, moraju da te cene. Pretpostavljao je da se Tom Kruz sigurno oseća slično pred svetsku premijeru.

Na kraju hodnika prošli su kroz prolaz sa duplim električnim rešetkama. Ponovo su ga pretresli, a čuvar sa prehladom teško je disao na usta kao da je upravo ustrčao uz stepenište. Onda su ga poveli i kroz detektor za metal, za svaki slučaj, verovatno da bi se uverili kako nije nešto nabio u dupe kao onaj tip Leptir u filmovima.

„Dobro“, reče onaj slinavi, a jedan drugi čuvar, u kabini od blindiranog stakla, mahnu im da prođu. Pošli su sledećim hodnikom, ofarbanim u industrijsku zelenu boju. Unutra je bilo veoma tiho; čulo se samo bat čuvara (sam Lojd je na nogama imao papirne papuče) i astmatično šištanje sa Lojdove desne strane. Na drugom kraju hodnika, još jedan čuvar stajao je pred zatvorenim vratima. Na tim vratima je bio jedan prozorčić, tek nešto veći od špijunke, od armiranog stakla.

„Zašto u zatvorima uvek toliko smrdi na mokraću?“ upita Lojd, čisto razgovora radi. „Hoću reći, čak i tamo gde niko nije zaključan, smrdi na pišaćku. Da vi to, momci, možda ne pikite po ćoškovima?“ On se podrugljivo nasmeja na tu pomisao, koja je zaista bila prilično komična.

„Umukni, ubico“, reče prehlađeni čuvar.

„Ne izgledaš naročito dobro“, reče Lojd. „Trebalo bi da ležiš kod kuće.“

„Zaveži reče drugi.

Lojd zaćuta. Eto šta ti sleduje kad probaš da popričaš sa njim. Po njegovom iskustvu, zatvorski čuvari nemaju ni trunke stila.

„Ćao, govnaru“, reče čuvar na vratima.

„Kako si mi ti, pičkice?“ odgovori Lojd mudro. Ništa bolje od malo prijateljskog ćaskanja da te osveži. Posle samo dva dana provedena u apsu, već je osećao da ga hvata stara nervoza.

„Zbog tog ćeš da ostaneš bez zuba“, reče čuvar na vratima. „Tačno bez jednog, evo prebroj, bez jednog zuba.“

„Hej, daj, slušaj, ne možeš...“

„Mogu, mogu. U dvorištu ima tipova koji bi ubili svoju milu stara-majku za dva boksa ’česterfildsa’, đubre jedno. Hoćeš da probamo sa dva zuba?“

Lojd je oćutao.

„Dobro, onda“, reče čuvar na vratima. „Samo jedan zub. Drugari, možete da ga uvedete.“

Osmehujući se malčice, prehlađeni čuvar otvori vrata i uvede Lojda unutra, gde je advokat koga mu je sud odredio po službenoj dužnosti sedeo za metalnim stolom i zagledao papire iz svoje akt-tašne.

„Evo vašeg klijenta.“

Advokat podiže pogled. Jedva da ima dovoljno godina da se brije, prosudio je Lojd, ali šta ima veze? Daj šta daš. Ionako su imali sve dokaze protiv njega, tako da je Lojd pretpostavljao da će zaraditi nekih dvadeset godina: Kad te prikucaju, možeš samo da zatvoriš oči i stegneš zube.

„Puno vam hvala...“

„Onaj tamo“, reče Lojd, pokazavši na čuvara na vratima. „Rekao mi je da sam govnar. A kad sam ja njemu rekao nešto drugo, kazao je da će reći nekom tipu da mi izbije jedan zub! Ako to nije policijska brutalnost, onda ne znam šta jeste.”

Advokat pređe šakom preko lica. „Ima li u tome ikakve istine?” upita on čuvara na vratima.

Čuvar na vratima zakoluta očima u burlesknom izrazu koji je govorio: Pobogu, zar verujete u to? „Ovi momci“, reče on, „treba da pišu za TV. Pozdravio sam ga, on je meni otpozdravio, i to je sve.“

„Jebote, kako laže!“ reče Lojd dramatično.

„Ja svoje mišljenje zadržavam za sebe“, reče čuvar i uputi Lojdu kameni pogled.

„Siguran sam da je tako“, reče advokat, „ali mislim da ću prebrojati zube gospodina Henrejda pre nego što pođem.“

Mala, ljutita zbunjenost pređe čuvaru preko lica i on se zgleda sa dvojicom koji su uveli Lojda. Lojd se osmehnu. Možda taj mali i zna šta radi. Poslednja dvojica advokata koje je imao bili su matori šarlatani; jedan od njih se na sudu pojavio sa kesom za kolotomiju, zamisli samo, jebote, sa kesom za kolotomiju! Matore šarlatane je bolelo dupe za njega. Izjavi da je kriv i idi, to je bio njihov slogan, otarasimo ga se kako bismo mogli da nastavimo da pričamo sa sudijom golicave priče. Ali možda bi ovaj momak mogao da mu izvuče desetku, za oružanu pljačku. Možda čak da mu uračunaju i pritvor. Na kraju krajeva, jedina osoba koju je on zaista pokerizovao bila je žena onog tipa u belom „koniju“, i možda bi mogao lepo i to da pripiše starom Pouku. Pouku to ne bi smetalo. Pouk je bio mrtav, dibidus. Lojdov osmeh se malo raširi. Mora se gledati pozitivna strana. Tako treba da se radi. Život je prekratak za bilo šta drugo.

Postao je svestan toga da ih je čuvar ostavio nasamo i da ga njegov advokat - ime mu je Endi Devins, setio se Lojd - čudno gleda. Bio je to pogled kakav možeš da uputiš zvečarki slomljene kičme, čiji je ujed svejedno i dalje smrtonosan.

„U velikom ste sranju, Silvestre!“ uzviknu Devins iznenada.

Lojd poskoči. „Šta? Kako to, do đavola, mislite, u velikom sam sranju? Uzgred, mislim da ste baš dobro rekli onom debelom matorcu. Pobesneo je toliko da je mogao da gricka nokte i pljuje...“

„Slušajte me, Silvestre, slušajte me pažljivo.“

„Ja se ne zovem...“

„Nemate ni najmanju predstavu o tome u kolikom ste problemu, Silvestre.“ Devinov pogled je bio postojan. Glas mu je bio tih i napet. Kosa mu je bila plava i kratko ošišana, skoro na nularicu. Ružičasti skalp mu je sijao kroz nju. Na domalom prstu leve ruke imao je običnu zlatnu burmu, a na domalom prstu desne otmeni prsten univerzitetskog bratstva. On lupnu jednim o drugi i to čudno škljocnu, nateravši Lojda da stegne zube. „Vaše suđenje je za samo devet dana, Silvestre, zbog presude koju je Vrhovni sud doneo pre četiri godine.“

„Kakva je to presuda?“ Lojd je sada osećao krajnju nelagodnost.

„Bilo je to u slučaju Markam protiv Južne Karoline", reče Devins, „i ima veze sa uslovima pod kojim pojedine države mogu na najbolji način da brzo presuđuju u slučajevima kada se zahteva smrtna kazna.“

„Smrtna kazna!“ uskliknu Lojd, užasnut. „Mislite na električnu stolicu? Hej, čoveče, nikad nikoga nisam ubio! Kunem se bogom!“

„Pred licem zakona, to nije važno“, reče Devins. „Ako ste bili prisutni, uradili ste to.“

„Kako to mislite, nije važno?” umalo ne vrisnu Lojd. „Nego šta, nego je važno! Jebote, ima da bude važno! Ja nisam skenjao te ljude, Pouk je! On je bio lud! On je...“

„Hoćete li više umuknuti, Silvestre?” upita Devins tim tihim, napetim glasom i Lojd umuknu. U svom iznenadnom strahu, zaboravio je na to kako su ga bodrili u Maksimalnom, pa čak i na uznemirujuću mogućnost da ostane bez jednog zuba. Najednom mu je pred očima bila slika Ptičice koja smešta zvrčku mačku Silvestru. Samo što u njegovim mislima Ptičica nije mlatila tog starog glupog macana maljem po glavi, niti mu je podmetala mišolovku ispred šape kojom je ovaj traži; Lojd je video Silvestera vezanog za električnu stolicu dok taj papagajčić sedi na visokoj hoklici kraj prekidača. Video je čak i kapu čuvara na Ptičicinoj maloj žutoj glavi.

Taj prizor mu nije bio naročito zabavan.

Možda je Devins primetio ponešto od toga na njegovom licu, pošto je prvi put izgledao donekle zadovoljno. Prekrstio je ruke preko gomile papira koju je izvukao iz tašne. „Kada je reč o umišljajnom ubistvu prilikom izvršenja drugog krivičnog dela, ne postoji institut saučesništva“, reče on. „Država ima tri svedoka koji će posvedočiti da ste vi i Endru Frimen bili zajedno. Zahvaljujući tome, to vaše mršavo dupe ima prilično da se ispeče. Razumete li to?“

„Ja...“

„Dobro. Vratimo se sad na slučaj Markam protiv Južne Karoline. Reći ću vam, jednosložnim rečima, kako presuda u tom slučaju može uticati na vašu situaciju. Ali najpre, moram da vas podsetim na jednu činjenicu koju ste nesumnjivo naučili tokom jednog od svojih izleta u devetom razredu: Ustav Sjedinjenih Država izričito zabranjuje surovu i neuobičajenu kaznu.“

„Kao što je električna stolica, vala baš“, reče Lojd s ubeđenjem.

Devins je odmahivao glavom. „Tu zakon nije bio jasan“, reče on, „i sve do pre četiri godine, sudovi su se vozali ukrug i gore-dole, trudeći se da to razjasne. Da li se surova i neuobičajena kazna’ odnosi na stvari kao što su električna stolica i gasna komora? Ili se to odnosi na čekanje između presude i pogubljenja? Žalbe, otezanja, zastoji u postupku, meseci i godine koje su određeni zatvorenici - Edgar Smit, Keril Česmen i Ted Bandi su verovatno najpoznatiji među njima - morali da provode čekajući na izvršenje kazne u raznim zatvorima? Vrhovni sud je krajem sedamdesetih dozvolio da se ponovo počne sa pogubljenjima, ali zatvorska odeljenja sa osuđenima na smrt još su bila pretrpana, a tu je ostalo i dosadno pitanje surove i neuobičajene kazne. Dobro - u slučaju Markam protiv Južne Karoline, čovek je osuđen na električnu stolicu zbog silovanja i ubistva dve studentkinje. Umišljaj je dokazan pomoću dnevnika koji je vodio taj tip, Džon Markam. Porota ga je osudila na smrt.“

„Gadno sranje“, šapnu Lojd.

Devins klimnu i uputi Lojdu pomalo kiseo osmeh. „Slučaj se vukao sve do Vrhovnog suda, koji je potvrdio da smrtna kazna nije surova i neuobičajena pod određenim okolnostima. Sud je sugerisao da je najbolje što ranije izvršenje... sa pravnog stanovišta. Jeste li počeli da shvatate Silvestre? Uviđate li već?“

Lojd ništa nije shvatao.

„Znate li zašto vam sude u Arizoni umesto u Novom Meksiku ili Nevadi?“

Lojd odmahnu glavom.

„Zato što je Arizona jedna od četiri države koje imaju Specijalni sud za smrtne kazne koji zaseda samo u slučajevima kada se traži smrtna kazna i kada takav zahtev optužbe bude dozvoljen.“

„Ne mogu da vas pratim.“

„Za četiri dana idete na suđenje“, reče Devins. „Država je toliko sigurna u uspeh da može sebi da dozvoli da pozove u porotu prvih dvanaest muškaraca i žena koje ima na spisku. Ja ću to da razvlačim što duže mogu, ali imaćemo porotu već prvog dana. Drugog dana, država će izneti optužnicu. Ja ću pokušati da potrošim tri dana, i vršiću opstrukciju tokom uvodne i završne reči sve dok me sudija ne prekine, ali tri dana su zaista maksimum. Ako to postignemo, imaćemo zaista sreće. Porota će se povući i proglasiti vas krivim za oko tri minuta, osim ako se ne dogodi neko pravo čudo. Za devet dana od danas bićete osuđeni na smrt, a nedelju dana kasnije, bićete mrtvi skroz-naskroz. Narod Arizone će biti time oduševljen, baš kao i Vrhovni sud. Jer, što se pre završi, to su svi srećniji. Mogu da rastegnem tu nedelju - možda - ali samo malo.“

„Ali zaboga, to nije fer!“ uskliknu Lojd.

„Svet je surov, Lojde“, reče Devins. „Naročito prema ’pobesnelim ubicama kako vas komentatori u novinama i na televiziji nazivaju. Baš ste faca u svetu zločina. Proslavili ste se. Zbog vas je čak i epidemija gripa na istoku dospela na drugu stranu.“

„Nikad nikoga nisam pokerizovao“, reče Lojd zlovoljno. „Pouk, on je sve to uradio. On je čak i smislio tu reč.“

„Nije važno“, reče Devins. „To je ono što pokušavam da vam utuvim u tu tvrdu tintaru, Silvestre. Sudija će dozvoliti odlaganje jednom, ponavljam, samo jednom. Ja ću se žaliti, i po novim smernicama moja žalba moraće da se nađe u rukama Specijalnog suda za smrtnu kaznu u roku od sedam dana, inače smesta izvršavaju vašu kaznu. Ako odluče da ne razmatraju žalbu, imam još sedam dana da se obratim Vrhovnom sudu Sjedinjenih Država. U vašem slučaju, poslaću žalbu u poslednjem trenutku. Specijalni sud za smrtne kazne verovatno će pristati da nas sasluša - sistem je još nov i žele da mu bude upućeno što manje kritika. Verovatno bi saslušali i žalbu Džeka Trboseka.“

„I koliko će im trebati da me spakuju?” promrmlja Lojd.

„O, završiće oni s tim za rekordno vreme“, odgovori Devins i osmeh mu poprimi malčice vučji izraz. „Vidite, Specijalni sud čini pet penzionisanih sudija iz Arizone. Oni nemaju šta drugo da rade osim da idu na pecanje, igraju poker, piju zaplenjeni burbon i čekaju da im se u sudnici pojavi neki jadni govnar poput vas, premda je ta sudnica zapravo samo hrpa kompjuterskih modema povezana međusobno, kao i sa zgradom skupštine i guvernerovom kancelarijom. U kolima, vikendicama, pa čak i čamcima, kao i u kućama, oni imaju telefone opremljene modemima. U proseku su stari sedamdeset dve godine...“

Lojd se trže.

„...što znači da su neki od njih dovoljno stari da su mogli da se zaista voze Gvozdenim konjem tamo negde u bestragiji, ako ne kao sudije, onda kao advokati ili studenti prava. Svi oni veruju u Kodeks Divljeg zapada - brzo suđenje, a onda da omastiš konopac. Tako vam je bilo ovde sve otprilike do 1950. Kada su u pitanju višestruke ubice, to je bio jedini način.“

„Bože svemogući, zar morate tako da pričate?“

„Treba da znate sa čime ste suočeni“, reče Devins. „Oni samo hoće da budu sigurni da nećete pretrpeti surovu i neuobičajenu kaznu, Lojde. Trebalo bi da im budete zahvalni.“

„Da im budem zahvalan? Najradije bih da ih...“

„Pokerizujete?“ upita Devins tiho.

„Ne, naravno da ne“, reče Lojd neuverljivo.

„Naš zahtev za novo suđenje biće odbijen, a sve moje prigovore brzo će odbaciti. Ukoliko budemo imali sreće, sud će me pozvati da predložim svedoke. Ako mi budu pružili tu priliku, pozvaću ponovo sve koji su svedočili na prvom suđenju, i svakoga ko mi još bude pao na pamet. U tom trenutku bih zvao i vaše drugove iz osnovne škole da posvedoče o vašem karakteru, kad bih mogao da ih nađem.“

„Napustio sam školu u šestom razredu“, reče Lojd sumorno.

„Kada nas Specijalni sud bude odbio, zatražiću da nas sasluša Vrhovni sud. Očekujem da to bude odbijeno koliko istog dana.“

Devins zaćuta i pripali cigaretu.

„I šta onda?“ upita Lojd.

„Onda?” upita Devins, sa izrazom blagog iznenađenja i razdraženosti zbog Lojdove gluposti. „Ama, onda idete u ćeliju za osuđenike na smrt u državnom zatvoru i uživate u dobroj klopi sve dok ne dođe vreme za prženje. A ono će doći brzo.“

„Ne bi oni to stvarno uradili“, reče Lojd. „Samo pokušavate da me uplašite.“

„Lojde, četiri države koje imaju Specijalni sud za smrtnu kaznu rade to stalno. Do sada, četrdeset muškaraca i žena pogubljeno je po Markamovim smernicama. To košta poreske obveznike nešto više novca za ekstra sud, ali ne mnogo, pošto oni rade samo na malom postotku slučajeva umišljajnih ubistava. Osim toga, poreskim obveznicima ne smeta da odreše kesu za smrtnu kaznu. To im se dopada.”

Lojd je izgledao kao da je spreman da povraća.

„Kako god“, reče Devins, „javni tužilac će da goni optuženog po Markamovim smernicama samo ako ovaj izgleda sasvim kriv. Nije dovoljno da pas ima kokošje perje na gubici, morate ga uhvatiti u kokošinjcu. Baš kao što su uhvatili vas.“

Lojd, koji je pre nepunih petnaest minuta uživao u bodrenju momaka iz Maksimalnog obezbedenja, sada je shvatio da je pred njim bednih dve ili tri nedelje, na čijem je kraju crna rupa.

„Da li ste uplašeni, Silvestre?“ upita Devins gotovo ljubazno.

Lojd je morao da se oblizne pre nego što je uspeo da odgovori. „Zaboga, jesam, uplašen sam. Po onome što govorite, gotov sam.“

„Neću da budete gotovi“, reče Devins, „već samo uplašeni. Ako uđete u tu sudnicu sa posprdnim osmehom i razmetljivim korakom, vezaće vas za stolicu i okrenuti prekidač. Bićete četrdeset prvi po Markamu. Ali, ako me budete slušali, možda i uspemo da se provučemo. Ne kažem da hoćemo, kažem samo možda.“

„Nastavite.“

„Ono na šta treba da računamo jeste porota“, reče Devins. „Dvanaest običnih tikvana pokupljenih na ulici. Ja bih voleo da porota bude puna četrdesetdvogodišnjih gospođa koje još umeju napamet da izrecituju Vinija Pua i priređuju sahrane za svoje ptičice mezimice u zadnjem dvorištu, eto šta bih voleo. Svakoj poroti stave do znanja kakve su posledice Markama kada ih sazovu. Oni ne donose smrtnu presudu koja može, ali i ne mora biti izvršena za šest meseci ili šest godina, dugo pošto zaborave na to; momak koga osude u junu ima da njuška cveće odozdo pre ’Ol-star brejka’.“¹⁶

„Vala, baš umete da kažete ono što mislite.“

Ne obrativši pažnju na njega, Devins nastavi: „U nekim slučajevima, i samo to saznanje nagnalo je porote da donesu presudu da optuženi nije kriv. To je jedina loša strana Markama. U nekim slučajevima, porote su pustile osvedočene ubice na slobodu samo zato što nisu želele tako frišku krv na svojim rukama.“ On podignu list papira. „Iako je po Markamu pogubljeno njih četrdeset, smrtna kazna je po Markamu tražena ukupno sedamdeset puta. Od tridesetoro koji nisu pogubljeni, sazvane porote su njih dvadeset šest proglasile nevinim’. Samo četiri presude preinačene su u Specijalnim sudovima za smrtnu kaznu, jedna u Južnoj Karolini, dve u Floridi, i jedna u Alabami.“

„Nikada u Arizoni?“

„Nikada. Rekao sam vam već. Kodeks Divljeg zapada. Ta petorica tamo hoće da vas zakucaju. Ako ne uspemo da vas oslobodimo pred porotom, gotovi ste. Mogu da se opkladim u to, devedeset prema jedan.“

„Koliko je ljudi oglašeno nevinim pred redovnim sudskim porotama po zakonu Arizone?“

„Dvoje od četrnaestoro.“

„I to su prilično bedni izgledi.“

Devins se osmehnu svojim vučjim osmehom. „Trebalo bi da napomenem“, reče on, „da je jednog od te dvojice branila moja malenkost. Bio je kriv kao sam greh, Lojde, baš kao i vi. Sudija Pehert je urlao na tih deset muškaraca i dve žene dvadeset minuta. Mislio sam da će da ga udari kap.“

„Ako me oglase nevinim, ne mogu ponovo da mi sude, je l' da?“

„Apsolutno ne mogu.“

„Dakle, jedno bacanje kockica, duplo ili ništa.“

„Da.“

„Bre“, reče Lojd i obrisa čelo.

„Ukoliko razumete situaciju“, reče Devins, „i gde mora da nam bude uporište, možemo preći na glavnu stvar.“

„Razumem to. Ali mi se ne dopada.“

„U suprotnom biste bili ludi.“ Devins prekrsti ruke i nagnu se iznad njih. „Dobro sad. Kazali ste meni, a kazali ste i policiji da, uh...“ On uze zaheftani svežanj papira sa gomile kraj tašne i prelista ga. „Ah. Tu smo. ’Nikad nikoga nisam ubio. Pouk je počinio sva ubistva. Njemu je palo na pamet da ubija, a ne meni. Pouk je bio lud ko struja i mislim da je svetu sada lakše pošto je preminuo.’“

„Da, tako je, pa šta?“ reče Lojd defanzivno.

„Pa, to“, reče Devins opušteno. „To ukazuje da ste se plašili Pouka Frimena. Jeste li ga se plašili?“

„Pa, nisam baš...“

„U stvari, plašili ste se da će i vas ubiti.“

„Ne verujem da je on...“

„Bili ste prestravljeni. Verujte mi, Silvestre. Usrali ste se od straha.“ Lojd se namršti na svog advokata. Bilo je to mrštenje momka koji bi rado da bude dobar učenik, ali ima ozbiljnih poteškoća da shvati lekciju.

„Nemojte da vas navodim, Lojde“, reče Devins. „Ne želim to da radim. Mogli biste da pomislite kako sugerišem da je Pouk gotovo stalno bio naduvan...“

„I jeste! Obojica smo bili!“

„Ne. Vi niste, ali on jeste. A kad bi se naduvao, prosto bi poludeo...“

„Bre, vi stvarno znate šta pričate.“ U dvoranama Lojdovog pamćenja, duh Pouka Frimena podvriskivao je veselo Vuup! Vuup! I pucao na ženu u prodavnici u Buraku.

„A nekoliko puta je uperio pištolj u vas...“

„Ne, nikad nije...“

„Jeste, jeste. Samo ste to privremeno zaboravili. U stvari, jednom je zapretio da će vas ubiti ako Šojmu ne budete davali podršku.“

„Pa, imao sam i ja oružje...“

„Verujem“, reče Devins, zagledan izbliza u njega, „da ćete se setiti, ako pretražite pamćenje, kako vam je Pouk rekao da je vaše oružje napunjeno ćorcima. Sećate li se toga?“

„Sad kad ste već to pomenuli...“

„I niko nije bio zaprepašćeniji od vas kada je ono počelo da ispaljuje bojeve metke, zar ne?“

„Naravski“, reče Lojd. Žustro zaklima glavom. „Malo mi je falilo da dobijem fras.“

„I upravo ste se spremali da to oružje okrenete prema Pouku Frimenu kada je on pao pogođen, čime ste bili pošteđeni truda.“

Lojd pogleda svog advokata sa novom nadom u očima. „Gospodine Devins“, reče on krajnje iskreno, „doslovce se tako desilo.“

Kasnije tog jutra, nalazio se u dvorištu za fizičke aktivnosti, posmatrao meč softbola i dumao o svemu što mu je Devins rekao, kad mu je krupni zatvorenik po imenu Maders prišao i cimnuo ga za okovratnik.

Madersova glava bila je obrijana u stilu Telija Savalasa, i nedužno se sijala u vrelom pustinjskom vazduhu.

„Čeknider malo“, reče Lojd. „Advokat mi je prebrajao sve zube. Sedamn’es’ ih je. Zato, ako mi...“

„Da, tako mi je i Šokli kazao“, reče Maders. „Pa mi je zato rekao da te...“

Madersovo koleno raspali Lojda pravo među noge i tamo mu se rasprsnu zaslepljujući bol, toliko jak da nije mogao ni da vrisne. On se sruči zgrbljen i zakoprca se, držeći se za testise koji kao da su mu bili zgnječeni. Svet se pretvorio u crvenkastu maglu agonije.

Malo kasnije, ko zna koliko, mogao je da podigne pogled. Maders ga je još gledao, i ćela mu se još caklila. Čuvari su upadljivo namerno gledali na drugu stranu. Lojd zastenja i poče da se migolji sa usijanom kuglom olova u stomaku, dok su mu suze štrcale iz očiju.

„Ništa lično“, reče Maders iskreno. „Običan posao, razumeš. Što se mene tiče, nadam se da ćeš se izvući. Taj Markamov zakon je zajeban.“

On se udalji i Lojd vide da čuvar sa vrata stoji na vrhu rampe za utovar kamiona, s druge strane dvorišta. Palčevi su mu bili zakačeni za uprtač i cerio se Lojdu. Kada je video da potpuno uživa nepodeljenu Lojdovu pažnju, čuvar sa vrata pokaza mu srednjake na obema rukama. Maders došeta do zida, a čuvar sa vrata dobaci mu paklicu „teritona“. Maders je stavi u džep na grudima, izvede karikaturu pozdrava i udalji se. Lojd je ležao na tlu, sa kolenima uz grudi, držeći se rukama za zgrčeni trbuh, a Devinove reči odjekivale su mu glavom: Svet je surov, Lojde, svet je surov.

Baš tako.

25.

Nik Andros odgurnu u stranu jednu od zavesa i pogleda na ulicu. Odatle, sa drugog sprata kuće pokojnog Džona Bejkera, na levoj strani mogao se videti čitav Šojo, a na desnoj put broj 63 koji je izlazio iz grada. Glavna ulica bila je potpuno napuštena. Roletne su bile spuštene na prozorima poslovnih prostorija. Neki bolešljivi pas sedeo je nasred ulice, pognute glave, dok su mu se bokovi nadimali, a bela pena mu je kapala sa njuške na asfalt koji se mreškao od jare. Pola ulice dalje, u slivniku, ležao je drugi, uginuli pas.

Žena iza njega zastenjala je duboko i grleno, ali Nik je nije čuo. Navukao je zavesu, načas protrljao oči, a onda prišao ženi koja se probudila. Džejn Bejker je bila umotana u ćebad zato što joj je pre nekoliko sati bilo hladno. Sada joj je znoj kuljao niz lice i zbacila je nogama ćebad sa sebe - primetio je, postiđen, da je od znoja njena spavaćica na pojedinim mestima postala providna. Ali ona ga nije videla, i u ovom trenutku sumnjao je da je njena polugolotinja uopšte važna. Bila je na samrti.

„Džoni, donesi lavor, mislim da ću da povraćam!“ viknu ona.

On izvuče lavor ispod kreveta i stavi ga kraj nje, ali ona se ritnu i obori lavor na pod uz mukli tresak koji on isto tako nije mogao da čuje. On ga podiže i samo ga pridrža, zagledan u nju.

„Džoni!“ vrisnu ona. „Ne mogu da nađem kutiju s iglama i koncima! Nije u plakaru!“

On joj nasu čašu vode iz bokala sa noćnog stočića i prinese je njenim usnama, ali ona se ponovo trže i umalo mu čašu ne izbi iz ruke. On je spusti na mesto gde bi ona mogla da je dohvati, ako se smiri.

Nikada nije bio toliko gorko svestan toga da je nem kao u protekla dva dana. Metodistički sveštenik, Brejsmen, bio je sa njom dvadeset trećeg, kada je Nik došao. Čitao je sa njom iz Biblije u dnevnoj sobi, ali izgledao je nervozno, kao da jedva čeka da ode. Nik je mogao da pretpostavi i zbog čega. Od temperature, ona je sva sijala, ružičasta kao devojčica, što je bilo u krajnjem neskladu sa njenim teškim gubitkom. Možda se sveštenik plašio da će ona početi da mu se nabacuje. Ipak, pre će biti da je jedva čekao da prikupi svoju porodicu i zbriše preko njiva. Vesti se brzo šire u varoši, i drugi su već odlučili da napuste Šojo.

Otkad je Brejsmen otišao iz dnevne sobe Bejkerovih pre oko četrdeset osam sati, sve se pretvorilo u košmar na javi. Gospođa Bejker se osećala gore, toliko gore da se Nik plašio da će ona umreti pre zalaska sunca.

Još gore od toga, on nije mogao neprestano da sedi uz nju. Otišao je do krčme za kamiondžije po ručak za svoja tri zatvorenika, ali Vins Hogan nije bio u stanju da jede. Bio je u delirijumu. Majk Čildres i Bili Vorner hteli su napolje, ali Nik nije sebe mogao da natera na to da ih pusti. Nije posredi bio strah; on nije mislio da bi traćili vreme na to da ga isprebijaju i tako izravnaju s njim račune; oni bi najradije da što pre pobegnu iz Šojoa, kao i ostali. Ali on je bio odgovoran za njih. Dao je obećanje čoveku koji je sada bio mrtav. Pre ili kasnije, državna patrola će sigurno uspostaviti kontrolu i doći po njih.

Pronašao je četrdesetpeticu u futroli, u donjoj fioci Bejkerovog stola i, posle kratkotrajnog razmišljanja, opasao je. Osećao se smešno kad bi spustio pogled i ugledao drvenu dršku pištolja oslonjenu o sopstveni mršavi kuk - ali njegova težina mu je prijala.

Otvorio je Vinsovu ćeliju dvadeset trećeg po podne i stavio mu hladne obloge na čelo, grudi i vrat. Vins je otvorio oči i pogledao u Nika sa toliko neme, jadne molećivosti, da je Nik poželeo da može bilo šta da kaže - baš kao što je želeo i sad, dva dana kasnije, sa gospođom Bejker - bilo šta što bi čoveku moglo da pruži trenutnu utehu. Samo: Biće sve u redu ili Mislim da temperatura spada bilo bi dovoljno.

Sve vreme dok se brinuo o Vinsu, Bili i Majk su vikali na njega. Dok je bio pognut iznad bolesnika, nisu bili važni, ali video im je uplašena lica svaki put kad bi podigao pogled, dok su im usne formirale reči koje su se sve svodile na jedno te isto: Molim te, pusti nas napolje. Nik je vodio računa da se drži podalje od njih. Nije imao iskustva kao odrasli ljudi, ali imao je dovoljno godina da zna da panika ljude čini opasnim.

Tog popodneva je naizmenično išao od jednog do drugog mesta gotovo praznim ulicama, i stalno je očekivao da zatekne Vinsa Hogana mrtvog na jednom kraju ili Džejn Bejker na drugom. Potražio je kola doktora Soumsa, ali nije ih video. Tog popodneva su malobrojne radnje bile otvorene, kao i „Teksako“ pumpa, ali on je bio sve ubeđeniji da se varošica prazni. Ljudi su išli šumskim stazama, putevima koje su koristile drvoseče, možda su čak gacali rečicom Šojo, koja je prolazila kroz Smekover da bi na kraju stigla do grada po imenu Maunt Holi. Još više će ih poći pošto padne mrak, pomislio je Nik.

Sunce samo što je zašlo kada je stigao do kuće Bejkerovih i zatekao Džejn kako se nesigurno kreće po kuhinji u kućnom ogrtaču, sa namerom da skuva sebi čaj. Pogledala je Nika sa zahvalnošću kada je ušao, i on vide da joj je temperatura spala.

„Hoću da ti se zahvalim za to što si vodio računa o meni“, reče ona mirno. „Mnogo mi je bolje. Jesi li za šolju čaja?” A onda joj grunuše suze.

Prišao joj je, uplašen da bi mogla da se onesvesti i padne na vrelu ringlu.

Uhvatila se za njegovu ruku kako bi se pridržala i položila je glavu na njegove grudi, tako da joj je kosa spram svetloplavog kućnog ogrtača izgledala kao tamna bujica.

„Džoni“, reče ona u sve gušćoj tami kuhinje. „O, jadni moj Džoni.“ Da samo mogu da govorim, pomislio je Nik žalosno. Ali bio je u stanju samo da je prigrli, a potom da je povede kroz kuhinju do stolice kraj stola.

„Čaj...“

On pokaza na sebe i natera je da sedne.

„U redu“, reče ona. „Stvarno mi je bolje. Neverovatno koliko mi je bolje. Nego, jednostavno... prosto...“ Ona prekri lice rukama.

Nik im je pripremio vreo čaj i doneo ga za sto. Pili su neko vreme u tišini. Ona je šolju držala obema rukama, kao dete. Konačno je spustila šolju i rekla: „Koliko je ljudi u gradu zaraženo ovim, Nik?“

„Više ne znam“, napisa Nik. „Prilično je gadno.“

„Jesi li video doktora?“

„Od jutros nisam.“

„Em će se iznuriti, ako ne bude obazriv“, reče ona. „Biće obazriv, Nik, zar ne? Neće sebi dozvoliti da se iznuri?“

Nik klimnu i pokuša da se osmehne.

„Šta je sa Džonovim zatvorenicima? Je li patrola došla po njih?“

„Ne“, napisa Nik. „Hoganu je jako loše. Radim sve što mogu. Ostali hoće da ih pustim napolje pre nego što se zaraze od Hogana.“

„Nemoj da ih puštaš!“ reče ona donekle energično. „Nadam se da ne pomišljaš na to.“

„Ne“, napisa Nik, pa trenutak kasnije nadoda: „Treba da ponovo legnete. Potreban vam je odmor.“

Osmehnula mu se, a kada je pomerila glavu, Nik je ugledao tamne mrlje ispod njene vilice - i upitao se nelagodno da li se zaista izvukla.

„Da. Prespavaću čitavu noć i dan. Nekako mi izgleda neprikladno da spavam sad, kad je Džon mrtav... Jedva mogu i da poverujem u to, znaš. Stalno se saplićem o tu pomisao kao o nešto što sam zaboravila da sklonim.“ On je uze za ruku i stisnu. Ona se bezbojno osmehnu. „S vremenom, možda ću naći nekakav drugi razlog za život. Nik, jesi li svojim zatvorenicima odneo večeru?“

Nik odmahnu glavom.

„Trebalo bi. Što ne uzmeš Džonov auto?“

„Ne umem da vozim“, napisa Nik, „ali hvala vam. Otići ću peške do krčme za kamiondžije. Nije daleko. A obići ću i vas - ujutru, ako nemate ništa protiv.“

„Da“, reče ona. „U redu.“

On ustade i pokaza strogo na šolju s čajem.

„Do poslednje kapi“, obeća ona.

Prilazio je spoljnim vratima sa mrežicom kada je na ruci osetio njen stidljivi dodir.

„Džon...“ reče ona, zaćuta, a onda se prisili da nastavi. „Nadam se da su ga... odneti u Kertisov pogrebni zavod. Tamo su oduvek članove Džonove i moje porodice pripremali za sahranu. Misliš li da su stigli da ga tamo odnesu?“

Nik klimnu. Suze su joj navirale preko obraza i ona ponovo zajeca.

Kada je te večeri otišao od nje, pošao je pravo u krčmu za kamiondžije. U izlogu je ukrivo visio znak ZATVORENO. Obišao je pozadi do kamp-prikolice, ali ona je bila zaključana i u mraku. Niko nije odgovorio na njegovo kucanje. U takvim okolnostima, smatrao je da ima opravdanja za malu provalu; u kutiji sa gotovinom šerifa Bejkera bilo je dovoljno novca za nadoknadu eventualne štete.

Razbio je staklo kraj brave restorana i otvorio sebi vrata. Unutra je bilo jezivo čak i kad je upalio svetla, džuk-boks je bio mračan i mrtav, niko nije bio kraj bilijarskog stola ili kod video-igrica, separei su bili prazni, stolice za šankom slobodne. Roštilj je bio prekriven navlakom.

Nik je izašao napolje i ispekao nekoliko hamburgera na gasnom šporetu, a onda ih stavio u kesu. Pridodao je bocu mleka i polovinu pite od jabuka koja se nalazila pod plastičnim poklopcem na šanku. Onda se vratio u zatvor, ostavivši cedulju sa objašnjenjem ko je tu provalio, i zbog čega.

Vins Hogan je bio mrtav. Ležao je na podu svoje ćelije usred razbacanih kockica leda koji se topio i vlažnih peškira. Na kraju je sebi grebao po vratu, kao da se odupire nevidljivom davitelju. Vršci prstiju bili su mu krvavi. Muve su sletale na njega i uzletale, zujeći. Vrat mu je bio crn i naduven kao unutrašnja guma bicikla koju je neko nemarno dete naduvalo toliko da samo što nije eksplodirala.

„Hoćeš li nas sad pustiti?” upita Majk Čildres. „Mrtav je, mater ti jebem mutavu, jesi li sad zadovoljan? Jesi li se više osvetio? A sad je i on to zakačio.“ Pokazao je na Bilija Vornera.

Bili je izgledao prestravljeno. Imao je jektičave crvene mrlje na vratu i obrazima; rukav njegove radničke košulje, kojim je neprestano brisao nos, bio je ukrućen od slina. „Laže!“ zavapio je histerično „Laže, laže, jebote, laže! To je l...“ On najednom poče da kija, presavivši se od siline tog naleta, izbacivši iz sebe gust mlaz pljuvačke i sluzi.

„Vidiš?“ upita Majk. „A? ’Si zadovoljan, jebeni mutavi bilmezu? Puštaj me napolje! Njega možeš da zadržiš ako želiš, ali ne i mene. To je ubistvo, eto šta je, hladnokrvno ubistvo!“

Nik odmahnu glavom i Majk podivlja. Poče da se baca na rešetke svoje ćelije, tako da mu se lice ispunilo modricama, a zglavci na obe šake okrvavili. Piljio je u Nika iskolačenim očima dok je iznova i iznova udarao čelom.

Nik je sačekao da se Majk umori, a onda je gurnuo hranu kroz prorez u dnu ćelije pomoću drške metle. Bili Vorner ga je nakratko tupo gledao, a onda je počeo da jede.

Majk hitnu svoju čašu s mlekom o rešetke. Ona puče i mleko prsnu na sve strane. On zavitla dve pljeskavice o zadnji zid svoje ćelije išaran grafitima. Jedan od njih se zalepi u razlivenom senfu, kečapu i sosu tako da je cela slika izgledala groteskno veselo, kao neko platno Džeksona Poloka. On poče da skače gore-dole po svom parčetu pite od jabuka, da igra bugi po njemu. Komadići jabuke razleteše se na sve strane. Beli plastični tanjir puče.

„Počinjem štrajk glađu!“ dreknu on. „Jebote, štrajkujem glađu! Ništa neću da jedem! Pre ćeš ti mene da spopadaš dole, nego što ću ja da pojedem bilo šta što mi ti doneseš, jebeni gluvonemi retardirani seronjo! Ti ćeš da...“

Nik se okrenu i smesta zavlada muk. On se vrati u kancelariju, ne znajući šta da radi, uplašen. da je umeo da vozi, lično bi ih odvezao do Kamdena. Ali nije umeo da vozi. A morao je da misli i na Vinsa. Nije mogao tek tako da ga ostavi da leži tamo, kao magnet za muve.

U kancelariji su bila dvoja vrata. Jedna su vodila u plakar za kapute. Druga su bila vrata stepeništa koje se spuštalo pod zemlju. Nik siđe tamo i vide da je to kombinacija podruma i skladišta. Tamo dole je bilo sveže. Poslužiće, makar privremeno.

On se vrati gore. Majk je sedeo na podu, mrzovoljno podizao zgnječene režnjeve jabuka, brisao prašinu sa njih i jeo ih. Nije podigao pogled prema Niku.

Nik uze telo u naručje i pokuša da ga podigne. Od bolesnog smrada koji je izbijao iz leša prevrtao mu se želudac. Vins je bio pretežak za njega. Na trenutak je bespomoćno gledao u telo, i postao je svestan toga da sada obojica preostalih stoje kraj vrata svojih ćelija i posmatraju ga sa groznom opčinjenošću. Nik je pretpostavljao šta misle. Vins je bio jedan od njih, cmizdravi slabić možda, ali svejedno, neko sa kim su se družili. Umro je kao pacov u zamci od neke gnusne, nadimajuće bolesti koju nisu mogli da pojme. Nik se upita, nipošto prvi put tog dana, kada će početi njegova kijavica, temperatura i to čudno oticanje na vratu.

On dohvati mesnate podlaktice Vinsa Hogana i izvuče ga iz ćelije. Vinsova glava okrenula se prema njemu zbog težine na ramenima, i činilo se da gleda u Nika, da mu bez reči govori da pripazi i da ga ne cima previše.

Trebalo mu je deset minuta da odvuče ostatke krupnog muškarca niz stepenice. Zadihan, Nik ga je položio na beton ispod fluorescentnih lampi, a onda ga brzo prekrio iskrzanim vojničkim ćebetom sa ležaja iz njegove ćelije.

Potom je pokušao da zaspi, ali san mu je došao tek u sitne sate jutra, pošto se dvadeset treći jun pretvorio u dvadeset četvrti, a to je bilo juče. Njegovi snovi oduvek su bili živopisni, i ponekad ih se plašio. Retko je sanjao čiste košmare, ali u poslednje vreme snovi su mu postajali sve zlokobniji i slutio je da niko u njima nije upravo onakav kao što izgleda, kao i da je normalan svet izobličen u svet gde se bebe žrtvuju iza spuštenih roletni, a ogromne mašine riču i riču u zaključanim podrumima.

I naravno, bio je tu taj krajnje ličan užas - da će se i sam probuditi zaražen.

Odspavao je malo, i ponovo je sanjao isti san kao i nekoliko puta u proteklih nekoliko dana: kukuruzište, miris toplih stvari koje rastu, osećaj da je nešto - ili neko - jako dobar i bezbedan u blizini. Osećaj doma. A to je počelo da bledi u hladnu stravu kada je shvatio da je u kukuruzu nešto što ga posmatra. Pomislio je: Mama, lasica je u kokošinjcu! I probudio se u svetlosti ranog jutra, sav preznojen.

Pristavio je kafu i otišao da pogleda svoja dva zatvorenika.

Majk Čildres je bio uplakan. Iza njega, hamburger je još stajao zalepljen na zidu u sasušenom lepku od sopstvenih priloga.

„’Si sad zadovoljan? I ja sam zakačio. Zar nisi to hteo? Zar to nije tvoja osveta? Slušaj me samo, jebote, zvučim kao teretni voz koji brekće uzbrdo!“

Ali Nikova prva briga bio je Bili Vorner, koji je ležao na svom krevetu u komi. Vrat mu je bio naduven i crn, a grudi su mu se dizale nepravilno i grčevito.

Nik je pohitao natrag u kancelariju, pogledao u telefon i u naletu besa i krivice srušio ga sa stola na pod, gde je ovaj ostao besmisleno da leži na kraju svog kabla. Isključio je rešo i potrčao ulicom do kuće Bejkerovih. Pritiskao je zvonce, kako mu se učinilo, čitav sat pre nego što je Džejn sišla umotana u svoj ogrtač. Znoj od temperature ponovo joj je bio na licu. Nije bila u delirijumu, ali reči su joj bile spore i nerazgovetne, a usne pune plikova.

„Nik. Uđi. Šta je bilo?“

„V. Hogan je sinoć umro. Mislim da je Vorner na samrti. Strašno je bolestan. Jeste li videli doktora Soumsa?“

Ona odmahnu glavom, zadrhta na lakoj promaji, kinu, a onda se zanese na nogama. Nik je obgrli i povede do fotelje. Napisa: „Možete li umesto mene da pozovete njegovu ordinaciju?“

„Da, naravno. Donesi mi telefon, Nik. Izgleda... da mi se preko noći vratilo.“

Doneo joj je telefon i ona je okrenula Soumsov broj. Pošto je držala slušalicu na uvetu duže od pola minuta, on je znao da se niko neće javiti.

Pokušala je da ga nađe kod kuće, a onda i kod kuće njegove bolničarke. Nije bilo odgovora.

„Probaću da dobijem državnu patrolu“, reče ona, ali spusti slušalicu u viljušku posle okrenutog jednog jedinog broja. „Izgleda da međugradska i dalje ne radi. Kad sam okrenula jedinicu, samo mi je zapištalo u uvetu.“ Slabašno mu se osmehnula, a onda su joj suze bespomoćno potekle. „Jadan Nik“, reče ona. „Jadna ja. Jadni svi. Možeš li mi pomoći da se popnem na sprat? Osećam se tako slabom, i ne mogu da dođem do daha. Mislim da ću se ubrzo pridružiti Džonu.“ On je pogleda, poželevši da može da govori. „Legla bih, ako mi ti možeš pomoći.“

Pomogao joj je da se popne, a onda napisao: „Vratiću se.“

„Hvala ti, Nik. Dobar si ti dečko...“ Već je tonula u san.

Nik je izašao iz kuće i zastao na pločniku, pitajući se šta sad da radi. Da ume da vozi, možda bi i mogao nešto da učini. Ali...

Ugledao je dečji bicikl koji je ležao na travnjaku kuće preko puta. Prišao mu je, pogledao kuću kojoj je bicikl pripadao, sa spuštenim roletnama (toliko nalik na kuće iz njegovih zbrkanih snova), a onda pokucao na vrata. Nije bilo nikakvog odgovora, iako je kucao nekoliko puta.

Vratio se bajsu. Bio je mali, ali ne toliko da on ne bi mogao da ga vozi, pod uslovom da mu ne smeta ako kolenima udara o volan. Naravno, izgledao bi smešno, ali on nije bio siguran da je u Šojou preostao iko da to vidi... a ukoliko i jeste, nije verovao da je tim ljudima mnogo do smeha.

Uzjahao je bajs i počeo nespretno da okreće pedale Glavnom ulicom, kraj zatvora, a onda na istok putem broj 63, prema mestu gde je Džo Rekmen video vojnike prerušene u putare. Ukoliko su još tamo, i ako su to zaista vojnici, Nik će ih nagovoriti da se pobrinu za Bilija Vornera i Majka Čildresa. Naravno, ukoliko je Bili još živ. Ako su ti ljudi smestili Šojo u karantin, onda su svakako bili odgovorni za ovdašnje bolesnike.

Okretao je pedale čitav sat dok nije stigao do radova na putu, bajs se ludački klatio tamo-amo preko središnje linije, a njegova kolena udarala su u drške volana monotono ravnomerno. Ali kada je tamo stigao, vojnicima, ili putarima, šta god da su, nije bilo ni traga ni glasa. Ostalo je nekoliko signalnih posuda i vatra je još tinjala u jednoj od njih. Bila su tamo i dva narandžasta jarca. A drum je bio razrovan, mada je Nik prosudio da bi se njime moglo proći, ukoliko ne marite mnogo za amortizere svojih kola.

Krajičkom oka je uhvatio trenutni pokret nečeg crnog, i vetar se istog trena malo pojačao, samo običan letnji lahor, ali dovoljno da mu do nozdrva donese bogati i mučni zadah raspadanja. To crno u pokretu bio je oblak muva koji se neprestano menjao. Odgurao je bajs do jarka s druge strane druma. U njemu, kraj sjajne nove talasaste cevi odvoda, bila su tela četvorice ljudi. Vratovi i naduvena lica bila su im crna. Nik nije znao jesu li to bili vojnici ili ne, i nije im se više približio. Rekao je sebi da će se vratiti do bajsa, da tu nema čega da se plaši, oni su mrtvi, a mrtvi ljudi ti ne mogu nauditi. Bez obzira na to, pet metara od jarka već je trčao, i bio je u panici dok je vozio bicikl natrag u Šojo. Na obodu varoši naleteo je na kamen i pao sa bajsa. Preleteo je preko volana, udario glavom i odrao ruke. Samo je ostao zguren tamo, nasred puta, drhteći od glave do pete.

Sledećih sat i po tog jutra, jučerašnjeg jutra, Nik je kucao na vrata i pritiskao zvona. Naći će se neko kome je dobro, govorio je sebi. On se osećao kako treba, i sigurno nije mogao biti jedini. Biće tamo neko, žena, muškarac, možda tinejdžer sa dozvolom vozača-početnika, pa će mu reći: O, hej, da. Odvezimo ih u Kamden. Uzećemo karavan. Ili nešto tome slično.

Ali, njegovo kucanje i zvonjava urodili su plodom samo pet-šest puta. Vrata bi se otvorila onoliko koliko bi lančić to dopustio, bolesno lice puno nade pojavilo bi se, ugledalo Nika i nada bi iščezla. Lice bi se pomerilo levo-desno u izrazu negacije, a onda bi se vrata zatvorila. Da je Nik mogao da govori, rekao bi im da sigurno mogu da voze, ako već mogu da hodaju. Da bi zajedno sa zatvorenicima i sami otišli u Kamden, gde se nalazi bolnica. Tamo bi im pomogli da ozdrave. Ali on nije mogao da govori.

Neki su pitali da li je video doktora Soumsa. Jedan čovek je, u delirijumu i besu, širom otvorio vrata svoje male, niske kuće, isteturao se na verandu odeven samo u gaće, i pokušao da zgrabi Nika. Rekao je da će da uradi „ono što je trebalo da mu uradi još u Hjustonu.“ Izgleda da je mislio da je Nik neko po imenu Džener. Posrtao je tamo-amo po verandi za Nikom kao zombi u trećerazrednom horor-filmu. Međunožje mu je strašno oteklo; gaće su mu izgledale kao da je neko u njih strpao dinju. Na kraju je ljosnuo na verandu i Nik ga je gledao odozdo, sa travnjaka, dok mu je srce brzo tuklo. Čovek je slabašno zapretio pesnicom, a onda otpuzao natrag unutra, ne mareći za to da zatvori vrata.

Ali većina kuća bila je samo nema i zagonetna i on na kraju nije mogao ništa više da učini. Taj zlokoban osećaj iz sna prikradao mu se i više nije mogao da se odupre zamisli da kuca na vrata grobnica, da kuca kako bi probudio mrtve i da će leševi pre ili kasnije možda početi da mu odgovaraju. Badava je govorio sebi da je većina kuća prazna i da su njihovi žitelji već pobegli u Kamden, Eldorado ili Teksarkanu.

Vratio se u kuću Bejkerovih. Džejn Bejker je spavala dubokim snom, i čelo joj je bilo hladno. Ali on više nije gajio tako velike nade.

Bilo je podne. Nik se vratio u kamionsku postaju i sada je osećao posledice svog isprekidanog noćnog odmora. Telo ga je bolelo od pada sa bajsa. Bejkerova četrdesetpetica ga je udarala po kuku. U kamionskoj postaji je zagrejao dve konzerve supe i nasuo ih u termose. Činilo se da je mleko u frižideru još dobro, pa je uzeo i jednu flašu toga.

Bili Vorner je bio mrtav, a kada je Majk ugledao Nika, počeo je histerično da se kikoće i pokazuje prstom. „Dvojica gotova, još jedan preostao! Dvojica gotova, još jedan preostao! Osvetićeš se do kraja! Je l’ da? Je l’ da?“

Nik oprezno gurnu termos sa supom kroz prorez drškom metle, a zatim i veliku čašu mleka. Majk poče da pije supu pravo iz termosa, u malim gutljajima. Nik uze svoj termos i sede u hodnik. Odvući će Bilija dole, ali najpre će ručati. Bio je gladan. Dok je ispijao supu, zamišljeno je gledao u Majka.

„Pitaš se kako mi je?” upita Majk.

Nik klimnu.

„Potpuno isto kao kad si jutros otišao. Sigurno sam izbacio pola kile slina.“ On pogleda u Nika s nadom. „Moja mama je govorila da uvek kad izbaciš toliko slina, znači da ćeš da ozdraviš. Možda sam zakačio blažu varijantu, a? Misliš da je možda to?“

Nik slegnu ramenima. Sve je bilo moguće.

„Imam ja konstituciju orla“, reče Majk. „Mislim da to nije ništa. Mislim da ću prezdraviti. Slušaj, čoveče, pusti me napolje. Molim te. Jebote, sad te preklinjem.“

Nik razmisli o tome.

„Do đavola, imaš pištolj. Meni ti ionako ne trebaš. Samo hoću da odem iz ove varoši. Hoću prvo da pogledam kako mi je žena...“

Nik pokaza na Majkovu levu ruku, na kojoj nije bilo prstenja.

„Da, razvedeni smo, ali ona je još tu, u ulici Ridž. Voleo bih da pogledam kako je. Šta kažeš, čoveče?“ Majk je plakao. „Daj mi priliku. Nemoj da me ostaviš zaključanog u ovoj klopci.“

Nik polako ustade, izađe u kancelariju i otvori fioku stola. Tamo su bili ključevi. Logika tog čoveka bila je neumoljiva. Nije bilo nikakvog smisla verovati da će neko doći i izvući ih iz ovog strašnog haosa. Uzeo je ključeve i vratio se. Podigao je onaj koji mu je pokazao Veliki Džon Bejker, sa oznakom od bele trake, a onda ih sve dobacio kroz rešetke Majku Čildresu.

„Hvala“, istrtlja Majk. „O, hvala ti. Žao mi je što smo te prebili, kunem se bogom, Rej je to smislio, Vins i ja smo probali da ga sprečimo, ali on poludi kad popije...“ Začangrljao je ključem u bravi. Nik je stajao podalje, sa rukom na dršci pištolja.

Vrata ćelije se otvoriše i Majk kroči napolje. „Stvarno sam to mislio“, reče on. „Hoću samo da odem iz ove varoši.“ On se provuče postrance kraj Nika, dok mu je kez poigravao na usnama. Onda se stušti kroz vrata između malog bloka ćelija i kancelarije. Nik pođe tamo taman na vreme da vidi kako se vrata kancelarije zatvaraju za njim.

Nik izađe napolje. Majk je stajao na ivičnjaku, pridržavajući se rukom za aparat za parkiranje, zagledan u praznu ulicu.

„Zaboga“, šapnu on i okrenu zapanjeno lice kako bi pogledao u Nika. „Sve ovo? Sve ovo?“

Nik klimnu, sa rukom i dalje na dršci pištolja.

Majk zausti da kaže nešto i to se pretvori u grčeviti kašalj. On prekri usta, pa obrisa usne.

„Bežim ja u pizdu lepu materinu odavde“, reče on. „Ako imaš i malo pameti u glavi, mutavi, i ti ćeš da uradiš isto to. Ovo je ko kuga, ili tako nešto.“

Nik slegnu ramenima, a Majk krenu pločnikom. Kretao se sve brže i brže, da bi na kraju gotovo trčao. Nik je gledao za njim sve dok se Majk nije izgubio iz vidokruga, a onda se vratio unutra. Nikada ga više nije video. Bilo mu je lakše na srcu, i najednom je bio siguran da je uradio pravu stvar. Legao je na krevet i gotovo smesta zaspao.

Prespavao je čitavo popodne na ležaju bez prekrivača i probudio se znojav, ali se osećao malo bolje. Gromovi su tukli po brdima - nije čuo grmljavinu, ali je video plavo-bele rašlje svetla koje su se zabadale u bregove - ali te večeri ništa od svega toga nije stiglo u Šojo.

U sumrak je pošao Glavnom ulicom do „Polijeve prodavnice radija i televizora“ i izvršio još jednu od svojih provala sa izvinjenjima. Ostavio je cedulju kod registar-kase i odneo prenosivi „soni“ natrag u zatvor. Uključio ga je i prošetao kanalima. Podružnica CBS-a emitovala je telop sa natpisom SMETNJE NA MIKROTALASNIM VEZAMA MOLIMO SAČEKAJTE. Na stanici ABC prikazivala se serija „Volim Lusi“, dok je na NBC-u išla repriza epizode nove serije o prpošnoj mladoj devojci koja se trudi da bude mehaničarka za trkačka kola. Stanica „Teksarkana“, nezavisna TV kuća specijalizovana uglavnom za stare filmove, kvizove i religiozne šarlatane nalik na Džeka Vanmpa, nije emitovala nikakav program.

Nik isključi TV, ode do krčme za kamiondžije i pripremi supe i sendviča dovoljno za dvoje. Pomislio je kako ima nečeg jezivog u tome kako se ulične svetiljke i dalje pale, s obe strane Glavne ulice u sjajnim krugovima bele svetlosti. Stavio je hranu u korpu i na putu do kuće Džejn Bejker, tri ili četiri psa, očigledno nenahranjena i strahovito gladna, jurnula su prema njemu u čoporu, privučena mirisom iz korpe. Nik je izvukao četrdesetpeticu, ali nije imao srca da je upotrebi sve dok jedan od pasa nije kidisao da ga ujede. Tada je povukao oroz i metak se odbio od betona metar i po ispred njega, ostavivši tamo srebrnasti trag olova. Zvuk pucnja nije čuo, ali je osetio tupi udar vibracija. Psi su se raštrkali i pobegli.

Džejn je spavala, čelo i obrazi bili su joj vreli, disanje sporo i teško. Niku je izgledala strašno iznureno. Uzeo je hladnu i vlažnu krpu i obrisao joj lice. Ostavio je njen deo hrane na noćnom stočiću, a onda sišao u dnevnu sobu i uključio televizor Bejkerovih, veliki konzolni aparat u boji.

CBS se nije pojavio čitave noći. NBC se držao redovnog programa, ali slika podružnice ABC-a bila je mutna, povremeno je prelazila u sneg, da bi se zatim ponovo naglo vratila. Kanal ABC-a je prikazivao samo stare emisije, kao da mu je linija do mreže u prekidu. Nije ni bilo važno. Nik je čekao vesti.

Kada su se pojavile, bio je zgranut. „Epidemija supergripa“, kako su to sada nazivali, bila je glavna vest, ali spikeri na obe stanice govorili su kako je ona stavljena pod kontrolu. Vakcina za grip se priprema u Centru za kontrolu bolesti u Atlanti i već početkom sledeće nedelje moći ćete da je dobijete kod svog lekara. Epidemija je bila ozbiljna u Njujorku, San Francisku, El-eju i Londonu, ali sve je to bilo suzbijeno. U nekim oblastima, nastavljali su spikeri, javni skupovi su privremeno otkazani.

U Šojou, pomisli Nik, čitav grad je bio otkazan. Ko tu koga vuče za nos?

Spiker je završio time što je rekao da su putovanja u gotovo sve oblasti velikih gradova i dalje ograničena, ali ta ograničenja će biti ukinuta čim vakcina bude svima dostupna. Onda je prešao na pad aviona u Mičigenu i izvesne reakcije u kongresu na najnoviju odluku Vrhovnog suda o pravima homoseksualaca.

Nik isključi TV i izađe na verandu Bejkerovih. Tamo je bila ljuljaška i on sede na nju. Kretanje napred-nazad bilo je umirujuće, i on nije čuo zarđalu škripu ljuljaške koju je Džon Bejker stalno zaboravljao da podmaže. Posmatrao je svice dok su prošivali mrak nepravilnim šavovima. Munja blesnu mutno u oblacima na horizontu, tako da se učinilo kao i da oni imaju sopstvene svice, čudovišne svice velike kao dinosaurusi. Noć je bila lepljiva i zagušljiva.

Pošto je televizija za Nika bila u potpunosti vizuelni medij, on je u vestima primetio nešto što je drugima moglo promaći. Nije bilo filmskih snimaka, ni jednog jedinog. Nije bilo rezultata bezbola, možda se utakmice nisu ni igrale. Nejasna vremenska prognoza, bez mapa na kojima bi se videle najviše i najniže temperature - kao da je Meteorološki biro Sjedinjenih Država zatvorio radnju. Po svemu sudeći, Nik je mislio da je upravo tako i bilo.

Oba spikera izgledala su nervozno i uznemireno. Jedan od njih bio je prehlađen; jednom se zakašljao u mikrofon i izvinio se. Obojica su sve vreme pogledali levo i desno od kamere prema kojoj su bili okrenuti... kao da je neko sa njima u studiju, neko čiji je zadatak da se postara da oni kažu samo ono što treba.

To je bila noć 24. juna, on je nemirno spavao na prednjoj verandi Bejkerovih i snovi su mu bili veoma ružni. A sada, po podne sledećeg dana, bio je uz Džejn Bejker dok je ta divna žena bila na samrti... i nije joj mogao reći niti jednu utešnu reč.

Vukla ga je za ruku. Nik je spustio pogled na njeno bledo, izmučeno lice. Koža joj je sada bila suva, znoj joj je ispario. Ali, on u tome nije nazreo ni trunku nade ili utehe. Umirala je. Sada je već dobro znao kako to izgleda.

„Nik“, reče ona i osmehnu se. Uhvati obema šakama jednu njegovu. „Hoću još jednom da ti se zahvalim. Niko ne želi da umre sam, je l’ da?“

Silovito je odmahnuo glavom i ona je shvatila da se to ne odnosi na njenu tvrdnju, već na žestoko poricanje njene premise.

„Da, umiremo“, suprotstavila mu se ona. „Ali nije važno. U onom plakaru je jedna haljina, Nik. Bela. Prepoznaćeš je...“ Prekinu je napad kašlja. Kada ga je savladala, dovršila je rečenicu: „...po čipki. To je haljina koju sam imala na sebi u vozu, kada smo išli na medeni mesec. Još mi odgovara... ili mi je makar odgovarala. Sad će mi verovatno biti malčice velika -smršala sam - ali to i nije važno. Oduvek sam volela tu haljinu. Džon i ja smo otišli na jezero Pontčartrejn. Bile su to dve najsrećnije nedelje mog života. Uvek sam bila srećna uz Džona. Nećeš zaboraviti na tu haljinu, Nik? Hoću da u njoj budem sahranjena. Neće ti biti previše neprijatno da... da mi je obučeš, je l’ da?“

Progutao je knedlu i odmahnuo glavom, zagledan u prekrivač. Sigurno je naslutila mešavinu tuge i nelagodnosti, pošto haljinu više nije pominjala. Umesto toga, govorila je o drugim stvarima - lako, gotovo koketno. Kako je pobedila na srednjoškolskom takmičenju iz govorništva, otišla na državno arkanzasko finale i kako joj je podsuknja spala na pod oko nogu baš kada je došla do gromkog vrhunca „Demonskog ljubavnika“ Širli Džekson. Govorila je o svojoj sestri koja je otišla u Vijetnam sa grupom baptističkih misionara, i vratila se ne sa jednim ili dvoje, već sa troje usvojene dece. O kampovanju na kojem su ona i Džon bili pre tri godine i o tome kako ih je zlovoljni los koji je imao teranje nagnao da se uzveru na drvo i tamo provedu čitav dan.

„I tako smo sedeli tamo gore, zagrljeni“, rekla je sanjivo, „kao dvoje srednjoškolaca na balkonu. Bože moj, kakav je samo bio kad smo sišli. Bio je... mi smo se... voleli... strašno smo se voleli... ljubav je ono što pokreće svet, uvek sam to mislila... samo ona dopušta muškarcima i ženama da stoje u svetu u kojem se čini da gravitacija neprestano želi da ih vuče dole... tera ih da se pognu... i puze... bili smo... tako strašno zaljubljeni jedno u drugo...“

Zadremala je i potom usnula, da bi je on probudio u novi delirijum pomerivši zavesu ili možda samo nagazivši na škripavu dasku.

„Džone!“ vrisnula je sada, i glas joj se zagušio šlajmom. „O, Džone, nikad neću savladati ovaj prokleti ručni menjač! Džone, moraš mi pomoći! Moraš mi pomoći...“

Reči su joj zamrle u dugačkom, čegrtavom izdisaju koji on nije mogao da čuje, ali ga je svejedno naslutio. Tamna krv joj je slabašno pocurila iz jedne nozdrve. Sručila se natrag na jastuk i glava joj se žestoko okrenula levo-desno jednom, dvaput, triput, kao da je donela neku životnu odluku, na koju je odgovor bio negativan.

Onda je ostala nepomična.

Nik je stidljivo prislonio šaku uz njen vrat, potom uz ručni zglob, pa između dojki. Tamo nije bilo ničeg. Bila je mrtva. Sat na njenom noćnom stočiću važno je kuckao, iako ga nisu čuli ni ona, ni on. Nakratko je pognuo glavu do kolena i malo otplakao, nemo kako je to uvek radio. Smeš dozvoliti sebi samo pomalo plača, rekao mu je Rudi jednom, ali u svetu iz TV-sapunica, to ti može zgodno poslužiti.

Znao je šta sledi i nije to hteo da uradi. Nije fer, uskliknuo je neki deo njega. Nije on odgovoran za to. Ali pošto nikog drugog nije bilo tu - možda nikog drugog nije bilo kilometrima unaokolo - on će morati da tu odgovornost podnese. Ili to, ili da nju ostavi tu da truli, a to već nije mogao da uradi. Bila je dobra prema njemu, a usput je naišao na isuviše ljudi koji nisu za to bili kadri, bolesni ili zdravi. Pretpostavljao je da će morati da krene dalje. Što duže bude sedeo tu besposlen, to će više strepeti od svog zadatka. Znao je gde je Kertisov pogrebni zavod - tri ulice niže i jednu ulicu prema zapadu. I tamo će biti vruće.

Naterao je sebe da ustane i priđe plakaru, upola sa nadom da će se ispostaviti kako je bela haljina, ona iz medenog meseca, samo još jedan deo njenog delirijuma. Ali, bila je tamo. Sada pomalo požutela od starosti, ali on ju je svejedno prepoznao. Po čipki. Skinuo ju je i položio na klupicu kraj uznožja kreveta. Pogledao je haljinu, pogledao je ženu i pomislio: Sada joj neće biti tek malčice velika. Nije znala u kojoj se meri bolest, kakva god bila, surovo ponela prema njoj... i valjda je i bolje tako.

Nevoljno je obišao oko kreveta i počeo da joj skida spavaćicu. Ali kada je spavaćica bila skinuta, i kada je ona ostala da leži naga pred njim, strepnja ga je napustila i osetio je samo sažaljenje - sažaljenje usađeno toliko duboko u njega da je osetio fizički bol i ponovo zaplakao dok joj je prao telo, a potom ga obukao onako kako je ona bila obučena na putu prema jezeru Pontčartrejn. A kada je bila obučena kao tog dana, on ju je uzeo u naručje i odneo do pogrebnog zavoda u njenoj čipki, o, u toj njenoj čipki: nosio ju je kao mladoženja koji svoju voljenu prenosi u naručju preko večitog praga.

26.

Neka grupa iz studentskog grada, verovatno Studenti za demokratsko društvo ili Mladi Maoisti, radila je marljivo na aparatu za kopiranje u noći između 25. i 26. juna. Ujutru, sledeći plakati bili su polepljeni po čitavom studentskom gradu Univerziteta Kentaki u Luisvilu:

PAŽNJA! PAŽNJA! PAŽNJA! PAŽNJA!

LAŽU VAS! VLADA VAS LAŽE! ŠTAMPA KOJU SU PREUZELE SNAGE PARAVOJNIH SVINJA, LAŽE VAS! LAŽE VAS I UPRAVA OVOG UNIVERZITETA, KAO I LEKARI U AMBULANTI PO NAREĐENJU UPRAVE!

1. NE POSTOJI VAKCINA PROTIV SUPERGRIPA.

2. SUPERGRIP NIJE OZBILJNA BOLEST. TO JE SMRTONOSNA BOLEST.

3. STOPA SMRTNOSTI DOSTIŽE MOŽDA ČAK I 75%.

4. SUPERGRIP SU STVORILE SNAGE PARAVOJNIH SVINJA SJEDINJENIH DRŽAVA, A OSLOBOĐEN JE SLUČAJNO.

5. SADA PARAVOJNE SVINJE SJEDINJENIH DRŽAVA HOĆE DA ZATAŠKAJU SVOJU SMRTONOSNU GREŠKU, PA MAKAR TO ZNAČILO DA ĆE 75% STANOVNIŠTVA UMRETI!

SVI VI REVOLUCIONARI, POZDRAVLJAMO VAS! KUCNUO JE ČAS NAŠE BORBE! UJEDINIMO SE, POTRUDIMO SE, POBEDIMO!

SASTANAK U SALI ZA FIZIČKO U 19:00!

ŠTRAJK! ŠTRAJK! ŠTRAJK! ŠTRAJK! ŠTRAJK! ŠTRAJK!

Ono što se dogodilo u stanici VBZ-TV u Bostonu isplanirala su prethodne noći tri spikera i šest tehničara, svi u Studiju 6. Petorica među njima redovno su zajedno igrali poker, a šestorica od devetorice već su bili bolesni. Smatrali su da nemaju šta da izgube. Prikupili su desetak komada ručnog naoružanja. Bob Palmer, koji je čitao jutarnje vesti, doneo ih je gore u torbi u kojoj je obično nosio svoje beleške, olovke, i nekoliko velikih beležnica.

Čitava stanica za emitovanje bila je opasana navodno pripadnicima Nacionalne garde, ali kao što je Palmer prethodne noći rekao Džordžu Dikersonu, bili su to jedini pripadnici garde stariji od pedeset godina koje je on ikada video.

U 9:01, taman pošto je Palmer počeo da čita umirujuće vesti koje mu je deset minuta pre toga uručio neki podoficir, zbio se puč. Njih devetorica su praktično zauzeli televizijsku stanicu. Vojnici, koji nisu očekivali nikakve nevolje od gomile civila naviknutih da izveštavaju o tragedijama izdaleka, bili su potpuno iznenađeni i razoružani. Ostatak osoblja stanice pridružio se maloj pobuni i brzo raščistio šesti sprat, zaključavši sva vrata. Liftovi su pozvani na šesti, pre nego što su vojnici u predvorju stigli da shvate šta se dešava. Tri vojnika su pokušala da se popnu istočnim požarnim stepenicama, a domar po imenu Čarls Jorkin, naoružan vojnim karabinom, ispalio im je hitac iznad glava. Bio je to jedini ispaljenih hitac.

Gledaoci u oblasti koju je pokrivala stanica VBZ-TV videli su kako Bob Palmer prekida da čita vesti usred rečenice, i čuli ga kako kaže: „U redu, sad!“ Začulo se neko komešanje izvan kadra. Kada se to završilo, zbunjeni gledaoci videli su da Bob Palmer sada u ruci drži pištolj kratke cevi.

Promukao glas daleko od mikrofona povikao je likujući: „Imamo ih, Bobe! Skleptali smo gadove! Imamo ih sve!“

„Dobro, alal vam vera“, rekao je Palmer. Onda se ponovo okrenuo prema kameri. „Dragi naši sugrađani u Bostonu, i svi vi Amerikanci u oblasti koju pokriva naša stanica. U ovom studiju se upravo dogodilo nešto smrtno ozbiljno i strahovito važno, i drago mi je što se najpre dogodilo ovde, u Bostonu, kolevci američke nezavisnosti. Proteklih sedam dana ova TV stanica je pod opsadom ljudi koji glume Nacionalnu gardu. Ljudi u vojnim uniformama, naoružani puškama, stajali su kraj naših kamermana, u sobi režije, kraj naših uređaja za komunikaciju. Jesu li vesti bile lažirane? Žao mi je što moram da kažem da je upravo bilo tako. Davali su mi tekstove i primoravali me da ih čitam, sa gotovo bukvalno uperenim pištoljem u moju glavu. Vesti koje sam čitao odnose se na tu takozvanu epidemiju supergripa’, i potpuno su netačne.“

Svetla zatrepereše na telefonskoj centrali. Za petnaest sekundi, sva su gorela.

„Naši kamermani su snimili film koji je ili konfiskovan, ili namerno izložen svetlu kako bi bio uništen. Priče naših izveštača su nestale. Ali mi ipak imamo film, dame i gospodo, i evo ovde, u studiju, imamo izveštače - ne profesionalne reportere, već neposredne očevice možda najveće katastrofe sa kojom se naša zemlja ikada suočila... pri čemu ne koristim ove reči olako. Sada ćemo vam pustiti ovaj film. Snimljen je potpuno krišom, i delimično je lošeg kvaliteta. Ali opet, mi ovde, koji smo upravo oslobodili svoju TV stanicu, mislimo da ćete verovatno videti dovoljno. Ili čak i više nego što biste želeli.“

Podigao je pogled, izvadio maramicu iz džepa svog sportskog sakoa i izduvao nos. Oni sa dobrim televizorima u boji primetili su da izgleda rumeno i grozničavo.

„Džordž, ako je spreman, slobodno ga pusti.“

Palmerovo lice zamenili su snimci Bostonske opšte bolnice. Odeljenja su bila pretrpana. Pacijenti su ležali na podu. Hodnici su bili puni; bolničarke, mnoge očigledno i same bolesne, muvale su se okolo, a neke su i histerično plakale. Druge su izgledale kao da su u komi od šoka.

Snimci stražara koji stoje na uličnim ćoškovima s puškama u naručju. Snimci zgrada u koje je neko provalio.

Bob Palmer se ponovo pojavio. „Dame i gospodo, ukoliko imate dece“, rekao je tiho, „savetujemo vam da ih zamolite da izađu iz prostorije.“

Krupnozrnasti snimak kamiona koji ide u rikverc po keju u Bostonskoj luci, velikog vojnog kamiona maslinaste boje. Ispod njega, na talasima, bila je dereglija prekrivena platnenim ceradama. Dvojica vojnika, grubog i tuđinskog izgleda pod gas-maskama, skočila su iz kabine kamiona. Slika se zatresla i pomerila, a onda ponovo umirila kada su oni smakli platneni zastor sa otvorenog zadnjeg kraja kamiona. Onda su uskočili unutra i tela su počela da padaju u deregliju: žene, starci, deca, policajci, bolničarke, premetali su se u bujici kojoj kraja kao da nigde nije bilo. U jednom trenutku tokom snimka bilo je jasno da ih vojnici napolje izbacuju vilama.

Palmer je nastavio da emituje dva sata, i čitao je sve promuklijim glasom kratke vesti i biltene, a intervjuisao je i druge članove ekipe. Trajalo je to sve dok neko u prizemlju nije shvatio da ne mora da ponovo zauzme šesti sprat da bi to prekinuo. U 11:16, predajnik VBZ-a trajno je uništen pomoću deset kilograma plastičnog eksploziva.

Palmer i ostali na šestom spratu pobijeni su na licu mesta zbog optužbe o veleizdaji uperenoj protiv njihove vlade i Sjedinjenih Američkih Država.

Bio je to nedeljnik iz malog grada u Zapadnoj Virdžiniji, po imenu Darbinski Zov trube, koji je štampao penzionisani advokat Džejms D. Hoglis, i tiraž mu je uvek bio dobar zato što je Hoglis bio vatreni pobornik prava rudara da se organizuju krajem četrdesetih i tokom pedesetih godina dvadesetog veka, i pošto su njegovi uvodnici protiv establišmenta uvek bili puni paklenih projektila uperenih u državne šarlatane na svim nivoima, od gradskog do saveznog.

Hoglis je imao stalnu ekipu kolportera, ali tog vedrog letnjeg jutra lično je raznosio novine u svom „kadilaku“ iz 1948, čije su velike gume sa belim stranama šapatom prolazile uzduž i popreko ulicama Darbina... a te ulice bile su bolno prazne. Novine su bile nagomilane na sedištima „kadilaka“ i u njegovom prtljažniku. To nije bio dan za izlazak novog broja Zova trube, ali novine su se sastojale samo od jedne strane sa krupnim tekstom unutar crne bordure. Reč na vrhu proklamovala je VANREDNO, prvo Hoglisovo vanredno izdanje još od 1980, kada je eksplodirao rudnik Lediberd, sahranivši tako zauvek četrdeset rudara.

Naslov je glasio: VLADINE SNAGE TRUDE SE DA ZATAŠKAJU EPIDEMIJU KUGE!

Ispod toga: „Specijalno za Zov trube piše Džejms D. Hoglis.“

Ispod toga: „Ovom izveštaču je jedan pouzdani izvor otkrio da je epidemija gripa (koju ponekad nazivaju Gušenjem ili Naduvenim vratom ovde, u Zapadnoj Virdžiniji) zapravo smrtonosna mutacija običnog virusa gripa koji je stvorila ova vlada u ratne svrhe - direktnim kršenjem revidirane Ženevske konvencije o biološkom i hemijskom ratu, koju su Sjedinjene Države potpisale pre sedam godina. Taj izvor, vojni oficir sa trenutnim nameštenjem u Vilingu, takođe je rekao da su obećanja o brzom pronalasku vakcine ’bezočna laž’. Po rečima tog izvora, nikakva vakcina još nije pronađena za ovu epidemiju.

Građani, ovo nije puka katastrofa ili tragedija; ovo je kraj svake nade koju smo polagali u sve naše vlade. Ako smo zaista to učinili sebi, onda...“

Hoglis je bio bolestan, i veoma slab. Kao da je poslednje trunke snage iskoristio za sastavljanje tog uvodnika. Snaga je iz njega prešla u reči i još mu se nije vratila. Grudi su mu bile pune šlajma, a čak mu je i normalno disanje bilo kao da trči uzbrdo. Opet, metodično je išao od kuće do kuće, ostavljao svoje plakate, ne znajući čak ni živi li iko više u tim kućama, niti ako je već tako, ima li iko unutra dovoljno snage da izađe i uzme ono što je on ostavio.

Konačno se našao na zapadnom kraju grada, u siromašnoj četvrti, punoj čatrlja, prikolica i užeglog smrada septičke jame. Ostale su mu samo novine u prtljažniku i on ga je ostavio otvorenog, tako da se poklopac sporo dizao i spuštao dok je on prelazio preko neravnina na drumu. Pokušavao je da izađe na kraj sa strašnom glavoboljom i vid mu se neprestano mutio.

Kada se pobrinuo i za poslednju kuću, oronulu udžericu blizu granice s atarom Reks Krosinga, još mu je ostala hrpa od možda dvadeset pet novina. Presekao je starim perorezom kanap kojim je bila vezana, a onda pustio da vetar ponese novine kud mu je volja, pomislivši na svog doušnika, majora tamnih, nemirnih očiju koga su pre samo tri meseca prekomandovali iz nekog tajnog projekta u Kaliforniji po imenu Projekat Plavo. Major je tamo bio zadužen za spoljno obezbeđenje, i sve vreme je prstom dodirivao pištolj na kuku dok je pričao Hoglisu sve što je znao. Hoglis je pomislio da će major vrlo brzo upotrebiti taj pištolj, ako već i nije.

Seo je natrag za volan „kadilaka“, jedinog automobila koji je imao od svog dvadeset sedmog rođendana, i ustanovio da je previše umoran da bi se odvezao natrag u grad. I tako se sneno naslonio, osluškujući prigušene zvuke koji su mu dopirali iz grudi, da posmatra kako vetar lenjo nosi njegovo vanredno izdanje drumom prema Reks Krosingu. Neki primerci zakačili su se u nadnesenim krošnjama, gde su ostali da vise kao čudno voće. U blizini je čuo užurbani žubor rečice Darbin, gde je pecao kada je bio mali. Naravno, sada tamo nema ribe - kompanije koje su trgovale ugljem postarale su se za to - ali zvuk je i dalje bio umirujući. Zatvorio je oči, zaspao i umro pola sata kasnije.

Losanđeleski Tajms odštampao je samo 26.000 primeraka svog vanrednog broja na jednoj strani, pre nego što su oficiri zaduženi za njega shvatili da se to ne štampa reklamni cirkular kao što im je bilo rečeno. Odmazda je bila brza i krvava. Zvanična priča FBI-a bila je da su „radikalni revolucionari“, stari dežurni bauci, dinamitom razneli štampariju El-ej Tajmsa, pri čemu je poginulo dvadeset osam zaposlenih. FBI nije morao da objašnjava kako je eksplozija dovela do toga da se u svih dvadeset osam glava nađu rupe od metaka, pošto su tela pomešana sa hiljadama drugih žrtava epidemije koje su sahranjivali na moru.

Ipak, 10.000 primeraka je dospelo napolje, i to je bilo dovoljno. Naslov, odštampan tridesetšesticom, vrištao je:

ZAPADNA OBALA U ČVRSTOM STISKU EPIDEMIJE ZARAZE

Hiljade beže od smrtonosnog supergripa

Nesumnjivo državno zataškavanje

LOS ANĐELES - Neki među vojnicima koji glume pripadnike Nacionalne garde što pomažu za vreme tekuće tragedije zapravo su vojnici od karijere koji imaju čak i do četrdeset godina aktivne službe. Deo njihovog posla jeste da ubede prestravljene stanovnike Los Anđelesa da je supergrip, poznat kao Kapetan Trips među mladima u najvećem broju oblasti, tek „malčice zarazniji“ od londonskog ili hongkonškog soja... ali to ubeđivanje oni vrše kroz prenosive respiratore. Predsednik treba da se obrati naciji večeras u 18:00 po vremenu pacifičke zone, a njegov sekretar za medije, Hjubert Ros, nazvao je izveštaje po kojima će predsednik govoriti ispred kulisa nameštenih tako da liče na Ovalnu kancelariju, ali su zapravo u dubokom bunkeru ispod Bele kuće „histeričnim, zlobnim i potpuno neosnovanim.“ Primerci predsednikovog govora koji su razdeljeni unapred ukazuju na to da će on „prekoriti“ američki narod zbog preterane reakcije i sadašnju paniku uporediti sa onom koja je usledila posle radio-emisije Orsona Velsa sa „Ratom svetova“ početkom tridesetih.

Tajms ima pet pitanja na koje bi voleo da čuje odgovore u predsednikovom govoru.

1. Zašto su Tajmsu siledžije u uniformama naredile da ne objavljuje vesti, iako to direktno krši njegova ustavna prava da to čini?

2. Zašto su sledeći autoputevi - broj 5, broj 10 i broj 15 - zaprečeni oklopnim kolima i transporterima?

3. Ako je ovo „mala epidemija gripa“, zašto je u Los Anđelesu i okolnim oblastima uvedeno vanredno stanje?

4. Ako je ovo „mala epidemija gripa“, zašto se šlepovi odvlače na Pacifik i tamo istovaruju? I da li se u tim šlepovima nalazi ono što strahujemo da se nalazi i u šta nas uveravaju obavešteni izvori - mrtva tela žrtava zaraze?

5. Konačno, ako će se vakcina zaista početkom sledeće nedelje distribuirati lekarima i oblasnim bolnicama, zbog čega onda ni jedan od četrdeset šest doktora sa kojim su ove novine razgovarale radi daljih pojedinosti nije čuo ni za kakve planove isporuka? Zašto nijedna klinika nije određena za davanje injekcija protiv gripa? Zašto nijedna od deset farmaceutskih kuća koje smo zvali nije dobila transportne fakture niti vladine letke o toj vakcini?

Pozivamo predsednika da odgovori na ta pitanja u svom govoru, i pre svega ga pozivamo da prestane s ovom taktikom policijske države i bezumnim naporom da se istina zataška...

U Dalatu je neki muškarac u šortsu zemljane boje i sandalama išao tamo-amo avenijom Pijemont sa velikom mrljom od pepela na čelu i rukom ispisanim sendvič-tablama koje su mu visile preko žgoljavih ramena. Napred je pisalo:

KUCNUO JE ČAS NESTANKA

GOSPOD HRIST UBRZO ĆE SE VRATITI

PRIPREMITE SE DA VIDITE SVOG BOGA!

Pozadi je stajalo:

GLE KAKO SU SRCA GREŠNIH SLOMLJENA

KOJI BEJAHU VISOKO NISKO ĆE PASTI,

A UNIŽENI ĆE SE VINUTI VISOKO

DOŠLI SU NAM DANI ZLA

O, JADAN LI SI, CIONE

Četiri mladića u motociklističkim jaknama, svi redom sa jakim kašljem i slinavim nosom, navalili su na muškarca u šortsu zemljane boje i onesvestili ga njegovim sopstvenim sendvič-daskama. Onda su pobegli, a jedan od njih je histerično dovikivao preko ramena: „Tako ti i treba kad plašiš ljude! Tako ti i treba kad plašiš ljude, nakazo jedna retardirana!“

Najslušaniji jutarnji program u Springfildu, u državi Misuri, bila je jutarnja kontakt-emisija KLFT-a, „Recite svoje“ sa Rejom Flauersom. On je imao šest telefonskih linija u svojoj studijskoj kabini, i 26. juna ujutru bio je jedini zaposleni u stanici KLFT koji se pojavio na poslu. Bio je svestan onoga što se dešavalo u spoljnom svetu i to ga je plašilo.

U poslednjih nedelju dana, ili tako nešto, Reju se činilo da su se svi koje je ikada upoznao razboleli. U Springfildu nije bilo vojske, ali čuo je da je Nacionalna garda pozvana u Kanzas Siti i Sent Luis da „zaustavi širenje panike“ i „spreči pljačku.“ Sam Rej Flauers se osećao dobro. Pogledao je zamišljeno u svoju opremu - slušalice, uređaj za kašnjenje govora kako bi se intervenisalo za slučaj da oni koji se jave s vremena na vreme pribegnu vulgarnostima, gomile reklama na kasetama („Ako ti se klozetska šolja preliva / Ine znaš šta bi sa sobom / Pozovi čoveka sa čeličnom sajlom / Pozovi ’Velikog Čistača’!”), i naravno, mikrofon.

Pripalio je cigaretu, prišao vratima studija i zaključao ih. Ušao je u svoju kabinu i zaključao i nju. Isključio je muziku koja je išla sa magnetofonske trake, pustio svoju temu, a onda seo pred mikrofon.

„Zdravo svima“, rekao je, „ovde Rej Flauers u emisiji ’Recite svoje’, i ovog jutra postoji samo jedna stvar zbog koje vredi zvati, zar ne? Možete to nazivati Naduvenim vratom ili supergripom - ili Kapetanom Tripsom, ali sve to znači jedno te isto. Čuo sam neke priče strave i užasa

O tome kako vojska sve gazi, i ako vam se razgovara o tome, spreman sam da vas saslušam. Ovo je još slobodna zemlja, je l’ tako? A pošto sam ovog jutra ovde sam, radićemo sve ovo malo drugačije. Isključio sam aparat za zadršku, a mislim da možemo da se ratosiljamo i reklama. Ako je Springfild koji vi vidite iole nalik na onaj koji ja vidim sa prozora KLFT-a, nikome ionako nije naročito do kupovine.

Dobro - dakle, ako ste na nogama lakim, kako je to već govorila moja mati, da počnemo. Naši brojevi za besplatne pozive su 555-8600 i 555-8601. Ako dobijete zauzeto, samo budite strpljivi. Ne zaboravite, sve ovo radim sam.“

Vojna jedinica je bila u Kartagini, osamdeset kilometara od Springfilda i patrola od dvadeset ljudi krenula je da se pobrine za Reja Flauersa. Dvojica ljudi odbili su da izvrše naređenje. Ustrelili su ih na licu mesta.

Za jedan sat, koliko im je trebalo da stignu u Springfild, Reja Flauersa su zvali: lekar koji je rekao da ljudi umiru kao muve i koji je mislio kako vlada besramno laže o vakcini; bolničarka koja je potvrdila da se tela kamionima odvoze iz bolnica u Kanzas Sitiju; žena u delirijumu koja je tvrdila da je videla leteće tanjire iz svemira; zemljoradnik koji je rekao da je vojni odred sa dva bagera upravo završio kopanje đavolski dugačkog jarka na njivi blizu puta 71 južno od Kanzas Sitija; i još petoro ili šestoro koji su hteli da ispričaju svoje priče.

Onda se začuo tresak na spoljnim vratima studija. „Otvaraj!“ začuo se prigušeni povik. „Otvaraj u ime Sjedinjenih Država!“

Rej je pogledao na sat. Bilo je petnaest do dvanaest.

„Pa“, rekao je on, „izgleda da su marinci stigli. Ali mi ćemo lepo da nastavimo pozivima, zar n...“

Začulo se štektanje vatre iz automatske puške i kvaka vrata studija srušila se na tepih. Plavi dim zavijorio se iz iskrzane rupe. Vrata su ramenima izvaljena unutra i pet-šest vojnika, sa respiratorima i punom ratnom opremom, grunulo je unutra.

„Nekoliko vojnika je upravo provalilo u našu spoljnu kancelariju“, rekao je Rej. „Naoružani su do zuba... izgledaju kao da su se spremili za operaciju čišćenja u Francuskoj pre pedeset godina. Ako se izuzmu respiratori na njihovim licima...“

„Gasi to!“ dreknuo je stameni muškarac sa širitima vodnika na rukavima. Stajao je iza staklenih zidova kabine i mahao puškom.

„Neće moći!“ doviknuo mu je Rej. Osećao je jaku jezu i kada je uspeo da izvadi cigaretu iz pepeljare, primetio je da mu prsti drhte. „Ova stanica ima licencu Savezne komisije za telekomunikacije i ja ću da...“

„Opozivam ti tu jebenu licencu! Sad gasi to!“

„Neće moći“, rekao je Rej ponovo, i okrenuo se natrag svom mikrofonu. „Dame i gospodo, naređeno mi je da isključim predajnik KLFT-a i ja sam to naređenje odbio da izvršim, što je po mom mišljenju bilo sasvim prikladno. Ovi ljudi se ponašaju kao nacisti, a ne kao američki vojnici. Ja neću da...“

„Poslednja šansa!“ Vodnik podiže pušku.

„Vodniče“, reče jedan od vojnika na vratima, „pa ne možete tek tako da...“

„Ako taj tamo bude rekao još nešto, skenjajte ga“, reče vodnik. „Mislim da će me ubiti“, reče Rej Flauers, i sledećeg trenutka staklo njegove radio-kabine rasprsnu se unutra, a on pade preko kontrolne table. Odnekud se začu strašno zavijanje povratne zvučne sprege koje je u spirali sve više i više jačalo. Vodnik ispali čitav magacin u kontrolnu tablu i zvuk nestade. Svetla na telefonskoj centrali i dalje su treptala.

„Dobro“, reče vodnik dok se okretao. „Hoću da se vratimo u Kartaginu do jedan, i da mi niko nije...“

Trojica njegovih ljudi otvoriše istovremeno vatru na njega, jedan iz bestrzajne puške koja je ispaljivala sedamdeset metaka sa gasnim vrhom u sekundi. Vodnik odigra živahni ples smrti, a onda se sruši unazad kroz razbijene ostatke staklenog zida radio-kabine. Jedna noga mu se zgrčila, a borbena cokula mu je odvalila krhotine stakla sa okvira.

Jedan od razvodnika, kome su se bubuljice ocrtavale na licu u oštrom reljefu na licu boje surutke, brižnu u plač. Ostali su samo stajali u zapanjenoj neverici. Miris baruta bio je težak i mučan u vazduhu.

„Zveknuli smo ga!“ povika razvodnik histerično. „Za boga miloga, zveknuli smo vodnika Pitersa!“

Niko mu ne odgovori. Lica su im još bila omamljena i ispunjena nerazumevanjem, premda će kasnije poželeti da su već odavno to uradili. Sve je to bila smrtonosna igra, ali oni u njoj nisu hteli da učestvuju.

Slušalica telefona, koju je Rej Flauers stavio u ležište pojačala neposredno pre nego što je umro, oglasi se isprekidanim pištanjem.

„Reje? Jesi li tamo, Reje?“ Glas je bio umoran, unjkav. „Stalno slušam tvoju emisiju, baš kao i moj muž, i hteli smo da ti kažemo samo da nastaviš tako dobro da radiš i da im ne dozvoliš da ti prete. U redu, Reje? Reje?... Reje?...“

ZVANIČNO SAOPŠTENJE 234 ZONA 2 TAJNA ŠIFRA

ŠALJE: LENDON ZONA 2 NJUJORK

ZA: KOMANDUJUĆEG KRAJTONA

PREDMET: OPERACIJA KARNEVAL

SLEDI: NJUJORŠKI KORDON I DALJE OPERATIVAN UKLANJANJE TELA U TOKU GRAD RELATIVNO MIRAN X PRIČA SE ŠIRI BRŽE NEGO ŠTO SMO OČEKIVALI ALI ZA SADA MOŽEMO DA IZAĐEMO NA KRAJ SUPERGRIP DRŽI NAJVEĆI BROJ STANOVNIKA UNUTRA XX NOVA PROCENA JE DA JE 50% VOJNIKA NA BARIKADAMA NA TAČKAMA IZLASKA I ULASKA [MOST DŽORDŽA VAŠINGTONA MOST TRIBORO BRUKLINSKI MOST TUNELI LINKOLN I HOLAND PLUS AUTOPUTEVI OGRANIČENOG PRISTUPA U SPOLJNIM NASELJIMA] SADA BOLESNO OD SUPERGRIPA

VEĆINA VOJNIKA JOŠ SPOSOBNA DA OBAVLJA DUŽNOST I DOBRO TO RADI XXX TRI NEKONTROLISANA POŽARA U GRADU HARLEM SEDMA AVENIJA ŠEJ STADION XXXX DEZERTIRANJE JE SVE VEĆI PROBLEM DEZERTERI SE STRELJAJU NA LICU MESTA XXXXX LIČNI UTISAK JE DA JE SITUACIJA JOŠ PODNOŠLJIVA ALI POLAKO SE POGORŠAVA XXXXXX KRAJ PORUKE

LENDON ZONA 2 NJUJORK

U Bolderu, u državi Kolorado, počela je da se širi glasina da je Meteorološki centar Sjedinjenih Država za ispitivanje vazduha zapravo baza za biološki rat. Tu glasinu je ponavljao u etru poludelirični radijski disk džokej iz Denvera. Do 23:00 u noći 26. juna započeo je ogroman egzodus iz Boldera, nalik na pohod leminga. Iz Arvade, predgrađa Denvera, poslali su četu vojnika da ih zaustavi, ali to je bilo kao da ste poslali čoveka sa portvišem da očisti Augijeve štale. Više od jedanaest hiljada civila - bolesnih, uplašenih i samo sa jednom mišlju, da prevale što više kilometara od Centra za ispitivanje vazduha - prosto ih je pregazilo. Hiljade drugih Bolderaca razbežalo se na sve četiri strane sveta.

U dvadeset tri i petnaest, razorna eksplozija obasjala je noć na Brodveju, gde je bio Centar za ispitivanje vazduha. Mladi radikal po imenu Dezmod Remidž postavio je gotovo osam kilograma plastičnog eksploziva, prvobitno namenjenog različitim sudnicama i državnim zakonodavnim telima na Srednjem zapadu, u predvorje CIV-a. Eksplozija je bila velika, ali je tajmer bio loš. Remidž je raznesen zajedno sa raznoraznom bezazlenom meteorološkom opremom i uređajima za merenje zagađenja česticu po česticu.

U međuvremenu, egzodus iz Boldera se nastavljao.

ZVANIČNIIZVEŠTAJ 771 ZONA 6 TAJNA ŠIFRA

ŠALJE: GARET ZONA 6 LITL ROK

ZA: KRAJTONA KOMANDUJUĆEG

PREDMET: OPERACIJA KARNEVAL

SLEDI: BRODSKI NEUTRALISAN PONAVLJAM BRODSKI NEUTRALISAN PRONAĐEN OVDE KAKO RADI U ULIČNOJ KLINICI

OSUĐEN I POGUBLJEN NA LICU MESTA ZBOG VELEIZDAJE SJEDINJENIH AMERIČKIH DRŽAVA NEKI OD LEČENIH POKUŠALI DA SE UMEŠAJU 14 CIVILA POGOĐENO 6 UBIJENO 3 MOJA VOJNIKA RANJENA NIJEDAN OZBILJNO X ZONA 6 SNAGE U OVOJ OBLASTI RADE SA SAMO 40% KAPACITETA PROCENA DA JE 25% OD ONIH JOŠ AKTIVNIH SADA BOLESNO OD SUPERGRIPA 15% DEZERTIRALO XX NAJOZBILJNIJI INCIDENT U VEZI SA VANREDNIM PLANOM F KAO FRENK XXX VODNIKA T. L. PITERSA STACIONIRANOG U OKLOPNOJ PEŠADIJIU KARTAGINI NA VANREDNOM ZADATKU IZGLEDA UBILI NJEGOVI LJUDI XXXX DRUGI INCIDENTI SLIČNE PRIRODE MOGUĆI ALI NEPOTVRĐENI SITUACIJA SE UBRZANO POGORŠAVA XXXXX KRAJ KOMUNIKACIJE

GARET ZONA 6 LITL ROK

Kada se veče opružilo po nebu kao pacijent pod anestezijom na stolu, dve hiljade studenata sa Državnog univerziteta Kent u Ohaju krenulo je u veliki ratni pohod. Dve hiljade bundžija sastojalo se od letnjih studenata iz prvog mini-semestra, članova simpozijuma o budućnosti studentskog novinarstva, sto dvadeset polaznika dramske radionice i dvesta pripadnika Budućih američkih zemljoradnika, Ogranak Ohajo, čija se konvencija poklopila sa prerijskim požarom supergripa. Svi su se oni okupili u studentskom gradu 22. juna, pre četiri dana. Sledi prepis komunikacija na policijskoj frekvenciji iz te oblasti, u periodu između 19:16 i 19:22.

„Jedinica 16, jedinica 16, prijem? Gotovo.“

„Ah, prijem, jedinice 20. Gotovo.“

„Ah, imamo grupu klinaca koji nailaze kroz tržni centar, 16. Oko sedamdeset, rekao bih, i... ah, ispravka, jedinice 16, druga grupa nailazi ovamo... Bože, tu ih je, čini mi se, dvesta ili više. Gotovo.“

„Jedinice 20, ovde baza. Prijem? Gotovo.“

„Prijem čist, bazo. Gotovo.“

„Šaljem tamo Čama i Halideja. Blokirajte ulicu kolima. Ne preduzimajte ništa drugo. Ako vas pregaze, raširite noge i uživajte. Bez otpora, prijem? Gotovo.“

„Prijem, bez otpora, bazo. Šta oni vojnici rade na istočnoj strani tržnog centra, bazo? Gotovo.“

„Kakvi vojnici? Gotovo.“

„To ja tebe pitam, bazo. Oni su...“

„Bazo, ovde Dadli Čam. O, sranje, ovde jedinica 12. Izvini, bazo. Gomila dece nailazi Barouz drajvom. Ima ih oko sto pedeset. Krenuli su u tržni centar. Pevaju i skandiraju, ili tako nešto. Ali kapetane, pobogu, vidimo i vojnike. Mislim da imaju na sebi gas-maske. Ah, izgleda da su zaposeli borbeni položaj. Ili makar na to liči. Gotovo.“

„Baza jedinici 12. Pridruži se jedinici 20 u podnožju tržnog centra. Ista uputstva. Bez otpora. Gotovo.“

„Razumem, bazo. Krećem. Gotovo.“

„Bazo, ovde jedinica 17. Ovde Halidej, bazo. Prijem? Gotovo.“

„Prijem, 17. Gotovo.“

„Ja sam iza Čama. Još oko dvesta klinaca nailazi pravcem zapad-istok prema tržnom centru. Imaju transparente, baš kao u vreme šezdesetih. Najednom piše VOJNICI BACITE PUŠKE. Vidim i drugi na kojem piše ISTINA CELA ISTINA I SAMO ISTINA. Oni...“

„Zabole me šta piše na transparentima, jedinico 17. Silazi tamo sa Čamom i Pitersom i ispreči im se na putu. Izgleda da su krenuli pravo u tornado. Gotovo.“

„Razumem. Gotovo, odjavljujem se.“

„Ovde šef obezbeđenja studentskog grada Ričard Barli: obraćam se komandantu vojnih snaga ulogorenih na južnoj strani ovog studentskog grada. Ponavljam: ovde šef obezbeđenja studentskog grada Barli. Znam da prisluškujete naše komunikacije, pa vas molim da me poštedite izvrdavanja i zajebavanja i da se javite. Gotovo.“

„Ovde pukovnik Albert Filips, Vojska Sjedinjenih Država. Slušamo, šefe Barli. Gotovo.“

„Bazo, ovde jedinica 16. Klinci nailaze zajedno prema ratnom memorijalu. Izgleda da kreću prema vojnicima. Ovo izgleda gadno. Gotovo.“

„Ovde Barli, pukovniče Filips. Molim vas, recite šta nameravate da uradite. Gotovo.“

„Imam naređenje da one iz studentskog grada zadržim u studentskom gradu. Nameravam samo da izvršim naređenje. Ako ti ljudi samo demonstriraju, ništa im neće faliti. Ako smeraju da pokušaju da izađu iz karantina, onda bogme hoće. Gotovo.“

„Ne mislite valjda...“

„Mislim ono što sam i rekao, šefe Barli. Gotovo, odjavljujem se.“

„Filipse! Filipse! Odgovori mi, đavo da te nosi! To tamo nisu komunistički gerilci! To su deca! Američka deca! Nisu naoružani! Oni...“

„Jedinica 13 bazi. Ah, ta deca idu pravo na vojnike, kapetane. Mašu transparentima. Pevaju tu pesmu. Onu koju je pevala ona pizda, Baezova. O. Sranje, mislim da neki od njih bacaju kamenje. Oni... Zaboga! O, bože moj! Pa ne smeju to da rade!“

„Baza jedinici 13! Šta se to tamo dešava? Šta se dešava?“

„Dik, ovde Čam. Da ti kažem šta se ovde dešava. Pravi pokolj. Zašto nisam slep? O, majku im jebem! Oni... ah, kose tu decu. Mitraljezima, čini se. Koliko mogu da vidim, nisu ih čak ni upozoravali. Deca koja su još na nogama... ah, razilaze se... beže na sve strane. O, bože! Upravo sam video devojku koju su prepolovili rafalom! Krv... sigurno sedamdesetoro, osamdesetoro dece leži tamo na travi. Oni...“

„Čame! Javi se! Javi se, jedinico 12!“

„Bazo, ovde jedinica 17. Prijem? Gotovo.“

„Prijem, do đavola, ali jebote, gde je Čam? Jebote, gotovo!“

„Čam i... Halidej, rekao bih... izašli su iz svojih kola da bolje pogledaju. Dik, vraćamo se. Izgleda da vojnici sada pucaju jedni u druge. Ne znam ko pobeđuje i baš me briga za to. Ko god da preostane, verovatno će pripucati na nas. Kad se svi mi koji to budemo mogli vratimo, predlažem da siđemo u podrum i sačekamo da utroše svu municiju. Gotovo.“

„Bog te mazo...“

„Dik, pokolj još traje. Ne šalim se. Gotovo. Odjavljujem se.“ Tokom čitavog razgovora čiji je prepis naveden gore, slušalac može čuti slabe pucnjeve u pozadini, prilično nalik na zvuke kestenja u vreloj vatri. Takođe, može čuti krike... i u poslednjih četrdesetak sekundi, težak kašalj udara eksplozija mina iz minobacača.

Sledi prepis komunikacija sa specijalne visoke radio-frekvencije u Južnoj Kaliforniji. Prepis je napravljen između 19:17 i 19:20 po pacifičkom vremenu.

„Mesingil, Zona 10. Primaš li, Plava bazo? Ova poruka je šifrovana kao Eni Oukli, Hitno-plus-10. Javi se ako primaš. Gotovo.“

„Ovde Len, Dejvide. Mislim da možemo da preskočimo žargon. Niko više ne sluša.“

„Otelo se kontroli, Lene. Sve. El-ej nestaje u plamenu. Čitav jebeni grad i sve oko njega. Svi moji ljudi su bolesni, učestvuju u neredima, napustili su jedinice ili pljačkaju radnje zajedno sa civilima. Nalazim se u Nebeskoj dvorani glavne zgrade Američke banke. Više od šesto ljudi pokušava da prodre unutra i dočepa me se. Većinom su to redovni vojnici.“

„Sve se rastače. Stožer se ne drži.“

„Ponovi to. Nisam razumeo.“

„Nema veze. Možeš li izaći odatle?“

„Đavola. Ali, prvi koji naiđu ima da me zapamte. Tu mi je bestrzajna puška. Đubrad. Jebena đubrad!“

„Srećno, Dejvide.“

„I tebi. Drži se dok možeš.“

„Hoću.“

„Nisam siguran...“

Tu se završava verbalna komunikacija. Čuje se cepanje, tresak, škripa popuštanja metala, zveckanje polomljenog stakla. Dreka mnoštva glasova. Pucnjevi iz ručnog naoružanja, a onda, veoma blizu radio-predajnika, dovoljno blizu za distorziju, teške, mukle eksplozije koje bi lako mogle poticati iz bestrzajne puške. Dreka i rika glasova sve je bliža. Čuje se fijuk odbijenog metka, vrisak veoma blizu predajnika, tupi udar i tišina.

Sledi prepis sa regularne vojne frekvencije u San Francisku. Prepis je sačinjen između 19:28 i 19:30 po pacifičkom vremenu.

„Vojnici i braćo! Zauzeli smo radio-stanicu i komandni štab! Vaši tlačitelji su mrtvi! Ja, Brat Zino, do pre nekoliko trenutaka vodnik prve klase Roland Gibs, proglašavam sebe prvim predsednikom Republike Severne Kalifornije! Mi kontrolišemo stvari! Mi kontrolišemo stvari! Ako vaši oficiri na terenu pokušaju da ponište moja naređenja, pobijte ih kao pse na ulici! Kao pse! Kao kučke sa govnima sasušenim na guzici! Zapišite imena, činove i serijske brojeve dezertera! Popišite sve koji zagovaraju pobunu ili izdaju Republike Severne Kalifornije! Sviće novi dan! Dan tlačitelja se završio! Mi smo...“

Štektanje rafala iz mašinske puške. Vrištanje. Lupnjava i mukli udarci. Pucnji iz pištolja, nova vriska, prigušeni rafali. Dugačko, zamiruće stenjanje. Tri sekunde tišine.

„Ovde major Alfred Nan, Vojska Sjedinjenih Država. Preuzimam provizornu i privremenu kontrolu nad snagama Sjedinjenih Država u oblasti San Franciska. Šačici izdajnika u štabu upravo je presuđeno. Ja komandujem, ponavljam, ja komandujem. Operacija održavanja karantina se nastavlja. Sa dezerterima i beguncima obračunavaćemo se kao i pre: streljanjem na licu mesta, ponavljam, streljanjem na licu mesta, Ja sam sada...“

Još pucnjave. Vrisak.

U pozadini: „...sve! Pobijte ih sve! Smrt svinjama rata...“

Teška pucnjava. A onda tišina na frekvenciji.

U 21:16 po standardnom istočnom vremenu, oni kojima je još bilo dovoljno dobro da gledaju televiziju u Portlendu, u državi Mejn, pronašli su kanal VCSH-TV i sa tupim užasom gledali kako ogromni crnac, nag, ako se izuzmu ružičasta kožna pregača i šapka oficira marinaca, očigledno bolestan, izvodi niz od šezdeset dva javna pogubljenja.

Njegovi drugovi, takođe crnci, takođe gotovo nagi, imali su na sebi pregače i nekakvu oznaku čina koja je pokazivala da su nekada i oni pripadali vojsci. Bili su naoružani automatskim i poluautomatskim oružjem. U prostoriji gde je publika u studiju ranije posmatrala lokalne političke debate i emisiju „Telefonom do dolara“, još pripadnika te crne „hunte“ pokrivalo je puškama i pištoljima nekih dvestotinak vojnika u uniformama zemljane boje.

Ogromni crnac, koji se mnogo cerio i pokazivao neverovatno ravne i bele zube na licu boje uglja, držao je automatski pištolj kalibra 45 i stajao kraj velikog staklenog bubnja. U doba koje se već činilo jako davnim, u tom bubnju bili su komadići iseckanih telefonskih imenika za „Telefonom do dolara.“

On ga je sada zavrteo, izvukao vozačku dozvolu i uzviknuo: „Razvodnik Frenklin Stern, napred i u sredinu, moliću lepo.“

Naoružani ljudi koji su stajali s obe strane publike sagnuli su se da pogledaju pločice sa imenima, dok je kamerman kome je to očito bio novi posao prelazio preko publike grčevitim pokretima kamere.

Konačno su na silu digli na noge nekog mladića svetloplave kose, kome nije moglo biti više od devetnaest godina, i dok je on urlao i bunio se, odvukli ga na podijum studija. Dva crnca su ga naterala da klekne.

Crnac se iscerio, kinuo, ispljunuo šlajm i prislonio automatikkalibra 45 uz slepoočnicu razvodnika Sterna.

„Ne!“ zavapi Stern histerično. „Pridružiću vam se, tako mi boga, hoću! Ja ću...“

„Uimeocasinaisvjatogaduha“, izgovori krupni crnac i povuče obarač. Iza mesta gde su razvodnika Sterna naterali da klekne bila je velika mrlja od krvi i moždane materije, kojoj je sada i on dodao svoj doprinos.

Šljis.

Crnac ponovo kinu i umalo se ne preturi. Jedan drugi crnac, u sobi režije (on je na sebi imao maskirnu kapu sa dugačkim štitnikom za oči i besprekorno bele džokejke), pritisnu dugme za APLAUZ, i znak blesnu pred publikom u studiju. Crnci koji su čuvali publiku / zarobljenike podigoše preteći svoje oružje, a zarobljeni beli vojnici, čija su se lica presijavala od znoja i užasa mahnito zatapšaše.

„Sledeći!“ objavi crnac u pregači promuklo i ponovo posegnu u bubanj. Pogleda ceduljicu i uzviknu: „Vodnik tehničkog voda Rodžer Piterson, napred i u sredinu, moliću lepo!“

Neki čovek u publici zaurla i baci se bezuspešno prema zadnjim vratima. Nekoliko sekundi kasnije, bio je na bini. U čitavoj zbrci, jedan čovek u trećem redu pokušao je da skine pločicu sa imenom koja mu je bila prikačena za bluzu. Odjeknu jedan pucanj i on klonu na svom sedištu, očiju staklastih kao da mu je ta neukusna predstava toliko dosadila da je zapao u dremež koji je toliko ličio na smrt.

Taj spektakl trajao je gotovo do petnaest do jedanaest, kada su četiri odreda redovne vojske, sa respiratorima i automatskim puškama, upala u studio. Dve grupe vojnika na samrti zaratile su istog trena.

Crnac u pregači pao je gotovo odmah, sa psovkama, preznojen, izrešetan mecima, pucajući iz svog automatskog pištolja ludački u pod. Odmetnik koji je rukovao kamerom broj 2 bio je pogođen u trbuh, i dok se naginjao napred da dohvati utrobu koja mu je klizila napolje, njegova kamera se polako okrenula oko ose tako da je publika imala priliku da natenane vidi direktan prenos iz pakla. Polugoli stražari su uzvratili vatrom, a vojnici sa respiratorima zasuli su mecima čitavo gledalište. Nenaoružani vojnici u sredini, umesto da budu spaseni, shvatili su da je njihovo pogubljenje samo bilo ubrzano.

Neki mladić riđe kose, sa divljim izrazom panike na licu, popeo se preko naslona šest redova sedišta kao kakav cirkuski artista na štulama, pre nego što mu noge nije sažvakao rafal metaka kalibra 45. Drugi su puzili po itisonom obloženim prolazima između sedišta, prilepivši se za pod, kao što su ih učili da puze pod jakom mitraljeskom vatrom na osnovnoj obuci. Jedan ostareli vodnik sede kose ustao je, raširivši ruke kao televizijski voditelj, i zaurlao iz sve snage: „PRESTANITEEEEE!” Pronašla ga je jaka vatra s obe strane i on je počeo da poskakuje kao lutak od kojeg za koji tren više neće ostati ni komadić. Rika oružja i vrištanje ranjenika i vojnika na samrti naterali su merače reakcije publike u sobi režije da skoče preko oznake za +50 decibela.

Kamerman je pao preko ručice kojom se njegova kamera okretala, i oni koji su posmatrali sada su mogli, na svu sreću, da vide samo tavanicu studija, sve do kraja pucnjave. Vatra iz oružja oslabila je posle nekih pet minuta u mestimične praskove, a potom se potpuno izgubila. Nastavilo se samo vrištanje.

U dvadeset tri i pet, sliku tavanice studija je na kućnim ekranima zamenila karikatura čoveka koji namršteno gleda u nacrtani televizor. Na nacrtanom televizoru bio je znak sa natpisom: IZVINITE, IMAMO PROBLEMA!

Dok se veče bližilo kraju, to je važilo gotovo za svakoga.

U Demoinu, u 23:30 po centralnom standardnom vremenu, jedan stari „bjuik“ prekriven religijskim nalepnicama - ZATRUBI AKO VOLIŠ ISUSA, među ostalima - kružio je neumorno ulicama centra grada. Ranije tog dana u Demoinu je požar uništio najveći deo južne strane avenije Hal i Nižeg koledža Grendvju; kasnije je došlo do nereda u kojim je stradao najveći deo centra.

Kada je sunce zašlo, te ulice bile su pune gomila ljudi koji su neprekidno kružili, većinom mlađih od dvadeset pet godina, i mnogi u njima su vozili čopere. Porazbijali su izloge, pokrali televizore, napunili rezervoare gorivom na pumpama pazeći sve vreme da ne naiđe neko naoružan. Sada su ulice bile prazne. Neki od njih - uglavnom bajkeri - trošili su poslednje ostatke snage na međudržavnom autoputu broj 80. Ali većina ih se zavukla u kuće i zaključala vrata, trpeći već od simptoma supergripa, ili samo užasa od njega dok je svetlost dana čilela iz tih zelenih ravnica. Sada se činilo da je Demoin posle nekakvog čudovišnog dočeka Nove godine i noći prespavane u znoju ostao sa poslednjim slavljenikom. Gume „bjuika“ šaputale su i krčkale po srči na ulici, a vozilo je skrenulo na zapad sa Četrnaeste na Euklidovu aveniju, prošavši kraj dva automobila koja su se čeono sudarila i sada su ležala na boku isprepletanih branika nalik na ljubavnike posle uspešnog dvostrukog samoubistva. Na krovu „bjuika“ bio je zvučnik koji se sada oglasio pojačanim krčanjem i pištanjem, posle čega su usledili grebuckavi zvuci prvih rilni stare ploče, da bi se zatim, gromoglasno na avetnim, pustim ulicama Demoina začuo slađano monoton glas Majke Mejbel Karter, u pesmi „Drži se sunčane strane.“

„Drži se sunčane strane,

Uvek samo sunčane strane,

Drži se sunčane strane života,

Pa makar imao silnih problema

Učiniće ti se kao da ih nema,

Držiš li se sunčane strane života...“

Stari „bjuik“ je krstario bez prestanka, pravio osmice, petlje, a ponekad je oko istog bloka zgrada kružio tri ili četiri puta. Kad bi naišao na džombu (ili pregazio leš), ploča bi preskočila.

U dvadeset minuta do ponoći, „bjuik“ se zaustavio kraj ivičnjaka i ostao da radi u leru. Onda je ponovo krenuo dalje. Iz zvučnika je zakreštao Elvis Prišli u pesmi „Stari hrapavi krst“, a noćni vetar je dunuo kroz krošnje i poneo poslednji dašak dima sa tinjajućih ruševina nižeg koledža.

Iz predsednikovog govora koji je počeo u 21:00 po istočnom standardnom vremenu, i nije se mogao videti u mnogim oblastima.

„...kao što ovako velika država mora da uradi. Ne smemo dopustiti sebi da se plašimo senki kao mala deca u mračnoj sobi; ali, isto tako ne smemo priuštiti sebi da ovako ozbiljnu epidemiju gripa shvatimo olako. Moji sugrađani, Amerikanci, molim vas da ostanete kod kuće. Ako se osećate bolesno, ostanite u krevetu, uzimajte aspirine i pijte mnogo bistre tečnosti. Budite uvereni da će vam za najviše nedelju dana biti bolje. Dozvolite da ponovim ono što sam rekao večeras na početku svog govora: Nema nikakve istine - nikakve istine - u glasinama da je ovaj soj gripa smrtonosan. U ogromnoj većini slučajeva, može se očekivati da zaraženi ustane iz postelje i oseća se dobro za nedelju dana. Dalje...“ (grčeviti kašalj)

„Dalje, šire se gnusne glasine izvesnih radikalnih antidržavnih grupa da je ovaj soj gripa nekako stvorila ova administracija zbog moguće vojne primene. Sugrađani, Amerikanci, to je bezočna laž i hoću da je ovde, na licu mesta kao takvu i okarakterišem. Ova zemlja je potpisala revidirane ženevske konvencije o ratovanju otrovnim gasovima, nervnim gasovima i klicama savesno i sa iskrenim namerama. Niti smo sada, niti bilo kada...“

(grčevito kijanje)

„...učestvovali u tajnoj proizvodnji supstanci koje je van zakona stavila Ženevska konvencija. Ovo je osrednje ozbiljna epidemija gripa, ni manje ni više od toga. Večeras smo dobili izveštaje o tome da je do epidemije došlo i u mnogim drugim zemljama, uključujući Rusiju i Crvenu Kinu. Zato vas...“

(grčeviti kašalj i kijanje)

„...molimo da ostanete mirni i sigurni u saznanju da će krajem ove, ili početkom sledeće nedelje, vakcina protiv gripa biti na raspolaganju za one koji već nisu na putu prezdravljenja. U nekim oblastima pozvana je Nacionalna garda kako bi stanovništvo štitila od huligana, vandala i onih koji potpiruju strah, ali nema apsolutno nikakve istine u glasinama da su neke gradove „okupirale“ jedinice redovne vojske ili da su vesti lažirane. Moji sugrađani, Amerikanci, to je besramna laž i hoću da je ovde, na licu mesta, kao takvu i okarakterišem...“

Grafit napisan na pročelju Prve baptističke crkve u Atlanti, crvenim sprejom:

„Dragi Isuse. Uskoro se vidimo. Tvoj prijatelj, Amerika. P.S. Nadam se da ćeš krajem nedelje još imati slobodnih mesta.“

27.

Leri Andervud je sedeo na klupi u Central parku ujutru 27. juna i posmatrao zverinjak. Iza njega, Peta avenija je bila ludački zakrčena kolima, ali sva su ona sada bila nema, i njihovi vlasnici su ili pomrli, ili pobegli. Dalje niz Petu, mnoge otmene radnje bile su pretvorene u zadimljene ruševine.

Sa mesta gde je sedeo, Leri je video lava, antilopu, zebru i neku vrstu majmuna. Svi osim majmuna su lipsali. Leri je procenio da nisu uginuli od gripa; bog sveti zna koliko dugo su bili bez vode i hrane, i to je ono što ih je pobilo. Sve osim majmuna, a za tri sata koliko je Leri tamo sedeo, majmun se pomerio samo četiri ili pet puta. Majmun je bio dovoljno pametan da nadmudri smrt od gladi ili žeđi - dosad - ali je svakako dobro zakačio supergrip. Taj majmun je nesumnjivo trpeo jake bolove. Surov neki svet.

Desno od njega, časovnik sa svim onim životinjama odzvonio je jedanaest sati. Mehaničke figure kojima su se svojevremeno oduševljavala deca sada su izvodile predstavu pred praznim gledalištem. Medved je duvao u svoju trubu, mehanički majmun koji se nikada neće razboleti (ali će na kraju verovatno ipak prestati da radi) udarao je u daire, dok je slon lupao u bubanj surlom. Teške melodije, luče, teške jebene melodije. Svita za kraj sveta aranžirana za mehaničke figure.

Malo kasnije, časovnik je utihnuo i on je ponovo čuo promukle povike, sada milostivo utišane daljinom. Čovek koji je najavljivao monstrume bio je tog lepog prepodneva negde levo od Lerija, možda na Hekšerovom igralištu. Možda će tamo natrapati na dečji bazen i udaviti se.

„Dolaze monstrumi!“ vikao je slabi, promukli glas. Oblaci su se tog jutra razišli i dan je bio vedar i vreo. Jedna pčela je proletela Leriju kraj nosa, zaokružila oko obližnje cvetne leje i spustila se pravo na božur. Iz zverinjaka je dopiralo umirujuće, uspavljujuće zujanje muva koje su sletale na mrtve životinje.

„Monstrumi samo što nisu!“ Čovek koji ih je najavljivao bio je visok i činilo se da mu je šezdeset i neka. Leri ga je prvi put čuo prošle noći, koju je proveo u hotelu „Šeri Nederlend.“ Dok je noć prekrivala neprirodno tihi grad, to slabo zavijanje zvučalo je zvonko i mračno, glas poludelog Jeremije¹⁷ koji lebdi ulicama Menhetna, odjekuje, odbija se, izobličuje. Opružen i budan na velikom bračnom krevetu sa upaljenim svim svetlima u hotelskom apartmanu, Leri je postao iracionalno ubeđen da čovek koji priziva monstrume dolazi po njega, traga za njim, kao što su to ponekad činila stvorenja u njegovim čestim košmarima. Dugo se činilo da se taj glas primiče sve bliže - Čudovišta stižu! Čudovišta su na putu! U predgrađima su! - i Lari je bio uveren da će se vrata apartmana, koja je on triput zaključao, rasprsnuti unutra i da će se tamo naći taj čovek... koji zapravo uopšte nije ljudsko biće, već džinovsko stvorenje nalik trolu, sa glavom psa, muvljim očima velikim kao tanjiri i zubima željnim žvakanja.

Ali, ranije tog jutra, Leri ga je video u parku i bio je to samo poludeli starac u somotskim pantalonama, sa japankama na nogama i naočarima sa rožnatim okvirom koji je na jednom luku bio pričvršćen lepljivom trakom. Leri je pokušao da razgovara sa njim, ali ovaj je pobegao prestravljen, dovikujući preko ramena da će se monstrumi svakog časa pojaviti na ulicama. Sapleo se o žicu ograde u visini gležnja i srušio se na stazu za bicikle sa glasnim komičnim bup! i naočari su mu odletele s lica, ali se nisu polomile. Leri je pošao prema njemu, ali pre nego što je stigao tamo, čovek koji je prizivao monstrume pokupio je naočari i izgubio se negde prema tržnom centru, uzvikujući svoja beskrajna upozorenja. I tako je Lerijevo mišljenje o njemu za samo dvanaest sati prešlo iz krajnjeg užasa u potpunu dosadu i blagu ozlojeđenost.

U parku je bilo i drugih ljudi; Leri je sa nekolicinom razgovarao. Svi su bili manje-više isti i Leri je pretpostavljao da se ni sam mnogo ne razlikuje od njih. Bili su omamljeni, govorili su nepovezano i činilo se da ne mogu da odole i da vam ne posežu rukama za rukavom dok pričaju. Bili su puni priča. A sve priče su bile iste. Njihovi prijatelji i rođaci su umrli ili su bili na samrti. Bilo je pucnjave na ulicama, na Petoj aveniji je bio pravi pakao, je li tačno da „Tifanija“ više nema, zar to može biti istina? Ko će sve to da počisti? Ko će da pokupi đubre? Treba li da napuste Njujork? Čuli su da vojska čuva sva mesta na kojima bi se moglo izaći iz grada. Jedna žena je bila prestravljena zbog pomisli da će se pacovi dići iz podzemne železnice i naslediti zemlju, i podsetila je Lerija na jednu od njegovih sopstvenih nelagodnih misli onog dana kada se vratio u Njujork. Jedan mladić koji je jeo kukuruzni čips iz ogromne kese rekao je nehajno Leriju da namerava da ispuni sebi životnu želju. Otići će na stadion Jenkija, optrčati teren sasvim nag i zatim masturbirati na ploči glavne baze. „To mi je prilika života, čoveče“, rekao je Leriju, namignuo mu na oba oka, a onda se udaljio, trpajući čips u usta.

Mnogi ljudi u parku bili su bolesni, ali tamo ih nije umrlo mnogo. Možda im je bila neprijatna pomisao da će ih kao večeru pojesti životinje, pa su se odvukli unutra kad su osetili da im se bliži kraj. Leri se tog jutra samo jednom suočio sa smrću, i to mu je bilo sasvim dovoljno. Otišao je do Transverzale broj 1 kako bi tamo našao klozet. Otvorio je vrata, a unutra je sedeo iscereni mrtvac kome su crvi gmizali po licu tamo-amo, ruku spuštenih na gole butine, zabuljen upalim očima u Lerijeve. Mučni smrad je zapahnuo Lerija kao da je čovek koji je tamo sedeo bio užegla bombona, slatkiš ostavljen muvama u celoj toj zbrci. Leri je zalupio vrata, ali prekasno: ispovraćao je kukuruzne pahuljice koje je doručkovao, a onda nastavio da povraća nasuvo, sve dok se nije uplašio da će iskidati utrobu. Bože, ako te ima, pomolio se dok se teturao natrag prema zverinjaku, ako danas primaš zahteve, moj glasi da danas ne moram više da vidim ništa slično tome. Čudaci su dovoljno gadni, ali nešto ovakvo je više nego što mogu da podnesem. Hvala lepo.

Sada, dok je sedeo na toj klupi (čovek koji je prizivao monstrume više se nije čuo, makar privremeno), Leri je shvatio da razmišlja o sezoni Svetske lige pre pet godina. Voleo je da se priseća nje zato što je, kako mu se sada činilo, tada poslednji put bio potpuno srećan, u savršenoj fizičkoj kondiciji, a um mu se lagodno odmarao i nije radio sam protiv sebe.

To je bilo odmah posle njegovog i Rudijevog razlaza. Taj razlaz je bio stvarno bedan, i ako ikada ponovo bude sreo Rudija (što se neće dogoditi, rekao mu je rođeni um s uzdahom), Leri će se izviniti. Kleknuće i poljubiti Rudijeve cipele, ako Rudi tako bude zahtevao da bi se pomirili.

Krenuli su na put preko čitave zemlje u šištavom, starom „merkjuriju“ iz 1968, kome se transmisija pokvarila u Omahi. Odatle pa nadalje, radili bi nekoliko nedelja, neko vreme stopirali prema zapadu, radili novih nekoliko nedelja, a onda još malo stopirali. Neko vreme su radili na jednoj farmi u Nebraski, odmah ispod njene isturene zapadne oblasti, i Leri je jedne noći izgubio šezdeset dolara u partiji pokera. Sutradan je morao da zatraži od Rudija zajam kako bi pregurao sledećih nekoliko dana. Stigli su u El-ej mesec dana kasnije i Leri je prvi pronašao posao - ako se tako može nazvati pranje sudova za minimalac. Jedne večeri, otprilike tri nedelje kasnije, Rudi je pomenuo zajam. Kazao je da je upoznao tipa koji mu je preporučio baš dobru agenciju za zapošljavanje, koja nikada nije omanula, ali cena usluge je iznosila dvadeset pet dolara. A upravo je toliko on pozajmio Leriju posle te partije pokera. Rudi je rekao da inače nikada ne bi to od njega tražio, ali...

Leri se pobunio i rekao da mu je vratio zajam. Bili su kvit. Ako Rudiju treba dvadeset pet dolara, u redu, ali kazao je da se nada da to Rudi ne pokušava da ga natera da mu dvaput vrati isti zajam.

Rudi je rekao da mu ne treba poklon; treba mu novac koji mu Leri duguje, i to bez pratećih sranja Lerija Andervuda. Pobogu, rekao je Leri i pokušao da se dobrodušno nasmeje. Nikad ne bih pomislio da će mi od tebe trebati priznanica, Rudi. Izgleda da sam se prevario.

To je preraslo u žestoku svađu, tako da se umalo nisu potukli. Na kraju je Rudijevo lice bilo sasvim rumeno. Takav si ti, Leri, povikao je. Takav si i to ti je. Eto šta radiš. Mislio sam da se nikad neću dozvati pameti, ali mislim da konačno jesam. Ko te jebe, Leri.

Rudi je pošao, a Leri ga je pratio do stepenica jeftinog pansiona, izvlačeći novčanik iz zadnjeg džepa. U tajnom odeljku iza slika bile su uredno presavijene tri desetke i on ih je bacio za Rudijem. Hajde, jebem ti mater, lažove jedan bedni! Uzmi! Na, najedi se!

Rudi je silovito zalupio spoljna vrata i izašao u noć, da se zaputi prema sudbini kakva inače čeka sve Rudije ovog sveta. Nije se ni osvrnuo. Leri je stajao na vrhu stepenica, zadihan, i otprilike minut kasnije, potražio je svoje novčanice od po deset dolara, prikupio ih i ponovo odložio.

Razmišljajući povremeno tokom godina o tom incidentu, bio je sve sigurniji da je Rudi imao pravo. Zapravo, bio je potpuno siguran. Čak i da jeste vratio Rudiju dug, njih dvojica su bili prijatelji od osnovne škole, i činilo se (iz ove perspektive) da je Leriju uvek falilo deset centi za subotnji matine pošto je na putu do Rudijeve kuće kupio lizalice ili čokoladice, ili da je pozajmljivao novčić od pet centi kako bi imao dovoljno za užinu ili prevoz. Tokom godina, sigurno je u sitnišu ižicario od Rudija najmanje pedeset dolara, možda i stotinu. Leri se sećao koliko se stegao kad mu je Rudi zatražio tih dvadeset pet. U glavi je oduzeo dvadeset pet dolara od tri desetice i rekao sam sebi: Ostaje ti samo pet dolara. Znači, već si mu platio. Nisam sasvim siguran kad, ali jesi. I da više ne bude priče o tome. Kao što nije ni bilo.

Ali posle toga, bio je sam u gradu. Nije imao prijatelja, nije čak ni pokušao da se s bilo kim sprijatelji u kafeu na Ensinu gde je radio. U stvari, smatrao je da su svi koji su tamo radili, od glavnog kuvara preke naravi, pa do vrckavih kelnerica koje nisu prestajale da žvaću gumu, budale. Da, zaista je mislio da su u „Tonijevoj vreći hrane“ svi budale osim njega, svetog Lerija Andervuda koji samo što nije uspeo (more, videćete, kad vam kažem). Sam u svetu budala, osećao se bolno kao išibani pas i nostalgično kao čovek nasukan na pustom ostrvu. Sve je češće pomišljao na to da kupi autobusku kartu i odvuče se natrag u Njujork.

Za mesec dana, možda čak i za samo dve nedelje, on bi to i uradio... da nije bilo Ivone.

Upoznao je Ivonu Veterlen u bioskopu udaljenom dve ulice od kluba u kojem je radila kao toples igračica. Kada se druga predstava završila, ona je jecala i tragala za svojom tašnom oko sedišta. U njoj joj je bila vozačka dozvola, čekovna knjižica, članska karta sindikata, jedna jedina kreditna kartica, fotokopija krštenice i kartica socijalnog osiguranja. Iako je bio siguran da su joj tašnu ukrali, Leri to nije rekao i pomogao joj je u potrazi. I ponekad se činilo da zaista žive u svetu čuda, jer ju je on pronašao tri reda niže, baš kad su se spremali da odustanu od daljeg traženja. Pretpostavio je da je tašna migrirala tamo dole zahvaljujući ljudima koji su pomerali noge dok su gledali film, koji je bio prilično dosadan. Ona ga je zagrlila i zaplakala dok mu se zahvaljivala. Leri, koji se osećao kao Kapetan Amerika, rekao joj je da bi voleo da je izvede na hamburgere ili tako nešto kako bi proslavili, samo što je zaista tanak s gotovinom. Ivona je rekla da će ona da časti. A taj veliki princ Leri bio je prilično siguran da će ona to i uraditi.

Počeli su da se viđaju; manje od dve nedelje kasnije, bili su u ozbiljnoj vezi. Leri je pronašao bolji posao, kao prodavač u knjižari, i imao je gažu kao pevač sa grupom po imenu „Veliki rendžeri ritma i bugi bend za sva vremena.“ U stvari, to ime je bilo jedino što je valjalo u vezi sa tom grupom, ali ritam-gitaru je svirao Džoni Mekol, koji je kasnije osnovao „Dronjave restlove“, zapravo prilično dobar bend.

Leri i Ivona su počeli da žive zajedno, i za Lerija se sve promenilo. Delom je to bilo zato što je imao stan, sopstveni stan, za koji je plaćao pola kirije. Ivona je stavila zavese, nabavili su jeftin nameštaj i zajedno ga preuredili, a drugi članovi benda i neki od Ivoninih prijatelja počeli su da navraćaju kod njih. Stan je preko dana bio pun svetla, a preko noći pun mirisnog kalifornijskog lahora, koji je, kako se činilo, bio zasićen mirisom pomorandži iako je zapravo bio zasićen smogom dok je ulazio kroz prozore. Ponekad se niko ne bi pojavio i on i Ivona su samo gledali televiziju, ona bi mu ponekad donela konzervu piva, sela na rukonaslon njegove fotelje i izmasirala mu vrat. Bilo je to njegovo mesto, dom, đavo da ga nosi, i on je ponekad ležao budan u svom krevetu dok je Ivona spavala kraj njega i čudio se tome koliko se dobro oseća. Onda bi glatko skliznuo u san, i bio bi to san pravednika, tako da nikada nije mislio na Rudija Marksa. Ili makar, ne često.

Živeli su zajedno četrnaest meseci, i sve to vreme bilo im je dobro osim otprilike u poslednjih šest nedelja, kada je Ivona počela da se ponaša kao kučka, a ono što je za Lerija delimično sumiralo sve to bila je Svetska liga. Završio bi radni dan u knjižari, a onda otišao u kuću Džonija Mekola i njih dvojica - cela grupa je vežbala samo vikendom, pošto su preostala dva člana imala noćne poslove - radili bi na nekim novim stvarima ili samo drndali stare hitove, one koje je Džoni nazivao „pravim razaračima taktova“, pesme poput „Niko osim mene“ i „Dupla doza ljubavi moje drage.“

Onda bi otišao kući, svojoj kući, a Ivona bi ga dočekala sa spremnom večerom. A to nisu bile obične TV-večere, ili takva sranja. Prava domaća kuhinja. Devojka je bila dobro obučena. A posle bi otišli u dnevnu sobu, uključili telišku i gledali svetsko bezbol prvenstvo. Kasnije bi vodili ljubav. Sve mu je to izgledalo ispravno, njegovo. Ni jedna jedina stvar nije mu remetila duševni mir. Posle toga, ništa nije bilo toliko dobro. Ništa.

Shvatio je da su mu krenule suze, i načas je osetio gađenje nad činjenicom da sedi na klupi u Central parku i plače pod suncem kao neki matori i bedni penzioner. Onda mu je palo na pamet da ima prava da plače za stvarima koje je izgubio, da ima prava da bude u šoku, ukoliko je ovde o tome reč.

Majka mu je umrla pre tri dana. Ležala je na nosilima u hodniku bolnice Mersi kada je umrla, usred hiljada drugih koji su takođe bili zauzeti umiranjem. Leri je klečao kraj nje kada je preminula, i pomislio je kako bi mogao da poludi tu, dok prisustvuje majčinoj smrti, a oko njega se diže smrad mokraće i izmeta, pakleno trtljanje onih u delirijumu, zagušenih i bezumnih, kao i krici ožalošćenih. Na kraju ga nije prepoznala; nije bilo poslednjeg trenutka prepoznavanja. Grudi su joj se samo konačno zaustavile usred podizanja i spustile veoma sporo, kao automobil koji se svom težinom spušta na probušenu gumu. Čučao je kraj nje desetak minuta, ne znajući šta da radi, pomišljajući zbunjeno kako treba da sačeka da mu izdaju umrlicu ili da ga neko upita šta se dogodilo. Ali bilo je očigledno šta se dogodilo, isto ono što se dešavalo svuda. I podjednako je očigledno bilo da je to mesto prava ludnica. Nije bilo trezvenog mladog lekara koji će naići sa izrazima saučešća i pokrenuti mašineriju smrti. Pre ili kasnije, njegovu majku će odneti kao džak ovsa, a on nije želeo to da gleda. Tašna joj je bila ispod nosila. Pronašao je hemijsku olovku, šnalu i njenu čekovnu knjižicu. Iscepao je kupon za depozit sa zadnje strane knjižice i napisao na njemu njeno ime, adresu i, posle malo računanja, godine. Prikačio joj je to za džep bluze šnalom i zaplakao. Poljubio joj je obraz i pobegao, uplakan. Osećao se kao dezerter. Na ulici mu je bilo malo bolje, iako je u to vreme ulica bila puna ludaka, bolesnika i vojnih patrola koje su njima kružile.

A sada je mogao da sedi na toj klupi i tuguje zbog stvari opštije prirode: zbog majčinog gubitka penzije, zbog gubitka sopstvene karijere, zbog tog vremena u El-eju, kada je sedeo i gledao Svetsku ligu s Ivonom, znajući da posle toga slede krevet i ljubav, te zbog Rudija. Ponajviše od svega, tugovao je zbog Rudija i priželjkivao da je Rudiju vratio njegovih dvadeset pet dolara sa kezom i sleganjem ramenima, uštedevši tako šest izgubljenih godina.

Majmun je umro u petnaest do dvanaest.

Bio je na svom mestu, samo je sedeo tamo apatično sa rukama ispod brade, a onda su mu očni kapci zadrhtali i on je pao napred i tresnuo o beton sa poslednjim groznim treskom.

Leri više nije želeo da tu sedi. Ustao je i besciljno krenuo prema tržnom centru i njegovoj velikoj bini za orkestar. Čuo je čoveka koji je prizivao monstrume pre petnaestak minuta, veoma daleko, ali sada se činilo da se u parku čuje samo kuckanje njegovih potpetica po betonu i cvrkut ptica. Izgleda da grip nije bio zarazan za ptice. Blago njima.

Kada se približio podijumu za orkestar, video je da na jednoj klupi ispred njega sedi neka žena. Bilo joj je možda pedeset godina, ali veoma se trudila da izgleda mlađe. Imala je na sebi skupe sivozelene pantalone i svilenu seljačku bluzu koja joj nije prekrivala ramena... osim što, pomislio je Leri, koliko on zna, seljaci ne mogu sebi da priušte svilu. Obazrela se na zvuk Lerijevih koraka. Jednom rukom držala je neku pilulu i ubacila ju je u usta kao kikiriki.

„Ćao“, reče Leri. Lice joj je bilo mirno, oči plave. U njima je svetlucala oštra inteligencija. Imala je naočari sa zlatnim ramom, a njena torba bila je porubljena nečim što je baš ličilo na krzno kanadske kune. Na prstima je imala četiri prstena: burmu, dva dijamantska i jedan smaragdni, u obliku mačjeg oka.

„Uh, nisam opasan“, reče on. Pretpostavljao je da je to zvučalo smešno, ali činilo se da ona na prstima ima oko 20.000 dolara. Naravno, mogli bi to biti lažnjaci, ali ona nije ličila na ženu koja bi se zamlaćivala s olovnim staklom i cirkonima.

„Ne“, reče ona „ne izgledaš opasno. A nisi ni bolestan.“ Glas joj se malo podigao kod poslednje reči, tako da se ta tvrdnja pretvorila u učtivo polupitanje. Nije bila toliko smirena kao što se činilo na prvi pogled; u vratu joj je tukao mali tik, a iza živahne inteligencije u plavim očima video je istu onu tupu preneraženost koju je Leri tog jutra ugledao u sopstvenim dok se brijao. „Ne, mislim da nisam. A ti?“

„Ni najmanje. Znaš li da na cipeli imaš omot od sladoleda?“ Spustio je pogled i video da je zaista tako. Pocrveneo je zbog toga zato što je pretpostavio da bi ga ona istim tonom obavestila i da mu je šlic raskopčan. Podigao je nogu i pokušao da to skine.

„Ličiš na rodu“, reče ona. „Sedi pa pokušaj. Zovem se Rita Blejkmor.“

„Drago mi je što smo se upoznali. Ja sam Leri Andervud.“

Seo je. Pružila mu je ruku i on se lako rukovao s njom, stisnuvši prstima njeno prstenje. Onda je oprezno skinuo omot od sladoleda sa cipele i bacio ga uštogljeno u kantu kraj klupe na kojoj je pisalo OVO JE VAŠ PARK PA ODRŽAVAJTE ČISTOĆU U NJEMU! Čitav taj postupak učinio mu se smešnim. Zabacio je glavu i nasmejao se. Bio je to prvi pravi smeh od onog dana kada je došao kući i zatekao majku na podu njenog stana, i osetio je strahovito olakšanje kada je ustanovio da se dobar osećaj pri smejanju nije promenio. Dizao mu se iz stomaka i bežao kroz zube na isti onaj veseli način koji kao da je govorio da sve slobodno može otići do đavola.

Rita Blejkmor se osmehivala istovremeno i njemu, i sa njim, a on ponovo pomisli koliko je njena lepota nehajna i ujedno elegantna. Izgledala je kao neka žena iz romana Irvina Šoa. Iz Noćnog dela, možda, ili onog koji su preradili za TV kad je on još bio mali.

„Kada sam čula da dolaziš, umalo se nisam sakrila“, reče ona. „Pomislila sam da je to verovatno onaj čovek sa slomljenim naočarima i čudnom filozofijom.“

„Urlator sa monstrumima?“

„Da li ga to ti tako zoveš, ili je to ime sebi nadenuo sam?“

„Ja ga tako zovem.“

„Vrlo prikladno“, reče ona i otvori tašnu obrubljenu krznom kanadske kune (možda) da izvadi odatle paklicu mentol cigareta. „Podseća me na poludelog Diogena.“

„Da, samo što traga za poštenim monstrumom“, reče Leri i ponovo se nasmeja.

Ona pripali cigaretu i izduva dim.

„Ni on nije bolestan“, reče Leri. „Ali ostali većinom jesu.“

„Vratar u mojoj zgradi izgleda prilično dobro“, reče Rita. „Još je na dužnosti. Kada sam jutros izlazila, častila sam ga sa pet dolara. Ne znam jesam li ga častila zato što se oseća dobro, ili zato što je na dužnosti. Šta ti misliš?“

„Zaista te ne poznajem dovoljno dobro da bih to mogao da znam.“

„Ne, naravno da me ne poznaješ.“ Ona vrati cigarete u tašnu i on tamo ugleda revolver. Primetila je njegov pogled. „Pripadao je mom mužu. On je bio veliki direktor u jednoj od najjačih njujorških banaka. Baš tako je govorio kad bi ga pitali kako toliko zarađuje. Ja-sam-veli-ki-direktor-u-jednoj-od-najjačih-njujorških-banaka. Umro je pre dve godine. Bio je na ručku s jednim od onih Arapa koji izgledaju kao da uvek mažu svaki otkriveni deo kože briljantinom. Pretrpeo je težak moždani udar. Umro je sa kravatom vezanom oko vrata. Šta misliš, da li je to za našu generaciju ekvivalent one stare izreke, da je čovek umro sa čizmama na nogama? Hari Blejkmor je umro sa kravatom oko vrata. Dopada mi se to, Leri.“

Jedna zeba sletela je ispred njih i počela da kljucka zemlju. „Ludački se plašio provalnika, pa je zato imao ovaj pištolj. Da li pištolji zaista imaju trzaj i prave veliku buku kad opale, Leri?“

Leri, koji nikada u životu nije pucao iz pištolja, reče: „Ne verujem da bi tolicki pištolj mnogo trzao. Je li to kalibar 38?“

„Mislim da je kalibar 32.“ Ona izvadi pištolj iz tašne i on vide da unutra ima i dosta bočica s pilulama. Ovaj put nije propratila njegov pogled; gledala je u malo stablo belog kedra udaljeno oko petnaest koraka. „Mislim da ću da probam. Šta kažeš, mogu li da pogodim ono drvo?“

„Ne znam“, reče on podozrivo. „Mislim da ne bi trebalo da...“

Ona povuče obarač i pištolj opali s impresivnim praskom. U stablu belog kedra pojavi se rupica. „Usred-srede“, reče ona i oduva dim sa cevi kao neki revolveraš.

„Baš dobro“, reče Leri, i kada je ona vratila pištolj u tašnu, srce mu povrati nešto nalik na uobičajeni ritam.

„Ne bih mogla iz toga da pucam u čoveka. U to sam sasvim sigurna. A ubrzo više neće ni preostati niko u koga bi se moglo pucati, je l’ da?“

„O, nisam baš siguran u to.“

„Gledao si moje prstenje. Hoćeš li jedan?“

„Hah? Ne!“ On ponovo poče da crveni.

„Kao bankar, moj muž je verovao u dijamante. Verovao je u njih onako kako Baptisti veruju u Otkrovenja. Imam stvarno mnogo dijamanata, i svi su osigurani. Ne samo što smo posedovali dobre komade, moj Hari i ja, već ponekad mislim kako smo polagali plenidbeno pravo na svaki dijamant na svetu. Ali, ako neko poželi moje dijamante, eto mu ih. Na kraju krajeva, sada su oni ponovo samo kamenje:“

„Pretpostavljam da je to tačno.“

„Naravno“, reče ona, i onaj tik na njenom vratu ponovo se pojavi. „A da ih neki pljačkaš poželi, ne samo što bih mu dala, nego bih mu rekla i gde se nalazi ’Kartijeova radnja. Tamo je izbor kamenja mnogo bolji nego kod mene.“

„Šta ćeš sad?“ upita je Leri.

„Šta ti predlažeš?“

„Prosto ne znam“, reče Leri i uzdahnu.

„Upravo tako glasi i moj odgovor.“

„Znaš šta? Jutros sam video tipa koji je rekao da će da ode na stadion Jenkija i da ga izdr... masturbira na ploči glavne baze.“ Osetio je da ponovo počinje da crveni.

„Ima da se nahoda“, reče ona. „Zašto mu nisi predložio nešto bliže?“ Ona uzdahnu i taj uzdah se pretvori u drhtaj. Otvori tašnu, izvadi bočicu s pilulama i ubaci kapsulu gela u usta.

„Šta je to?“ upita Leri.

„Vitamin E“, reče ona sa sjajnim, lažnim osmehom. Tik na njenom vratu kucnu jednom ili dvaput, pa stade. Ponovo se umirila.

„U kafanama nema nikoga“, reče Leri najednom. „Bio sam ’Kod Peta’ na Četrdeset trećoj i bilo je potpuno prazno. Tamo imaju veliki šank od mahagonija, pa sam zašao pozadi i nasuo sebi čašu za vodu punu ’džonija vokera’. Onda više nisam čak ni želeo da se nalazim tamo. Pa sam čašu ostavio na šanku i izašao.“

Uzdahnuše zajedno, horski.

„U tvom društvu je veoma prijatno“, reče ona. „Mnogo mi se dopadaš. I divno je to što nisi lud.“

„Hvala, gospođo Blejkmor.“ Bio je iznenađen i zadovoljan.

„Rita. Ja sam Rita.“

„Dobro.“

„Jesi li gladan, Leri?“

„Vala, baš jesam.“

„Možda bi izveo damu na ručak?“

„Sa velikim zadovoljstvom.“

Ona ustade i ponudi mu ruku sa pomalo molećivim osmehom. Kada ju je uhvatio pod ruku, osetio je načas miris njenog parfema, miris koji je on povezivao istovremeno sa nečim utešnim i odraslim, gotovo starim. Njegova majka je imala takav parfem mnogo puta, kada su išli zajedno u bioskop.

Onda je zaboravio na to dok su izlazili iz parka i išli Petom avenijom, dalje od mrtvog majmuna, urlatora sa monstrumima i mračnog slatkiša koji je ostao za čitavu večnost da sedi u klozetu na Transverzali broj 1. Ona je neprestano brbljala, i on kasnije nije mogao da se seti ničega od onoga što je pričala (da, setio se jedne stvari: uvek je sanjala, rekla je ona, da šeta Petom avenijom ruku pod ruku sa zgodnim mladićem, mladićem dovoljno mladim da joj bude sin, ali to nije), ali se svejedno često prisećao te šetnje, naročito pošto je počela da se drhtavo raspada kao neka nemarno napravljena igračka. Sećao se njenog lepog osmeha, njenog lakog, ciničnog, nehajnog brbljanja, tihog šuštanja njenih pantalona.

Ušli su u restoran poznat po dobrim biftecima i Leri je pripremio hranu, pomalo nespretno, a ona je tapšala svakom jelu; bifteku, pomfritu, instant-kafi, piti od jagoda.

28.

Bilo je pite od jagoda u frižideru. Preko nje je bila folija, i pošto ju je dugo gledala otupelim i zbunjenim očima, Fren je pitu izvukla napolje. Stavila ju je na radnu površinu i isekla parče. Jedna jagoda je sočno bubnula na radnu površinu dok je ona premeštala komad pite na tanjirić. Podigla je jagodu i pojela je. Obrisala je malu mrlju od soka na radnoj površini krpom za sudove. Vratila je foliju preko ostataka pite i strpala je natrag u frižider.

Upravo se okretala da uzme svoju pitu kada je slučajno pogledala u policu sa noževima kraj ormara. Njen otac ju je napravio. Sastojala se od dve namagnetisane šipke. Noževi su visili sa njih okrenuti sečivom nadole. Sunce ranog popodneva blistalo je na njima. Dugo je zurila u noževe i tup, poluradoznao izraz njenih očiju nije se ni najmanje promenio, dok su joj ruke neumorno prebirale po naborima kecelje oko struka.

Konačno, petnaestak minuta kasnije, setila se da je bila usred nečega. Čega to? Rečenica iz svetog pisma, parafraza, pade joj na pamet bez ikakvog razloga: Pre nego izvadiš trunku iz oka bližnjeg svog, postaraj se za balvan u oku sopstvenom. Razmislila je o tome. Trunka? Balvan? Ta slika joj je oduvek smetala. Kakav, bre, balvan? Možda se misli na Mesečev zrak? Ili krovnu gredu? Postojali su takođe zraci svetla iz ručnih lampi, ozarena lica, a i onaj gradonačelnik Njujorka po imenu Ejb Bim, da ne pominjemo pesmu koju je naučila u Biblijskoj letnjoj školi - „Biću za Njega sunčev zrak.“¹⁸

...pre nego izdvadiš trunku iz oka bližnjeg svog...

Ali nije to bilo oko, već pita. Okrenula se i videla da je na njenu pitu sletela muva. Mahnula je rukom prema njoj. Zbogom, gos’n Muvo, oprosti se od Frenine pite.

Dugo je posmatrala to parče pite. Znala je da su joj i majka i otac mrtvi. Majka joj je umrla u Sanfordskoj bolnici, a njen otac, koji je nekada malu devojčicu sa dobrodošlicom primio u svoju radionicu, ležao je mrtav u postelji iznad njene glave. Zašto je sve moralo da se rimuje? Da joj dolazi i odlazi u takvim grozno jeftinim stihovima nalik na idiotske pesmice koje ti se vraćaju u misli kad imaš temperaturu? Moj pas je pun buva, bog da te sačuva...

Najednom je došla sebi i prožela ju je neka vrsta groze. U prostoriji je mirisalo nešto vrelo. Nešto je gorelo.

Freni se trže i okrenu glavu, ugleda tiganj sa pomfritom u ulju koji je stavila na šporet, a onda na to zaboravila. Dim se dizao sa tiganja u smrdljivom oblaku. Ulje je štrcalo odatle u ljutitim mlazevima, a oni mlazevi koji su padali na ringlu palili su se i zatim gasili, kao nevidljivi butanski upaljač koji pali nevidljiva ruka. Unutrašnjost tiganja se crnela.

Ona dodirnu dršku tiganja i povuče prste s malim, naglim uzdahom. Sada je bila previše vrela da bi se držala. Dograbi krpu za sudove, obavi je oko drške i brzo iznese posudu, koja je šištala kao zmaj, kroz zadnja vrata. Spusti je na prvi stepenik verande. Do nje dopre miris cveća i zujanje pčela, ali ona to jedva da je primetila. Za trenutak, debeo, tupi prekrivač koji je nabacila preko svih svojih emotivnih reakcija u poslednja četiri dana bio je probušen, i ona se akutno plašila. Plašila? Ne - bila je u stanju tihe strave, na samo korak od panike.

Setila se kako je ljuštila krompir i stavljala ga u ulje kako bi se ispekao. Sada se setila. Ali neko vreme tamo, ona je prosto... auh! Prosto je zaboravila.

Dok je stajala na verandi, sa krpom za sudove i dalje stegnutom u ruci, pokušala je da se seti kako je tačno izgledao tok njenih misli pošto je pristavila pomfrit da se peče. Činilo joj se da je to veoma važno.

Pa, najpre je pomislila kako obrok koji se sastoji samo od pomfrita nije naročito hranljiv. Onda je pomislila kako ne bi morala sama da to sprema da je „Mekdonalds“ na putu broj 1 i dalje otvoren, a tamo bi mogla da pojede i pljeskavicu. Samo da uzme kola i oveze se do šaltera za porudžbine. Uzela bi „bigmek“ i veliki pomfrit, onaj u crvenoj kutiji. Sa malim flekama od masti unutra. Nesumnjivo nezdravo, nesumnjivo prijatno. Osim toga - trudnice imaju neobične želje što se hrane tiče.

To ju je odvelo do sledeće karike u lancu. Pomisao na čudne želje za hranom navela ju je da pomisli na pitu od jagoda koja je vrebala u frižideru. Najednom joj se učinilo da želi parče te pite od jagoda više od bilo čega na svetu. I tako ju je uzela, ali negde usput, pogled joj je pao na policu za noževe koju je njen otac napravio za njenu majku (gospođa Edmonton, lekareva žena, toliko joj je zavidela na toj polici za noževe, da je Piter i njoj napravio jednu za pretprošli Božić), i u njenoj glavi je prosto došlo do... kratkog spoja. Trunke... balvani... muve...

»O, bože“, reče ona praznom zadnjem dvorištu i očevom neoplevljenom vrtu. Sede, prekri keceljom lice i zaplaka.

Kad su joj se suze osušile, činilo joj se da se oseća malo bolje... ali i dalje se plašila. Zar gubim razum, upitala je sebe. Zar to tako ide, zar je to takav osećaj, kad pretrpiš nervni slom ili kako god već želiš da se to zove?

Otkad joj je otac umro u pola osam prethodne noći, njena sposobnost da usredsredi misli izgleda da je postala nepotpuna. Zaboravljala je ono što je trenutno radila, misli bi joj krenule po nekoj snenoj tangenti, ili bi naprosto sedela, ne razmišljajući ni o čemu, nimalo svesnija sveta oko nje od najobičnije glavice kupusa.

Pošto je njen otac umro, sedela je dugo kraj njegove postelje. Na kraju je sišla u prizemlje i uključila TV. Bez nekog posebnog razloga; kao što onaj onomad reče, tada joj je to izgledalo pametno. Jedina stanica koja je imala program bila je podružnica NBC-a i Portlendu, VCSH, i činilo se da oni daju nekakvu ludačku emisiju sa suđenjem. Neki crnac, koji kao da je izronio iz najgoreg košmara člana Kju kluks klana o afričkim lovcima na glave, pravio se da ubija belce iz pištolja dok su drugi ljudi u publici aplaudirali. To je sve morala biti gluma, naravno - takve stvari ne bi puštali na televiziji da su stvarne - ali nije izgledalo kao gluma. Podsetilo ju je to ludački na Alisu u Zemlji čuda, samo što u ovom slučaju nije Crvena Kraljica vikala: „Odrubite im glave!“ već... šta? Ko? Pa, valjda Crni Princ. Premda snagator u pregači nije mnogo ličio na Princa.

Kasnije u emisiji (nije mogla da odredi koliko kasnije), neki drugi ljudi prodrli su u studio i došlo je do razmene vatre koja je bila još realističnije snimljena od pogubljenja. Videla je kako muškarci, gotovo obezglavljeni mecima velikog kalibra, lete unazad dok im krv pršti iz iskidanih vratova kao iz drečavih arterijskih pumpi. Setila se da je pomislila na taj svoj neorganizovani način kako je trebalo s vremena na vreme da stave na ekran jedan od onih znakova upozorenja, da bi roditelji poslali decu na spavanje ili promenili kanal. Setila se isto tako da je pomislila kako bi VCSH svejedno mogla da ostane bez dozvole za emitovanje; to je zaista bila grozno krvava emisija.

Isključila je to kada se kamera okrenula uvis i prikazala studijske svetiljke koje su visile sa tavanice, i legla na kauč, zagledana u sopstvenu tavanicu. Tamo je zaspala, a jutros je bila gotovo sasvim ubeđena da je čitavu emisiju sanjala. I u tome je zapravo i bila suština: sve je počelo da izgleda kao košmar ispunjen razularenim neurozama. Počelo je smrću njene majke, a smrt njenog oca samo je pojačala ono što je već bilo tu. Kao u Alisi, sve je bilo samo još čudnije i čudnije.

Održan je poseban gradski skup na koji je njen otac otišao iako se tada i sam razboleo. Freni, koja se osećala omamljeno i nestvarno - ali fizički isto kao i uvek - pošla je tamo s njim.

Gradska većnica je bila prepuna, mnogo punija nego na gradskim skupovima krajem februara ili početkom marta. Čulo se mnogo šmrcanja i kijanja. Prisutni su bili uplašeni i spremni da se naljute na najmanji izgovor. Govorili su podignutim, promuklim glasovima. Ustajali su. Pretili prstom. Pridikovali. Mnogi među njima - i to ne samo žene - bili su uplakani.

Ishod je bila odluka da se grad potpuno zatvori. Nikome se neće dozvoliti da u njega uđe. Ako ljudi žele da odu, u redu, ali moraju znati da neće moći više da se vrate. Drumovi koji vode van grada - posebno put broj 1 - biće zaprečeni automobilima (posle opšteg nadvikivanja koje je potrajalo pola sata, to je izmenjeno pa se odluka odnosila na gradske komunalne kamione), a dobrovoljci će čuvati stražu na tim barikadama sa puškama. Oni koji budu pokušali da putem broj 1 odu na sever ili jug biće preusmeravani na sever do Velsa ili na jug do Jorka, gde će moći da skrenu na međudržavni autoput broj 95 i tako zaobiđu Ogunkvit. Svakome ko ipak pokuša da prođe, sledovaće metak. I smrt? upitao je neko. Nego šta, odgovorila je nekolicina.

Mala grupa od njih dvadesetak smatrala je da one koji su se već razboleli smesta treba izbaciti iz grada. Oni su ogromnom većinom preglasani zato što je uveče dvadeset četvrtog, kada je skup održan, gotovo svako u gradu ko nije bio bolestan imao bolesne bliske rođake ili prijatelje. Mnogi među njima verovali su vestima, gde je javljeno da će uskoro biti na raspolaganju vakcina. Kako će, tvrdili su oni, ikada moći ponovo jedni drugima da pogledaju u lice ako se utvrdi da je posredi bila samo bezrazložna panika, a oni su reagovali preterano i svoje najrođenije izbacili napolje kao šugave pse?

Predloženo je da se onda poizbacuju makar svi bolesni letnji stanovnici grada.

A letnji stanovnici, kojih je bilo mnogo, smrknuto su napomenuli kako oni godinama izdržavaju gradske škole, puteve, siromahe i javne plaže kroz poreze koje plaćaju na svoje vikendice. Firme koje nisu mogle da posluju sa pozitivnom nulom od sredine septembra do sredine juna preživljavale su zahvaljujući njihovim letnjim dolarima. Ako se građani Ogunkvita budu tako viteški poneli prema njima, onda mogu biti sigurni da se oni nikada više neće vratiti. Pa neka onda ponovo počnu da love jastoge i vade školjke i da od toga žive. Predlog da se bolesni letnji stanovnici grada isteraju bio je odbijen sa komotnom većinom.

Do ponoći su postavljene prepreke, a do zore sledećeg jutra, dvadeset i petog, nekoliko ljudi je bilo pogođeno kod prepreka, većina ih je bila samo ranjena, ali troje ili četvoro je ubijeno. To su gotovo sve bili ljudi koji su se zaputili na sever, u bekstvu iz Bostona, obuzeti strahom i zaglupeli od panike. Neki od njih su se sasvim poslušno vratili do Jorka da se popnu petljom na autoput, ali drugi su bili previše izbezumljeni da bi shvatili i pokušali su ili da probiju prepreke, ili da ih zaobiđu kod bankina. Za takve su se brzo pobrinuli.

Ali do te večeri, ljudi na barikadama su većinom i sami bili bolesni, sijali su od temperature i neprestano su uglavljivali puške između nogu kako bi mogli da izduvaju nos. Neki, poput Fredija Dilensija i Kertisa Bošampa, jednostavno su se obeznanili i kasnije su ih odvezli u priručnu ambulantu otvorenu u gradskoj većnici, gde su i umrli.

Juče ujutru, Frenin otac, koji se protivio čitavoj toj priči o barikadama, pao je u postelju i Freni je ostala uz njega kako bi ga negovala. Nije hteo da joj dozvoli da ga vodi u ambulantu. Ako već treba da umre, rekao je on Freni, želi to da uradi ovde, kod kuće, pristojno i nasamo.

Do popodneva, saobraćaj je gotovo zamro. Gas Dinsmor, gradski službenik koji je naplaćivao parking na javnoj plaži, rekao je da pretpostavlja kako su mnogobrojna kola sigurno prosto stala na putu, tako da čak ni ona kojima su upravljali sposobni vozači nisu mogla da se kreću. I bolje je bilo tako, pošto je do popodneva dvadeset petog manje od tridesetak ljudi bilo u stanju da čuva stražu. I samom Gasu, koji se sve do juče osećao savršeno dobro, počelo je da curi iz nosa. U stvari, jedini u celom gradu ko se, pored nje, izgleda još osećao dobro, bio je šesnaestogodišnji brat Ejmi Lauder, po imenu Harold. Ejmi je umrla neposredno pre tog prvog gradskog skupa, a njena venčanica ostala je u plakaru, neobučena.

Fren danas nije izlazila, nije videla nikoga otkad je Gas juče po podne navratio da proveri kako joj je. Tog jutra je nekoliko puta čula motore, a jednom i gotovo jednovremeni dvostruki prasak sačmarice, ali to je bilo sve. Neprekidna, neremećena tišina dodatno je ojačala njen utisak da je sve oko nje nestvarno.

A sada je trebalo da razmisli o tim stvarima. Muvama... očima... pitama. Freni je shvatila da osluškuje frižider. On je imao dodatak za automatsko pravljenje leda, i svakih dvadesetak sekundi negde unutra začuo bi se vlažni udar kada bi nova kocka bila gotova.

Sedela je tamo gotovo čitav sat, pred tanjirom, sa tupim, poluupitnim izrazom na licu. Malo-pomalo, jedna druga pomisao poče da joj se javlja u glavi - zapravo, dve pomisli, koje su izgledale istovremeno spojene i potpuno nepovezane. Da one možda nisu bile sastavni delovi neke veče misli? Osluškujući zvuke pada kockica u aparatu za pravljenje leda u frižideru, razmotrila ih je. Prva pomisao bila je da je njen otac mrtav; umro je kod kuće, i to mu se možda tako i dopalo.

Druga njena pomisao imala je veze sa danom. Bio je to divan letnji dan, besprekoran, jedan od onih zbog kojih turisti dolaze da vide primorje u Mejnu. Ne idete tamo da biste plivali, pošto voda nikada nije zaista dovoljno topla za to; idete da bi vas dan oborio s nogu.

Sunce je jarko sijalo i Freni je videla termometar napolju, s druge strane kuhinjskog prozora. Živa je stajala tik ispod 27 stepeni. Dan je bio divan, a njen otac je bio mrtav. Je li tu postojala još neka veza, osim one očigledne, koja je nagonila na suze?

Namrštila se zbog tog, a oči su joj bile zbunjene i apatične. Njen um je zaobilazio oko tog problema, a onda se prepuštao drugim mislima. Ali, uvek se vraćao natrag.

Bio je to divan, topao dan, a njen otac je bio mrtav.

Tada shvati sve odjednom i stisnu oči, kao da je pretrpela udarac.

Istog trena, šake joj se nevoljno trgoše na stolnjaku, zbacivši tanjir na pod. On se razbi kao bomba i Freni vrisnu, podigavši ruke do obraza, da tamo zapara brazde. Lutajuća, apatična praznina nestade joj iz očiju, koje su najednom bile oštre i fokusirane. Bilo je to kao da ju je neko snažno ošamario ili joj je otvorio bočicu s amonijakom ispod nosa.

Ne možeš držati leš u kući. Ne u toplim letnjim danima.

Apatija poče da joj se ponovo prikrada, zamagljujući obrise te misli. Puni njen užas ponovo je počeo da se gubi, ublažen. Ponovo je počela da osluškuje lupkanje i padanje kockica leda...

Izborila se s tim. Ustala je, prišla sudoperi, odvrnula hladnu vodu do kraja, a onda ispljuskala njome obraze iz skupljenih šaka, u pravom šoku za njenu blago oznojenu kožu.

Mogla je da se gubi koliko god želi, ali najpre je morala ovo da razreši. Morala je. Nije mogla da ga prosto ostavi da leži u postelji tamo gore, dok se jun pretapa u jul. Bilo je to isuviše nalik onoj Foknerovoj priči koja se nalazila u svim antologijama u studentskoj lektiri „Ruža za Emili.“ Gradski oci nisu znali kakav je to strašan smrad, ali malo kasnije, on se izgubio. On je... on je...

„Ne!“ uzviknu ona glasno u sunčanoj kuhinji. Ushoda se, razmišljajući o tome. Najpre je pomislila na lokalni pogrebni zavod. Ali ko bi... ko bi...

„Prestani da bežiš od toga!“ razdra se ona besno na praznu kuhinju. „Ko bi ga sahranio?“

I na zvuk njenog glasa, usledio je odgovor. Bilo je to savršeno jasno. Ona, naravno. A ko drugi? Ona.

Bilo je pola tri po podne kada je čula da na prilazni put skreće automobil, čiji je teški motor samozadovoljno preo, upola snage. Freni je spustila ašov kraj ivice rake - kopala je u bašti, između paradajza i zelene salate - i okrenula se, pomalo uplašena.

Kola su bila ganc-novi „kadilak kup de vil“, zelen kao staklo flaše, a iz njega je izlazio debeli, šesnaestogodišnji Harold Lauder. Freni smesta oseti kako je obuzima gnušanje. Harold joj se nije dopadao, i nije poznavala nikoga kome se on sviđao, uključujući tu i njegovu pokojnu sestru Ejmi. Možda se dopadao njegovoj majci. Ali Fren je pomislila sa nekom vrstom umorne ironije kako je jedina preostala osoba u Ogunkvitu pored nje morao biti jedan od zaista malobrojnih stanovnika grada koje ona iskreno nije podnosila.

Harold je bio urednik književnog časopisa Ogunkvitske srednje škole i pisao je čudne kratke priče u prezentu, ili iz perspektive drugog lica, ili oboje istovremeno. Ideš hodnikom delirijuma i ramenom sebi uklanjaš s puta rascepljena vrata da pogledaš zvezde hipodroma - tako je izgledao Haroldov stil.

„On drka u gaće“, poverila je Ejmi jednom Fren. „Zar to nije odvratno? Drka u gaće i nosi isti donji veš sve dok se ne ukruti toliko da sam od sebe može da stoji.“

Haroldova kosa bila je crna i masna. Bio je prilično visok, oko metar i osamdeset tri, ali težina mu je bila gotovo sto trideset kilograma. Voleo je kaubojske čizme-šimike, široke kožne opasače koje je neprestano zadizao zato što mu je stomak bio znatno veći od dupeta, i košulje sa cvetnim desenom koje su se nadimale oko njega kao letna jedra. Freni je bilo baš briga za to koliko on drka, koliko je težak ili oponaša li ove nedelje Rajta Morisa ili Hjuberta Selbija mlađeg. Ali dok ga je posmatrala - uvek se osećala neprijatno i pomalo zgađeno, kao da zahvaljujući nekoj rudimentarnoj telepatiji sluti da je gotovo svaka Haroldova misao malčice ukaljana. Nije pomišljala, čak ni u ovakvoj situaciji, da Harold može biti opasan, ali verovatno će biti neprijatan kao i uvek, možda čak i više od toga.

Nije je primetio. Gledao je uvis, u kuću. „Ima li koga?“ povikao je, a onda posegnuo kroz prozor „kadilaka“ i pritisnuo sirenu. Njen zvuk je zaparao Frenine živce. Nastavila bi da ćuti, ali kada se Harold bude okrenuo da ponovo sedne u kola, ugledaće iskopanu zemlju i nju kako sedi kraj nje. Načas je bila u iskušenju da otpuzi dublje u baštu i samo ostane da leži skrivena među zasadima graška i pasulja dok mu ne dosadi i dok ne ode.

Prekini, rekla je sebi, prekini više. Kako god bilo, on je ipak ljudsko biće.

„Ovde sam, Harolde“, doviknu mu ona.

Harold se trže, i njegovi veliki guzovi zatresoše se u tesnim pantalonama. Očigledno je dozivao tek reda radi, i nije zaista očekivao da bilo koga tu zatekne. Okrenuo se, a Fren je prišla ivici bašte otirući noge, pomirivši se sa tim što on zuri u njen beli šorts za fizičko i grudnjak. Haroldove oči požudno su prelazile preko nje dok joj je prilazio.

„Gde si, Fren“, reče on zadovoljno.

„Ćao, Harolde.“

„Čuo sam da se s izvesnim uspehom odupireš strašnoj bolesti, pa sam najpre svratio ovamo. Istražujem ceo grad.“ Osmehnuo joj se i otkrio zube koji jedva da su ikada videli četkicu i pastu.

„Strašno mi je žao zbog Ejmi, Harolde. Da li su ti otac i majka...?“

„Plašim se da jesu“, reče Harold. Načas pognu glavu, a onda je trže uvis, tako da mu se razlete ućebana kosa. „Ali život ide dalje, zar ne?“

„Valjda“, reče Fren bezbojno. Njegov pogled je ponovo bio na njenim grudima, poigravao je po njima, i ona zažali što nema na sebi majicu. „Kako ti se sviđaju moja nova kola?“

„Pripadaju gospodinu Breniganu, zar ne?“ Roj Brenigan je bio tamošnji trgovac nekretninama.

„Pripadala su“, reče Harold ravnodušno. „Nekada sam mislio da, u ovo doba nestašica, svakoga ko vozi tako nabudženo čudovište treba da obese o znak najbliže benzinske pumpe, ali sve se to promenilo. Manje ljudi znači više naftnih derivata.“ Naftnih derivata, pomislila je Fren omamljeno, rekao je naftnih derivata. „Više svega“, završi Harold. Oči mu poprimiše pritajeni sjaj kada su se spustile na njen pupak, vratile se njenom licu, spustile joj se do šortsa, a onda ponovo poskočile do njenog lica. Osmeh mu je bio istovremeno i veseo i nelagodan. „Harolde, izvini nakratko...“

„Ali, šta to radiš, dete moje?“

Osećaj nadrealnog pokušavao je da joj se ponovo prikrade, i shvatila je da se pita koliko se od ljudskog mozga može očekivati da izdrži pre nego što ne pukne kao preterano zategnuta gumena traka. Roditelji su mi mrtvi, ali mogu to da podnesem. Izgleda da se neka čudna bolest raširila čitavom zemljom, možda čitavim svetom, koseći podjednako i dobre i zle - i mogu to da podnesem. Kopam raku u bašti koju je moj otac plevio koliko prošle nedelje, i kada bude dovoljno duboka, verovatno ću ga smestiti u nju - i mislim da mogu to da podnesem. Ali Harold Lauder u „kadilaku“ Roja Brenigana, koji me ispipava pogledom i obraća mi se sa „dete moje“? Ne znam, Gospode, zaista ne znam.

„Harolde“, reče ona strpljivo. „Ja nisam tvoje dete. Pet godina sam starija od tebe. Fizički je nemoguće da budem tvoje dete.“

„To je samo govorna figura“ reče on, zažmirkavši malo pre njenim kontrolisanim besom. „Nema veze, šta je to? Ta rupa?“

„Grob. Za mog oca.“

„O“, reče Harold Lauder stegnutim, nelagodnim glasom.

„Idem unutra da popijem vode pre nego što završim. Da budem iskrena, Harolde, najbolje bi bilo da odeš što pre. Uzrujana sam.“

„Mogu to da shvatim“, reče on kruto. „Ali, Fren... u bašti?“

Pošla je prema kući, ali sada se okrenula prema njemu, besna. „A šta ti predlažeš? Da ga stavim u sanduk i odvučem na groblje? Za ime božje, čemu to? On je voleo svoju baštu! I kakve to inače ima veze s tobom? Šta te se sve to tiče?“

Zaplakala je. Okrenula se i umakla prema kuhinji, gotovo natrčavši na prednji branik „kadilaka.“ Znala je da će Harold gledati poskakivanje njenih guzova i čuvati snimke toga za porniće koji mu se neprestano vrzmaju po glavi, i zbog toga je bila još jarosnija, još tužnija, i plačljivija nego ikada.

Spoljna vrata tresnuše i zatvoriše se za njom. Ona priđe lavabou i ispi tri čaše hladne vode, prebrzo, i srebrni klin bola zabi joj se duboko u čelo. Njen iznenađeni želudac se zgrči i ona ostade načas iznad porcelanskog lavaboa, očiju gotovo zatvorenih, sačekavši da vidi hoće li povratiti. Trenutak kasnije, želudac joj saopšti da će prihvatiti hladnu vodu, ali samo probe radi.

„Fren?“ Glas je bio tih i neodlučan.

Okrenula se i ugledala Harolda koji je stajao ispred mrežice na vratima, ruku oklembešenih niz bokove. Izgledao je zabrinuto i nesrećno i Fren se najednom sažalila na njega. Harold Lauder koji se voza po tom tužnom, propalom gradu u „kadilaku“ Roja Brenigana, Harold Lauder koji verovatno nikad u životu nije izašao s devojkom pa je zato tako glumio ono što je njemu ličilo na prezir prema svetu. Prema izlascima, devojkama, prijateljima, svemu. Najverovatnije uključujući i njega samog.

„Harolde, žao mi je.“

„Ne, nisam imao prava ništa da kažem. Vidi, ako želiš, mogu da ti pomognem.“

„Hvala ti, ali radije bih to sama. Stvar je...“

„Lična. Naravno, razumem.“

Mogla je da uzme majicu iz kuhinjskog plakara, ali on bi, naravno, znao zbog čega je to uradila, a ona nije želela da ga ponovo postidi. Harold se veoma trudio da bude dobar - što mora da mu je donekle izgledalo kao da govori stranim jezikom. Ona se vratila na verandu i za trenutak je ostala da stoji tamo, zagledana u baštu, u raku oko koje je bila razbacana zemlja. A popodne je zujalo uspavljujuće oko njih kao da se ništa nije promenilo.

„Šta ćeš da radiš?“ upita ona Harolda.

„Ne znam“, reče on. „Znaš...“ Zaćutao je.

„Šta?“

„Pa, teško mi je to da kažem. Nisam baš najomiljeniji stvor u ovom krajičku Nove Engleske. Sumnjam da će u ovdašnjem parku ikada da mi podignu spomenik, sve i da se proslavim kao pisac, kako sam se nekada nadao. Uzgred budi rečeno, mislim da ću biti starac sa bradom do pupka pre nego se pojavi neki novi slavni pisac.“

Ćutala je; samo je gledala u njega.

„I tako!“ uskliknu Harold, a telo mu se trže kao da su reči eksplodirale iz njega. „I tako sam prisiljen da se čudim koliko sve to nije fer. Makar za mene, to toliko čudovišno nije fer da je lakše poverovati da su klipani koji pohađaju našu lokalnu tvrđavu obrazovanja konačno uspeli da me oteraju u ludilo.“

On gurnu naočari uz nos i ona sažaljivo primeti koliko je zaista strašan njegov problem sa bubuljicama. Da li mu je iko ikada rekao, upitala se, da će sapun i voda to delimično da srede? Ili su svi bili prezauzeti gledanjem u lepu, sitnu Ejmi koja je prošišala kroz Univerzitet Mejn sa prošekom 8,8 i diplomirala kao dvadeset treća u klasi sa više od hiljadu studenata? Lepa Ejmi, koja je bila toliko bistra i vesela dok je Harold bio tek neotesan.

„Ludilo“, ponovi Harold tiho. „Vozio sam se po gradu u ’kadilaku’ sa svojom privremenom dozvolom. A gledaj samo ove čizme.“ On povuče malo uvis nogavice farmerki da pokaže blistavi par kaubojskih čizama, sa komplikovanim šarama od šavova. „Osamdeset šest dolara. Samo sam ušao u radnju i izabrao svoj broj. Osećao sam se kao uljez. Kao glumac u nekoj predstavi. Bilo je trenutaka danas kada sam pomišljao da sigurno moram biti lud.“

„Ne“, reče Freni. Smrdeo je kao da se nije kupao tri ili četiri dana, ali ona se toga više nije gadila. „Kako beše onaj stih? Biću u tvom snu ako ti budeš u mom? Mi nismo ludi, Harolde.“

„Možda bi bolje bilo da jesmo.“

„Neko će doći“, reče Freni. „Malo kasnije. Pošto se ova bolest, kakva god bila, istutnji.“

„Ko?“

„Neko iz vlasti“, reče ona nesigurno. „Neko ko će... pa... dovesti sve ponovo u red.“

On se gorko nasmeja. „Drago moje dete... izvini, Fren. Fren, ljudi iz vlasti su ovo i uradili. Ide njima od ruke dovođenje stvari u red. Resili su problem ekonomske krize, zagađenja, nedostatka nafte i hladnog rata, sve to jednim potezom. Da, vala, stvarno su doveli sve u red. Resili su sve na isti način na koji je Aleksandar presekao Gordijev čvor -prepolovivši ga mačem.“

„Ali to je samo čudan soj gripa, Harolde. Čula sam to na radiju...“

„Majka Priroda jednostavno ne funkcioniše tako, Fren. Taj tvoj neko iz vlasti okupio je gomilu bakteriologa, virologa i epidemiologa u nekoj državnoj bazi da vidi koliko će oni čudnih klica umeti da smisle. Bakterija. Virusa. Bacila, šta ja znam. A jednog dana je neki dobro plaćeni uvlakač rekao: ’Vidite šta sam ja napravio. Ovo ubija gotovo svakoga. Zar nije sjajno?’ I dali su mu odlikovanje, povišicu i stan sa tajm-šeringom, a onda je neko tu stvar prosuo.

Šta ćeš da radiš, Fren?“

„Sahraniću oca“, reče ona tiho.

„O... naravno.“ Gledao ju je jedan trenutak da bi zatim rekao, veoma brzo: „Vidi, ja palim odavde. Iz Ogunkvita. Ako još malo ostanem tu, stvarno ću poludeti. Fren, što ne pođeš sa mnom?“

„Kuda?“

„Ne znam. Još ne.“

„Pa, ako se setiš nekog mesta, navrati pa me opet pitaj.“

Harold se ozari. „U redu, hoću To... vidiš, to je stvar...“ On zaćuta i krenu niz stepenice verande u nekoj vrsti omamljenosti. Njegove nove kaubojske čizme sijale su se na suncu. Fren ga je posmatrala sa tužnim zanimanjem.

On joj mahnu pre nego što je seo za volan „kedija“. Fren podiže ruku. Kola krenuše s neprofesionalnim trzajem kada ih je ubacio u rikverc, a onda se sa trzajima i zaustavljanjem spustiše unazad niz prilazni put. Skrenuo je malo ulevo i izgazio malo Karlinog cveća točkovima, a onda umalo nije sleteo u jarak odvodnog kanala dok je izlazio na put. Potom je dvaput zatrubio i odvezao se. Fren je posmatrala dok se nije izgubio iz vidokruga, a onda se vratila očevoj bašti.

* * *

Nešto posle četiri sata, ona se vratila na sprat olovnim koracima, podižući noge na silu. U slepoočnicama i čelu osećala je tupu glavobolju izazvanu vrućinom, naporom i napetošću. Rekla je sebi da treba da sačeka sledeći dan, ali to bi sve samo pogoršalo. Pod miškom je nosila majčin najbolji stolnjakod damasta, onaj koji je čuvala strogo za goste.

Nije išlo onoliko dobro koliko se nadala, ali isto tako ni onoliko loše koliko je strepela. Na njegovom licu su bile muve, sletale su, trljale prednje dlakave nožice, a onda ponovo uzletale; koža mu je poprimila sumornu, tamnu nijansu, ali on je toliko pocrneo dok je radio u bašti ’da se to jedva primećivalo... ukoliko odlučiš da to ne vidiš. Nije bilo nikakvog smrada, a ona se toga najviše plašila.

Krevet u kojem je umro bio je bračni i on ga je godinama delio sa Karlom. Položila je stolnjak na majčinu polovinu, tako da je njegov rub dodirivao ruku, kuk i nogu njenog oca. Onda, pošto je progutala knedlu (u glavi joj je tuklo gore nego ikad pre), pripremila se da prevrne oca na njegov grobni pokrov.

Piter Goldsmit je na sebi imao svoju prugastu pižamu, i to se njoj činilo strašno neozbiljnim, ali moralo je da posluži. Nije mogla ni da pomisli na to da ga ponovo skida i oblači.

Pripremivši se prethodno, dohvatila ga je za ruku - bila je tvrda i nepopustljiva kao komad nameštaja - i gurnula, prevrnuvši ga. Dok je to radila, njemu se otelo grozno, dugo podrigivanje, zvuk kojem kao da nije bilo kraja, dok mu je strugao u grlu kao da se tamo zavukao neki skakavac koji je sada oživeo u mračnom kanalu, pa doziva li, doziva.

Kriknula je, oteturala se i srušila noćni stočić. Njegovi češljevi, njegove četke, budilnik, gomilica sitniša i nekoliko igli za kravate i dugmadi za manžetne zazveckalo je i popadalo na pod. Sada se osetio smrad, smradni gas raspadanja, poslednja zaštitna magla oko nje razišla se i ona je shvatila istinu. Pala je na kolena, zagnjurila glavu u ruke i zavapila. Ona to nije sahranjivala neku lutku u prirodnoj veličini; sahranjivala je svog oca, a poslednji ostatak njegove ljudskosti, baš poslednji, bio je taj sočan, gasoviti smrad koji je sada visio u vazduhu. A vrlo brzo, nestaće i on.

Svet je posiveo i zvuci njene žalosti, unjkavi i neprestani, izgledali su sve dalji i dalji, kao da se to oglašava neko drugi, možda jedna od onih tamnoputih ženica koje vidite u TV vestima. Prošlo je neko vreme, pojma nije imala koliko, a onda, malo-pomalo, došla je sebi i saznanju o svemu onome što još treba da se uradi. Bile su to stvari na koje sebe ranije nije mogla da natera.

Prišla mu je i prevrnula ga. Ponovo je podrignuo, ali sada kraće i mnogo slabije. Poljubila ga je u čelo.

„Volim te, tata“, rekla je ona. „Volim te, Freni te voli.“ Njene suze pale su mu na lice i tamo zablistale. Skinula mu je pižamu i obukla ga u njegovo najbolje odelo, jedva primećujući tupi bol u leđima, tištanje u vratu i mišicama dok je podizala svaki deo njegove težine, oblačila ga, puštala da padne i prelazila na sledeći. Stavila mu je dva toma Knjige znanja ispod glave kako bi mogla da mu veže kravatu. U donjoj fioci, ispod čarapa, pronašla je njegova vojna odlikovanja - Purpurno srce, medalje za primerno vladanje, trake iz kampanja... i Bronzanu zvezdu koju je stekao u Koreji. Prikačila mu ih je za rever. U kupatilu je pronašla „Džonsonov bebi puder“ i napuderisala mu lice, vrat i šake. Miris pudera, sladak i nostalgičan, ponovo ju je nagnao na suze. Telo joj je bilo obliveno znojem. Ispod očiju je imala upale tamne podočnjake od iscrpljenosti.

Presavila je stolnjak preko njega, izvadila majčin pribor za šivenje i zašila ga. Onda je napravila dupli štep i zašila ga ponovo. Uz zagrcnuto, šištavo stenjanje uspela je da polegne njegovo telo na pod, a da ga ne ispusti. Onda se odmorila, gotovo obeznanjena. Kada je osetila da može da nastavi, podigla je gornju polovinu leša, odvukla ga do početka stepenica, a zatim, što je pažljivije mogla, spustila ga u prizemlje. Ponovo je stala, zadihana, da cvili i sopće. Glavobolja joj je sada bila oštra i probadala ju je brzim i jakim naletima bola.

Odvukla je telo hodnikom, kroz kuhinju i napolje, na verandu. Niz stepenice verande. Onda je morala ponovo da se odmori. Zlatna svetlost rane večeri sada je počivala na zemlji. Ponovo se predala i sela kraj njega, spustila glavu među kolena i zaljuljala se napred-nazad, uplakana. Ptice su cvrkutale. Na kraju je uspela da ga odvuče u baštu.

Konačno, bilo je gotovo. Kada je poslednje busenje bilo na svom mestu (naredala ga je na kolenima, kao da rešava slagalicu) bilo je petnaest do devet. Bila je prljava. Samo je deo njenog lica oko očiju bio beo; taj deo bio je ispran njenim suzama. Povodila se od iscrpljenosti. Kosa joj je visila niz obraze u ućebanim trakama.

„Molim te, tata, počivaj u miru“, promrmljala je. „Molim te.“

Odvukla je ašov natrag u očevu radionicu i ravnodušno ga okačila unutra. Morala je dvaput da se odmori dok se pela uz šest stepenika na zadnju verandu. Prošla je kroz kuhinju ne paleći svetlo i zbacila sa nogu plitke patike kada je ušla u dnevnu sobu. Srušila se na kauč i smesta zaspala.

U snu se ponovo pela uz stepenice, išla po oca, da obavi svoju dužnost i da se postara da on bude pristojno sahranjen. Ali kada je ušla u sobu, stolnjak je već bio na telu i njen osećaj žalosti i gubitka pretvorio se u nešto drugo... u nešto nalik na strah. Prošla je kroz zamračenu sobu, ne želeći to, poželevši najednom samo da beži, ali nije mogla samu sebe da zaustavi. Stolnjak je svetlucao u senkama, avetno, grozno, i tada je shvatila:

Ispod njega nije bio njen otac. A to što se tamo nalazilo nije bilo mrtvo.

Nešto - neko - ispunjen mračnim životom i jezivo dobro raspoložen ležao je tamo, i njen život nije bio vredan koliko povlačenje togstolnjaka, ali ona... nije mogla... da kontroliše sopstvene noge.

Posegnula je rukom koja je zalebdela iznad stolnjaka - i trgla ga natrag.

Cerio se, ali nije mogla da mu vidi lice. Talas ledene hladnoće zapljusnuo ju je odozdo, iz tog groznog keza. Ne, nije mu videla lice, ali videla je dar koji je ta strašna prikaza donela za njenu nerođenu bebu: iskrivljenu žičanu vešalicu.

Pobegla je, pobegla iz te sobe, iz tog sna, uzdigla se nakratko na površinu...

Uzdigla se nakratko na površinu u mraku dnevne sobe u tri ujutru, telo joj je zalebdelo na peni strepnje, san se već kidao i rasplitao, ostavljajući za sobom samo osećaj propasti nalik na užegli ukus nekog ukvarenog obroka. Pomislila je, u tom trenutku polusna i polujave: On, to je on, Pešak, čovek bez lica.

Onda je ponovo zaspala, ovaj put bez snova, a kada se probudila sledećeg jutra, sna se uopšte nije sećala. Ali kada je pomislila na bebu u svom stomaku, smesta ju je preplavio žestoki zaštitnički osećaj, osećaj koji ju je zapanjio i malčice preplašio svojom dubinom i snagom.

29.

Iste te večeri, dok je Leri Andervud spavao sa Ritom Blejkmor i dok je Freni Goldsmit spavala sama i sanjala taj osobito zlokoban san, Stjuart Redman je čekao na Eldera. Čekao je tri dana - i te večeri, Elder ga nije razočarao.

Odmah iza podneva dvadeset četvrtog, Elder i dva bolničara ušli su i odneli televizor. Bolničari su ga uklonili dok je Elder stajao sa strane i držao svoj revolver (uredno umotan u kesicu) uperen u Stjua. Ali tada Stju više nije ni želeo televizor, niti mu je ovaj bio potreban - ionako je na njemu bila samo gomila zbrkanog sranja. Bilo mu je dovoljno da stoji kraj svog prozora sa rešetkama i gleda u grad, dole na reci. Kao što reče onaj čovek na ploči: „Ne treba ti vremenska prognoza da bi znao odakle vetar duva.“

Iz dimnjaka fabrike tekstila više se nije dizao dim. Drečave pruge i vrtlozi u reci rastvorili su se i voda je ponovo bila čista. Većina automobila, koji su sa te daljine ličili na svetlucave igračke, odvezla se sa parkinga fabrike i nije se vratila. Do juče, dvadeset šestog, samo se nekoliko kola kretalo petljom, a i tih nekoliko moralo je da krivuda između prepreka poput skijaša koji voze slalom. Niko nije došao da ukloni napuštena vozila.

Centar grada pružao se pod njim kao reljefna mapa, i izgledao je potpuno napušteno. Gradski časovnik, koji je zvonjavom obeležavao sate njegovog zarobljeništva, nije se oglasio od devet sati tog jutra, kada je kratka melodija koja je prethodila zvonjavi zvučala razvučeno i čudno, kao melodija iz potopljene muzičke kutije. Nešto nalik na kafić kraj puta ili možda prodavnicu mešovite robe gorelo je u požaru odmah izvan grada. Veselo je plamtelo čitavo popodne i crni dim se ocrtavao spram plavog neba, ali nisu se pojavila niti jedna vatrogasna kola da požar ugase. Da zgrada nije bila usred asfaltnog parkinga, po Stjuovom mišljenju, čitav grad je mogao da izgori. Večeras su ruševine još tinjale, iako je po podne nakratko pala kiša.

Stju je pretpostavljao da Elder ima poslednje naređenje da ga ubije - i zašto da ne? On će biti samo još jedan leš, a zna njihovu malu tajnu. Nisu bili u stanju da pronađu lek, niti da otkriju na koji način se ustrojstvo njegovog tela razlikuje od tela svih onih koji su podlegli. Pomisao na to da je preostalo možda veoma malo onih kojima bi mogao da ispriča njihovu tajnu verovatno im nikada nije pala na pamet. On je bio nerešeni problem, a kao taoca ga je držala gomila uskogrudih seronja.

Stju je bio siguran da bi neki junak iz televizijske serije ili romana mogao da smisli način da pobegne, do đavola, možda bi to pošlo za rukom čak i nekim ljudima u stvarnom životu, ali on nije bio jedan od njih. Na kraju je zaključio sa nekom vrstom panične rezigniranosti kako može jedino da sačeka Eldera i prosto pokuša da za to bude spreman.

Po Elderu se jasno videlo da je i u tu bazu prodrlo ono što je osoblje povremeno nazivalo „Plavim“, a ponekad „supergripom“. Bolničari su mu se obraćali titulom doktor Elder’, ali on nije bio nikakav lekar. Bilo mu je pedeset i nešto godina, imao je surove oči i bio lišen i najmanje trunke duhovitosti. Nijedan lekar pre Eldera nije osećao potrebu da u njega drži uperen pištolj. Elder je plašio Stjua zato što kod takvog čoveka nije moglo da upali nikakvo ubeđivanje niti molbe. Elder je čekao naređenja. A kada ih dobije, on će ih izvršiti. On je bio kopljonoša, vojna verzija mafijaša nižeg ranga, i njemu nikada ne bi palo na pamet da u pitanje dovede naređenja koja dobije, u svetlu tekućih događaja.

Pre tri godine, Stju je kupio knjigu sa naslovom Brežuljak Voteršip koju je hteo da pošalje svom bratancu u Vejko. Nabavio je kutiju u koju će staviti knjigu, a onda, pošto ga je mrzelo da umotava poklone još više nego što ga je mrzelo da čita, okrenuo je prvu stranu i pomislio da pogleda malo o čemu se tu radi. Pročitao je tu prvu stranu, zatim drugu... a onda je bio očaran. Ostao je budan cele noći, ispijao je kafu, pušio cigarete i uporno čitao, onako kako to radi neko ko nije navikao da čita uživanja radi. Pobogu, ispostavilo se da je to knjiga o zečevima.

O najglupljim, najkukavnijim životinjama na svetu... samo što ih je tip koji je tu knjigu napisao učinio drugačijim. Zaista si mario za njih. Bila je to đavolski dobra knjiga i Stju, koji je čitao sporo kao puž, dovršio ju je dva dana kasnije.

Ono što je najbolje upamtio iz te knjige bio je izraz: „sleđenost.“¹⁹ Smesta ga je razumeo, zato što je video mnogo sleđenih životinja, a nekolicinu je i sam pregazio na drumu. Životinja koja bi se sledila čučnula bi nasred druma, položenih ušiju, zagledana u kola koja jure prema njoj, nesposobna da umakne sigurnoj smrti koja joj se približava. Jelena možeš da slediš jednostavno tako što mu uperiš baterijsku lampu u oči. Rakunu to može da učini glasna muzika, a papagaju neprekidno lupkanje po kavezu.

Stju se tako osećao pred Elderom. Pogledao bi u prazne Elderove plave oči i osetio da ga napušta sva snaga volje. Elderu verovatno ne bi ni trebao pištolj da ga se reši. Elder je verovatno prošao obuku iz karatea, savatea i svih mogućih prljavih trikova. Šta je on mogao protiv takvog čoveka? I sama pomisao na Eldera lišavala ga je snage volje. Sledila bi ga. Bila je to dobra reč za loše duševno stanje.

Crveno svetlo se upalilo iznad vrata odmah posle deset uveče, i Stju je osetio da ga na rukama i licu probija laki znoj. Tako je bilo svaki put kad bi se crveno svetlo upalilo, pošto će se jednom desiti da Elder uđe sam. A biće sam zato što mu ne trebaju svedoci. Negde sigurno postoji peć za kremiranje žrtava zaraze. Elder će ga strpati u nju. Cak. Sve je dovedeno pod konac.

Elder stupi kroz vrata. Sam.

Stju je sedeo na svom bolničkom krevetu, a jedna ruka mu je počivala na naslonu stolice. Kada je ugledao Eldera, osetio je poznatu mučninu u trbuhu. Osetio je poznati poriv da ga zaspe bujicom nepovezanih, molećivih reči, i pored ubeđenja da mu takve molbe ništa ne bi donele. Na licu iza providnog vizira belog odela nije bilo milosti.

Sada mu je sve izgledalo veoma jasno, veoma živopisno, veoma sporo. Gotovo da je mogao da čuje pokrete sopstvenih očiju u podmazanim dupljama dok je pratio Elderov ulazak u sobu. Bio je to krupan, zdepast muškarac, i belo odelo mu je bilo pretesno. Rupa na kraju cevi pištolja koji je držao izgledala je kao otvor tunela.

„Kako se osećaš?“ upitao je Elder, i Stju je čak i u loše reprodukovanom glasu iz zvučnika čuo da je Elderu zapušen nos. Elder je bio bolestan.

„Sasvim isto“, rekao je Stju, iznenađen smirenošću u sopstvenom glasu. „Nego, kad ću više da izađem odavde?“

„Ubrzo“, reče Elder. Držao je pištolj uperen prema Stjuu, ne baš u njega, ali ne baš ni u stranu. On prigušeno kinu. „Nisi naročito pričljiv, je l’ da?“

Stju slegnu ramenima.

„Dopada mi se to kod ljudi“, reče Elder. „Oni koji brbljaju, na kraju samo cvile, cmizdre i prenemažu se. Javili su mi za tebe pre dvadeset minuta, Redmane. Naređenje nije baš lepo, ali mislim da će sve proći kako treba.“

„Kakvo naređenje?“

„Pa, naredili su mi da...“

Stjuov pogled strelovito prolete kraj Elderovog ramena prema visokom, zakivcima pričvršćenom pragu hermetičkih vrata. „Bože!“ uskliknu on. „Jebote, pa to je pacov, kakvo vam je ovo mesto kad imate pacove?“

Elder se okrenu, i Stju je na trenutak bio gotovo previše iznenađen neočekivanim uspehom svoje varke da bi nastavio s njom. Tada on skliznu sa kreveta i dograbi obema rukama naslon stolice dok se Elder ponovo okretao prema njemu. Elderove oči su bile raširene i najednom zabrinute. Stju podiže stolicu preko glave i kroči napred, zamahnuvši njom, sa svakim gramom od svojih devedeset kilograma iza tog zamaha.

„Vraćaj se tamo!“ kriknu Elder. „Nemoj...“

Stolica ga tresnu po desnoj ruci. Pištolj opali, raznevši kesicu, a metak se s njiskom odbi od poda. Pištolj tada pade na itison, gde ponovo opali.

Stju se plašio da može da računa na samo još jedan udarac stolicom pre nego što Elder potpuno dođe sebi. Nameravao je da taj udarac bude što bolji. Spustio ju je u visokom, snažnom luku, nalik na zamah kojim je Henri Aron osvajao glavnu bazu. Elder pokuša da podigne slomljenu desnu ruku, ali bez uspeha. Noge stolice tresnuše po kapuljači velog odela. Plastični vizir se rasprsnu u Elderove oči i nos. On vrisnu i pade unazad.

Uskobelja se na sve četiri i pokuša da dohvati pištolj koji je ležao na itisonu. Stju zamahnu stolicom poslednju put i spusti je na Elderov potiljak. Elder se sruši. Zadihan, Stju se sagnu i dograbi pištolj. Odstupi i uperi ga u opruženo telo, ali Elder se više nije pomerao.

Za tren ga je mučila košmarna pomisao: Šta ako Elder nije dobio naređenje da ga ubije, već da ga pusti? Ali to nije imalo smisla, je l’ da? Ako je dobio naređenje da ga pusti, zbog čega je onda pominjao cviljenje i cmizdrenje? Zašto je rekao da naređenje „nije baš lepo“?

Ne - Eldera su poslali ovamo da ga ubije.

Stju je gledao u opruženo telo i sav je drhtao. Kada bi Elder sada ustao, Stju bi ga najverovatnije promašio sa svih pet metaka iz najveće moguće blizine. Ali nije verovao da će Elder ustati. Ni sada, ni bilo kada.

Najednom je potreba da ode odatle postala toliko snažna da umalo slepo nije jurnuo kroz hermetička vrata u ono što ga je čekalo iza njih. Bio je zatvoren duže od nedelju dana i sada je želeo samo da udahne svež vazduh, a onda da umakne daleko, što dalje od tog strašnog mesta.

Ali to se moralo uraditi obazrivo.

Stju priđe hermetičkim vratima i pritisnu dugme sa oznakom CIKLUS. Uključi se pumpa za vazduh, ubrzo završi sa radom i spoljna vrata se otvoriše. Iza njih je bila mala prostorija opremljena samo radnim stolom. Na njemu je bila mala hrpa medicinskih grafikona... i njegova odeća. Ona koju je imao na sebi kada je putovao avionom od Brejntrija do Atlante. Ponovo ga dodirnu hladan prst strepnje. Te stvari bi zajedno sa njim nesumnjivo nestale u krematorijumu. Njegovi grafikoni, njegova odeća. Zbogom, Stjuarte Redmane. Stjuart Redman bi prestao da postoji. U stvari...

Iza njega se začu tihi šum i Stju se brzo okrenu. Elder se teturao prema njemu, presamićen, dok su mu se ruke mlitavo klatile. Iskrzani iver plastike bio mu je zariven u jedno oko iz kojeg je navirala sluz. Elder se osmehivao.

„Ne mrdaj“, reče Stju. Uperio je pištolj, umirivši ga obema rukama - ali cev je i dalje podrhtavala.

Elder ničim nije pokazao da ga je čuo. Nastavio je da mu prilazi.

Stju povuče obarač i trže se od toga. Pištolj mu poskoči u rukama i Elder stade. Osmeh mu se pretvorio u grimasu, kao da je osetio iznenadan bol od gasova. Sada je u grudima njegovog belog odela bila mala rupa. Za trenutak je stajao, zatim se zanjihao, i ljosnuo pravo napred. Stju je načas bio u stanju samo da zuri u njega, ukočen, a onda se oteturao u sobu gde su njegove lične stvari bile nagomilane na stolu.

Pokušao je da otvori vrata s druge strane kancelarije i uspeo. Iza vrata se pružao hodnik osvetljen prigušenim neonkama. Na pola puta do niza liftova, ostavljena nosila na kolicima stajala su kraj nečega što je ličilo na pult za bolničarke. Začuo je tiho stenjanje. Neko je kašljao, oštrim, čegrtavim zvukom kojem kao da nije bilo kraja.

Vratio se u sobu, prikupio odeću i stavio je ispod miške. Onda je izašao, zatvorio vrata za sobom i krenuo hodnikom. Ruka mu se zbojila oko drške Elderovog pištolja. Kada je stigao do nosila, osvrnuo se, uplašen tišinom i prazninom. Kašalj je prestao. Stju je i dalje očekivao da ugleda Eldera - kako se šunja ili puzi za njim, sa namerom da izvrši svoju poslednju direktivu. Shvatio je da čezne za zatvorenim i poznatim dimenzijama svoje sobe.

Stenjanje se začulo ponovo, sada glasnije. Kraj liftova, drugi hodnik se pružao pod pravim uglom na ovaj, a na zid je bio naslonjen čovek koga je Stju prepoznao kao jednog od svojih bolničara. Lice mu je bilo naduveno i pocrnelo, grudi su mu se dizale i spuštale u brzim naletima. Dok ga je Stju gledao, ovaj je ponovo zastenjao. Iza njega, sklupčan u položaj fetusa, bio je neki mrtvac. Dalje niz hodnik ležala su još tri tela, jedno od njih žensko. Bolničar - Vik, seti se Stju - Vik, ime mu je Vik - ponovo se zakašlja.

„Zaboga“, reče Vik. „Zaboga, šta ćeš ti napolju? Ne bi smeo da si napolju.“

„Elder je došao da se pobrine za mene, pa sam se ja umesto toga pobrinuo za njega“, reče Stju. „Sreća moja da je bio bolestan.“

„Slatki bože moj, vala baš sreća tvoja“, reče Vik, i novi napad kašlja, sada slabiji, ote mu se iz grudi. „Ala to boli, čoveče, da ne poveruješ koliko boli. Kako se sve samo sjebalo. Za boga miloga.“

„Slušaj, mogu li nekako da ti pomognem?“ upita Stju nespretno.

„Ako ozbiljno to misliš, možeš da mi prisloniš pištolj uz uvo i povučeš obarač. Utroba mi se kida.“ Ponovo se zakašlja, a onda poče bespomoćno da stenje.

Ali Stju nije mogao to da uradi, i kako Vuk nije prestajao da šuplje stenje, Stju izgubi živce. Potrča prema liftovima, što dalje od crnpurastog lica nalik na delimično pomračeni mesec, očekujući donekle da ga Vik pozove tim kreštavim i bespomoćno pravdoljubivim glasom koji bolesnici izgleda uvek koriste kada im nešto treba od zdravih. Ali Vik je samo nastavio da stenje, i to je nekako bilo još gore.

Vrata lifta su se zatvorila i kabina se već kretala naniže kada je Stjuu palo na pamet da je ona možda minirana. To bi baš ličilo na njih. Možda je tu bio otrovni gas, ili kolo koje će prekinuti sajle tako da se lift strovali do dna i tamo razbije. Stao je nasred kabine i nervozno potražio skrivene ventile ili rupice. Klaustrofobija ga je pomazila gumenom rukom i najednom je lift bio veliki tek koliko telefonska kabina, a zatim koliko mrtvački sanduk. Je li neko za sahranu naživo?

Pružio je prst da pritisne dugme sa oznakom STOP, a onda se zapitao šta će mu to vredeti, ako se zaustavi između spratova. Pre nego što je stigao da odgovori na to pitanje, lift se zaustavio glatko, sasvim normalno.

Šta ako su tamo naoružani ljudi?

Ali jedini stražar kojeg je video kada su vrata kliznula u stranu bila je mrtva žena u uniformi bolničarke. Ležala je sklupčana kao fetus kraj vrata ženskog klozeta.

Stju je zurio u nju toliko dugo da su vrata krenula da se ponovo zatvaraju. On pruži ruku napolje i vrata poslušno odskočiše natrag. Stupi izvan lifta. Hodnik je vodio do raskrsnice u obliku slova T i on pođe tamo, zaobišavši mrtvu bolničarku u širokom luku.

Iza njega se začu neki šum i on se naglo okrenu, podigavši pištolj, ali bila su to samo vrata lifta koja su se po drugi put zatvarala. Gledao ih je na trenutak, progutao knedlu i nastavio dalje. Gumena ruka se vratila, i svirala je melodije u podnožju njegove kičme, govorila mu da tera do đavola to „hodaj-nemoj da trčiš“ sranje, nagovarala ga da brzo pobegne pre nego neko... nešto... ne stigne da ga uhvati. Odjeci njegovih koraka u polumračnom hodniku upravnog krila zvučali su kao da to neko mračno stvorenje korača sa njim - Malo bi da se poigramo, Stjuarte? Vrlo dobro. Vrata sa mat-staklom marširala su kraj njega, i svaka su imala da mu ispričaju sopstvenu priču: DR SLOUN. DOSJEI I PREPISI. G. BALINDŽER. MIKROFILM. KOPIRANJE. GĐA. VIGS. Možda ona iz kupusišta, pomisli Stju.²⁰

Na raskrsnici u obliku slova T bila je česma koja je štrcala uvis na pritisak dugmeta, ali njemu se želudac prevrnuo od toplog, hlorisanog ukusa vode. Levo od njega nije bilo izlaza; na zidnoj tabli ispod koje se nalazila narandžasta strelica pisalo je BIBLIOTEKA. Hodnik kao da se pružao kilometrima na tu stranu. Pedesetak metara dalje nalazilo se telo muškarca u belom odelu, poput neke čudne zverke nasukane na sterilnoj plaži.

Bilo mu je sve teže da se kontroliše. Ta zgrada je bila mnogo, mnogo veća nego što je isprva pretpostavljao. Premda nije bogzna šta mogao da pretpostavi po onome što je video kada su ga doveli - a to su bila dva hodnika, jedan lift i jedna soba. Sada je nagađao da je zgrada velika koliko i neka pozamašna bolnica u metropoli. Mogao je tuda da tumara satima, dok se zvuk njegovih koraka odbija i odjekuje, i da svaki čas nailazi na novi leš. Oni su bili razbacani unaokolo kao nagrade u nekom groznom lovu na blago. Setio se kako je odveo Normu, svoju ženu, u jednu veliku bolnicu u Hjustonu kada su utvrdili da ima rak. Gde god da si zašao, na zidovima su bile male mape sa strelicama uperenim u tačku. Na svakoj strelici pisale su reči: OVDE STE. Postavili su to da se ljudi ne bi izgubili. Da ne bi bili kao on sada. Izgubljen. O, bre, ala je ovo bilo gadno. Neviđeno gadno.

„Nemoj sad da se slediš, samo što nisi došao do kraja“, rekao je i reči su mu se vratile u odjeku, ravne i čudne. Nije hteo da ih izgovori naglas, zbog čega je sve to ispalo još gore.

Skrenuo je desno, okrenuo leđa biblioteci, prošao kraj još kancelarija, naišao na novi hodnik i krenuo njime. Počeo je sve češće da se osvrće, uveravajući sebe da ga niko - osim možda Eldera - ne prati, ali nije u to mogao da poveruje. Hodnik se završavao zatvorenim vratima na kojima je pisalo RADIOLOGIJA. Na rukom ispisanom znaku okačenom o kvaku stajalo je: ZATVORENO DO DALJEG - RENDAL.

Stju se vrati i zvirnu iza ćoška, tamo odakle je došao. Leš u belom odelu bio je sada sićušan usled perspektive, najobičnija mrljica, ali kada ga je on video tako nepromenjivog i večitog, poželeo je da pobegne odatle što brže može.

Skrenuo je desno i ponovo lešu okrenuo leđa. Dvadeset metara dalje, hodnik se račvao u novo slovo T. Stju skrenu desno i prođe kraj novih kancelarija. Hodnik se završavao mikrobiološkom laboratorijom. U jednoj niši laboratorije neki mladić u džokejkama ležao je opružen preko svog stola. Bio je u komi, a krv mu je tekla na nos i usta. Dah mu je škripao kao oktobarski vetar u mrtvom šašu.

I tada Stju zaista potrča, skrećući iz hodnika u hodnih, sve ubeđeniji da izlaza zapravo i nema, barem ne sa tog sprata. Odjek njegovih sopstvenih koraka progonio ga je, kao da su Elder ili Vik poživeli taman toliko da mu natovare odred avetnih vojnih policajaca na leđa. Tada druga pomisao to istisnu, pomisao koju je on nekako povezivao sa čudnim snovima koje je sanjao u proteklih nekoliko noći. Ta ideja postala je toliko jaka da se sad već plašio da se okrene, plašio se da će, ukoliko to uradi, ugledati priliku u belom odelu kako korača za njim, priliku u belom odelu bez lica, sa običnim crnilom iza ploče od pleksiglasa. Neku grozomornu prikazu, plaćenog ubicu s one strane razumnog vremena i prostora.

Zadihan, Stju obiđe oko ugla i pretrča punom brzinom deset metara, da bi tek tada primetio da je hodnik ćorsokak i tresnuo u vrata iznad kojih je stajala tabla. Na tabli je pisalo IZLAZ.

On gurnu polugu, ubeđen da se neće pomeriti, ali ona se pomeri i vrata se lako otvoriše. On siđe niz četiri stepenika do sledećih vrata. Levo od tog odmorišta, nove stepenice spuštale su se u gustu tamu. Gornja polovina tih drugih vrata bila su od providnog stakla ojačanog izukrštanom bezbednosnom armaturom. Iza njih je bila samo noć, divna i blaga letnja noć, i sva sloboda o kojoj je čovek ikada mogao da sanja.

Stju je još zurio napolje, skamenjen, kada je iz mraka stepeništa kliznula ruka i dograbila ga za gležanj. Stjuovo grlo zapara brektaj oštar kao trn. On se obazre, stomaka pretvorenog u hladnu santu leda, i ugleda okrvavljeno, iscereno lice okrenuto uvis u tami.

„Siđi da jedeš piletinu sa mnom, macane“, šapnu to stvorenje napuklim, zamirućim glasom. „Tolikoooo je mračno...“

Stju kriknu i pokuša da se otme. Iscereni stvor iz mraka držao se i dalje, govorio, cerio se i kikotao. Krv ili žuč curila mu je sa krajeva usana. Stju ritnu šaku koja ga je držala za gležanj, a onda je nagazi. Lice koje je visilo u mraku stepeništa nestade. Začuše se uzastopni mukli udari... a onda započe vrištanje. U bolu ili besu, to Stju nije mogao da razazna. Nije ga ni bilo briga. On upre ramenom u spoljna vrata. Ona se otvoriše s treskom i Stju se istetura napolje, mlatarajući rukama kako bi zadržao ravnotežu. Svejedno ju je izgubio i pao na betonsku stazu.

Uspravio se u sedeći položaj sporo, gotovo oprezno. Iza njega, vrištanje je prestalo. Svež večernji lahor dodirnuo mu je lice, osušio mu znoj na čelu. Sa nečim veoma nalik na čuđenje, video je da tamo ima trave, i cvetnih leja. Noć nikada nije bila tako mirisna i slatka. Na nebu je bio mesečev srp. Stju sa zahvalnošću podiže lice prema njemu, a onda krenu preko travnjaka prema drumu koji je niže vodio do grada Stovingtona. Trava je bila prekrivena rosom. Čuo je šapat vetra među borovima.

„Živ sam“, reče Stju Redman noći. Zaplaka. „Živ sam, hvala ti, bože, živ sam, hvala ti, bože, hvala ti...“

Teturajući se malo, on krenu drumom.

30.

Vetar je nosio prašinu pravo preko teksaške ravnice prekrivene niskim rastinjem, i ona se u sumrak pretvorila u prozračnu zavesu iza koje je grad Arnet izgledao kao avetna slika u sepiji. Znak „Teksako“ pumpe Bila Heskamba bio je oduvan i ležao je nasred puta. Neko je ostavio uključen gas u kući Nirma Brueta i dan ranije, iskra iz klima-uređaja raznela je celu građevinu u paramparčad, tako da su drvna građa, crepovi i igračke „fišer-prajs“ zapljusnule celu ulicu Lorel. Na Glavnoj ulici, psi i vojnici su ležali mrtvi zajedno u slivniku. U „Rendijevoj piljarnici“ čovek u pižami ležao je preko tezge za meso, oklembešenih ruku. Jedan od pasa koji su sada ležali u slivniku jeo je tom čoveku lice pre nego što je izgubio apetit. Mačke nisu mogle da se zaraze od gripa i sada ih se na desetine muvalo u tišini sumraka nalik na senke od dima. Iz nekoliko kuća neprekidno je dopirao zvuk televizijskog snega. Povremeno bi negde zalupio kapak. Crvena kola, stara i prašnjava, sa rečima BRZINSKI EKSPRES jedva čitljivim s obe strane, stajala su nasred ulice Durgin ispred kafane „Indijanska glava“. U kolima je bilo nešto povratnih flaša od piva i sokova. Na Logan lejnu, u najotmenijem kraju Arneta, viseći zvončići svirali su na verandi kuće Tonija Leominstera. Tonijev „skaut“ stajao je na prilaznom putu, otvorenih prozora. Porodica veverica ugnezdila se na zadnjem sedištu. Sunce je napustilo Arnet; grad je potamneo pod okriljem noći. Ako se izuzme cvrkut i šapat sitnog zverinja i zveckanje visećih zvončića Tonija Leominstera, u gradu je vladao muk. I muk. I muk.

31.

Kristofer Brejdenton se iskoprcao iz delirijuma kao čovek koji se iskoprcao iz živog peska. Sve živo ga je bolelo. Nije prepoznavao sopstveno lice, kao da mu je neko tamo na desetak mesta ubrizgao silikon, pa mu je sada bilo naduveno kao dirižabl. Grlo mu je bilo sirovo od bola, i još strašnije od toga, tamo se otvor izgleda smanjio od uobičajenog otvora u grlu do nečeg jedva malo većeg od prečnika cevi dečjeg vazdušnog pištolja. Dah mu je zviždao dok je ulazio i izlazio kroz tu užasno malenu vezu neophodnu da bi ostao u kontaktu sa svetom. Opet, to nije bilo dovoljno, a od neprekidnog pulsirajućeg bola još je gori bio osećaj sličan davljenju. Ponajgore od svega, bilo mu je vruće. Nije pamtio kada mu je bilo toliko vruće, čak ni pre dve godine kada je vozio dva politička zatvorenika koji su na uslovnoj slobodi zbrisali iz Teksasa na zapad, u Los Anđeles. Njihov drevni „pontijak tempest“ crkao je na putu broj 190 u Dolini smrti, i njemu je tada bilo vruće, ali ovo je bilo gore od toga. Sada mu je bilo vruće iznutra, kao da je progutao sunce.

Zastenjao je i pokušao da zbaci nogama prekrivače sa sebe, ali nije imao snage za to. Zar se sam smestio u krevet? Mislio je da nije. Neko ili nešto bilo je sa njim u kući. Neko ili nešto... trebalo je da se seti, ali nije mogao. Sve čega je Brejdenton mogao da se seti bilo je da se plašio čak i pre nego što se razboleo, zato što je znao da neko (ili nešto) dolazi i da će on morati da... šta?

Ponovo je zastenjao i počeo da okreće glavu levo-desno na jastuku. Sećao se samo delirijuma. Vrelih fantoma lepljivih očiju. Njegova majka je ušla u tu spavaću sobu od golih balvana, njegova majka koja je umrla 1969, i obratila mu se: „Kite, o Kite, lepo sam ti rekla, ’Nemo’ da se mešaš s tim ljudima’, tako sam rekla. ’Briga mene za politiku, rekla sam, ’ali ti ljudi s kojima se petljaš ludi su ko besni psi, a te devojke su najobičnije drolje’, tako sam ti rekla, Kite...“ A onda joj se lice razlomilo, tako da se kroz pukotine u pocepanom žutom pergamentu njene kože prosula bujica buba iz groba, i on je vrištao sve dok se crnilo nije ustalasalo, dok se nije začula zbrkana vika, bat kožnih đonova dok su ljudi bežali... svetla, svetla u blescima, miris gasa, i ponovo je bio u Čikagu, godina je bila 1968, glasovi su negde pevali Ceo svet vas gleda! Ceo svet vas gleda! Ceo svet... a neka devojka je ležala u slivniku kod ulaza u park, tela odevenog u radnički kombinezon sa tregerima od teksas platna, i lice joj je bilo jarka maska od krvi, crna u bezdušnom belom sjaju uličnih svetiljki, maska zgnječenog insekta. Pomogao joj je da se osloni na noge i ona je vrisnula i zgurila se uz njega pošto je svemirsko čudovište nailazilo iz razvejanog gasa, iscereno biće u sjajnim crnim čizmama, pancirnom prsluku i pod razrokom gas-maskom, sa pendrekom u jednoj ruci i konzervom suzavca u spreju u drugoj. A kada je svemirsko čudovište gurnulo masku pozadi i otkrilo iscereno, plameno lice, oboje su vrisnuli zato što je to bio neko ili nešto na šta je on čekao, čovek od koga je Kit Brejdenton oduvek bio prestravljen. Bio je to Pešak. Brejdentonovi krici razorili su tkanje sna kao što visoko C razbija fini kristal i on se nalazio u Bolderu, u Koloradu, u stanu na Kanjon bulevaru, bilo je leto i bilo je vruće, toliko vruće da ti se telo preznojava čak i u gaćicama, a preko puta stoji najlepši momak na svetu, visok, preplanuo i prav, u limun-žutim kupaćim gaćicama koje mu sa ljubavlju prianjaju uz svako ispupčenje i udubljenje fantastičnih guzova, tako da znaš da će, ako se okrene, njegovo lice biti kao lice Rafaelovog anđela, a on će odlepiti kao konj Usamljenog Jahača. Haj-ho, Srebrni, điha! Gde si ga pokupio? Na sastanku gde se diskutovalo o rasizmu u studentskom gradu Univerziteta Kolorado, ili u kafeteriji? Dok je stopirao? Zar je važno? O, toliko je vruće, ali ima vode, tu je bokal vode, pehar vode izrezbaren čudnim figurama koje stoje ispupčene u bareljefu, kraj nje je pilula, ne...! PILULA! Ona koja će ga poslati na mesto koje ovaj anđeo u svetložutim gaćicama naziva Hakslilend, mesto gde prst u pokretu piše, a ne kreće se, mesto gde cveće raste na mrtvim hrastovima, i čoveče, kakva ti to samo erekcija nadima gaće! Je li Kit Brejdenton ikada bio toliko napaljen, toliko spreman za ljubav? „Hodi u krevet“, kažeš tim glatkim preplanulim leđima, „hodi u krevet, sredi me, pa ću ja tebe. Baš onako kako voliš.“

„Prvo uzmi pilulu“, kaže on ne okrenuvši se. „Onda ćemo videti.“ Uzimaš pilulu, voda ti je hladna u grlu, i malo-pomalo počinješ sve čudnije da gledaš, toliko uvrnuto da svaki ćošak tu ima malo više ili malo manje od devedeset stepeni. Shvatiš da neko vreme gledaš u ventilator na jeftinoj komodi iz Grend Repidsa, a onda posmatraš sopstveni odraz u talasastom ogledalu iznad nje. Lice ti izgleda crno i otečeno, ali ti ne daš da ti to zasmeta zato što je posredi samo pilula, samo PILULA! „Trips“, mrmljaš, „o, bre, Kapetan Trips, a ja sam taaaako napaljen...“ On se da u trk i isprva moraš da gledaš te glatke kukove gde lastiš njegovih gaćica klizi tako nisko, a onda ti se pogled diže uz ravan, osunčani stomak, potom do divnih ćosavih grudi, i konačno do blago mišićavog vrata i lica... a to je njegovo lice, upalo, zadovoljno i žestoko iscereno, ne lice Rafaelovog anđela već lice Gojinog đavola, i iz obe prazne očne duplje izviruje reptilsko lice otrovnice; on ti prilazi dok vrištiš, i šapuće: Trips, luče, Kapetan Trips...

Potom pomrčina, lica i glasovi koje nije upamtio, da bi konačno izronio tu, u kućici koju je sagradio sopstvenim rukama na obodu Mauntin Sitija. I pošto je sada - sada, pošto se veliki talas revolta koji je progutao zemlju odavno povukao, mladi lavovi su se pretvorili uglavnom u stare bivše robijaše sede brade, sa velikim rupama od kokaina tamo gde im je nekad bila hrskavica u nosu, a ovo je krajnja propast, luče. Dečak u žutim gaćicama bio je nekad davno, a Kit Brejdenton je i sam u Bolderu bio jedva nešto stariji od dečaka.

Bože moj, zar ja to umirem?

Usprotivio se toj pomisli sa bolnim užasom, dok se vrelina valjala i nadimala u njegovoj glavi kao peščana oluja. I najednom je njegovo brzo, kratko disanje prestalo kada je neki zvuk počeo da se diže odnekud iza i ispod zatvorenih vrata spavaće sobe.

Brejdenton je najpre pomislio da je to požarna ili policijska sirena. Narastala je, sve glasnija kako se približavala; ispod toga, čuo je isprekidani bat koraka po hodniku u njegovom prizemlju, a zatim kroz njegovu dnevnu sobu, pa uz stepenice u varvarskom stampedu.

Odgurnuo se i uspravio na jastuku, a lice mu se iskrivilo u grču strave dok su mu se oči širile u krugove na naduvenom, crnpurastom licu, dok se zvuk približavao. Nije to više bila sirena već vrisak, visok i zavijajući, vrisak kakav nijedno ljudsko grlo nije moglo da stvori ili održi, sigurno vrisak veštice ili kakvog crnog Harona koji je došao da ga preveze preko reke što razdvaja zemlju živih od zemlje mrtvih.

Sada se bat koraka u trku sjurio pravo prema njemu hodnikom na spratu, dok su daske stenjale, škripale i bunile se pod težinom tih nemilosrdnih izlizanih potpetica čizama i Kit Brejdenton je najednom znao ko je to, pa je kriknuo kad su se vrata naglo otvorila i kad je unutra utrčao čovek u izbledeloj teksas-jakni, sa kezom ubice na licu poput bleska kruga noževa u munjevitom obrtanju, lica veselog poput kakvog bezumnog Deda Mraza, sa kofom od galvanizovanog čelika visoko podignutom iznad desnog ramena.

„JIIIIHAAAAAAA!“

„Ne!“ vrisnu Brejdenton, ukrstivši slabašno ruke preko lica. „Ne! Nee...!“

Kofa se nagnu napred i voda pljusnu iz nje, sve ostade naizgled da načas visi u vazduhu u žutom svetlu lampe kao najveći nebrušeni dijamant u vaseljeni, i on ugleda kroz to mračnjakovo lice, odrazima i prelamanjem pretvoreno u lice neviđeno iskeženog trola koji se upravo iskobeljao iz najmračnijih i govnima ispunjenih creva pakla kako bi se razulario na zemlji; onda voda pade na njega, toliko hladna da se njegovo naduveno grlo momentalno ponovo otvorilo, istisnuvši krv iz njegovih zidova u krupnim kapima, prenerazivši ga udisajem i nateravši ga da ritne prekrivače sve do uznožja kreveta u jednom nekontrolisanom grču, kako bi telo moglo slobodno da mu se bacaka i savija dok ga prožimaju i šibaju gorki bolovi te nevoljne borbe kao kerovi koji ujedaju u trku.

On vrisnu. Pa vrisnu ponovo. Onda ostade da leži drhteći, grozničavog tela mokrog od glave do pete, udarajući glavom, iskolačenih očiju. Grlo mu se ponovo zatvori u sirovi prorez i on poče očajnički da se bori za dah. Telo mu se treslo u drhtavici.

„Znao sam da će te to rashladiti!“ reče veselo čovek koga je on poznavao kao Ričarda Fraja. On bučno spusti kofu. „Kažem ja, da sam znao da će to da upali, bajo! Treba da mi se zahvališ, dobri moj, da mi se zahvališ do jaja. Jesi li mi zahvalan? Ne možeš da govoriš? Ne? A opet, u dubini srca svoga znaš da možeš.“

„Jiii- GAAAHHH!“

On skoči u vazduh kao Brus Li u kungfu epopeji Ran Ran Šoa, raširenih nogu, načas ostade da lebdi neposredno iznad Kita Brejdentona kao što je maločas bilo i sa vodom, tako da mu je senka bila mrlja na grudima Brejdentonove natopljene pižame, i Brejdenton slabašno kriknu. Tada se kolena spustiše s obe strane njegovog grudnog koša i prepone Ričarda Fraja u farmerkama zadržaše se nekoliko centimetara iznad njegovih grudi, dok je njegovo lice gorelo naniže prema Brejdentonovom kao podrumska baklja iz nekog gotskog romana.

„Morao sam da te probudim, čoveče“, reče Fraj. „Nisam hteo da mi odđuskaš pre nego što stignemo da malo popričamo.“

„...sa... sa... sa mene...“

„Ama nisam na tebi, čoveče, daj bre. Samo lebdim iznad tebe u vazduhu. Kao veliki nevidljivi svet.“

U agoniji straha, Brejdenton je mogao samo da dahće, trese se i koluta zarobljenim očnim jabučicama što dalje od tog veselog lica koje se pušilo.

„Moramo da pričamo o lađama, pečatima i vosku za jedrenje, kao i o tome koje pčele imaju žaoku. Isto tako i o dokumentima koja je trebalo da mi spremiš, i o kolima, i ključevima od kola. Jedino što sada vidim u tvojoj gej-raži jeste „ševi“ kamionet, i znam da je tvoj, Mic-Mac, dakle?“

„...ta... dokumenta... ne mogu... ne mogu da govorim...“ Oštro je gutao vazduh. Zubi su mu cvokotali kao ptičice koje jedne drugima cvrkuću na drvetu.

„Bolje bi ti bilo da možeš da govoriš“, reče Fraj i ispruži palčeve. Oba su imala po dva zgloba (kao i svi njegovi prsti), i on poče da ih pomera tamo-amo pod uglovima koji kao da su poricali zakone biologije i fizike. „Jer, ako to ne uradiš, ima da od tih tvojih plavetnih klikera napravim privezak za ključeve, a ti ćeš morati da trčkaraš po paklu sa džukcem za slepce.“ On nabi palčeve u Brejdentonove oči i Brejdenton se bespomoćno trže unazad, u jastuk.

„Kaži mi“, reče Fraj, „i ostaviću ti odgovarajuće pilule. U stvari, pridržaću te i uspraviti tako da možeš da ih popiješ. Ozdravićeš, čoveče. To su pilule koje će sve da srede.“

Brejdenton, koji je sada drhtao od straha jednako kao i od hladnoće, istisnu nekako reči kroz cvokot zuba. „Dokumenta... na ime Rendala Flega. Velška komoda u prizemlju. Ispod... ukrasnog papira.“

„Kola?“

Brejdenton očajnički pokuša da razmisli. Je li za tog čoveka nabavio kola? Bilo je to tako daleko, svi plamenovi delirijuma stajali su mu na putu, a delirijum je izgleda učinio nešto i sa tokom njegovih misli, spržio čitave baze podataka. Čitavi odeljci njegove prošlosti bili su sprženi tehnički ormari puni tinjajućih žica i pocrnelih releja. Umesto kola za koja se zanimao taj grozni čovek, javi mu se slika prvog automobila koji je ikada imao, „studebejkera“ iz 1953. sa haubom u obliku metka koju je on obojio u ružičasto.

Fraj blago spusti jednu ruku preko Brejdentonovih usta, a drugom mu stegnu nozdrve. Brejdenton poče da se gica pod njim. Zagušeno stenjanje probijalo se oko Frajeve ruke. Fraj ukloni obe šake i reče: „Da li ti je to pomoglo da se setiš?“

Začudo, jeste.

„Kola...“ reče on, a onda zabrekta kao pas. Svet se zavrte, umiri, i on shvati da može da nastavi. „Kola su parkirana... iza pumpe ’Konoko’... odmah izvan grada. Na putu broj 51.“

„Severno ili južno od grada?“

»Juh... juh...“

„Da, juh! Shvatio sam. Nastavi.“

„Pokrivena ceradom. Bju... Bju... ’Bjuik’. Registracija je na stubu volana. Glasi na... Rendala Flega.“ On se ponovo prepusti brektanju, nesposoban da kaže ili uradi bilo šta, osim da gleda u Fraja sa tupom nadom.

„Ključevi?“

„Podna obloga. Ispod...“

Frajeva zadnjica preseče sve dalje reči spustivši se na Brejdentonove grudi. Smestio se tamo onako kako bi se smestio na udobno jastuče u stanu nekog prijatelja i Brejdenton najednom nije mogao da dođe ni do najmanjeg daha.

Poslednji dah izbi iz njega noseći jednu jedinu reč: „...molim...“

„I hvala ti“, reče Ričard Fraj / Rendal Fleg sa izveštačenim kezom. „Kaži laku noć, Kite.“

Nesposoban da govori, Kit Brejdenton je mogao samo da zakoluta očima i pokaže beonjače u naduvenim dupljama.

„Nemoj misliti loše o meni“, reče mračnjak tiho, zagledan odozgo u njega. „Prosto, sada moramo da žurimo. Karneval se rano otvara. Otvaraju sve vožnje, i gađanje za nagrade, i točak sreće. A ovo je moja srećna noć, Kite. Slutim to. Jako to slutim. Zato moramo da žurimo.“

Do pumpe „Konoko“ je bilo dva i po kilometra, i kada je on tamo stigao, bilo je već tri i petnaest ujutru. Vetar je ojačao, zavijao je ulicom, i dok je išao tamo, on je video leševe tri psa i jednog čoveka. Čovek je na sebi imao nekakvu uniformu. Gore, zvezde su sijale snažno i jarko, varnice kresnute na tamnoj koži vaseljene.

Cerada kojom je „bjuik“ bio pokriven bila je zategnuta i prikucana kočićima za zemlju, a platno je lepetalo na vetru. Kada je Fleg povadio kočiće, cerada je odletela u noć, tumbajući se kao neki veliki smeđi duh koji se zaputio na istok. Pitanje je bilo, u kom smeru će on?

Stajao je kraj „bjuika“, dobro očuvanog modela iz 1975. (ovo je bilo dobro podneblje za kola: malo vlage i loši uslovi za rđanje), njušeći noćni vazduh kao kojot. Osećao se miris pustinje, kakav se jasno može osetiti samo noću. „Bjuik“ je stajao čitav u automobilskoj mrtvačnici raskomadanih delova, monolit s Uskršnjih ostrva u vetrovitoj tišini. Blok motora. Osovina nalik na tegove nekog bildera. Gomila guma u kojima je vetar mogao da huči i pravi zvučne efekte. Napukli vetrobran. Još toga.

Najbolje je razmišljao u takvom okruženju. U takvom okruženju, svaki čovek je mogao biti Jago.

Prošao je kraj „bjuika“ i prešao rukom preko ulubljene haube nečega što je nekada mogao biti „mustang.“

„Hej, mala Kobro, sve ćeš da ih središ ti...“ zapevušio je tiho.²¹ Šutnuo je prašnjavom čizmom jedan hladnjak i otkrio gnezdo dragulja, koji su mu namigivali mutnim plamenom. Rubini, smaragdi, biseri veliki kao guščija jaja, dijamanti koji su mogli da konkurišu zvezdama. Pucnuo je prstima prema njima. Iščezli su. A kuda će on?

Vetar je zavijao kroz razbijeni leptir-prozor starog „plimuta“, a unutra su šuškala mala živa stvorenja.

Nešto drugo šušnu kraj njega. On se okrenu i vide da je to Kit Brejdenton, odeven samo u apsurdne žute gaćice, sa pesničkim stomakom oklembešenim preko lastiša oko struka kao lavina zamrznuta u pokretu. Brejdenton je išao prema njemu preko gomile ostataka kotrljajuće gvožđurije iz Detroita. Jedna opruga amortizera probila mu je stopalo kao da je razapet na krstu, ali rana mu je bila bez krvi. Brejdentonov pupak je bio crno oko.

Mračnjak pucnu prstima i Brejdenton nestade.

On se isceri i vrati se „bjuiku.“ Položi čelo na kosinu krova sa strane suvozača. Prođe neko vreme. On se konačno ispravi, isceren i dalje. Znao je.

Zavukao se iza volana „bjuika“ i stisnuo nekoliko puta papučicu za gas kako bi produvao karburator. Motor zaprede kao mačka, a igla merača za benzin pope se do oznake za pun rezervoar. On izveze auto i zaobiđe oko bočnog zida pumpe, a snopovi svetla iz njegovih farova načas uhvatiše još dva smaragda, mačje oči koje su oprezno svetlucale iz visoke trave kraj vrata ženskog klozeta benzinske pumpe „Konoko.“ U ustima mačke bilo je malo, mlitavo telo miša. Čim je ugledala iscereno, mesečasto lice koje je gledalo u nju kroz prozor vozača, mačka je ispustila svoj plen i pobegla. Fleg se nasmejao glasno, od sveg srca, smehom čoveka kome je na pameti samo mnogo dobre zabave. Na mestu gde se asfalt „Konoka“ spajao sa drumom, on skrenu desno i stušti se na jug.

32.

Neko je ostavio otvorena vrata između odeljenja sa maksimalnim obezbeđenjem i pritvorskog bloka iza njega; hodnik sa čeličnim zidovima bio je prirodno pojačao, tako da je neprestano, monotono zapomaganje koje je trajalo čitavo jutro naraslo do čudovišne snage, u odjecima i ponovnim odjecima sve dok Lojd Henrejd nije pomislio da će, usled tih krikova i sasvim prirodnog straha koji je osećao, potpuno i totalno sići s uma.

„Majko“, začuo se promukli, odjekujući krik. „Majkoooo!“

Lojd je sedeo na podu svoje ćelije ukrštenih nogu. Obe šake bile su mu umazane krvlju; izgledao je kao čovek koji je navukao par crvenih rukavica. Svetloplava pamučna košulja njegove zatvorske uniforme bila je umrljana krvlju zato što je neprestano brisao ruke o nju kako bi mogao bolje da uhvati. Bilo je deset ujutru, 29. juna. Tog jutra, oko sedam, primetio je da je prednja nogara njegovog ležaja olabavljena, i od tada je pokušavao da odvije zavrtnje koji su je držali pričvršćenu za pod i za donju stranu krevetskog rama. Za to je kao alat mogao da koristi samo svoje prste, i čak je uspeo da izvadi pet zavrtnjeva od ukupno šest. Posledica toga bila je da su mu prsti sada izgledali kao sunđerasti, sirovi hamburgeri. Ispostavilo se da je šesti zavrtanj najgori, ali počeo je da pomišlja kako će ipak možda uspeti da ga odšrafi. Dalje od toga, nije sebi dopuštao ni da misli. Mogao je da suzbija surovu paniku samo tako što nije razmišljao.

„Majkoooo...“

Skočio je na noge, kapi krvi iz njegovih izranavljenih, bolnih prstiju isprskale su pod, a onda je isturio lice u hodnik što je više mogao, besno iskolačenih očiju, stežući rešetke šakama.

„Umukni više, kretenu!“ zaurlao je. „Umukni, jebote, šenuću od tebe!“

Nastade duga stanka. Lojd je uživao u tišini onako kako je nekada uživao u vrelom „bigmeku“ iz „Mekdonaldsa“. Ćutanje je zlato, oduvek je tu izreku smatrao glupom, ali svakako je imala smisla.

„MAJKOOOO...“ Glas se ponovo uzdigao kroz čelično grlo između ćelija, žalostiv kao sirena za maglu.

„Zaboga“, promrmlja Lojd. „Za boga miloga. UMUKNI! UMUKNI! UMUKNI, JEBOTE, GLUPANE!“

„MAJKOOO...“

Lojd se ponovo okrenu svom ležaju i navali divljački na njegovu nogaru, sa ponovnom željom da u ćeliji ima nešto što bi moglo poslužiti kao poluga, trudeći se da ne primećuje bol u prstima i paniku u mislima. Pokušao je da se seti kada je tačno poslednji put video svog advokata - takve stvari su u Lojdovoj glavi vrlo brzo postajale nejasne, jer se tamo hronologija proteklih događaja zadržavala otprilike koliko i voda u situ. Pre tri dana. Da. Dan pošto ga je onaj serator Maders zveknuo u muda. Dva čuvara su ga ponovo odvela u sobu za sastanke, a Šokli je i dalje bio na vratima i Šokli ga je pozdravio: O, pa to je onaj usrani mudrijaš, šta ima, usranko, hoćeš opet da mi ovde mudruješ? A onda je Šokli otvorio usta i kinuo pravo u Lojdovo lice, zasuvši ga gustom pljuvačkom. Evo ti malo klica prehlade, govnaru, svi ostali su je zakačili, od upravnika naniže, a ja verujem u to da sve treba deliti s bližnjima. U Americi čak i odvratni kreteni kao što si ti treba da dobiju priliku i ukače prehladu. Onda su ga uveli unutra, a Devins je izgledao kao neko ko se trudi da prikrije neku veoma dobru vest za slučaj da se na kraju ne ispostavi kako je zapravo ipak bila loša. Sudija koji je trebalo da vodi Lojdov slučaj razboleo se od gripa. Još dvojica sudija bili su takođe bolesni od gripa koji je harao okolo ili od nečeg drugog, tako da su ostale sudije bile pretrpane poslom. Možda će moći da izdejstvuje odlaganje. Držite palčeve, rekao je advokat. Kad ćemo to znati, upitao je Lojd. Verovatno tek u poslednji čas, odgovorio je Devins. Javiću vam, ništa ne brinite. Ali Lojd ga od tada nije video i sad, kada se svega prisetio, i advokatu je curilo iz nosa i...

„Jaooooooj, Gospode!“

Zavukao je prste desne ruke u usta i osetio ukus krvi. Ali taj prokleti šraf malo je popustio, što je značilo da će svakako uspeti da ga izvadi. Čak ni ona plačipička s kraja hodnika više nije mogla da mu smeta... ili makar ne mnogo. Uspeće da ga izvadi. Posle toga, prosto će sačekati da vidi šta će se dogoditi. Sedeo je sa prstima u ustima, odmarao ih. Kada bude završio, iscepaće košulju u trake i uviti ih.

„Majko?"

„Znaš šta možeš da uradiš sa majkom“, promrmlja Lojd.

Te noći, posle poslednjeg razgovora sa Devinsom, počeli su da izvode bolesne zatvorenike, iznosili su ih, da bude precizniji, pošto napolje nije išao niko ko već nije daleko odmakao u bolesti. Čovek u ćeliji desno od Lojda, Trask, napomenuo je kako i većina čuvara zvuči prilično slinavo. Možda možemo nekako da se okoristimo od ovoga, rekao je Trask. Kako, upitao je Lojd. Poj ma nemam, kazao je Trask. Bio je to mršav muškarac izduženog lica nalik na njušku psa krvoslednika, i u odeljenju sa maksimalnim obezbedenjem čekao je na suđenje po optužbama za oružanu pljačku i napad smrtonosnim oružjem. Odlaganje, rekao je. Pojma nemam.

Trask je imao šest džokavaca ispod tankog dušeka na svom ležaju, i četiri od njih dao je jednom od čuvara koji je još izgledao zdravo da mu ispriča šta se napolju dešava. Čuvar je rekao da ljudi napuštaju Feniks i idu kud god. Bolest je bila posvuda, a ljudi su munjevito lipsavali i levo i desno. Vlada je rekla da će ubrzo stići vakcina, ali većina ljudi misli da samo seru. Mnoge radio-stanice iz Kalifornije javljale su o zaista groznim stvarima koje su se zbivale pod opsadnim stanjem, o vojnim blokadama, razularenim lokalcima s automatskim oružjem i glasinama da ljudi umiru u desetinama hiljada. Čuvar je rekao da ga ne bi iznenadilo kad bi saznao da su to oni dugokosi ljubitelji komunjara uradili tako što su turili nešto u vodu.

Čuvar je rekao da se on lično oseća dobro, ali i da će da zapali odatle čim mu se završi smena. Čuo je da će vojska do jutra da zapreči autoput broj 17, međudržavni broj 10 i autoput broj 80, pa je nameravao da potovari ženu, dete i svu hranu do koje bude mogao da dođe, i da ih odveze u planine, da tamo sačekaju dok sve ne prođe. Tamo ima brvnaru, rekao je čuvar, i ako iko proba da im se približi na manje od trideset metara, prosviraće mu metkom glavu.

Sledećeg jutra, Trasku je curilo iz nosa i rekao je da oseća da ima temperaturu. Gotovo da je trabunjao od panike, setio se Lojd dok je sisao prste. Trask se drao na svakog čuvara koji bi tuda prošao da ga vode u tri pizde materine odatle pre nego što se stvarno ne razboli. Čuvari nisu hteli ni da gledaju u njega, niti u bilo kog drugog zatvorenika, koji su sada bili uznemireni kao nedovoljno hranjeni lavovi u zoološkom vrtu. Tada se Lojd zaista uplašio. U svakom datom momentu, tu je obično bilo čak dvadeset različitih čuvara. Otkud onda to da je sada viđao samo četiri ili pet različitih lica s druge strane rešetaka?

Tog dana, dvadeset sedmog, Lojd je počeo da jede samo polovinu obroka koje su mu gurali kroz rešetke, dok je drugu polovinu - stvarno malo toga - krio pod dušekom na ležaju.

Juče su Traska spopali iznenadni grčevi. Lice mu je najednom pocrnelo kao kec-pik, a onda je umro. Lojd je čeznutljivo gledao u Traskov polupojedeni ručak, ali nikako nije mogao da ga dohvati. Juče po podne je u odeljenju još bilo nekoliko čuvara, ali oni više nikoga nisu nosili u ambulantu, koliko god bolesni bili. Možda su i u ambulanti umirali, pa je upravnik odlučio da ih poštedi truda. Niko nije došao po Traskovo telo.

Lojd je juče spavao do kasnog popodneva. Kada se probudio, hodnici odeljenja sa maksimalnim obezbeđenjem bili su prazni. Niko nije poslužio večeru. Sada je odeljenje zaista zvučalo kao kavez sa lavovima u zoo-vrtu. Lojd nije bio dovoljno maštovit da se upita koliko bi to tek divljački zvučalo da je krilo s maksimalnim obezbeđenjem bilo dupke puno. Nije imao pojma koliko ih je još bilo živo ili dovoljno živahno da se deru i traže večeru, ali zahvaljujući odjecima, činilo se da ih je više nego što ih je zaista bilo. Lojd je sa sigurnošću znao samo to da Trask privlači muve s njegove desne strane, dok je ćelija levo od njega bila prazna. Čoveka koji je ranije bio u njoj, mladog crnca poganog jezika koji je pokušao da opljačka neku staricu i umesto toga je ubio, danima pre toga odneli su u ambulantu. Preko puta je video dve prazne ćelije i oklembešene noge čoveka koji je bio zatvoren zato što je ubio svoju ženu i šuraka za vreme partije „pokena“ koju su igrali u sitniš.²² Pokeno Ubica, kako su ga prozvali, očigledno je sebi presudio opasačem, ili ako su mu to oduzeli, sopstvenim pantalonama.

Kasnije te noći, pošto su se svetla automatski upalila, Lojd je pojeo malo pasulja koji je sačuvao od pre dva dana. Ukus je bio grozan, ali on je to svejedno pojeo. Ispio je posle toga vodu iz klozetske šolje, a onda otpuzao na svoj ležaj i stisnuo kolena uz grudi, proklinjući Pouka što ga je uvalio u takvo sranje. Za sve je Pouk bio kriv. Nasamo, Lojd nikada ne bi bio toliko ambiciozan da se uvali u nešto gore od sitnih nevolja.

Malo-pomalo, urlanje za hranom se utišalo, i Lojd je pretpostavio da nije samo on štekovao malo klope za svaki slučaj. Ali, nije imao mnogo. Da je zaista verovao da će se ovo dogoditi, sačuvao bi više. U njegovoj glavi bilo je nešto što nije želeo da vidi. Kao da je tamo, u njegovoj glavi, lepetala zavesa iza koje se nešto nalazilo. Ispod poruba zavese mogle su se videti samo koščata, kosturna stopala tog stvorenja. Više od toga niko ne bi ni poželeo da vidi. Jer ta stopala su pripadala sasušenom lešu koji mu je klimao glavom, lešu čije je ime bilo IZGLADNELOST.

„O, ne“, reče Lojd. „Neko će već doći. Svakako hoće. Nema šanse da ne dođe.“

Ali neprestano se prisećao zeca. Nije mogao tome da se odupre. Na školskoj tomboli je dobio zeca i kavez da ga u njemu čuva. Njegov tata nije želeo da on zadrži zeca, ali Lojd ga je nekako ubedio da će voditi računa o njemu i trošiti sopstveni džeparac kako bi ga hranio. Voleo je tog zeca i zaista se starao o njemu. Isprva. Nevolja je bila u tome što je on posle nekog vremena zaboravljao na stvari. Uvek je tako bilo. A jednog dana, dok se dokono ljuljao na automobilskoj gumi obešenoj o kržljavi javor iza njihove udžerice u Maratonu, u Pensilvaniji, najednom se trgao i uspravio, pomislivši na tog zeca. Nije ni pomislio na svog zeca... pa, već duže od dve nedelje. Potpuno ga je smetnuo s uma.

Otrčao je do male šupe koja je stajala uz štalu, i bilo je leto baš kao i sad, a kada je stupio u tu šupu, blagi smrad zeca pljusnuo ga je po licu kao stara dobra šamarčina. Krzno koje je toliko voleo da mazi bilo je ućebano i prljavo. Beli crvi užurbano su se koprcali u dupljama gde su ranije bile lepe zečje ružičaste oči. Zečeve šape bile su iskidane i krvave. Pokušao je sebi da kaže kako su mu šape krvave zato što je pokušao da grebanjem izađe iz kaveza, i tako se nesumnjivo i dogodilo, ali neki bolesni, mračni deo njegovog uma prošaputao je i rekao da je zec možda, u poslednjim trenucima krajnje gladi, pokušao da pojede sam sebe.

Lojd je odneo zeca, iskopao duboku rupu i zakopao ga, sa sve kavezom. Otac ga nikada nije pitao za zeca, možda je čak i zaboravio da je njegov sin uopšte imao zeca - Lojd nije bio naročito bistar, ali bio je mentalni džin u poređenju sa svojim tatom - ali Lojd to nikada nije zaboravio. Oduvek je sanjao živopisne snove, i smrt tog zeca izazvala je kod njega niz strašnih košmara. A sad se vizija zeca vratila dok je sedeo na svom ležaju kolena privučenih uz grudi i govorio sebi da će neko doći, da će neko sigurno doći i pustiti ga na slobodu. On nije imao taj grip, tog Kapetana Tripsa; samo je bio gladan. Kao što je zec bio gladan. Baš tako.

Nešto iza ponoći, zaspao je, a jutros je počeo da radi na nozi ležaja.

I sada, zagledan u svoje okrvavljene prste, pomislio je sa novim užasom na šape tog davnašnjeg zeca, kome nije želeo ništa loše.

U jedan sat po podne 29. juna, oslobodio je nogaru ležaja. Šraf je na kraju popustio glupavo lako i nogara je zazvečala na podu njegove ćelije, a on se samo zagledao u nju, zapitavši se zbog čega li je samo, boga mu, uopšte i hteo da je skine. Bila je dugačka oko devedeset centimetara.

Odneo ju je do prednjeg dela ćelije i besno zalupao njome po rešetkama od nerđajućeg čelika. „Hej!“ dreknuo je, dok je zveketava rešetka odzvanjala kao gong. „Hej, hoću napolje! Hoću da se čistim u pizdu lepu materinu odavde, razumete? Hej, do đavola, hej!“

Zaćutao je i oslušnuo dok su odjeci jenjavali. Za trenutak je vladao potpuni muk, a onda se iz pritvorskog bloka začuo ushićen, promukli odgovor: „Majko! Ovde sam, majko! Ovde sam!“

„Zaboga!“ povika Lojd i zavitla nogaru ležaja u ćošak. Upinjao se satima, praktično je uništio prste, samo da bi mogao da probudi tog seronju.

Seo je na ležaj, zadigao dušek i izvukao parče tvrdog hleba. Razmislio je o tome da li da tome pridoda i pregršt urmi, rekao sebi da treba da ih sačuva, a onda ih ipak uzeo. Jeo je jednu po jednu, kriveći lice, i sačuvao je hleb za kraj kako bi uklonio taj sluzavi voćni ukus iz usta.

Kad je završio sa tim bednim obrokom, besciljno se zaputio prema desnoj strani ćelije. Spustio je pogled i prigušio krik gađenja. Trask je ležao opružen do polovine na krevetu, i nogavice su mu bile malo zarozane uvis. Gležnjevi su mu bili goli iznad zatvorskih papuča koje su im davali da nose. Krupan, gladak pacov gostio se Traskovom nogom. Odvratni ružičasti rep bio mu je uredno savijen oko sivog tela.

Lojd priđe drugom kraju svoje ćelije i podiže nogaru ležaja. Vrati se i zastade načas, zapitavši se hoće li ga pacov ugledati i odlučiti da ode tamo gde društvo nije toliko živahno. Ali pacov mu je bio okrenut leđima, i koliko je Lojd mogao da razabere, pacov nije čak ni znao da je on tu. Lojd je pogledom procenio udaljenost i zaključio da će nogara ležaja sasvim lepo da dobaci.

„Hah!“ zastenja Lojd i zamahnu nogarom. Ona spljeska pacova uz Traskovu nogu, a Trask spade sa ležaja uz kruti udar. Pacov ostade da leži na boku, omamljen, slabašno dišući. Na brcima su mu bile kapljice krvi. Zadnje noge su mu se pomerale, kao da mu taj mali pacovski mozak govori da beži negde, ali se duž kičmene moždine ti signali nekako mešaju. Lojd ga udari još jednom i ubi ga.

„Eto ti ga na, mater ti jebem“, reče Lojd. Spusti nogaru i vrati se svom ležaju. Bilo mu je vruće, osećao je strah i plakalo mu se. Osvrnuo se i povikao: „Kako ti se dopada u pacovskom paklu, ti prljavi mali govnaru?“

„Majko!“ povika glas srećno, umesto odgovora. „Maaaajkoooo!“

„Umukni!” vrisnu Lojd. „Nisam ti ja majka! Majka ti je zadužena za pušenje kare u kupleraju u gradu Šupku, u državi Indijana!“

„Majko?“ reče glas, sada ispunjen slabašnom sumnjom. Onda zaćuta.

Lojd zaplaka. Dok je plakao, trljao je oči pesnicama kao dete. Jeo mu se sendvič sa šniclom, hteo je da razgovara sa svojim advokatom, hteo je da izađe odavde.

Konačno je seo na ležaj, prekrio oči rukom i masturbirao. Bio je to podjednako dobar način da zaspi kao i svaki drugi.

Kada se ponovo probudio, bilo je pet po podne, i krilo sa maksimalnim obezbeđenjem je utihnulo. Sav krmeljiv, Lojd siđe sa ležaja, koji se sada pijano namerio prema mestu odakle mu je bila uklonjena jedna nogara. Uze nogaru, pripremi se za krik „Majko!“ i zalupa po rešetkama kao kuvar na farmi koji poziva nadničare na veliku seosku večeru. Večeru. E to je prava reč, i zar je ikad postojala neka lepša od nje? Odresci šunke i krompir sa crvenim sosom, mlad grašak i mleko sa Heršijevim čokoladnim sirupom da se u njega zagnjuriš. I stara, velika činija sladoleda od jagoda za desert. Ne, nikada nije postojala bolja reč od večere.

„Hej, zar tamo nema nikoga?“ viknu Lojd, napuklim glasom.

Bez odgovora. Nije bilo čak ni krika „Majko!“ U tom trenutku, čak bi ga možda rado čuo. Društvo ludaka ipak je bilo bolje od društva mrtvaca.

Lojd ispusti nogaru kreveta sa treskom. Zatetura se unazad do dušeka, da izvrši popis. Još dva parčeta hleba, još dve pregrši urmi, polu-pojedena krmenadla, parče mortadele. On prepolovi parče mortadele na dva dela i pojede veću polovinu, ali to mu samo razbukta apetit, raspali ga svom snagom.

„Dosta je bilo“, šapnuo je, a onda halapljivo progutao ostatak svinjetine sa kosti, počeo sam sebe da proklinje i još malo otplakao. Skončaće tu, baš kao što je njegov zec skončao u svom kavezu, baš kao što je Trask skončao u svom.

Trask.

Gledao je u Traskovu ćeliju dugo i zamišljeno, posmatrao kako muve kruže, sleću i uzleću. Lice starog Traska pretvorilo se u pravi aerodrom El-ej internacional za muve. Konačno, Lojd je uzeo nogaru, prišao rešetkama i pružio je. Stojeći na vrhovima prstiju, taman je mogao da dohvati telo pacova i povuče ga prema svojoj ćeliji.

Kada je pacov bio dovoljno blizu, Lojd je kleknuo i uvukao ga kroz rešetke kraj sebe. Uzeo ga je za rep i dugo zadržao oklembešeno telo pred očima. Onda ga je stavio pod dušek, tamo gde muve nisu mogle da ga nađu, odvojivši mlitavo telo od ostataka zaliha hrane. Gledao je dugo netremice u pacova pre nego što je dozvolio da dušek padne natrag i milostivo ga sakrije od njega.

„Za svaki slučaj“, šapnu Lojd Henrejd tišini. „Za svaki slučaj, to je sve.“

Onda se pope na drugi kraj ležaja, privuče kolena uz bradu i ostade da nepomično sedi.

33.

U dvadeset dva minuta do devet po časovniku iznad ulaza u šerifovu kancelariju, svetla su se pogasila.

Nik Andros je čitao džepnu knjigu koju je uzeo sa police u drogeriji, gotski roman o uplašenoj guvernanti koja misli da je samotno imanje na kojem treba da podučava sinove zgodnog gospodara ukleto. Iako nije prešao još ni polovinu knjige, Nik je već znao da je duh žena zgodnog gospodara, koja je verovatno zaključana na tavanu, luda ko struja.

Kad su se svetla pogasila, osetio je da mu je srce poskočilo u grudima i neki glas šapnuo mu je iz dubina uma, s mesta gde su košmari koji su ga sada pohodili kad god zaspi čekali u zasedi: On dolazi po tebe... sad je tamo, na noćnim drumovima... na skrivenim putevima... mračnjak...

Ispustio je knjigu na sto i izašao na ulicu. Poslednja svetlost dana još se nije izgubila sa neba, ali suton samo što nije prošao. Sve ulične svetiljke bile su tamne. I neonke u drogeriji, koje su gorele noć i dan, takođe su se ugasile. Više se nije čulo ni pritajeno zujanje razvodnih kutija na banderama; u to se Nik uverio kada je položio ruku na jednu od njih i osetio samo drvo. Vibracije, koje su za njega bile neka vrsta sluha, prestale su.

Bilo je sveća u ormaru sa kancelarijskim materijalom, cela kutija, ali pomisao na sveće Nika nije mnogo utešila. Činjenica da su se svetla pogasila veoma mu je teško pala i sada je stajao zagledan na zapad, nemo preklinjući svetlost da ga ne napušta i ne ostavlja ga na tom mračnom groblju.

Ali svetlost je nestala. Nik više nije mogao čak ni da se pravi da je na nebu ostalo malo svetla u devet sati i deset minuta, i vratio se u kancelariju gde je napipao put do ormara sa svećama. Pipao je po jednoj od polica u potrazi za odgovarajućom kutijom kada su se vrata iza njega naglo otvorila i unutra se uteturao Rej But, lica pocrnelog i naduvenog, sa univerzitetskim prstenom koji mu je još sijao na prstu. On se krio u šumi blizu grada još od noći dvadeset drugog juna, pre nedelju dana. Ujutru dvadeset četvrtog osećao se bolesno, i konačno, te večeri, glad i strah od smrti naterali su ga da siđe u grad, gde nije video ama baš nikoga osim te mutave nakaze zbog koje je i dospeo u nevolje. Mutavac je razmetljivo prolazio gradskim trgom kao da je grad u kojem je Rej proveo najveći deo života njegov, sa šerifovim pištoljem u futroli na kuku, privezanoj za butinu u stilu revolveraša. Možda je stvarno mislio da je grad njegov. Rej je pretpostavljao da će umreti od onoga što je odnelo i sve ostale, ali prvo ima da pokaže prokletoj nakazi da tu nema ničeg njegovog.

Nik je bio okrenut leđima i pojma nije imao da više nije sam u kancelariji šerifa Bejkera sve dok se šake nisu sklopile oko njegovog grla i počele da ga dave. Kutija koju je upravo uzeo ispala mu je iz ruku, voštane sveće popucale su i rasule se svud po podu. Bio je već poluzadavljen pre nego što je nadvladao početni užas i postao siguran da je crno stvorenje iz njegovih snova oživelo: neki demon iz podruma pakla bio je iza njega i obavio je krljuštima prekrivene kandže oko njegovog vrata čim je nestala struja.

Tada, grčevito, instinktivno, on podiže šake do ruku koje su ga davile i pokuša da ih odvoji od sebe. Vreo dah mu je duvao kraj desnog uveta, stvorivši tunel vetra koji je osećao, ali ga nije čuo. Došao je do jednog stegnutog i hrapavog daha pre nego što su se šake ponovo stegle.

Njih dvojica su se zanosili u crnilu kao tamni plesni par. Rej But je osećao da ga snaga napušta dok se klinac otimao. U glavi mu je tuklo. Ako ubrzo ne dokrajči mutavca, neće to stići nikada da učini. On stegnu vrat žgoljavog klinca svom snagom koja mu je preostala u rukama.

Nik oseti da se svet oko njega gubi. Bol u grlu, isprva oštar, sada je bio tup i dalek - gotovo prijatan. On snažno nagazi potpeticom čizme na jedno Butovo stopalo i istovremeno upre svom težinom u krupnog muškarca. Primoran da ustukne za korak, But jednom nogom nagazi na sveću. Ona se otkotrlja ispod njega i on ljosnu na pod sa Nikom povrh sebe. Od udarca, ruke mu se konačno razdvojiše.

Nik se skotrlja u stranu, gutajući oštro vazduh. Sve mu je izgledalo daleko, kao da lebdi, osim bola u grlu koji mu se vraćao u sporim, silovitim naletima. Osećao je ukus krvi u ždrelu.

Krupno pogrbljeno obličje njegovog napadača, ko god to bio, grčevito je pokušavalo da se osloni na noge. Nik se seti pištolja i posegnu za njim. Bio je tamo, ali nije hteo napolje. Nekako je bio zaglavljen u futroli. On ga povuče iz sve snage, izludeo od panike. Pištolj opali. Tane mu okrznu nogu sa strane i zari se u pod.

Obličje se sruči na njega kao neumoljivi usud.

Nik ostade bez vazduha, a onda se krupne šake dohvatiše njegovog lica, sa palčevima spremnim da mu iskopaju oči. Nik ugleda ljubičasti odsev na jednoj od tih šaka pod slabom mesečinom i njegova iznenađena usta nemo izgovoriše reč „But!“ u mraku. Desnom šakom je i dalje pokušavao da izvuče pištolj. Jedva je osećao vrelo cvrčanje bola duž butine.

Jedan palac Reja Buta zabi se u Nikovo desno oko. Neizdrživi bol buknu i zasvetluca njegovom glavom. On konačno istrže pištolj. Butov palac, žuljevit od rada i tvrd, okretao se žustro levo-desno, gnječeći Nikovu očnu jabučicu.

Nik ispusti neartikulisani krik koji jedva da je bio nešto čujniji od silovitog šapata i nabi cev pištolja u Butov mlohavi bok. On povuče obarač i pištolj se oglasi sa prigušenim vump! što Nik oseti kao snažan trzaj koji mu je pretresao ruku; mušica nišana pištolja zakačila se za Butovu košulju. Nik je ugledao blesak iz cevi, i trenutak kasnije osetio miris baruta i Butove oprljene košulje. Rej But se ukruti, a onda klonu preko njega.

Jecajući od bola i straha, Nik pogura teret koji je ležao na njemu i Butovo telo delom spade, delom skliznu s njega. Nik ispuza ispod leša, sa jednom rukom preko povređenog oka. Ostade dugo da leži na podu, dok mu je grlo gorelo. Osećao se kao da mu je neko ušrafio ogromne, nemilosrdne šestare u slepoočnice.

Konačno je napipao oko sebe, pronašao sveću i upalio je upaljačem sa stola. U njenom slabom žutom sjaju video je da Rej But leži potrbuške na podu. Izgledao je kao mrtav kit nasukan na obali. Pištolj je na njegovoj košulji ostavio pocrneli krug veličine palačinke. Bilo je mnogo krvi. Butova senka protezala se do suprotnog zida u nesigurnom svetlu sveće, ogromna i bezoblična.

Nik zastenja i otetura se u malo kupatilo, rukom i dalje prekrivajući oko, a onda se pogleda u ogledalo. Vide da mu krv curi između prstiju i nevoljno ukloni šaku. Nije bio siguran, ali mislio je da sada više nije samo gluvonem, već i slep na jedno oko.

Vrati se u kancelariju i šutnu mlitavo telo Reja Buta.

Sredio si me, reče on mrtvacu. Prvo zube, onda oko. Zadovoljan? Sredio bi ti meni oba oka, samo da si mogao, zar ne? Sredio bi mi oba oka i onda me ostavio gluvonemog i slepog u svetu mrtvih. Kako ti se sad ovo dopada, seljačino jedna?

On ponovo šutnu Buta, i od osećaja da mu stopalo tone u to mrtvo meso spopade ga mučnina. Malo kasnije, on se vrati na svoj ležaj, sede tamo i zagnjuri glavu u šake. Napolju, mrak je bio sveobuhvatan. Napolju, sva svetla sveta su se gasila.

34.

Dugo već, danima (koliko dana? ko je to mogao da zna? Đubretarac svakako ne), Donald Mervin Elbert, poznat i onima koji su ga znali u toj mutnoj i zbunjujućoj prošlosti kada je išao u osnovnu školu kao Đubretarac, tumarao je uzduž i popreko ulicama Pautenvila, u Indijani, trzao se od glasova u glavi, eskivirao i podizao ruke da se zaštiti od kamenja koje su bacali duhovi.

Hej, Đubretarac!

Hej, Đubretarac, provalili smo te, Đubrose! ’Si zapalio neku dobru vatru ove nedelje?

Šta je matora Semplova rekla kad si joj zapalio ček od penzije, Đubrose?

Hej, Đubrose naš mali, oš kupiš malo kerozina?

Kako su ti se dopali oni elektrošokovi u Terakoti, Đubrence?

Đubrose...

...Hej, Đubretarac...

Ponekad je znao da ti glasovi nisu stvarni, ali ponekad bi povikao na njih da prekinu, samo da bi shvatio da se to čuje samo njegov glas, da odzvanja od kuća i fasada prodavnica, odvija se od zida od peščara perionice za kola „Skraba-Daba“ gde je nekada radio i gde je sedeo sada, ujutru 30. juna, i jeo veliki razmazani sendvič sa buterom od kikirikija, pihtijama, paradajzom i senfom marke „guldenov diablo“. Bio je to samo njegov glas, udarao je o kuće i radnje, a onda se vraćao odatle kao nezvani gost do njegovih ušiju. Jer, nekako, Pautanvil je bio prazan. Svi su otišli... ali, jesu li zaista? Oduvek su govorili za njega da je lud, i upravo to bi neki ludak pomislio, da u gradu nema nikoga osim njega samog. Ali pogled mu se stalno vraćao rezervoarima za naftu na horizontu, ogromnim, belim i okruglim, poput niskih oblaka. Oni su se nalazili između Pautanvila i druma za Geri i Čikago, a on je znao šta želi da uradi i to nije bio nikakav san. Bilo je to gadno, ali nije bilo san, i on neće tome moći da se odupre.

Oprljio si prste, Đubrose?

Hej, Đubretarac, zar ne znaš da piškiš u krevet ako se igraš vatrom?

Nešto kao da je prozviždalo kraj njega i on je zajecao i podigao obe ruke, ispustivši sendvič u prašinu, zabivši obraz u vrat, ali tamo nije bilo ničega, tamo nije bilo nikoga. Iza zida od peščara perionice kola „Skraba-Daba“ nalazio se samo drum države Indijana broj 130, koji je vodio u Geri, ali je najpre prolazio kraj ogromnih rezervoara naftne kompanije „Čiri“. Zajecavši malo, on uze sendvič, obrisa sivu prljavštinu sa belog hleba što je bolje umeo, pa poče ponovo da jede.

Jesu li to bili snovi? Nekada je njegov otac bio živ, a šerif ga je pokosio na ulici odmah ispred Metodističke crkve, i on je bio osuđen da čitavog života trpi zbog toga.

Hej, Đubrose, šerif Grilije pokosio tvog matorog kao besnog psa, znaš li to, čudaku jedan jebeni?

Njegov otac je bio u O’Tulovoj kafani, tamo su pale teške reči i Vendel Elbert je potegao pištolj i njime ubio šankera, a onda otišao kući i ubio njime Đubretarčeva dva starija brata i sestru - o, Vendel Elbert je bio čudan svet preke naravi i već je dugo ludeo pre te noći, svi u Pautenvilu mogli su to da vam kažu, kao što su mogli da vam kažu i ono „kakav otac, takav sin“ - a on bi ubio i Đubretarčevu majku, samo što je Sali Elbert pobegla vrišteći u noć sa petogodišnjim Donaldom (koji će se kasnije proslaviti kao Đubretarac) u naručju. Vendel Elbert je stajao na prednjim stepenicama, pucao na njih dok su bežali, meci su fijukali i udarali o drum, i kod poslednjeg pucnja jeftini pištolj, koji je Vendel kupio od crnčuge u jednoj kafani u čikaškoj ulici Stejt, eksplodirao mu je u ruci. Šrapneli su se razleteli i zbrisali mu gotovo čitavo lice. Tumarao je ulicom dok mu je krv tekla u oči, urlao i mahao ostacima jeftinog pištolja u jednoj ruci, sa cevi koja se rascepila uz pečurku poput ostataka trik-cigare sa barutnim punjenjem, i samo što je stigao do Metodističke crkve, šerif Grili je zaustavio jedina patrolna kola u Pautenvilu i zapovedio mu da stane u mestu i baci pištolj. Vendel Elbert je umesto toga uperio ostatke svog bednog pištolja u šerifa, a Grili ili nije primetio da se cev tog jadnog oružja raspukla, ili se pravio da to ne primećuje, tako da je rezultat svejedno bio isti. Ispalio je u Vendela Elberta obe cevi svoje sačmarice.

Hej, Đubrose, si već spalio svog ĐOKU?

Pogledao je oko sebe ne bi li video ko je to dreknuo - zvučao je kao Karli Jejts ili neki od klinaca koji su se družili s njim - samo što Karli više nije bio klinac, baš kao ni on sam.

Možda bi sada mogao opet da bude samo Don Elbert, a ne Đubretarac, na isti način na koji je Karli Jejts sada bio samo Karli Jejts koji je prodavao automobile u „Stautovoj radnji“ sa kolima marke „krajzler-plimut“ tu, u gradu. Samo što je Karli Jejts nestao, svi su nestali, i njemu je sada možda bilo prekasno da bude bilo ko.

A on više nije sedeo na zidu perionice „Skraba-Daba“; bio je gotovo dva kilometra severozapadno od grada, hodao je stotrideseticom, a varoš Pautenvil rasprostrta se pod njim kao maketa grada na stolu sa dečjim modelom železnice. Rezervoari su bili manje od kilometra daleko, a on je u jednoj ruci držao kutiju s alatom, a u drugoj kantu sa dvadeset litara benzina.

O, bilo je to tako nevaljalo, ali...

I tako, pošto je Vendel Elbert bio sahranjen, Sali Elbert je dobila posao u „Pautenvil kafeu“ i u nekom trenutku, u prvom ili drugom razredu, njen jedini preostao ptić, Donald Mervin Elbert, počeo je da pali vatru u tuđim kantama za đubre i da potom beži.

Pazite, devojčice, ide Đubretarac, zapaliće vam haljinice!

Iiiiiik! Čudovište!

Odrasli su otkrili ko to radi tek kada je on bio negde u trećem razredu i onda je došao šerif, stari dobri šerif Grili, i valjda je tako čovek koji mu je pokosio oca ispred Metodističke crkve postao njegov očuh.

Hej, Karli, pazi zagonetku: Kako tvoj otac može da ti ubije oca?

Pojma nemam, Piti, kako?

Nemam pojma ni ja, ali od pomoći je ako si Đubretarac!

HiihiihahahaHouHouHou!

Sada je stajao na početku šljunčanog puta, a ramena su ga bolela od nošenja kutije za alat i benzina. Na znaku na kapiji pisalo je KOMPANIJA ZA PROIZVODNJU NAFTNIH DERIVATA ČIRI. SVI POSETIOCI MORAJU SE PRIJAVITI U KANCELARIJI! HVALA!

Nekoliko automobila stajalo je na parkingu, ne mnogo. Većini su bile ispumpane gume. Đubretarac je prišao puteljkom i provukao se kroz kapiju, koja je stajala odškrinuta. Njegove oči, plave i čudne, bile su prikovane za paučinaste stepenice koje su opšivale najbliži rezervoar u spirali, sve do vrha. U dnu tih stepenica nalazio se razapet lanac o kojem se njihao još jedan znak. Na njemu je pisalo NE PRILAZI! PUMPNA STANICA ZATVORENA. On prekorači lanac i pođe uz stepenice.

Nije bilo u redu da se njegova mati uda za tog šerifa Grilija. Kada je pošao u četvrti razred, počeo je da pali sandučiće za poštu, i te godine je spalio ček od penzije stare gospođe Sempl, pa su ga ponovo uhvatili. Sali Elbert Grili je pohisterisala onaj jedini put kada je njen muž pomenuo mogućnost da dečaka pošalju u onaj dom u Terahoti (Ti misliš da je on lud! Kako jedan desetogodišnjak može biti lud? Mislim da samo hoćeš da ga se ratosiljaš! Ratosiljao si se njegovog oca, a sada hoćeš da se ratosiljaš i njega!). Grili je mogao jedino da optuži dečaka, a jednog desetogodišnjaka ne vredi da šalješ u popravni dom, osim ako ne želiš da odatle izađe razvaljenog dupeta i ako ne želiš da tvoja nova žena zatraži razvod.

Uz stepenice i uz stepenice. Stopala su mu tiho odzvanjala na čeliku. Ostavio je glasove dole, za sobom, i niko nije mogao da dobaci kamenom tako visoko; automobili na parkingu izgledali su kao svetlucave igračke. Čuo se samo glas vetra, koji mu je tiho govorio u uvo i stenjao negde, u nekom otvoru; to, i daleki zov ptice. Drveće i poljane pružali su se na sve strane, u nijansama zelene boje, tek malčice zaplavljene snenom jutarnjom sumaglicom. Sada se osmehivao, srećan, dok je pratio čeličnu spiralu uvis i uvis, ukrug i ukrug.

Kada je došao do ravnog, kružnog poklopca rezervoara, učinilo mu se da stoji neposredno pod krovom sveta, i da može, samo ako se malo propne, da noktima zagrebe plavu kredu sa donje strane neba. Spustio je kantu sa benzinom i kutiju za alat i samo gledao. Odatle se čak video Geri, zato što industrijskog dima koji je obično navirao iz dimnjaka njegovih fabrika nije bilo i vazduh je tamo bio jednako čist kao i ovde. Čikago je bio san umotan u letnju jaru, a daleko na severu video se slabi plavi odsjaj, jezero Mičigen, ili samo pusta želja. Vazduh je imao blagu, zlatnu aromu koja ga je nagnala da pomisli na smireni doručak u dobro osvetljenoj kuhinji. A dan će ubrzo početi da gori.

Ostavivši benzin gde ga je i spustio, prineo je kutiju za alat mašineriji za pumpanje i počeo da je odgonetava. Intuitivno je shvatao tu mašinu, mogao je da rukuje njom onako kako izvesni fah-idioti mogu da množe i dele sedmocifrene brojeve u glavi. U tome nije bilo ničeg promišljenog niti saznajnog; prosto je dozvolio očima da nekoliko trenutaka zagledaju tu i tamo, a onda bi mu se ruke pokrenule brzo i sigurno, bez ikakvog napora.

*

Hej, Đubretarac, a što si zapalio crkvu? Što nisi zapalio ŠKOLU?

Kada je bio u petom razredu, izazvao je požar u dnevnoj sobi napuštene kuće u susednom gradu Sedliju, i kuća je izgorela do temelja. Njegov očuh, šerif Grili, smestio ga je u ćeliju zato što ga je premlatila banda dečurlije, a sad su to hteli da urade i odrasli (Ama, da nije pala kiša, izgubili bismo pola grada zahvaljujući tom prokletom malom piromanu!). Grili je rekao Sali da Donald mora da ide u taj dom u Terahoti da ga testiraju. Sali je rekla da će ga ostaviti ako bude uradio to njenoj bebi, njenom jedinom ptiću i detetu, ali Grili je ipak to uradio i naterao sudiju da potpiše nalog, pa je tako Đubretarac napustio Pautenvil na izvesno vreme, na dve godine, a njegova majka se krajem godine razvela od šerifa koga su i glasači smenili, pa je na kraju Grili otišao da radi i sklapa automobile u Geriju. Sali je svake nedelje odlazila Đubretarcu u posetu i stalno je plakala.

Đubretarac šapnu: „A tu si, mater ti jebem“, i onda se krišom osvrnuo da vidi je li neko čuo da je opsovao. Naravno da nije, pošto se on nalazio na vrhu rezervoara br. 1 naftne kompanije „Čiri“, a sve i da je bio na zemlji, tamo više nije bilo nikoga. Osim duhova. Iznad njega, lebdeli su veliki beli oblaci.

Jedna velika cev izbijala je iz zamršene mašinerije za pumpanje, prečnika preko pola metra, a završavala se onim što naftaši nazivaju sponom za crevo. To je služilo samo za izlivanje ili prelivanje, ali rezervoar je sada bio pun bezolovnog benzina i mala količina je iscurela, možda oko pola litre, usekavši sjajne tragove u tanki nanos prašine na rezervoaru. Đubretarac uzmaknu, ozarenih očiju, stežući i dalje u jednoj ruci veliki francuski ključ, a u drugoj čekić. On ih ispusti sa zveketom.

Na kraju mu ipak neće trebati benzin koji je poneo. Uzeo je kantu, dreknuo: „Bomba!“ i ispustio je preko ograde. Posmatrao je sa velikim zanimanjem kako se presijava dok se tumba. Negde na trećini visine udarila je o stepenice, a onda pala sasvim na tlo, premećući se, dok je iz rupe od udarca u stepenice izbijao mlaz ćilibarskog benzina.

Okrenuo se ponovo odvodnoj cevi. Pogledao sjajne lokve benzina. Uzeo je kutiju šibica iz džepa na grudima i pogledao je, sa izrazom krivice, opčinjenosti i uzbuđenja na licu. Na njoj je bila reklama sa obaveštenjem da možete steći gotovo sve vrste obrazovanja u Dopisnoj školi „La Sal“ u Čikagu. Stojim na bombi, pomisli on. Zatvori oči, drhteći od straha i ekstaze, obuzet starim hladnim uzbuđenjem od kojeg su mu trnuli prsti na rukama i nogama.

Hej, Đubrose, piromane jebeni!

Iz doma u Terahoti pustili su ga kad je navršio trinaestu. Nisu znali da li je izlečen ili nije, ali rekli su da jeste. Trebala im je njegova soba kako bi nekog drugog ludog klinca smestili u nju na nekoliko godina. Đubretarac se vratio kući. Sada je zaostao u školi i kao da više ništa nije mogao da shvati od gradiva. U Terahoti su ga podvrgavali elektro-šokovima, a kad se vratio u Pautenvil, nije mogao više da pamti. Učio bi za test, a onda pozaboravljao polovinu stvari i pao na njemu s jako lošim rezultatom.

Ipak, neko vreme nije palio požare; i to je bilo nešto. Činilo se da je sve ponovo kako treba. Šerif koji mu je ubio oca više nije bio tu, otišao je u Geri da montira farove na „dodževe“ („Stavlja točkove na pobačaje“, govorila je povremeno njegova majka). Mati mu je ponovo radila u „Pautenvil kafeu.“ I to je sve bilo u redu. Naravno, bila je tu i naftna kompanija ČIRI, beli rezervoari koji su se uzdizali na obzorju kao ogromne okrečene limene konzerve, a iza njih su se videli industrijski dimnjaci u Geriju - tamo gde je bio šerif koji mu je ubio oca -kao da Geri već gori. Često se pitao kako bi rezervoari kompanije ČIRI eksplodirali. U tri pojedinačne eksplozije, dovoljno glasne da ti razore bubne opne i dovoljno jarke da ti sprže oči u dupljama? U tri vatrena stuba (otac, sin, i sveti oceubica šerif) koji bi mesecima plamteli dan i noć? Ili možda uopšte ne bi goreli?

Ustanoviće to. Blagi letnji lahor ugasio je prve dve šibice koje je upalio, i on je ispustio njihove pocrnele patrljke na čelik pričvršćen zakivcima. Desno od njega, blizu ograde visoke do kolena, koja je kružila oko celog rezervoara, ugledao je bubu koja se slabašno koprcala u lokvi benzina. Ja sam kao ta buba, pomisli kivno i zapita se kakav je to svet u kojem bog dopušta ne samo da ostaneš zarobljen u gadnom, lepljivom sranju nalik na bubu u lokvi benzina, već te ostavlja tamo da se živ batrgaš satima, možda i danima... ili, kao u njegovom slučaju, godinama. To je svet koji zaslužuje da izgori, eto kakav je. Ustao je, pognute glave, sa trećom šibicom spremnom da kresne kad lahor bude zamro.

Po povratku, neko vreme su ga nazivali ludakom, budalom i potpaljivačem, ali Karli Jejts, koji je tada već bio tri razreda ispred njega u školi, setio se kanti za đubre i nadimak koji mu je Karli prišio bio je onaj koji se zadržao. Kad je napunio šesnaestu, napustio je školu sa majčinom dozvolom (A šta drugo? Upropastiše ga tamo, u Terahoti. Tužila bi’ja njih, samo da imam para. Elektrošokovi, tako to oni zovu. A ja kažem da je to najobičnija električna stolica!) i zaposlio se u perionici za kola „Skraba-Daba“: nasapunjaj farove / nasapunjaj bočne stranice / podigni brisače / obriši retrovizore / hej, gospodine, hoćete li vruć vosak preko toga? I sve je neko vreme išlo kao i obično. Ljudi su mu dobacivali sa uličnih ćoškova ili iz kola u prolazu, hteli su da saznaju šta je matora Semplova (sad već četiri godine u grobu) rekla kad joj je zapalio penzijski ček, ili da li se upišao u krevet pošto je spalio onu kuću u Sedliju; i podvriskivali su jedni drugima dok su gluvarili ispred poslastičarnice ili stajali oslonjeni o dovratak O’Tulove kafane; vikali su jedni na druge da posakrivaju šibice ili pogase cigarete, pošto nailazi Đubretarac. Svi ti glasovi su postali fantomski, ali on nije mogao da prenebregava kamenje kad bi prozviždalo iz mračnog sokaka ili s druge strane ulice. Jednom ga je neko gađao punom konzervom piva iz kola u pokretu i konzerva ga je pogodila u čelo, tako da se srušio na kolena.

To je bio život: glasovi, poneki hitnuti kamen, „Skraba-Daba.“ A na pauzi za ručak sedeo je na istom mestu gde i danas, jeo sendvič sa slaninom, zelenom salatom i paradajzom koji mu je pripremila majka, gledao u rezervoare kompanije ČIRI i pitao se kako bi to bilo.

U svakom slučaju, to je bio život dok se jedne noći nije našao u predvorju Metodističke crkve sa kantom od dvadeset litara benzina, koji je rasuo posvuda - naročito po gomilama starih crkvenih pesmarica u ćošku - i on je prestao s tim i pomislio: Ovo je loše, i možda još gore od toga, GLUPO je, znaće ko je to uradio, znaće ko je to uradio sve da je počinilac i neko drugi, pa će te „skloniti“-, razmišljao je o tome i osećao miris benzina dok su mu glasovi lepršali i kružili glavom kao šišmiši u ukletom zvoniku. Onda mu se spori osmeh pojavio na licu i on je otvorio kantu sa benzinom, pa potrčao pravo centralnim prolazom između klupa izlivajući benzin, skroz od predvorja do oltara, pretrčao je tu udaljenost kao mladoženja koji kasni na sopstveno venčanje i toliko je željan da štrca unaokolo vrelu tečnost koju je trebalo da sačuva za bračnu postelju.

Onda je otrčao natrag do predvorja, izvukao jednu jedinu drvenu šibicu iz džepa na grudima, kresnuo je o rajsferšlus na farmerkama, bacio šibicu na hrpu natopljenih pesmarica, direktan pogodak, flamp!, i već sutradan se vozio u Popravni centar Severne Indijane za dečake, kraj crnih i tinjajućih rebara Metodističke crkve.

A Karli Jejts je stajao oslonjen o uličnu lampu preko puta „Skraba-Dabe“, s „laki strajkom“ u uglu usana, i Karli mu je doviknuo oproštajnu poruku, epitaf, pozdrav za poslednje zbogom: Hej, Đubretarac, a što si zapalio crkvu? Što nisi zapalio ŠKOLU?

Bilo mu je sedamnaest godina kada je otišao u zatvor za maloletnike, a kad je navršio osamnaest, poslali su ga u državni zatvor, i koliko je vremena tamo proveo? Ko zna? Đubretarac to svakako nije znao. U bajbokani niko nije mario za to što je on spalio Metodističku crkvu. U bajbokani je bilo ljudi koji su radili mnogo gore stvari. Ubijali. Silovali. Razbijali glave matorim bibliotekarkama. Neki zatvorenici hteli su da mu rade nešto, a neki su hteli da on nešto radi njima. Njemu to nije smetalo. Dešavalo se to posle gašenja svetla. Jedan ćelavac mu je rekao da ga voli - Volim te, Donalde - a to je svakako bilo bolje od eskiviranja kamenja. Ponekad je priželjkivao da tu ostane zauvek. Ali, ponekad je noću sanjao naftnu kompaniju ČIRI, i u njegovim snovima uvek je to bila jedna, gromoglasna eksplozija, praćena sa još dve, a zvuk je bio BAM!............BAM! BAM! Ogromne, monotone eksplozije koje se šire po jarkom svetlu dana, oblikuju dnevnu svetlost kao što udarci čekićem oblikuju tanki bakar. A svi u gradu bi prekinuli svoj posao i pogledali na sever, prema Geriju, prema mestu gde su tri rezervoara stajala spram neba kao ogromne okrečene limene konzerve. Karli Jejts bi se trudio da proda dve godine star „plimut“ mladom paru sa bebom. I samo bi zaćutao usred svoje litanije i pogledao. Zgubidani u O’Tulovoj kafani i u poslastičarnici okupili bi se napolju u gomili, ostavivši svoja piva i čokoladne šejkove. U kafeu, njegova majka bi zastala pred registar-kasom. Novi momak u „Skraba-Dabi“ uspravio bi se kraj farova koje je sapunjao, sa sunđer-rukavicom još na ruci, zagledan na sever dok taj strahovit i zloslutan zvuk kao malj oblikuje tanku bakarnu svakodnevnu rutinu: BAMM! To je bio njegov san.

Negde usput, stekao je zatvorske privilegije i kada je stigla ta čudna bolest, poslali su ga da pomaže u ambulanti, i od pre nekoliko dana tamo više nije bilo bolesnika zato što su svi bolesnici pomrli. Svi su pomrli, ili su pobegli, osim jednog mladog čuvara po imenu Džejson Debins, koji je seo za volan zatvorskog kamiona za veš i ubio se.

A gde je pa mogao da ode, osim da se vrati kući?

Lahor mu je lako pomilovao obraz, a onda zamro.

Kresnuo je novu šibicu i ispustio je. Pala je u malu lokvu benzina koji se zapalio. Plamen je bio plav. Širio se delikatno, kao venac u čijem je središtu bila sagorela šibica. Đubretarac je gledao na tren, obamro od opčinjenosti, a onda je brzo prišao stepenicama koje su kružile oko rezervoara sve do dna, osvrnuvši se. Sada je mašineriju za pumpanje video kroz jaru, kako se pojavljuje i nestaje kao fatamorgana. Plavi plamen, jedva visok pet centimetara, širio se prema mašineriji i otvorenoj cevi u sve širem polukrugu. Bubino koprcanje je bilo završeno. Od nje je ostala samo pocrnela ljuštura.

Mogao bih da pustim da tako bude i sa mnom.

Ali činilo se da to ne želi. Činilo se, nekako, da njegov život sada može imati neku drugu svrhu, nešto veoma grandiozno i sjajno. I zato je osetio dodir straha, pa je počeo da silazi trkom niz stepenice, praćen odzvanjanjem sopstvenih cipela, dok mu je šaka klizila brzo preko strme ograde izrovarene rđom.

Naniže i naniže, ukrug, zapitan koliko još vremena treba dok isparenja oko otvora odvodne cevi ne uhvate plamen, koliko još pre nego što vrelina dovoljno velika za paljenje ne pohrli niz ždrelo cevi u utrobu rezervoara.

Dok mu je kosa vijorila unazad sa čela, sa prestravljenim kezom slepljenim za lice i urlikom vetra u ušima, hitao je dole. Sad je bio na pola puta, trčao je pored slova Č, pored slova visokog šest metara, limun-zelenog spram bele boje rezervoara. Naniže i naniže, i ako mu hitre noge posustanu ili se zakače za nešto, on će se stumbati baš kao što se stumbala i kanta sa benzinom, a kosti će mu se polomiti kao mrtvo granje.

Tle se približavalo, beli krugovi od šljunka oko rezervoara, zelena trava iza šljunka. Kola na parkingu počela su ponovo da poprimaju svoju normalnu veličinu. A njemu se i dalje činilo da lebdi, da lebdi u snu, da nikada neće stići do podnožja, da će samo trčati i trčati i da nikuda otići neće. Nalazio se tik uz bombu, a fitilj je bio zapaljen.

Visoko iznad njega začu se iznenadni prasak, poput velike petarde za Četvrti jul. Nešto prigušeno zazveča, a onda prozuja kraj njega. Bio je to deo odvodne cevi, primetio je u oštrom i gotovo divnom strahu. Sasvim je bio crn i izuvijan vrelinom u neki novi, uzbudljivo besmisleni oblik.

On spusti jednu ruku na ogradu i preskoči je, začuvši da mu je nešto puklo u ručnom zglobu. Mučni bol preplavi mu ruku sve do lakta. On pade tih poslednjih sedam i po metara, dočeka se na šljunku i sruši ničice. Šljunak mu je odrao kožu sa podlaktica, ali on to gotovo nije ni osetio. Sada je bio ispunjen panikom koja se cerila i stenjala, i činilo mu se da svetlost dana izuzetno snažno sija.

Đubretarac se uskobelja na noge, izvivši vrat da pogleda iza sebe, uvis, u trenutku kada se ponovo dao u trk. Na vrhu tog srednjeg rezervoara izrasla je žuta kosa, i ta kosa je rasla zapanjujućom brzinom. Ceo rezervoar samo što nije eksplodirao.

Trčao je, dok mu se desna šaka mlitavo klatila o slomljenom ručnom zglobu. Preskočio je ivičnjak parkinga i noge su mu se dokopale asfalta. Sad je zaždio preko parkinga i senka mu se vukla za stopalima, da bi zatim potrčao pravo širokim šljunčanim prilaznim putem i stuštio se kroz poluotvorenu kapiju natrag na put broj 130. Pretrčao ga je i bacio se u jarak s druge strane, gde je pao na meko dno prekriveno uvelim lišćem i vlažnom mahovinom, prekrivši rukama glavu, dok mu je dah kidao pluća kao da ga tamo neko bode velikim noževima.

Rezervoar sa gorivom je eksplodirao. Nije to bilo BAM! već BU-UUUUM!, zvuk tako gromoglasan, a opet istovremeno tako kratak i grlen, da je on osetio kako mu se bubne opne uležu, a očne jabučice kolače kada se vazduh nekako promenio. Usledila je druga eksplozija, pa treća, i Đubretarac se koprcao na uvelom lišću, cerio se i nemo vrištao.

Uspravio se u sedeći položaj, poklopivši uši rukama, i iznenadni vetar ga udari i obori nazad na tlo toliko snažno, kao da je on najobičniji otpadak bačen tu, u jarak.

Mladi izdanci oko njega povili su se unazad i lišće je tamo mahnito zabrujalo, kao zastavice iznad placa s polovnim kolima u vetrovitom danu. Jedan ili dva prelomiše se s kratkim praskom, kao da neko gađa iz sportskog pištolja. Zapaljeni komadi rezervoara počeše da padaju s druge strane puta, neki čak i na sam put. Padali su sa zveketom, zakivci su se još držali za neke od tih komada metala, izuvijane i crne, baš kao što je bila i odvodna cev.

BA-BAMMM!

Đubretarac se ponovo uspravi i vide džinovsko plameno stablo iza parkinga naftne kompanije ČIRI. Crni dim se nadimao s njegovog vrha i dizao pravo do neverovatne visine pre nego što je vetar mogao da ga dohvati i razveje. U to se moglo gledati samo gotovo zatvorenim očima, i sada je preko druma u njega zračila strahovita vrelina od koje mu se koža zatezala i poprimala sjaj. Oči su mu silovito suzile u znak protesta. Još jedan zapaljeni komad metala, ovaj put širi od dva metra na najširem mestu, u obliku romba, pade s neba pravo u jarak nekih šest metara od njega, i suvo lišće povrh vlažne mahovine smesta buknu.

BA-BAMM-BA-BAMM!

Ako bude ostao tu, skončaće poskakujući i vrišteći, upaljen. Nekako se oslonio na noge i potrčao duž bankine druma prema Geriju, sa sve vrelijim dahom u plućima. Vazduh je poprimio ukus teškog metala. On smesta opipa kosu kako bi ustanovio da li se zapalila. Slatki zadah benzina ispuni vazduh i zapahnu ga sa svih strana. Vetar mu ponese odeću. Osećao se kao nešto što pokušava da umakne iz mikrotalasne rerne. Drum se udvostručio, zatim i utrostručio pred njegovim suznim očima.

Začu se ponovo kašljucava rika kada je upravna zgrada naftne kompanije Čiri implodirala usled povećanog pritiska vazduha. Stakleni jatagani zašibali su kroz vazduh. Komadi betona i peščara pljusnuli su s neba i zasuli drum kao tuča. Parče metala veliko i debelo kao čokoladica „mars“ fijuknulo je kroz rukav Đubretarčeve košulje i ostavilo mu plitku ogrebotinu na koži. Komad dovoljno velik da mu raznese glavu udario je ispred njegovih nogu i odskočio, ostavivši za sobom solidan krater. Onda je izašao iz zone opasnih padavina, i dalje u trku, dok mu je krv tukla u glavi kao da mu je sam mozak bio poprskan lož-uljem, a onda zapaljen.

BA-BAMM!

To je bio još jedan rezervoar, i otpor vazduha pred njim kao da je nestao, a neka velika i topla ruka gurnula ga je čvrsto s leđa, ruka koja je pokrila svaku konturu njegovog tela od glave do pete; poterala ga je napred tako da mu nožni prsti gotovo nisu ni dodirivali drum, i sad mu je na licu bio prestravljen kez nekoga ko se upišao od straha jer je shvatio da je privezan za najvećeg zmaja na svetu, visoko, izložen vetru i prepušten tome da leti, leti u nebo sve dok vetar ne zaduva na neku drugu stranu i ostavi ga da vrišti sve do tla u bespomoćnom strmoglavom padu.

Iza njega se čula savršena salva eksplozija, božje skladište municije eksplodiralo je u pravednom plamenu, Sotona je jurišao na nebesa, a kapetan njegove artiljerije bila je žestoko iscerena budala po imenu Đubretarac, nikada više Donald Mervin Elbert.

Prizori su poskakivali kraj njega: slupani automobili koji su sleteli s puta, plavo sanduče za poštu gospodina Strenga sa podignutom zastavicom, crknuti pas podignutih nogu, oboreni dalekovod u kukuruzištu.

Ruka ga više nije gurala tako snažno. Ponovo je osećao otpor spreda. Đubretar je reskirao da baci pogled preko ramena i video da se brežuljak gde su stajali rezervoari sada pretvorio u ogromni požar. Sve je gorelo. Činilo se da tamo, iza, gori i sam drum, i video je kako se letnja stabla pale kao baklje.

Pretrčao je još pola kilometra, a onda prešao u zadihani, iscrpljeni, teturavi hod. Kilometar i po dalje, odmorio se, pogledao iza sebe i osetio divni miris paljevine. Bez vatrogasnih kola i vatrogasaca da požar ugase, on će poći tamo gde ga vetar bude poneo. Mogao bi da gori mesecima. Pautenvil će izgoreti, a vatreni front će marširati na jug, uništavajući kuće, sela, farme, prinose, doline, šume. Možda stigne čak i do Terahote i sagori to mesto gde su ga smestili. Možda nastavi i dalje! U stvari...

Pogled mu se ponovo okrenu na sever, prema Geriju. Sada je video grad, čiji su veliki dimnjaci stajali mirni i nedužni, kao potezi kredom na svetloplavoj tabli. Iza toga, Čikago. Koliko rezervoara s naftom?

Koliko benzinskih pumpi? Koliko železničkih kompozicija koje nemo stoje na sporednim kolosecima, pune tečnog gasa i zapaljivih đubriva? Koliko straćara, suvih kao drva za potpalu? Koliko gradova iza Gerija i Čikaga?

Čitava zemlja bila je spremna da gori pod letnjim suncem.

Isceren, Đubretarac se oslonio na noge i krenuo dalje. Koža mu je već bila crvena poput raka. Nije to osećao, premda te noći neće moći da spava zbog neke vrste ushićenja. Čekali su ga veći i bolji požari. Oči su mu bile suzne, radosne i potpuno bezumne. Bile su to oči čoveka koji je upravo otkrio upravljač svoje sudbine i čvrsto ga uzeo u ruke.

35.

„Hoću da odem iz grada“, rekla je Rita ne okrenuvši se.

Stajala je na balkonu malog stana, rani jutarnji lahor zadizao je providnu spavaćicu koju je imala na sebi i unosio metre i metre materijala natrag kroz klizna vrata.

„U redu“, reče Leri. On je sedeo za stolom i jeo sendvič sa prženim jajetom.

Okrenula se prema njemu, ispijenog lica. Ako je onog dana kada ju je sreo u parku izgledala kao elegantna četrdesetogodišnjakinja, sada je izgledala kao žena koja poigrava na hronološkoj ivici koja razdvaja prvu polovinu šezdesetih od druge. Među prstima joj je bila cigareta čiji je vrh drhtao, i ispuštao pulsirajući dim dok je ona cigaretu prinosila usnama i pućkala ne uvlačeći u pluća.

„Stvarno, ozbiljno to mislim.“

On se ubrisa salvetom. „Znam“, reče on, „i kapiram to. Moramo otići.“

Mišići njenog lica opustiše se u nešto nalik olakšanju i sa gotovo (ali ne sasvim) podsvesnom odvratnošću, Leri pomisli kako zbog toga izgleda još starije.

„Kad?“

„Zašto ne danas?“ upita on.

„Baš si zlatan“, reče ona. „Jesi li za još kafe?“

„Mogu sam da je naspem.“

„Gluposti. Sedi samo tu gde si. Oduvek sam nalivala svom mužu drugu šolju. On je na tome insistirao. Iako sam mu za doručkom viđala samo razdeljak. Ostatak mu je bio iza Volstrit žurnala ili kakve strašno teške knjige. Nečeg ne prosto značajnog, ili dubokog, već bukvalno bremenitog značenjem. Bel. Kami. Milton, zaboga. Ti si zaista dobrodošla promena.“ Osvrnula se dok je išla prema čajnoj kuhinji sa prepredenim izrazom na licu. „Bila bi živa šteta kriti tvoje lice iza novina.“

Osmehnuo se prazno. Činilo se da se od jutros trudi da na silu bude duhovita, baš kao i čitavog prošlog popodneva. Setio se njihovog susreta u parku i toga kako je pomislio da razgovor sa njom podseća na dijamante nemarno rasute po zelenoj čoji bilijarskog stola. Od juče po podne, više je ličio na svetlucanje cirkona, gotovo savršenih lažnjaka koji su, na kraju krajeva, ipak bili lažnjaci.

„Izvoli.“ Prišla je da spusti šolju, i njena ruka, još drhtava, prosu vrelu kafu preko ivice na njegovu podlakticu. On se trže od nje zašištavši prigušeno od bola kao mačka.

„O, izvini...“ Na licu joj je bilo nešto više od preneraženosti, nešto gotovo nalik na užas.

„U redu je...“

„Ne, sad ću ja... hladna krpa... nemoj... sedi samo tu... nespretna... glupača...“

Ona zaplaka i oteše joj se oštri jecaji kao da je upravo prisustvovala gadnoj smrti svog najboljeg prijatelja umesto što ga je blago opekla.

Ustao je i zagrlio je, ali mu se nije naročito dopao njen grčeviti zagrljaj kojim je uzvratila. Kao da ga je zgrabila u kandže. Kosmičke kandže, novi album Lerija Andervuda, pomisli on nezadovoljno. O, sranje. Nisi dobar. Eto nas, opet.

„Zao mi je, ne znam šta mi je, nikad nisam ovakva, tako mi je žao...“

„U redu je, ništa to nije.“ Nastavio je da je automatski teši, gladeći je po prosedoj kosi koja je mnogo bolje izgledala (u stvari, ona je čitava bolje izgledala) posle dugotrajnog boravka u kupatilu.

On je, naravno, znao šta je deo problema. Bilo je tu i ličnog i opšteg. I na njega je to uticalo, ali ne toliko iznenadno niti toliko duboko. Kod nje, kao da se u poslednjih dvadesetak sati razbio neki unutrašnji kristal.

Ono opšte, pretpostavljao je, bio je smrad. Upravo je dopirao kroz otvor između dnevne sobe stana i balkona, na svežem lahoru ranog jutra koji će kasnije ustupiti mesto nepomičnoj, vlažnoj vrelini, ukoliko ovaj dan bude iole kao prethodna tri ili četiri. Taj smrad je bilo teško definisati na način koji bi bio istovremeno tačan, a opet manje bolan nego gola istina. Moglo se reći da je to nalik na gnjile pomorandže, ukvarenu ribu ili smrad koji ponekad osetite u tunelima metroa kada su prozori otvoreni; a ništa od svega toga nije bilo sasvim tačno. A moglo se precizno reći da je to bio smrad ljudi u raspadanju, hiljada njih koji trule na vrućini iza zatvorenih vrata, ali na to je bolje bilo ne pomišljati.

Na Menhetnu je još bilo struje, ali Leri nije verovao da će je biti još dugo. Na većini drugih mesta već je nestala. Sinoć je stajao na balkonu kada je Rita zaspala i odozgo se videlo da su svetla pogašena u većem delu Bruklina i čitavom Kvinsu. Preko 110. ulice sve do tog kraja ostrva Menhetn pružao se džep tame. Pogled na drugu stranu još je otkrivao jarka svetla Junion Sitija i - možda - Bejona, ali ostatak Nju Džersija bio je crn.

Crnilo nije značilo samo gubitak svetla. Između ostalog, značilo je i gubitak klimatizacije, savremenog izuma koji je omogućavao život u tom urbanom okruženju posle sredine juna. Značilo je to da će svi ljudi koji su tiho pomrli u svojim stanovima i zgradama sada truliti u rernama, i kad god bi pomislio na to, misli su mu se vraćale onome što je ugledao u klozetu na Transverzali broj 1. Sanjao je to, i u njegovim snovima ta crna poslastica oživljavala je i pozivala ga sebi.

Na ličnijem nivou, pretpostavljao je da je nevolja u onome što su pronašli kada su juče šetali parkom. Ona je bila nasmejana, brbljiva i vesela kada su krenuli, ali u povratku je počela da stari.

Čovek koji je prizivao monstrume ležao je na jednoj stazi u ogromnoj lokvi sopstvene krvi. Naočari su mu bile, sa oba razbijena stakla, kraj ukrućene i ispružene leve ruke. Izgleda da je tuda ipak tumarao neki monstrum. Čovek je bio više puta izboden. Zgađenom Leriju ličio je na ljudsko jastuče za igle.

Ona je vrištala i vrištala, a kada se njena histerija konačno primirila, insistirala je da ga sahrane. Pa su tako i uradili. A dok su se vraćali u stan, ona je bila žena koju je zatekao jutros.

„U redu je“, reče on. „Mala opekotina. Koža jedva da mi je pocrvenela.“

„Doneću ti kremu. Ima je u ormariću za lekove.“

Odmaknula se od njega, a on je čvrsto zgrabio za ramena i naterao je da sedne. Pogledala ga je odozdo očima oko kojih su bili tamni krugovi.

„Ima da sedneš i da jedeš“, reče on. „Kajganu, tost, kafu. Onda čemo da nađemo neke mape i vidimo kuda je najbolje da odemo sa Menhetna. Moraćemo peške, znaš.“

„Da... valjda ćemo morati.“

On ode u čajnu kuhinju, bez želje da dalje gleda u nemu potrebu u njenim očima, pa izvadi poslednja dva jajeta iz frižidera. R&zbi ih i prosu i činiju, baci ljuske u đubre i poče da ih muti.

„Kuda bi htela da odeš?“ upita on.

„Šta? Ja ne...“

„Na koju stranu?“ reče on pomalo nestrpljivo. Dosuo je mleka u jaja i vratio tiganj na šporet. „Na sever? Tamo je Nova Engleska. Na jug? Ne vidim nekog smisla u tome. Mogli bismo otići...“

Prigušeni jecaj. On se okrenu i vide da ga ona gleda i krši ruke u krilu, sjajnih očiju. Pokušavala je da se kontroliše i nije imala mnogo uspeh a u tome.

„Šta je bilo?“ upita on i priđe joj. „Šta je posredi?“

„Mislim da neću moći da jedem“, zarida ona. „Znam da to tražiš od mene... Pokušaću... ali smrad...“

On prođe kroz dnevnu sobu, povuče vrata po šinama od nerđajućeg čelika, a onda ih čvrsto zabravi.

„Eto“, reče vedro, ponadavši se da ona ne primećuje na njemu koliko ga nervira. „Bolje?“

„Da“, reče ona revnosno. „To je mnogo bolje. Sad mogu da jedem.“ On se vrati do čajne kuhinje, promeša jaja, koja su počela da bubre. U fioci sa priborom bilo je rende i on sastruga komad američkog sira na njemu, napravivši gomilicu kojom je posuo jaja. Iza njega, ona se pomerila i trenutak kasnije, stan ispuni Debisi, previše lagan i lep za Lerijev ukus. Nije mario za laku klasičnu muziku. Ako već treba da slušaš klasično sranje, onda lepo zabrazdi do kraja, pa cimni Betovena ili Vagnera, tako nekog. Što da se zajebavaš?

Pitala ga je nehajno od čega živi... nehajno, pomislio je donekle kivno, kao neko za koga tako jednostavna stvar poput „života“ nikada nije predstavljala problem. Pevao sam rokenrol, rekao joj je, malčice zapanjen zbog toga koliko mu je bilo bezbolno da to kaže u prošlom vremenu. Neko vreme sam pevao s jednim bendom, potom sa drugim. Ponekad sam radio i u studiju. Klimnula je i tu je bio kraj. Nije osetio poriv da joj kaže za pesmu „Mala, znaš li ko sam ja?“ - to je sada pripadalo prošlosti. Procep između tog života i ovog bio je toliko velik da ga on još nije poimao. U tom životu on je bežao od dilera kokaina; u ovom je mogao da sahrani čoveka u Central parku i prihvati to (manje-više) zdravo za gotovo.

Stavio je jaja na tanjir, dodao šolju instant kafe sa mnogo mleka i šećera, onako kako je ona to volela (Leri se držao kamiondžijskog principa: „ako već hoćeš šolju mleka i šećera, što onda uopšte tražiš kafu?“), i doneo to za sto. Ona je sedela na jastučetu, držala se za laktove i gledala u muzički uređaj. Debisi se cedio iz zvučnika kao rastopljeni buter.

„Klopa je gotova“, pozva je on.

Ona priđe stolu s bledim osmehom, pogleda u jaja onako kako bi trkač na stazi pogledao niz prepona, pa poče da jede.

„Dobro je“, reče ona. „Bio si u pravu. Hvala ti.“

„Stvarno nema na čemu“, reče on. „Gledaj sad. Evo šta ću da predložim. Krenemo Petom do Trideset devete, pa skrenemo na zapad. Pređemo u Nju Džersi kroz Linkolnov tunel. Možemo da idemo na severozapad putem broj 495 do Pasaika i... jesu li ta jaja u redu? Nisu ukvarena?“

Ona se osmehnu. „Dobra su.“ Ubacila je viljuškom još malo u usta, i propratila to srkom kafe. „Baš ono što mi je trebalo. Nastavi samo, slušam te.“

„Od Pasaika možemo na zapad sve dok se drumovi ne raščiste dovoljno da možemo da vozimo. Mislio sam da onda skrenemo na severoistok i pođemo za Novu Englesku. Malo da zaobiđemo, razumeš? Čini se da je duže, ali mislim da će nam na kraju uštedeti mnogo muka. Možda nađemo neku kuću na okeanu u Mejnu. U Kiteriju, Jorku, Velsu, Ogunkvitu, ili možda Skarborou ili Butbej Harboru. Kako ti to zvuči?“

Gledao je kroz prozori razmišljao naglas, a sada se ponovo okrenuo prema njoj. Ono što je video načas ga je gadno preplašilo - kao da je poludela. Osmehivala se, ali bio je to grč bola i užasa. Znoj joj je izbio po licu u krupnim okruglim kapima.

„Rita? Zaboga, Rita, šta...“

„...izvini...“ Uskobeljala se na noge, preturivši stolicu, i potrčala kroz dnevnu sobu. Jednom nogom je zakačila jastuče na kojem je sedela i ono se skotrljalo postrance kao ogromni žeton. Umalo i sama nije pala.

„Rita?”

Tada se našla u kupatilu i on je čuo kako bučno povraća doručak. Tresnuo je dlanom po stolu iznerviran, a onda ustao i otišao za njom. Bože, kako je samo mrzeo kad ljudi povraćaju. Od mirisa nesvarenog američkog sira u kupatilu došlo mu je da se zagrcne. Rita je sedela na podnim pločicama plavim kao jaje crvendaća, nogu podvijenih ispod sebe, glave i dalje slabašno pognute iznad šolje.

Obrisala je usta toalet-papirom, a onda ga pogledala molećivo, lica bledog kao hartija.

„Izvini, prosto nisam mogla to da pojedem, Leri. Stvarno. Toliko mi je žao.“

„Pa, pobogu, ako si već znala da ćeš to da uradiš, zašto si uopšte pokušala?“

„Zato što si ti hteo da to uradim. A ja nisam želela da se ljutiš na mene. Ali ljutiš se, zar ne? Ljutiš se na mene.“

U mislima se vratio prošloj noći. Vodila je ljubav s njim sa tako mahnitom energijom da je prvi put pomislio na njene godine i malčice se zgadio. Bilo je to kao da je uhvaćen u neku od onih mašina za fitnes. On je svršio brzo, kako se činilo, gotovo u samoodbrani, a ona je mnogo kasnije pala natrag, zadihana i nezadovoljena. Potom, dok je tonuo u san, ona se pribila uz njega i on je ponovo namirisao njen parfem, skuplju verziju mirisa koji je njegova majka uvek stavljala kad su išli u bioskop, i promrmljala nešto što ga je trglo iz sna i zadržalo ga budnog još dva sata: Je V da nećeš da me ostaviš? Nećeš me ostaviti samu?

Pre toga, bila je dobra u krevetu, toliko dobra da se zapanjio. Odvela ga je u taj stan posle ručka onog dana kad su se sreli, i sve se dogodilo sasvim prirodno. Sećao se trenutka gađenja kada je video kako su joj grudi oklembešene, i kako joj se vide ispupčene plave vene (to ga je nateralo da pomisli na majčine), ali potpuno je zaboravio na to kada su joj se noge podigle i kada su mu njene butine stisle kukove neverovatnom snagom.

Polako, nasmejala se. Poslednji će biti prvi, a prvi - poslednji.

Bio je na ivici kad ga je zbacila sa sebe i uzela cigarete.

Šta radiš to, do đavola? Upitao je, zaprepašćen, sa starim dobrim stojkom uvređeno uzdignutim u vazduh, gde je vidno pulsirao.

Osmehnula se. Imaš jednu slobodnu ruku, zar ne? Ja takođe.

I tako su radili to dok su pušili, a ona je ćeretala o koječemu - iako su joj se obrazi zarumeneli, ubrzo joj se i dah skratio, a ono što je govorila počelo je da se gubi, zaboravljeno.

Sad, rekla je, uzevši njegovu i svoju cigaretu, da ih obe ugasi. Da vidimo možeš li dovršiti ono što si započeo. Ako ne budeš mogao, najverovatnije ću te rastrgnuti.

Završio je, na sasvim zadovoljavajući način za oboje, i potom su utonuli u san. Probudio se nešto posle četiri i posmatrao je kako spava, pomislivši da o tom iskustvu ipak vredi reći nešto. Mnogo je jebao u proteklih desetak godina, ali ovo što se malo ranije dogodilo nije bilo jebanje. Bilo je to nešto mnogo bolje od toga, premda malčice dekadentno.

Pa, imala je ona ljubavnike, naravno.

To ga je ponovo uzbudilo, i on ju je probudio.

I tako je bilo sve dok nisu pronašli čoveka koji je prizivao monstrume, i do prošle noći. Bilo je i drugih stvari pre toga, stvari koje su ga brinule, ali ih je prihvatio. Ako te nešto poput ovoga, racionalizovao je on, natera da tek malčice skreneš, na konju si.

Pre dve noći, probudio se malo posle dva i čuo kako ona sipa sebi čašu vode u kupatilu. Znao je da verovatno uzima još jednu pilulu za spavanje. Imala je velike, crveno-bele želatinske kapsule poznate kao „žuće“ na Zapadnoj obali. Jaki sedativi. Rekao je sebi da ih je ona verovatno uzimala i mnogo pre nego što se dogodio supergrip.

A onda i taj način na koji ga je pratila iz jednog dela stana u drugi, čak je stajala na vratima kupatila i razgovarala sa njim dok se tuširao ili se olakšavao. On je bio od onih ljudi koji vole da su sami u kupatilu, ali govorio je sebi kako neki nisu takvi. Mnogo toga je zavisilo od vaspitanja. Moraće da porazgovara s njom... jednom.

Ali sada...

Zar će morati da je nosi na leđima? Zaboga, nadao se da neće. Izgledala je snažnije, ili se tako makar činilo isprva. Bio je to jedan od razloga zbog kojih ga je tako snažno privukla onog dana u parku... zapravo, glavni razlog. Nema više istine u reklamama, pomislio je ogorčeno. Do đavola, kako je on to bio kvalifikovan da se stara o njoj, kad nije mogao da pazi ni na sebe? Pokazao je to prilično jasno pošto se ploča probila. Ni Vejn Štuki se nije mnogo libio da mu na to ukaže.

„Ne“, rekao joj je, „Ne ljutim se. Samo... znaš, nisam ti ja nikakav gazda. Ako ti se ne jede, samo to reci.“

„Rekla sam ti... Rekla sam ti da mislim da ne mogu...“

„Kurac si mi rekla“, odbrusi on, iznenađen i ljut.

Pognula je glavu i pogledala u šake, i on je znao da se ona upinje da ne zajeca zato što zna da se njemu to ne bi dopalo. Na tren ga je to razljutilo više nego ikada pre i on umalo nije dreknuo: Nisam ti ja otac, niti tvoj nafatirani muž! Ja se neću brinuti o tebi! Zaboga, pa trideset godina si starija od mene! Onda je osetio poznati nalet prezira prema sebi samom i zapitao se šta mu je, kog đavola.

„Izvini“, reče on. „Ja sam neosetljivi gad.“

„Nisi“, reče ona i šmrcnu. „Samo što... sve ovo počinje da utiče na mene. To... juče, taj jadnik u parku... Pomislila sam: niko nikada neće uhvatiti ljude koji su mu to uradili i strpati ih u zatvor. A oni će to samo ponavljati i ponavljati. Kao zveri u džungli. I sve je odjednom postalo sasvim stvarno. Razumeš li, Leri? Da li shvataš na šta mislim?“ Okrenula je oči vlažne od suza uvis prema njemu.

„Da“, reče on, ali i dalje je osećao nestrpljenje prema njoj, i trunku prezira. Bila je to stvarna situacija, kako je uopšte moglo biti drugačije? Nalazili su se usred nje i gledali su kako se razvija dosad. Njegova majka je bila mrtva; umrla je na njegove oči, a ona tu kao nešto hoće da kaže da je osetljivija na sve ovo nego on? Ostao je bez majke, a ona je ostala bez čoveka koji joj je obezbedio „mercedes“, ali njen gubitak je nekako navodno bio veći. E, to je bilo sranje. Obično sranje.

„Pokušaj da se ne ljutiš na mene“, reče ona. „Biću bolja.“

Nadam se da hoćeš. I te kako se nadam da hoćeš.

„Dobra si“, reče on i pomože joj da ustane. „Hajde sad. Šta kažeš? Imamo dosta posla. Hoćeš da prionemo na to?“

„Da“, reče ona, ali na licu je imala isti izraz kao kada joj je ponudio jaja.

„Biće ti bolje kada budemo otišli iz grada.“

Pogledala ga je otvoreno. „Stvarno?“

„Naravski“, reče Leri toplo. „Naravski da hoće.“

* * *

Putovali su prvom klasom.

Sportska radnja „Menhetn“ bila je zaključana, ali Leri je probio rupu u izlogu pomoću dugačke gvozdene cevi koju je pronašao. Alarm za slučaj provale besmisleno je zavijao u pustoj ulici. Izabrao je veliki ranac za sebe i jedan manji za Ritu. Ona je spakovala po dve presvlake za oboje - više od toga joj nije dozvolio - i nosila je tu odeću u „Panamovoj“ torbi koju je pronašla u plakaru, zajedno sa četkicama za zube. Te četkice su mu izgledale pomalo apsurdno. Rita je bila odevena za pešačenje po poslednjoj modi, u bele svilene pantalone i majicu bez rukava. Leri je na sebi imao izbledele farmerke i belu košulju podvrnutih rukava.

Rančeve su napunili samo suvom hranom. Leri joj je rekao da nema smisla da se natovare gomilom drugih stvari - uključujući tu i još odeće - kad su mogli jednostavno da uzmu šta god požele s druge strane reke. Ona je nezainteresovano pristala na to i njega je ponovo iznervirao nedostatak njenog interesovanja.

Posle kratke unutrašnje rasprave sa samim sobom, pridodao je tome i lovačku pušku sa dvesta metaka. Bilo je to divno oružje, a na etiketi s cenom koju je skinuo sa štitnika obarača i ravnodušno ispustio na pod pisalo je četiri stotine i pedeset dolara.

„Stvarno misliš da će nam to zatrebati?“ upitala je ona podozrivo. Još je imala trideset dvojku u tašni.

„Mislim da je bolje da je imamo“, kazao joj je, ne želeći da kaže ništa više, ali u mislima mu je bio ružan kraj čoveka koji je prizivao monstrume.

„O“, reče ona tiho i on pomisli po izrazu u njenim očima da i ona misli na to.

„Nadam se da ti taj ranac nije pretežak.“

„O, ne. Nije. Stvarno.“

„Pa, obično otežaju dok hodaš. Samo kaži, pa ću ga ja nositi neko vreme.“

„Ništa mi faliti neće da ga nosim“, reče ona i osmehnu se. Malo kasnije, ponovo su bili na pločniku, a ona je pogledala levo i desno i rekla: „Odlazimo iz Njujorka.“

„Da.“

Okrenula se prema njemu. „Drago mi je. Osećam se kao... o, kad sam bila devojčica. A otac bi mi rekao: ’Danas putujemo.’ Sećaš li se ti kako je to bilo?“

Leri se malčice osmehnu na to, prisetivši se večeri kada bi njegova majka rekla: „Onaj vestern koji si hteo da gledaš da je se u ’Krestu’, Leri. Klint Istvud. Šta kažeš?“

„Mislim da se sećam“, reče on.

Ona se prope na nožne prste i malo podesi ranac na leđima.

„Početak putovanja“, reče ona, a onda toliko tiho, da nije bio siguran da ju je dobro čuo: „Put vodi u beskraj...“

„Šta?“

„Tolkinova rečenica“, reče ona. „Iz Gospodara prstenova. Oduvekmi je zvučala kao neka vrsta kapije za pustolovine.“

„Što manje pustolovina, to bolje“, reče Leri, ali znao je na šta ona misli, gotovo nevoljno.

Još je posmatrala ulicu. Blizu te raskrsnice ona je bila kanjon između visokog kamena i površina termoizolacionog stakla koje je reflektovalo sunce, zakrčena kolima koje su se protezale kilometrima. Izgledalo je to kao da su svi u Njujorku istovremeno odlučili da se parkiraju na ulicama.

Ona reče: „Bila sam na Bermudima, u Engleskoj, na Jamajci, u Montrealu, Sajgonu i Moskvi. Ali nisam putovala otkad sam bila mala, u vreme kad je moju sestru Bes i mene otac vodio u zoološki vrt. Hajdemo, Leri.“

Bilo je to pešačenje koje Leri Andervud nikada nije zaboravio. Ustanovio je da pomišlja kako ona i nije mnogo pogrešila kada je citirala Tolkina, Tolkina sa mitskim zemljama sagledanim kroz sočiva vremena i poluludih, poluushićenih maštarija, nastanjenim vilovnjacima, entima, trolovima i orcima. Ničeg takvog nije bilo u Njujorku, ali toliko se toga promenilo, toliko je toga bilo iščašeno, da se o tome nije moglo razmišljati bez primesa fantastike. Neki čovek je visio sa ulične lampe na ćošku Pete i Istočne pedeset četvrte, ispod parka i u nekada zakrčenom poslovnom kraju, sa plakatom okačenim oko vrata na kojem je bila jedna jedina reč - PLJAČKAŠ. Jedna mačka ležala je povrh šestougaone korpe za otpatke (na korpi su još bile sveže reklame za jednu brodvejsku predstavu) sa svojim mačićima, dojeći ih i uživajući u suncu prepodneva. Mladić sa velikim kezom i koferom prišao im je i rekao Leriju da će mu dati milion dolara ako mu prepusti ženu na petnaest minuta. Taj milion je, navodno, bio u koferu. Leri je skinuo pušku s ramena i rekao mu da nosi taj svoj milion drugde. „Naravski, čovek. Ne zameri mi, važi? Ne možeš da me kriviš što sam probo, je l’ da? Lep dan želim. Uživajte.“

Stigli su do ćoška Pete i Istočne trideset devete ubrzo posle susreta s tim čovekom (Rita je, u nekakvom histerično dobrom raspoloženju, insistirala da ga nazovu imenom Džon Beresford Tipton, koje Leriju nije ništa značilo²³). Bilo je gotovo podne i Leri je predložio da ručaju. Na ćošku se nalazila delikatesna radnja, ali kada je otvorio vrata, zapahnuo ga je smrad trulog mesa koji je nju naterao da uzmakne.

„Bolje da ne ulazim tamo, ako već treba da sačuvam ono malo apetita što mi je ostalo“, rekla je izvinjavajućim tonom.

Leri je pretpostavljao da bi mogli unutra da nađu trajne prerađevine - salame, kobasice sa biberom, tako nešto - ali posle susreta sa „Džonom Beresfordom Tiptonom“ četiri ulice niže, on nije želeo da je ostavi samu čak ni na tako kratko vreme koliko bi mu trebalo da uđe unutra i pogleda. I tako su pronašli klupu pola ulice prema zapadu, pojeli malo sušenog voća i sušenih režnjeva slanine. Završili su mazalicom od sira na ric-krekerima i dodavali su jedno drugome termos sa ledenom kafom.

„Sada sam zaista bila gladna“, rekla je s ponosom.

Uzvratio joj je osmehom i osećao se bolje. Sama činjenica što je u pokretu, što preduzima nešto pozitivno - to je bilo dobro. Rekao joj je da će joj biti bolje kada napuste Njujork. U to vreme to je bilo tek nešto što je rekao reda radi. Sada, dok je ispitivao sopstvenu oraspoloženost, pretpostavio je da je to bolje. Boravak u Njujorku bio je kao boravak na groblju gde mrtvi još nisu upokojeni. Što pre odu, to bolje po njih. Ona će možda ponovo biti kao onog prvog dana u parku. Otići će u Mejn putevima drugog reda i nastaniti se u nekom od onih letnjikovaca za bogataše. Sad na sever, a u septembru ili oktobru na jug. Butbej Harbor leti, Ki Biskejn zimi. Zvučalo je lepo. Zaokupljen mislima, nije video njenu bolnu grimasu kada je ustao i obesio o rame pušku koju je insistirao da ponesu.

Sada su išli na zapad i senke su bile iza njih - isprva zdepaste kao žabe, da bi počele da rastu kako je popodne odmicalo. Prošli su Aveniju dve Amerike, Sedmu aveniju, Osmu, Devetu, Desetu. Ulice su bile zakrčene i neme, zaleđene reke automobila svih boja, među kojima je dominirala žuta boja taksija. Mnoga vozila su se pretvorila u mrtvačka kola, sa vozačima u raspadanju i dalje nagnutim iznad volana, sa putnicima klonulim kao da su, umorni od saobraćajne gužve, zaspali. Leri je počeo da pomišlja kako bi možda trebalo da uzmu par motocikala kad se izvuku iz grada. Tako bi bili pokretljiviji i imali bi ozbiljne šanse da zaobiđu najgora zakrčenja od mrtvih vozila kojih su autoputevi sigurno posvuda puni.

Naravno, pod pretpostavkom da ona ume da vozi motor, pomislio je. A kako sve ovo ide, ispostaviće se da ne ume. Ispostavilo se da je život sa Ritom pravi davež, makar u nekim aspektima. Ali ako baš bude zagustilo, moći će valjda da se vozi na sedištu iza njega.

Na raskrsnici Trideset devete i Sedme videli su nekog mladića koji je na sebi imao samo šorts od farmerki odsečenih nogavica povrh „ding dong“ taksija.

„Je li mrtav?” upita Rita, i na zvuk njenog glasa mladić se uspravi u sedeći položaj, obazre se, ugleda ih i mahnu. Oni mahnuše njemu. Mladić se krotko spusti natrag.

Samo što je prošlo dva sata kada su prešli Jedanaestu aveniju. Leri začu prigušeni bolni usklik i shvati da Rita više ne korača s njegove leve strane.

Klečala je na jednom kolenu i držala se za stopalo. Gotovo užasnut, Leri prvi put primeti da ona na nogama ima skupocene sandale bez prstiju, verovatno vredne nekih osamdeset dolara, što je prava stvar za šetnju Petom avenijom niz tri-četiri raskrsnice i razgledanje izloga, ali za dugi hod - usiljeni marš, zapravo - u koji su se oni upustili...

Kaiševi oko gležnjeva odrali su joj kožu. Krv joj je curila niz stopala.

„Leri, izvi...“

On je naglo cimnu na noge. „Gde ti je, bre, pamet. ženo?“ izdra joj se on u lice. Načas oseti stid i žaljenje zbog načina na koji se trgla, ali isto tako i neku vrstu zlobnog zadovoljstva. Zar si mislila da ćeš moći da se vratiš taksijem do stana, ako ti se noge umore?“

„Nisam ni pomislila...“

„Pobogu!“ On prođe prstima kroz kosu. „Vidim da nisi. Krvariš, Rita. Koliko te već dugo boli?“

Glas joj je bio toliko slabi šupalj da ga je jedva čuo, čak i u toj neprirodnoj tišini. „Od... pa, valjda od ćoška Pete i Četrdeset devete.“

„Noge te bole već jebenih dvadeset ulica, a ti ni da bekneš?“

„Mislila sam... da će možda... proći... da više neće boleti... nisam htela da... tako smo dobro napredovali... u ovom izlasku iz grada... samo sam mislila...“

„Ništa ti nisi mislila“, reče on ljutito. „Koliko ćemo brzo da napredujemo sad, kad si ovakva? Jebote, stopala su ti kao da si bila prikucana za krst.“

„Nemoj da me psuješ, Leri“, reče ona i zajeca. „Nemoj, molim te... toliko se loše osećam kada ti... molim te, nemoj da me psuješ.“

Sada je bio u ekstazi gneva i kasnije neće biti u stanju da shvati zbog čega je mogao tako da odlepi kada je video njena krvava stopala. Za trenutak, to nije bilo važno. Urlao joj je u lice: „Jebi se! Jebi se! Jebi se!“ Te reči su se vraćale u odjeku, odbijene od visokih stambenih zgrada, nejasne i besmislene.

Ona prekri lice rukama i nagnu se napred, uplakana. To ga još više razbesne, i pretpostavio je da je razlog delom to što ona zaista nije želela da gleda: lakše joj je bilo da prekrije lice rukama i pusti njega da je vodi, a što da ne, uvek je bilo nekoga u blizini da se pobrine za Našu Junakinju, Malu Ritu. Neko da vozi kola, neko da ide u nabavku, neko da riba klozetsku šolju, neko da obračuna porez. Zato pustimo mi lepo malo tog slađanog daveža Debisija, prekrijmo manikiranim rukama oči i prepustimo sve Leriju. Brini se o meni, Leri. Kada sam videla šta se desilo s onim što je prizivao monstrume, zaključila sam da više ne želim da gledam. Sve je to prilično prljavo za nekoga sa mojim poreklom i vaspitanjem.

On joj strgnu ruke u stranu. Ona se skupi i pokuša da ponovo prekrije oči.

„Gledaj me.“

Ona odmahnu glavom.

„Do đavola, gledaj me, Rita.“

Konačno je to uradila na neki čudan, plašljiv način kao da je mislila da če on sada krenuti da je obrađuje pesnicama, pošto je to već odradio jezikom. A kako se on sada donekle osećao, to bi mu sasvim lepo leglo.

„Hoću da ti kažem kako stoje stvari, pošto se čini da to ne shvataš. Pod jedan, možda ćemo morati da prepešačimo još četrdeset ili pedeset kilometara. Pod dva, ako inficiraš te poderotine, možeš zaraditi trovanje krvi i umreti. Pod tri, moraš više da se trgneš i počneš da mi pomažeš.“

Držao ju je za mišice i primetio je da su mu palčevi gotovo nestali u njenom mesu. Bes mu je minuo čim je ugledao crvene tragove koji su se tamo pojavili kad ju je pustio. Odstupio je, ponovo nesiguran, sa mučnim saznanjem da je verovatno preterano reagovao. Leri Andervud ponovo napada. Ako je već toliko pametan, do đavola, zašto nije proverio šta je obula pre nego što su krenuli?

Zato što je to njen problem, reče jedan deo njega defanzivno.

Ne, to nije bilo tačno. Bio je to njegov problem. Zato što ona nije znala. Ako je već vodi sa sobom (a tek danas je počeo da pomišlja na to koliko bi život bio jednostavniji da to nije uradio), moraće jednostavno i da bude odgovoran za nju.

Đavola ću to prihvatiti, reče mrzovoljni glas.

Njegova majka: Ti si koristoljubiv, Leri.

Oralna higijeničarka iz Fordhema, koja viče za njim sa prozora: Mislila sam da si dobar! Nisi ti dobar!

Nešto ti fali, Leri. Koristoljubiv si.

To je laž! Do đavola, to je LAŽ!

„Rita“, reče on, „izvini.“

Sedela je na pločniku u svojoj majici bez rukava i belim pantalonama, a kosa joj je izgledala sedo i staro. Pognula je glavu i uhvatila se za povređena stopala. Nije htela da ga pogleda.

„Izvini“, ponovi on. „Ja... vidi, nisam imao prava da to kažem.“ Jeste, ali nema veze. Ako se izviniš, sve se izgladi. Tako svet funkcioniše. „Idi samo, Leri“, reče ona, „nemoj da te ja usporavam.“

„Izvinio sam ti se“, reče joj on, glasom malčice razdražljivim. „Naći ćemo ti nove cipele i bele sokne. Pa ćemo...“

„Nećemo mi ništa. Idi samo.“

„Rita, izvini...“

„Budeš li to još jednom rekao, počeću da vrištim. Ti si jedan govnar i ja ne prihvatam tvoje izvinjenje. Idi sad.“

„Rekao sam ti, izvi...“

Ona zabaci glavu i vrisnu. On ustuknu, obazrevši se oko sebe da vidi čuje li je neko, da vidi trči li ovamo možda neki policajac da vidi kakvu je to grozotu taj mladić uradio starici koja sedi na pločniku izuvenih cipela. Kulturni zaostatak, pomisli on rasejano, zabavan do jaja.

Ona prestade da vrišti i pogleda ga. Pomeri šaku kao da tera od sebe dosadnu muvu.

„Bolje prekini“, reče on, „inače ću te zaista ostaviti.“

Samo je gledala u njega. Nije mogao da izdrži njen pogled i spustio je svoj, mrzeći je zbog toga što ga je na to naterala.

„U redu“, reče on, „lepo se provedi kad te budu silovali i ubili.“ Okačio je pušku o rame i krenuo dalje, skrenuvši sada levo prema ulaznoj rampi broj 495 zakrčenoj kolima, koja se spuštala prema ulazu u tunel. Video je da je u podnožju rampe došlo do sudara; čovek koji je vozio „Mejflauerov“ kombi za selidbe pokušao je da se probije u kolonu i kola su bila razbacana oko njega kao kegle u kuglani. Izgoreli „pinto“ ležao je gotovo ispod kombija. Vozač kombija visio je napola kroz prozor kabine, spuštene glave, oklembešenih ruku. Ispod njega, na vratima, videla se lepeza sasušene krvi i izbljuvka.

Leri se okrenu, siguran da će videti kako ona hoda prema njemu, ili stoji i gleda ga optužujuće. Ali Rita je nestala.

„Jebi se“, reče on nervozno i kivno. „Probao sam da se izvinim.“

Za trenutak nije mogao dalje; kao da su ga probadale stotine ljutitih mrtvih očiju koje su buljile u njega iz svih tih kola. Padoše mu na pamet

Dilanovi stihovi: „Čekao sam te u saobraćajnoj gužvi... a znala si da je trebalo da idem drugde... ali gde si ti to večeras, slatka Mari?“

Ispred sebe je video četiri kolovozne trake pune vozila koje su se pružale prema zapadu i gubile se u crnom svodu tunela, i s nečim nalik na istinsku strepnju on primeti da su neonke u „Linkolnu“ pogažene. Biće to kao da se zaputio na automobilsko groblje. Pustiće ga da dođe do polovine, a onda će svi početi da se meškolje... da oživljavaju... čuće kako se vrata kola otvaraju sa škljocanjem, a onda tiho zatvaraju... njihove spore korake...

Probi ga laki znoj. Iznad njega se promuklo oglasi neka ptica i on se trže. Baš si glup, reče sam sebi. Ništa lakše od ovoga. Treba samo da ostaneš na ispustu za pešake i za tili čas...

...ima da te zadave živi mrtvaci.

On se obliznu i pokuša da se nasmeje. Ispalo je to jako loše. Pođe pet koraka prema mestu gde se rampa spajala sa putem i ponovo stade. Levo od njega bio je „kedi“, jedan „eldorado“ i žena-trol pocrnelog lica zurila je u njega. Nos joj je bio stisnut i izobličen uz staklo. Krv i sline iscurele su na prozor. Muškarac koji je vozio „kedija“ klonuo je preko volana kao da traži nešto na podu. Svi prozori „kedija“ bili su podignuti; unutra je sigurno bilo kao u staklenoj bašti. Kad bi otvorio vrata, žena bi ispala i raspukla se na asfaltu kao džak trulih dinja, a smrad bi bio vreo kao isparenja, vlažan i pun raspadanja.

Baš kao što će smrdeti u tunelu.

Leri se najednom okrenu i otrča natrag do mesta sa kojeg je došao, osetivši da mu lahor koji je tako pravio hladi znoj na čelu.

„Rita! Rita, slušaj! Hoću da...“

Njegove reči zamreše kada je došao do vrha rampe. Rite i dalje nije bilo. Trideset deveta ulica sužavala se u tačku u daljini. Potrčao je sa južnog pločnika na severni, provlačeći se između branika, verući se preko hauba vrelih gotovo toliko da mu ostave plikove na koži. Ali i severni pločnik je bio prazan. Obavio je šake oko usta i povikao: „Rita! Rita!“

Jedini odgovor bio je mrtav odjek: „Rita... ita... ita... ita...“

Do četiri sata, tamni oblaci počeli su da prekrivaju Menhetn, a zvuk grmljavine kotrljao se tamo-amo između gradskih litica. Munja je zapalacala prema zgradama. Činilo se da to bog pokušava da preplaši one malobrojne preostale ljude i natera ih da izađu iz skrovišta. Svetlost je postala žuta i čudna, i Leriju se nije ni najmanje dopadala. Osećao je grč u stomaku i kada je pripalio cigaretu, ona mu je drhtala u ruci isto onako kao što je šolja s kafom drhtala tog jutra u Ritinoj.

Sedeo je na uličnom kraju pristupne rampe, oslonjen leđima o najnižu šipku ograde. Ranac mu je bio u krilu, a puška oslonjena o ogradu kraj njega. Mislio je da će se ona brzo uplašiti i vratiti, ali nije. Pre petnaest minuta, prestao je da je doziva. Odjeci su ga izluđivali.

Ponovo je zagrmelo, ovaj put bliže. Hladan lahor pređe po leđima košulje koja mu se zalepila za znojavu kožu. Moraće da uđe negde ili da prestane da se zajebava i prođe kroz tunel. Ako ne prikupi dovoljno hrabrosti da prođe njime, moraće da provede još jednu noć u gradu i ujutru pređe preko mosta Džordža Vašingtona, koji se nalazio 140 ulica severno.

Pokušao je da racionalno razmisli o tunelu. Unutra nije bilo ničeg što bi moglo da ga ujede. Zaboravio je da ponese dobru, veliku baterijsku lampu - zaboga, ne možeš se uvek setiti svega - ali imao je svoj upaljač na butan, a između ispusta i kolovoza postoji zaštitna ograda. Sve drugo... na primer, pomisao na sve te mrtvace u kolima... to je samo bila panika, stvari iz stripova, jednako razumne otprilike kao i zabrinutost zbog bauka u plakaru. Ako samo na to možeš da misliš, Leri (očitao je sebi lekciju), nećeš dobro proći u ovom vrlom novom svetu. Ni najmanje. Ti si...

Munja sevnu i pocepa nebo gotovo pravo iznad njega, nagnavši ga da se trgne. Odmah zatim, prolomi se teška grmljavina. On pomisli nepovezano, danas je 1. jul, dan kad svoju dragu treba da odvedeš na Koni Ajlend, da se tamo prejedete viršli. Da oboriš jednom loptom tri drvene boce za mleko i osvojiš lutku za nju. A uveče vatromet...

Hladna kiša zapljusnu mu obraz, zatim mu pade za vrat i pocuri ispod kragne košulje. Kapi velike kao novčići od deset centi počeše da padaju oko njega. On ustade, stavi ranac na leđa i pušku o rame. Još nije bio siguran kuda će - natrag na Trideset devetu ili u Linkolnov tunel. Ali morao je negde da se skloni zato što je počeo pljusak.

Grom mu se prolomi iznad glave džinovskom rikom i natera ga da zacvili od straha - zvukom nimalo drugačijim od onog kojim su se Kromanjonci oglašavali pre dva miliona godina.

„Jebote, kukavice jedna“, reče on i strča niz rampu prema ždrelu tunela, glave pognute napred pošto je kiša sve jače padala. Kapala mu je sa kose. Prošao je kraj žene čiji je nos bio spljošten uz prozor na strani suvozača u „eldoradu“ trudeći se da je ne gleda, ali je ipak primetio krajičkom oka. Kiša je dumbarala po krovovima automobila kao džez-udaraljke. Padala je toliko jako da je odskakala u vazduh i stvarala laku izmaglicu.

Leri načas zastade tik ispred tunela, ponovo neodlučan i uplašen. Tada započe grad, i to ga nagna da donese odluku. Zrna grada bila su krupna i pekla su pri udaru. Ponovo se prolomi grom.

Dobro, pomisli on. Dobro, dobro, dobro, ubedili ste me. On stupi u Linkolnov tunel.

Unutra je bilo mnogo mračnije nego što je očekivao. Kroz otvor iza njega isprva je dopirala mutna bela svetlost i on je video još kola, nabijenih branik uz branik (sigurno je bilo gadno umreti tu, unutra, pomislio je on, dok mu je klaustrofobija krišom obavijala glavu gnjecavim prstima i najpre mu mazila, a potom stiskala slepoočnice, mora da je zaista bilo gadno, jebote, mora da je bilo užasno), i zelenkastobele pločice kojima su bili obloženi zakrivljeni zidovi. Desno od sebe video je ogradu za pešake koja se protezala napred u mutnu daljinu. S leve strane, u razmacima od po deset ili dvanaest metara, bili su veliki potporni stubovi. Jedan znak mu je savetovao: NE MENJAJ KOLOVOZNE TRAKE. Tamne neonke bile su usađene u tavanicu tunela, kao i prazne staklene oči sigurnosnih kamera. A dok je zalazio oko prve spore, nagnute krivine koja je blago vodila udesno, svetlost je bila sve slabija tako da je na kraju mogao da vidi samo prigušene odsjaje hroma. Posle toga, svetlost je jednostavno prestala da postoji.

Iskopao je iz džepa upaljač, podigao ga i kresnuo. Svetlost koju je odavao bila je žalosno slaba i više je hranila njegovu nelagodnost nego što ju je ublažavala. Čak i sa plamenom odvrnutim do kraja, omogućavao mu je vidljivost u krugu od samo dva metra.

Vratio ga je u džep i nastavio da korača, prelazeći lako rukom po ogradi. I tu je bilo odjeka, koji mu se dopadao još manje nego onaj napolju. Zahvaljujući tom odjeku, činilo se kao da je to neko iza njega... da ga prati. Stao je nekoliko puta, nakrivivši glavu, očiju razrogačenih (ali slepih), osluškujući sve dok odjek nije zamro. Malo kasnije, počeo bi dalje da vuče noge, ne podižući potpetice sa betona, kako se odjek ne bi vratio.

Još kasnije, ponovo je stao i kresnuo upaljač kraj ručnog sata. Bilo je četiri i dvadeset, ali on nije bio siguran kako to da protumači. U tom mraku vreme kao da nije imalo objektivno značenje. A kad je već kod toga, ni daljina; koliko je uopšte dugačak Linkolnov tunel? Dva kilometra? Tri? Reka Hadson svakako nije široka tri kilometra. Recimo, kilometar i po. Ali, ako je toliko, trebalo je da se već nalazi na drugoj strani. Ako prosečan čovek može da pređe šest kilometara na sat, onda on može da prevali kilometar i po za petnaest minuta, a već se nalazio u toj smrdljivoj rupi pet minuta duže od toga.

„Ja koračam mnogo sporije“, reče on i trže se na zvuk rođenog glasa. Upaljač mu ispade iz ruke i zvecnu na ispustu. Odjek mu uzvrati, izmenjen u opasno šaljivi glas ludaka koji mu prilazi: „...mnogo sporije... rije... rije...“

„Moj bože“, promrmlja Leri, a odjek mu došapnu: „ože... ože... ože...“

Protrljao je lice rukom, suprotstavivši se panici i porivu da se okane razmišljanja i da prosto naslepo potrči napred. Umesto toga, on kleknu (krckanje njegovih kolena bilo je poput pucnjeva iz pištolja, što ga ponovo uplaši) i pređe prstima preko minijaturne topografije pešačkog ispusta - preko izdubljenih dolina u betonu, preko grebena starog opuška, brda loptice od staniola - sve dok konačno ne napipa upaljač. Uzdahnuvši u sebi, on ga čvrsto stegnu rukom, ustade i pođe dalje.

Leri je počeo ponovo da stiče kontrolu nad sobom kada mu je stopalo naletelo na nešto kruto, što se jedva pomerilo. Oglasio se nekom vrstom vriska kroz udisaj i zateturao dva koraka unazad. Pridržao se dok je vadio upaljač iz džepa i palio ga. Plamen mu se ludački zalelujao u drhtavoj ruci.

Nagazio je na šaku nekog vojnika. Ovaj je sedeo leđima oslonjen o zid tunela, nogu ispruženih preko ispusta za pešake, grozni stražar ostavljen tu da prepreči prolaz. Njegove staklaste oči zurile su odozdo u Lerija. Usne su mu spale sa zuba i činilo se da se ceri. Nož skakavac veselo mu je štrcao iz grkljana.

Upaljač mu je bio sve topliji u ruci. Leri pusti da se ugasi. Obliznuvši se, držeći se stiskom samrtnika za ogradu, primorao je sebe da krene napred sve dok vrhom cipele ponovo nije udario o vojnikovu šaku. Onda ga je prekoračio komično velikim korakom, i obuzeo ga je košmarni osećaj izvesnosti. Začuće grebanje vojnikovih čizama kada se ovaj bude pomerio, a onda će vojnik pružiti ruku i zgrabiti mu nogu labavim, hladnim stiskom.

Leri je počeo brže da vuče noge sve dok nije prešao novih deset koraka, a onda naterao sebe da stane, znajući da će, ukoliko to ne bude uradio, panika pobediti i on će zažditi slepo, progonjen strašnim jurišom odjeka.

Kada je osetio da donekle ponovo upravlja svojim postupcima, krenuo je dalje. Ali sada je bilo još gore; nožni prsti su mu se grčili u cipelama, od straha da će svakog trena možda naleteti na drugo telo opruženo preko ispusta za pešačenje... i vrlo brzo, to se i dogodilo.

Zastenjao je i ponovo izvukao upaljač. Ovaj put je bilo mnogo, mnogo gore. Udario je u telo starca u plavom odelu. Sa proćelave glave ovome je u krilo spala crna svilena kapica. U reveru je imao šestokraku zvezdu od kovanog srebra. Iza njega je bilo još pet-šest leševa: dve žene, čovek srednjih godina, žena koja se možda bližila osamdesetoj, dvojica tinejdžera.

Upaljač je postao previše vreo da bi ga još držao. Ugasio ga je i zavukao u džep pantalona, gde mu je žario nogu kao grumen komad uglja. Tu grupu nije dokrajčio Kapetan Trips, baš kao ni vojnika tamo pozadi. Video je krv, pocepanu odeću, izlomljene pločice, rupe od metaka. Bili su pokošeni rafalom. Leri se seti glasina da su vojnici blokirali sve izlaze sa ostrva Menhetn. Nije znao da li da veruje u njih ili ne; prošle nedelje, dok se sve raspadalo, čuo je toliko različitih glasina.

Ovu situaciju je bilo sasvim lako rekonstruisati. Zaglavili su se u tunelu, ali nisu bili previše bolesni za pešačenje. Izašli su iz kola i krenuli prema Džerziju, koristeći ispust za pešake baš kao i on. Tu se nalazilo komandno mesto, mitraljesko gnezdo, tako nešto.

Nalazilo se? Ili se nalazi i sada?

Leri je stajao i znojio se, pokušavajući da se odluči. Neprovidni mrak bio je savršeno bioskopsko platno na koje je um mogao da projektuje svoje fantazije. On je video: vojnike smrknutih očiju u odelima otpornim na bacile pognute iza mitraljeza opremljenog infracrvenim durbinom, sa zadatkom da pokose sve one lutalice koje pokušaju da prođu kroz tunel; ostavljen jedan vojnik, dobrovoljac samoubica, koji na glavi ima infracrvene naočari i puzi prema njemu sa nožem u zubima; dva vojnika koji tiho ubacuju u minobacač kanister sa otrovnim gasom.

Opet, nije mogao sebe da natera da se vrati. Bio je sasvim siguran da su te maštarije bez ikakvog osnova, a pomisao na to da se vrati tamo odakle je došao nije imala nikakvog smisla. Vojnika više svakako nije bilo. Činilo se da onaj mrtav, preko koga je prekoračio, ide tome u prilog. Ali...

Ali pretpostavljao je ga zaista muče tela koja su se nalazila pravo pred njim. Ležala su jedno preko drugog u dužini od dva i po do tri metra. Neće moći prosto da ih prekorači kao što je to uradio sa vojnikom. A ako siđe s ispusta za pešake kako bi ih zaobišao, rizikovaće da polomi nogu ili gležanj. Alo već treba da nastavi dalje, moraće da... pa... moraće da gazi preko njih.

Iza njega, u tami, nešto se pomeri.

Leri se naglo okrenu, smesta preplavljen strahom zbog tog struganja... koraka.

„Ko je tamo?“ viknu on i skinu pušku s ramena.

Odgovori mu samo odjek. Kada je odjek zamro, on je čuo - ili pomislio da je čuo - tihi zvuk disanja. Stajao je iskolačenih očiju u mraku, dok mu se kostrešila kosa na glavi. Čuo je svoj dah. Nije bilo nikakvog zvuka. Počeo je to da pripisuje mašti, kada se zvuk začuo ponovo... tiho klizanje koraka.

Ludački je zapetljao oko upaljača. Nije mu ni palo na pamet da će to od njega napraviti metu. Dok ga je izvlačio iz džepa, točkić za kresanje načas se zakači za postavu i upaljač mu ispade iz ruke. On začu zveket kada je upaljač udario u ogradu, a potom i tiho bonk kada je udario o haubu ili prtljažnik kola, negde dole.

Ponovo se začu klizanje koraka, sada malo bliže, ali nije bilo moguće ustanoviti koliko. Neko je dolazio da ga ubije i onako ukočen i užasnut, on je u mislima video vojnika sa skakavcem u grkljanu koji mu se polako prikrada u mraku...

Ponovo tiho struganje koraka.

Leri se seti puške. Nabi kundak u zgib ramena i pripuca. Eksplozije su bile razorno jake u zatvorenom prostoru; vrisnuo je zbog njihove buke, ali taj vrisak bio je izgubljen u rici pucnjave. Nakratko osvetljene slike pločica i zaleđenih kolovoznih traka punih vozila eksplodirale su jedna za drugom kao niz crno-belih snimaka dok je plamen bleskao iz cevi lovačke puške. Rikošeti su zakreštali kao zle vile. Puška ga je iznova i iznova treskala u rame sve dok ono nije obamrlo, sve dok nije shvatio da ga je silina trzaja okrenula na nogama, tako da sada puca iznad kolovoza umesto iza sebe, duž ispusta za pešake. Nije mogao da prestane. Njegov prst je preuzeo ulogu mozga i bezumno se grčio sve dok udarac nije zaškljocao, suvo i nemoćno.

Odjeci su se kotrljali natrag do njega. Jarke, utrostručene naknadne slike visile su mu pred očima. Bio je donekle svestan smrada baruta i šištanja koje se čulo duboko u njegovim grudima.

Stežući i dalje pušku, ponovo se okrenuo, i sada više nije video vojnike u sterilnim odelima iz Andromedinog soja na platnu svog unutrašnjeg bioskopa, već Morloke iz Vremeplova H. Dž. Velsa iz verzije „Klasika u stripu“, pogrbljena i šlepa stvorenja koja izlaze iz svojih rupa u tlu, tamo gde motori rade li rade u samoj utrobi zemlje.

On pokuša da se uskobelja preko meke, a opet krute barikade tela, saplete se, umalo ne pade, dograbi ogradu, pa nastavi dalje. Noga mu se probi u nešto odvratno sluzavo i zapahnu ga gasoviti, ukvareni smrad koji gotovo nije ni primetio. On nastavi dalje, brekćući.

Tada, iza njega, u mraku se diže vrisak od kojeg se ukočio u mestu. Bio je to očajnički, jadan zvuk, blizu krajnih granica razuma; „Leri! O, Leri, zaboga...“

Bila je to Rita Blejkmor.

Okrenuo se. Sada su se čuli jecaji, neobuzdani jecaji koji su tunel ispunili novim odjecima. U jednom mahnitom trenutku, odlučio je da svejedno nastavi dalje i ostavi je. Na kraju će ona i sama pronaći izlaz, zbog čega bi je ponovo vukao kao beskoristan teret? A onda se pribrao i viknuo: „Rita! Ostani tu gde si! Čuješ li me?“

Jecanje nije prestajalo.

Saplitao se dok je gazio natrag preko leševa, trudeći se da ne diše, lica iskrivljenog u grimasu gađenja. Onda je potrčao prema njoj, nesiguran koliko daleko ima da ide zbog izobličenosti odjeka. Na kraju umalo nije pao preko nje.

„Leri...“ Bacila se na njega i stegla ga oko vrata kao da želi da ga udavi. Osetio je kako joj srce sumanuto tuče pod majicom. „Leri, Leri ne ostavljaj me ovde samu, ne ostavljaj me samu u mraku...“

„Neću.“ Zagrlio ju je čvrsto. „Jesam li te povredio? Jesi li... jesi li pogođena?“

„Ne... Osetila sam vetar... jedan metak je proleteo toliko blizu da sam osetila vetar od njega... i opiljke... od pločica, mislim... na licu... posekli su mi lice...“

„O, zaboga, Rita, nisam znao. Šiznuo sam ovde. U mraku. Izgubio sam upaljač... trebalo je da se javiš. Mogao sam da te ubijem.“ Tada shvati koliko je to bilo tačno. „Mogao sam da te ubijem“, ponovi on zapanjeno, kao otkrovenje.

„Nisam bila sigurna da si ti. Ušla sam u jednu stambenu zgradu kad si ti sišao niz rampu. A onda si se vratio i vikao i malo mi je falilo da... ali nisam mogla... a tada su došla neka dvojica pošto je počela kiša... mislim da su tragali za nama... ili za mnom. I tako sam ostala tamo gde sam bila i kad su otišli, pomislila sam da možda nisu otišli, da su se sakrili i čekaju na mene, pa se nisam usudila da izađem sve dok nisam pomislila da ćeš stići na drugu stranu i da te nikad više neću videti... pa sam... ja... Leri, nećeš me valjda ostaviti? Nećeš otići?“

„Neću“, reče on.

„Pogrešila sam, ono što sam rekla, bilo je pogrešno, a ti si imao pravo, trebalo je da ti kažem za sandale, mislim, cipele, i ješću kad mi kažeš da jedem... ja... ja... oooohhhouuuh...“

„Ššš“, reče on dok ju je grlio. „Sad je sve u redu. U redu je.“ Ali u mislima je video sebe kako puca na nju u slepoj panici i pomislio kako je lako jedan od tuh kuršuma mogao da joj smrska ruku ili probuši stomak. Najednom mu se strašno išlo u klozet i osetio je da zubi pokušavaju da mu zacvokoću. „Poći ćemo kad budeš u stanju da hodaš. Samo polako.“

„Bio je tamo neki čovek... mislim da je bio muškarac... zgazila sam na njega, Leri.“ Čujno je progutala knedlu. „O, tad umalo nisam vrisnula, ali mislila sam da je ispred mene možda jedan od one dvojice, a ne ti. A kad si se ti javio... zbog odjeka... nisam znala jesi li ti... ili... ili...“

„Napred ima još mrtvaca. Možeš li to da izdržiš?“

„Ako si ti sa mnom. Molim te... ako si ti sa mnom.“

„Biću.“

„Hajdemo, onda. Hoću da izađemo odavde.“ Grčevito je uzdrhtala kraj njega. „Nikad u životu nisam ništa toliko želela.“

Opipao joj je lice i poljubio je, najpre u nos, zatim u jedno oko, pa drugo, potom u usta.

„Hvala ti“, reče on tupo, ne shvatajući ni najmanje na šta misli. „Hvala ti. Hvala.“

„Hvala ti“, ponovi ona. „O, mili Leri. Nećeš me ostaviti, je l’ da?“

„Ne“, reče on. „Neću te ostaviti. Samo mi reci kad misliš da možeš dalje, Rita, pa da krenemo zajedno.“

I kad je pomislila da može, tako su i učinili.

Prešli su preko leševa, prebacivši jedno drugome ruke oko vrata kao mokra braća koja se vraćaju kući iz birtije u komšiluku. Posle toga, naišli su na nekakvu prepreku. Nisu ništa mogli da vide, ali kada je Rita to opipala, rekla je kako je možda posredi krevet uspravljen postrance. Zajedno su uspeli da ga svale preko ograde ispusta za pešake. Tresnuo je dole na neka kola sa glasnim, odjekujućim praskom koji ih je nagnao oboje da se trgnu i čvrsto se uhvate jedno za drugo. Iza toga bilo je još opruženih leševa, ukupno tri, i Leri je pretpostavio da su to bili vojnici koji su pobili porodicu Jevreja. Prešli su preko njih i nastavili dalje, držeći se za ruke.

Malo kasnije, Rita se najednom ukopala u mestu.

„Šta je bilo?“ upita Leri. „Zar nam je nešto na putu?“

„Ne. Vidi, Leri! Tamo je kraj tunela!“

On trepnu i shvati da vidi i sam. Svetlo je bilo slabo i pojavilo se toliko postupno da on toga nije ni bio svestan sve dok Rita nije progovorila. Razabrao je slabi sjaj na pločicama i bledu mrlju Ritinog lica bliže sebi. Kada je pogledao levo od sebe, ugledao je mrtvu reku automobila.

„Hajde“, reče on razdragano.

Šezdeset koraka dalje, na ispustu je ležalo još tela, i to su sve bili vojnici. Prekoračili su ih.

„Zbog čega bi zatvorili Njujork?“ upita ona. „Osim možda... Leri, možda se ovo dogodilo samo u Njujorku!“

„Ne bih rekao“, reče on, ali ipak oseti tračak iracionalne nade.

Pođoše brže. Otvor tunela bio je sada pravo ispred njih. Zaprečila su ga dva ogromna vojnička transportna kamiona parkirana branik uz branik. Kamioni su zaklanjali dobar deo dnevnog svetla; da njih tamo nije bilo, Leri i Rita bi imali malo svetlosti mnogo dublje u tunelu. Na mestu gde se ispust za pešake spuštao i spajao sa rampom koja je vodila napolje, ležali su novi leševi. Provukli su se između kamiona, uskobeljavši se preko spojenih branika. Rita nije pogledala unutra, ali Leri jeste. Tamo je bio polumontiran mitraljez na tronošcu, kutije s municijom i kanisteri nečega što je ličilo na suzavac. Isto tako, i tri mrtvaca.

Kada su izašli, zapahnuo ih je lahor vlažan od kiše, i njegov čudesno svež miris učinio im se sasvim dovoljnom nagradom. On je tako i rekao Riti, a ona je klimnula i načas oslonila glavu o njegovo rame.

„Ipak, ne bih prošla tuda ponovo ni za milion dolara“, reče ona.

„Za nekoliko godina ćeš koristiti novac umesto klozet-papira“, reče on. „Zato ne škrtari sa zelembaćima.“

„Ali, jesi li siguran...“

„Da nije u pitanju samo Njujork?“ On joj pokaza prstom. „Gledaj.“

Naplatne kabine bile su prazne. Srednja je stajala usred gomile srče. Iza njih, kolovozne trake koje su se pružale prema zapadu bile su prazne dokle god im je oko sezalo, ali one koje su išle na istok, u tunel i u grad, bile su zakrčene nemim kolonama vozila. U zaustavnoj traci se nalazila nemarno nabacana hrpa tela, nad kojom je stražu čuvalo nekoliko galebova.

„O, dragi bože“, procedi ona jedva.

„Podjednako mnogo ljudi pokušavalo je da uđe u Njujork kao i da izađe iz njega. Ne znam zbog čega su se uopšte trudili da blokiraju tunel na strani Džersija. To verovatno ni oni sami nisu znali. Nekome je to palo na pamet, da vojska ima čime da se zanima...“

Ali ona je sela na put i sada je plakala.

„Nemoj“, reče on i kleknu kraj nje. Iskustvo iz tunela još je u njemu bilo isuviše sveže da bi mogao da se naljuti na nju. „U redu je, Rita.“

„Šta to?“ zajeca ona. „Šta je to u redu? Navedi mi makar jednu stvar.“

„Ako ništa drugo, izašli smo. I to je nešto. A i vazduh je svež. U stvari, Nju Džersi nikada nije ovako dobro mirisao.“

Na to mu je uzvratila bezbojnim osmehom. Leri pogleda ogrebotine na njenom obrazu i slepoočnici tamo gde su je posekli opiljci pločica.

„Treba da odemo u neku drogeriju i da ti dezinfikujemo te posekotine“, reče on. „Možeš li da hodaš?“

„Da.“ Gledala je u njega sa tupavom zahvalnošću zbog koje se osećao nelagodno. „I naći ću druge cipele. Patike. Radiću samo ono što mi ti kažeš, Leri. Želim to.“

„Vikao sam na tebe zato što sam se iznervirao“, reče on tiho. Začešlja joj kosu unazad i poljubi jednu ogrebotinu iznad njenog desnog oka. „Nisam ja baš toliko loš“, doda on tiho.

„Samo nemoj da me ostavljaš.“

Pomogao joj je da se osloni na noge i obgrlio je oko struka. Onda su polako pošli prema naplatnim kabinama i provukli se iza njih, ostavivši Njujork za sobom, s druge strane reke.

36.

U centru Ogunkvita nalazio se parkić, sa sve topom iz Građanskog rata i Ratnim spomenikom, i kada je Gas Dinsmor umro, Freni Goldsmit je otišla tamo i sela kraj jezerca sa patkama, da dokono baca kamenčiće i posmatra kako se mirna voda mreška u krugovima sve do listova lokvanja oko ivica, gde su se krugovi rastakali.

Prekjuče je odvela Gasa u kuću Hensonovih na plaži, uplašena da Gas neće više moći da hoda ukoliko ona bude još čekala, pa će morati da „večno počiva“ kako bi to njeni preci rekli u groznom, a opet prikladnom eufemizmu, u svojoj vreloj kućici blizu parkinga javne plaže.

Mislila je da će Gas umreti te noći. Imao je visoku temperaturu i bio je u ludačkom delirijumu, dvaput je pao s kreveta i čak se teturao po spavaćoj sobi starog gospodina Hensona, obarao stvari, padao na kolena i ponovo ustajao. Vikao je na ljude koji nisu bili prisutni, odgovarao im i posmatrao ih sa osećanjima koja su varirala od smeha do užasnutosti, sve dok Freni nije pomislila kako su Gasovi nevidljivi drugari stvarni, dok je ona samo fantom. Molila je Gasa da se vrati u krevet, ali ona za Gasa jednostavno nije bila tu. Stalno je morala da mu se sklanja s puta; da nije, on bi je srušio i prešao preko nje.

Konačno je pao u krevet i iz energičnog delirijuma prešao u nesvest ispunjenu brektanjem i teškim disanjem, koju je Fren protumačila kao završnu komu. Ali sledećeg jutra, kada je svratila da pogleda kako mu je, Gas je sedeo na krevetu i čitao džepnu kaubojsku knjigu koju je pronašao na polici. Zahvalio joj je što je vodila računa o njemu i iskreno joj rekao da se nada kako prošle noći nije rekao niti uradio ništa neprilično.

Kada je rekla da nije, Gas je podozrivo pogledao rusvaj u spavaćoj sobi i rekao joj da je lepo od nje što tako kaže. Pripremila mu je malo supe, koju je pojeo s apetitom, a kad se požalio da mu je teško da čita bez naočara, koje su se polomile prošle nedelje, kada je bio na svojoj smeni kraj barikade na južnom kraju grada, ona je uzela knjigu (uprkos njegovom slabom protivljenju) i pročitala mu četiri poglavlja vesterna koji je napisala ona žena nastanjena gore, na severu, u Hejvenu. Vatreni Božić, tako je glasio naslov. Izgleda da je šerif Džon Stoner imao nevolje sa onim malo razuzdanijim stanovnicima varoši Roring Rok u Vajomingu - i još gore od toga, nije mogao da pronađe ništa što bi poslužilo kao božični poklon za njegovu ljupku mladu ženu.

Fren je otišla odatle sa više optimizma, pomislivši da se Gas možda oporavlja. Ali prošle noći mu je ponovo pozlilo, i umro je jutros u petnaest do osam, pre samo sat i po. Bio je priseban na kraju, sli nesvestan ozbiljnosti svoje bolesti. Rekao joj je čeznutljivo da bi rado popio sladoledni napitak kakvim je njegov tata častio Gasa i njegovu braću svakog Četvrtog jula, i ponovo za Dan rada, kad vašar dođe u Bengor. Ali u Ogunkvitu tada već više nije bilo struje - nestala je tačno u 21:17 sati 28. juna sudeći po električnim časovnicima - i nigde u gradu nije se mogao naći sladoled. Upitala se da možda neko u gradu nema benzinski generator sa zamrzivačem prikačenim na vodove za slučaj gubitka struje, i čak je pomislila da potraži Harolda Laudera i njega priupita za to, ali tada je Gas počeo da guta vazduh u poslednjim, glasnim, beznadežnim udisajima. To je potrajalo pet minuta dok mu je ona držala glavu uspravno jednom rukom i prinosila mu krpu ispod usta drugom, da uhvati guste iskašljaje sluzi. A onda se završilo.

Freni ga je prekrila čistim čaršavom i ostavila ga na krevetu starog Džeka Hensona, sa pogledom na okean. Onda je došla tu i sela da pravi žabice kamenčićima u jezercetu, ne razmišljajući ni o čemu. Ali nesvesno je shvatala da je to ona dobra vrsta odsustva razmišljanja; nije bila nalik onoj čudnoj apatiji koja ju je prekrila sutradan posle očeve smrti. Od tada, sve je više i više ličila na sebe. Uzela je sadnicu ružinog grma u Nejtenovoj cvećari i pažljivo je zasadila kraj uznožja Piterovog groba. Pomislila je kako će se ruže lepo primiti, kako bi rekao njen otac. Sada je njen nedostatak misli bio kao odmor, pošto je provela uz Gasa njegove poslednje trenutke. Nije bilo ni nalik onom uvodu u ludilo kroz koji je ranije prošla. To je bilo poput prolaska kroz neki sivi, gadan tunel pun obličja koja je više slutila nego videla; bio je to tunel kroz koji nikada više nije želela da prođe.

Ali ubrzo će morati da razmisli o tome šta da radi, i pretpostavljala je da će to razmišljanje morati da obuhvati i Harolda Laudera. Ne samo zato što su ona i Harold sada poslednjih dvoje ljudi u toj oblasti, već i zato što nije imala pojma šta će biti s Haroldom ako niko ne bude pripazio na njega. Nije sebe smatrala naročito praktičnom osobom, ali kad je već tu, moraće da posluži. On se njoj i dalje nije naročito dopadao, ali makar je pokušao da bude taktičan i ispostavilo se da je donekle pristojan. Prilično, čak, na njegov čudan način.

Harold ju je ostavio samu posle njihovog susreta pre četiri dana, verovatno iz poštovanja prema njenoj želji da ožali roditelje. Ali viđala ga je s vremena na vreme u „kadilaku“ Roja Brenigena, kako se besciljno vozi tamo-amo. A dvaput, kada je vetar duvao prema njoj, čula je kuckanje njegove pisaće mašine kroz prozor spavaće sobe - činjenica da je vladala takva tišina da ona čuje taj zvuk, iako je kuća Lauderovih bila udaljena gotovo dva i po kilometra, kao da je naglašavala stvarnost svega što se dogodilo. Bilo joj je donekle zabavno to što se Harold, iako je pribavio sebi „kadilak“, nije dosetio da svoju mehaničku pisaću mašinu zameni jednim od onih tihih, zujećih torpeda.

Mada mu sad to ne bi vredelo, pomislila je kada je ustala i otresla tur šortsa. Sladoled i električne pisaće mašine pripadale su prošlosti. Osetila je zbog toga tugu i nostalgiju i ustanovila da se ponovo pita sa osećajem duboke zbunjenosti kako je takva kataklizma mogla da se dogodi za samo nekoliko nedelja.

Sigurno ima još ljudi, šta god Harold govorio. Ako je sistem vlasti privremeno rasformiran, treba samo da pronađu te raštrkane druge i ponovo ga uspostave. Nije joj palo na pamet da se upita zbog čega joj je „vlast“ izgledala toliko neophodno, baš kao što joj nije palo na pamet zbog čega je sebe automatski smatrala odgovornom za Harolda. Struktura vlasti je naprosto bila neophodna stvar.

Izašla je iz parkića i krenula polako Glavnom ulicom prema kući Lauderovih. Dan je već bio topao, ali vazduh je bio svež od lahora koji je duvao s mora. Najednom je poželela da siđe do plaže, pronađe fino parče morske trave i uzme da ga gricka.

„Bože, ala si odvratna“, reče ona naglas. Naravno da nije bila odvratna; samo je bila trudna. U tome je bila stvar. Sledeće nedelje će joj se prijesti bermudski sendviči s lukom. Sa prelivom od rena.

Stala je na ćošku, i dalje ulicu daleko od Haroldove kuće, iznenađena time koliko dugo nije pomislila na svoje „blagosloveno stanje.“ Ranije je uvek pronalazila tu pomisao Trudna sam iza ćoška, kao neki neprijatan nered koji je zaboravila da počisti: Moram da odnesem tu plavu haljinu na hemijsko pre petka (još koji mesec i moći ću da je okačim u plakar zato što sam trudna); da se sad lepo istuširam (još koji mesec i biće to kao da je u tuš-kabini kit zato što sam trudna). Treba da zamenim ulje u kolima pre nego što mi klipovi ne poispadaju napolje ili šta već ne (a pitam se šta bi Džoni u servisu rekao da zna da sam trudna). Ali možda se sada navikla na tu pomisao. Na kraju krajeva, prošla su već gotovo tri meseca, i bila je na trećini puta.

Prvi put se zapitala, sa izvesnom nelagodnošću, ko će joj pomoći da se porodi.

Iza kuće Lauderovih čulo se neprekidno i bučno klikliklik ručne kosilice, i kada je Freni zašla iza ćoška, ono što je ugledala bilo je toliko čudno da je uspela da se ne nasmeje naglas samo zahvaljujući tome što je bila potpuno iznenađena.

Harold, koji je na sebi imao samo uske i oskudne plave kupaće gaćice, šišao je travu. Njegova bela koža bila je oznojena; dugačka kosa lepila mu se za vrat (mada vredi reći u Haroldovu korist da se činilo kao da je bila oprana, ne tako davno). Slojevi sala iznad lastiša struka njegovih gaćica i ispod nogavica neprekidno su poskakivali gore-dole. Stopala su mu bila zelena, ali i posečena travom sve do iznad gležnjeva. Leđa su mu pocrvenela, mada ona nije znala je li razlog bio napor ili začetak opekotine od sunca.

Ali Harold nije tek šišao travu; trčao je. Zadnji travnjak Lauderovih spuštao se do živopisnog, nepravilnog kamenog zida, a nasred travnjaka nalazila se osmougaona baštenska kuća. Ona i Ejmi su tamo priređivale „čajanke“ kad su bile male, setila se Freni i osetila iznenadni ubod nostalgije koji je bio neočekivano bolan, onomad u danima kada su još mogle da plaču zbog završetka Šarlotine mreže²⁴ i zadovoljno stenju za Čakijem Mejom, najslađim dečkom u školi. Travnjak Lauderovih je bio nekako engleski po svom zelenilu i miru, ali sada je derviš u plavim kupaćim gaćicama upao na to pastoralno mesto. Čula je kako Harold dahće na način koji je bio zabrinjavajuće slušati, dok je skretao za severoistočni ugao gde je zadnji travnjak Lauderovih bio odeljen od travnjaka Vilsonovih dudovima. Stuštio se niz padinu, pognut preko ručice kosilice. Sečiva su zujala. Trava je letela u zelenom mlazu i oblagala donje delove Haroldovih nogu. Ošišao je možda pola travnjaka; preostao je sve manji kvadrat sa baštenskom kućicom u sredini. Skrenuo je za ugao u dnu padine a onda se zahuktao natrag, načas skriven od pogleda kućicom, da bi se zatim ponovo pojavio, presamićen preko svoje mašine kao vozač Formule jedan. Na oko pola puta uzbrdo, ugledao ju je. Upravo u istom trenutku, Freni je bojažljivo rekla: „Harolde?“ I videla da je uplakan.

„Hah!“ reče Harold - zapravo, zacvile. Prepala ga je i istrgla iz nekog njegovog ličnog sveta, tako da se za trenutak uplašila da će taj šok usred napora kod njega da izazove infarkt.

Onda on potrča prema kući, raznoseći nogama nanose pokošene trave, i ona rasejano primeti kako ta trava slatko miriše u vrelom letnjem vazduhu.

Ona ustuknu od njega. „Harolde, šta je bilo?“

Tada je on već grabio prema stepenicama verande. Zadnja vrata se otvoriše, Harold utrča unutra, i ona se zalupiše za njim silovitim treskom. U tišini koja je zatim zavladala, zakrešta sojka, a neka sitna životinja zašuška u žbunju iza kamenog zida. Ostavljena kosilica stajala je sa pokošenom travom iza sebe i visokom travom napred, tek malčice udaljena od baštenske kućice gde su Ejmi i ona nekada ispijale svoje sokiće iz Barbikinih kuhinjskih šolja, sa malićima elegantno uzdignutim u vazduh.

Freni je neko vreme stajala neodlučno, da bi najzad prišla vratima i pokucala. Nije bilo nikakvog odgovora, ali čula je kako Harold negde unutra plače.

„Harolde?“

Bez odgovora. Jecaji su se nastavili.

Ušla je u zadnji hodnik Lauderovih, koji je bio taman, svež i mirisan - špajz gospođe Lauder bio je s njene leve strane i Freni je oduvek pamtila lep miris sušenih jabuka i cimeta tu iza, nalik na miris pita koje sanjaju kako se peku.

„Harolde?“

Pošla je hodnikom do kuhinje i Harold je bio tamo, za stolom. Rukama se držao za kosu, a zelena stopala počivala su mu na izbledelom linoleumu koji je gospođa Lauder održavala u besprekornom stanju.

„Harolde, šta je bilo?“

„Odlazi!“ viknu on uplakano. „Odlazi, ne dopadam ti se!“

„Nije tačno. Dobar si ti, Harolde. Možda nisi sjajan, ali si dobar.“ Zaćuta načas. „U stvari, ako se imaju u vidu okolnosti, morala bih da kažem kako si mi ti sada jedan od najomiljenijih ljudi na čitavom svetu.“

To kao da natera Harolda da još jače zaplače.

„Imaš li nešto za piće?“

„Kul-ejd“, reče on. Šmrknu, obrisa nos i nadoda, i dalje zagledan u sto: „Topao je.“

„Naravno. Jesi li vodu doneo sa gradske pumpe?“ Poput mnogih malih varoši, i Ogunkvit je još imao javnu pumpu iza gradske većnice, premda je u proteklih četrdeset godina ona više bila antikvitet nego praktični izvor vode. Turisti su je ponekad slikali. Evo gradske pumpe u varošici u kojoj smo proveli odmor. O, baš je slatka.

„Da, odande sam je doneo.“

Ona nasu po čašu za oboje i sede. Trebalo bi ovo da pijemo u baštenskoj kućici, pomisli. Mogli bismo da pijemo sa malićima podignutim u vazduh. „Harolde, šta je bilo?“

Harold se oglasi čudnim, histeričnim smehom i nekako prinese svoj kul-ejd ustima. Iskapi čašu i spusti je. „Bilo? Stvarno, šta li je samo moglo da bude?“

„Hoću da kažem, je li posredi nešto određeno?“ Okusila je svoj kul-ejd i oduprla se porivu da iskrivi lice. Nije bio baš toliko topao, Harold je vodu sigurno natočio nedavno, ali zaboravio je da stavi šećer.

On najzad podiže pogled prema njoj, uplakanog lica spremnog za nove jecaje. „Hoću majku“, reče on jednostavno.

„O, Harolde...“

„Pomislio sam kad se to dogodilo, kada je umrla, ’Pa, ovo i nije toliko loše.’“ Stezao je čašu i zurio u nju napregnuto, jadno u tolikoj meri da je to bilo pomalo zastrašujuće. „Znam koliko ti to strašno zvuči. Ali ja nisam pojma imao kako ću podneti njihovu smrt. Ja sam veoma osetljiv. Zato su me toliko i proganjali oni kreteni u toj kući strave koju su naši gradski oci smatrali podobnom da je nazivaju školom. Mislio sam da ću posle njihove smrti poludeti od tuge, ili da ću makar ostati onesposobljen godinu dana... da će moje unutrašnje sunce, da tako kažem... da će ono... a onda, kad se to dogodilo s mojom majkom... s Ejmi... s mojim ocem... rekao sam sebi: ’Pa, ovo i nije toliko loše.’ Ja... oni...“ Tresnuo je pesnicom po stolu i naterao je da se trgne. „Zbog čega ne mogu da kažem ono što mislim?“ kriknu on. „Oduvek sam bio u stanju da kažem ono što mislim! Posao pisca je da rezbari jezikom, da seče što bliže kostiju, pa zašto onda ne mogu da kažem kako to izgleda?“

„Harolde, nemoj. Ja znam kako ti je.“

Zurio je u nju, zgranut. „Znaš...?“ Odmahnuo je glavom. „Ne. Ne možeš da znaš.“

„Sećaš se kad si došao kod mene? Kad sam kopala grob? Bila sam gotovo izvan sebe. Gotovo da nisam ni upola mogla da se setim šta sam sve radila. Probala sam da ispržim malo pomfrita i umalo nisam spalila kuću. Zato, ako ti je bolje kad šišaš travu, u redu. Ali dobićeš opekotine od sunca, ako to budeš radio u kupaćim gaćicama. Već imaš jednu“, nadoda ona kritički, pogledavši mu u ramena. Iz učtivosti, ona srknu još malo groznog kul-ejda.

On protrlja usta rukama. „Nikada ih nisam mnogo voleo“, reče on, „ali mislio sam da je tuga nešto što svejedno moraš da osetiš. Kao kad ti je bešika puna, pa moraš da mokriš. A kad ti umre blizak rođak, moraš biti ophrvana tugom.“

Ona klimnu, pomislivši kako je to čudno, ali ne i neumesno. „Moja majka je oduvek obožavala Ejmi. Bila je Ejmina drugarica“, naglasio je nesvesno i gotovo žalosno detinjasto. „A mene se otac užasavao.“

Fren je shvatala kako je to moglo biti. Bred Lauder je bio ogroman, mišićav muškarac, predradnik u pogonu za vunene tkanine u Kenebanku. On je svakako teško mogao da razume debelog, čudnog sina koje su proizvele njegove slabine.

„Jednom me je odveo u stranu“, nastavi Harold, „i upitao me jesam li peško. Baš tim rečima. Toliko sam se uplašio da sam zaplakao, a on me je ošamario i rekao mi da bi za mene najbolje bilo, ako ću stalno da budem takav kmezavac, da odmah odem iz grada. A Ejmi... pa, mislim da sa sigurnošću mogu da kažem kako je Ejmi baš bolelo dupe. Ja sam samo bio za nju neprijatnost kada je dovodila drugarice kući. Prema meni se ophodila kao prema neurednoj sobi.“

Fren s naporom dokrajči kul-ejd.

„Dakle, kada su umrli, nisam osećao bogzna šta, ovako ili onako, samo sam mislio kako nisam bio u pravu. ’Tuga nije refleksna reakcija, rekao sam sebi. Ali prevario sam se. Svakog dana, sve su mi više i više nedostajali. Najviše majka. Da mi je samo da je vidim... mnogo puta nije bila tu kada sam je tražio... kad mi je trebala... bila je previše zauzeta stvarima koje je radila za Ejmi, ili sa Ejmi, ali nikada se nije ružno ophodila prema meni. I tako jutros, kada sam pomislio na to, rekao sam sebi: ’Ošišaću travu. Onda neću razmišljati o tome.’ Ali razmišljao sam. I počeo sam da šišam travu sve brže i brže... kao da mogu da budem brži od tih misli... i valjda si tada ti ušla. Jesam li izgledao onoliko ludo koliko sam se ludački osećao, Fren?“

Ona pruži ruku preko stola i dodirnu mu šaku. „Sve je u redu sa tvojim osećanjima, Harolde.“

„Jesi li sigurna?“ Ponovo je gledao u nju tim razrogačenim, detinjastim pogledom.

„Jesam.“

„Hoćeš li mi ti biti prijateljica?“

„Hoću.“

„Bogu hvala“, reče Harold. „Bogu hvala za to.“ Njegova šaka je bila znojava u njenoj, i kada je ona na to pomislila, on to kao da je naslutio, pa je s oklevanjem povukao ruku. „Da li bi još malo kul-ejda?“ upita je on skromno.

Ona mu uputi svoj najbolji diplomatski osmeh. „Možda kasnije“, reče ona.

Napravili su piknik u parkiću: sendviči sa buterom od kikirikija i marmeladom, čokoladice i po velika boca koka-kole za oboje. Koka-kole su bile u redu posle hlađenja u jezercetu s patkama.

„Razmišljao sam o svojim daljim koracima“, reče Harold. „Zar nećeš da pojedeš tu čokoladicu do kraja?“

„Ne, sita sam.“

Njena čokoladica iščeznu u Haroldovim ustima u jednom zalogaju. Zakasnela tuga nije uticala na njegov apetit, primeti Freni, a onda zaključi da je takva pomisao s njene strane bila veoma zlobna.

„Šta?“ reče ona.

„Mislio sam da pođem u Vermont“, reče on snebivljivo. „Da li bi pošla i ti?“

„Zašto Vermont?“

„Tamo je državni centar za zarazne bolesti, u gradu po imenu Stovington. Nije velik kao onaj u Atlanti, ali je svakako mnogo bliže. Mislio sam, ako ima još živih ljudi koji rade na ovom gripu, mnogi će biti tamo.“

„Zašto i oni ne bi bili mrtvi?“

„Pa, mogli bi da budu, mogli bi“, reče Harold prilično izveštačeno. „Ali u mestima kao što je Stovington, gde stalno imaju posla sa zaraznim bolestima, isto tako imaju naviku da preduzimaju mere predostrožnosti. A ako još rade, pretpostavljam da tragaju za ljudima poput nas. Za ljudima koji su imuni.“

„Otkud sve to znaš, Harolde?“ Gledala ga je sa neskrivenim divljenjem i Harold je zadovoljno porumeneo.

„Mnogo čitam. Nijedno od tih mesta nije tajno. I šta onda misliš, Fren?“

Ona je mislila da je ta zamisao sjajna. Odgovarala je njenoj prikrivenoj potrebi za strukturom i autoritetom. Odmah je odbacila Haroldovo upozorenje da bi ljudi koji upravljaju jednom takvom institucijom mogli biti mrtvi. Otići će u Stovington, tamo će ih primiti, testirati, a iz tih testova mogla bi se ustanoviti neka nepodudarnost, neka razlika između njih i svih tih ljudi koji su se razboleli i umrli. Tada joj nije palo na pamet da se zapita od kakvog bi značaja uopšte i bila vakcina posle svega.

„Mislim da bi trebalo da pronađemo atlas sa putnim mapama i vidimo kako što pre da stignemo tamo“, reče ona.

Lice mu se ozari. Na tren joj se činilo da će je on poljubiti, i u tom sjajnom trenutku ona bi mu to verovatno i dozvolila, ali onda je trenutak prošao. Kasnije, kad god bi se osvrnula na prošlost, bilo joj je drago što je sve tako prošlo.

Po drumskom atlasu, gde su sve udaljenosti bile svedene na dužinu prstiju, to je izgledalo sasvim jednostavno. Putem broj 1 do međudržavnog broj 95, njime do puta 302, a onda njime na severozapad kroz gradove u jezerskoj oblasti zapadnog Mejna, preko isturenog dela Nju Hemšira istim drumom, pa u Vermont. Stovington je bio samo pedeset kilometara zapadno od Barija, i do njega se moglo doći ili vermontskim drumom broj 61 ili međudržavnim broj 89.

„Koliko je to daleko, sve zajedno?“ upitala je Fren.

Harold uze lenjir, izmeri, a onda pogled na skalu kilometraže.

„Nećeš poverovati“, reče on smrknuto.

„Koliko? Sto pedeset kilometara?“

„Gotovo petsto.“

„O, bože“, reče Freni. „Propade mi ideja. Negde sam pročitala da kroz većinu država Nove Engleske možeš proći peške za samo jedan dan.“

„U pitanju je štos“, reče Harold svojim profesorskim glasom. „Jeste moguće pešačiti u četiri države - Konektikatu, Rod Ajlendu, Masačusetsu i preko državne granice u Vermont - za dvadeset četiri sata, ako to uradiš na tačno određeni način, ali to ti je kao da rešavaš zagonetku sa dva međusobno spojena eksera - lako je kad znaš kako, nemoguće kad ne znaš.“

„Gde si, pobogu, pa to našao?“ reče ona sa zanimanjem.

„U Ginisovoj knjizi svetskih rekorda“, reče on s prezirom. „Inače poznatom pod nazivom Biblija Ogunkvitske gimnazije. Zapravo, mislio sam na bajseve. Ili... šta ga znam... možda na skutere.“

„Harolde“, reče ona mrtva ozbiljna, „ti si genije.“

Harold kašljucnu, ponovo rumen i zadovoljan. „Možemo bajsom čak do Velsa, sutra ujutru. Tamo je salon ’honde’. Umeš li da voziš ’hondu’, Fren?“

„Mogu da naučim, ako neko vreme budemo išli sporo.“

„O, mislim da bi bilo veoma glupo juriti“, reče Harold ozbiljno. „Nikad se ne zna kad ćeš da izbiješ iz lakat-krivine i naletiš na lančani sudar koji je blokirao put.“

„Ne, to se zaista nikad ne zna, je l’ da? Ali zašto da čekamo do sutra? Zašto ne krenemo koliko danas?“

„Pa, već je prošlo dva“, reče on. „Ne bismo odmakli mnogo dalje od Velsa, a morali bismo da se opremimo. To ćemo lakše uraditi ovde, u Ogunkvitu, zato što znamo gde se sve nalazi. I trebaće nam oružje, naravno.“

To je bilo čudno, zaista. Čim je pomenuo tu reč, ona je pomislila na bebu. „Šta će nam oružje?“

Gledao ju je načas, a onda spustio pogled. Rumenilo mu se pelo uz vrat.

„Zato što više nema policije i sudova, a ti si žena, lepa si i neki ljudi... neki muškarci... možda se ne bi poneli... gospodski. Eto zašto.“

Sada je toliko pocrveneo, da mu je koža poprimila ljubičastu nijansu. On to govori o silovanju, pomisli ona. Silovanju. Ali, kako bi iko poželeo mene da siluje, kad sam trudna? Ali to niko nije znao, čak ni Harold. A čak i kad bi progovorila, kad bi rekla onome ko smera da je siluje: Molim vas, nemojte to da radite pošto sam trudna, zar je mogla realno očekivati da joj taj odgovori: Bre, gospođo, baš mi je žao, odo’ja da silujem neku drugu cupi?

„U redu“, reče ona. „Oružje. Ali, opet bismo danas stigli čak do Velsa.“

„Hoću da ovde još nešto uradim“, reče Harold.

* * *

U kupoli povrh ambara Mozesa Ričardsona bilo je eksplozivno vrelo. Znoj joj je cureo niz telo kad su se popeli u senik, ali kada su došli do vrha rasklimanih merdevina koje su iz senika vodile u kupolu, oblivale su je reke znoja, tako da joj je bluza bila tamna i slepljena za grudi. „Zaista misliš da je ovo neophodno, Harolde?“

„Ne znam.“ On je nosio kofu sa belom farbom i široku četku na kojoj je još bio zaštitni celofan. „Ali, ambar gleda na autoput broj 1, a tuda će, mislim bar, doći većina ljudi. U svakom slučaju, ne može da škodi.“

„Škodiće ako se strmekneš i sav se izlomiš.“ Od vrućine ju je bolela glava, a „koka-kola“ koju je popila za ručak ljeskala joj se u želucu na način koji je u njoj izazivao ekstremnu mučninu. „U stvari, to bi bio tvoj kraj.“

„Neću pasti“, reče Harold nervozno. On baci pogled na nju. „Fren, izgledaš bolesno.“

„Od vrućine“, reče ona jedva čujno.

„Onda siđi, zaboga. Lezi pod drvo. Gledaj kako čovek muva prkosi smrti na strmoglavoj kosini krova ambara Mozesa Ričardsona, od čitavih deset stepeni.“

„Nemoj da se šališ. I dalje mislim da je ovo glupo. I opasno pride.“

„Da, ali ja ću se bolje osećati ako to uradim. Idi samo, Fren.“

Ona pomisli: Aman, on to radi zbog mene.

Stajao je tamo, znojav i uplašen, stara paučina lepila mu se za gola, pihtijasta ramena, stomak mu se prelivao preko struka tesnih farmerki, i bio je odlučan da ne propusti priliku da uradi sve kako treba.

Propela se na prste i lako ga poljubila u usta. „Budi oprezan“, reče ona, a onda brzo siđe niz merdevine dok joj se „koka-kola“ ljeskala u želucu, gore-dole-pa-ukrug, bljaaak; brzo je sišla, ali ne dovoljno brzo da ne primeti zapanjenu sreću kojom su mu se oči ozarile. Sišla je niz prikucane prečke sa senika na pod ambara prekriven slamom još brže, znajući da će sada povraćati, i mada je ona znala da je to od vrućine, koka-kole i bebe, šta li će Harold pomisliti ako to čuje? Zato je želela da izađe napolje gde je on neće čuti. I uspela je. Jedva.

* * *

Harold je sišao u petnaest do četiri i njegove opekotine od sunca sada su bile plameno crvene, a ruke su mu bile isprskane belom farbom. Fren je nelagodno dremala ispod bresta u dvorištu Ričardsonovih dok je on radio i nikada nije sasvim utonula u san, jer je osluškivala i očekivala da začuje lomljavu crepova i očajnički krik jadnog debelog Harolda dok pada sa krova ambara i visine od gotovo trideset metara na tvrdu zemlju. Ali do toga nije došlo - bogu hvala - i sada je ponosno stao ispred nje - stopala zelenih od travnjaka, belih ruku i crvenih ramena.

„Zašto si secao tu farbu dole?“ upita ga ona radoznalo.

„Nisam hteo da je ostavim tamo gore. Mogla bi da dovede do spontanog zapaljenja, pa bismo izgubili naš znak.“ A ona je ponovo pomislila koliko je bio odlučan da ne propusti nijednu priliku. Bilo je to malčice zastrašujuće.

Oboje su se zagledali u krov ambara. Sveža farba blistala je u oštrom kontrastu sa izbledelim zelenim crepovima, a reči koje su tamo bile ispisane podsetile su Fren na oznake na koje povremeno naiđete na jugu, ispisane po krovovima ambara - ISUS SPASAVA ili ŽVAĆITE DUVAN „CRVENOKOŽAC“. Haroldova poruka je glasila:

OTIŠLI U STOVINGTON, U POSETU CENTRU ZA ZARAZE

PUT 1 DO VELSA

MEĐUDRŽAVNI 95 DO PORTLENDA

PUT 302 DO BARIJA

MEĐUDRŽAVNI 89 DO STOVINGTONA

POLAZIMO IZ OGUNKVITA 2. JULA 1990.

HAROLD EMERI LAUDER

FRENSIS GOLDSMIT

„Nisam znao koje ti je srednje ime“, reče Harold izvinjavajućim tonom.

„Nema veze“, reče Freni, i dalje zagledana u znak. Prvi red bio je ispisan tik ispod prozora kupole; poslednji, njeno ime, tik iznad oluka. „Kako si napisao taj poslednji red?“ upita ona.

„Nije bilo teško“, reče on smeteno. „Noge su morale malo da mi vise preko, to je sve.“

„O, Harolde. Zašto nisi potpisao samo svoje ime?“

„Zato što smo ekipa“, reče on, a onda pogleda u nju malčice podozrivo. „Zar nismo?“

„Pa, valjda jesmo... pod uslovom da se ne ubiješ. Gladan?“

On se ozari. „Kao vuk.“

„Hajdemo onda da jedemo. A staviću ti i malo bebi-ulja na tu opekotinu od sunca. Ali moračeš da obučeš košulju, Harolde. Nećeš moći večeras da spavaš na tome.“

„Spavaću ja sasvim dobro“, reče on i osmehnu joj se. Freni mu uzvrati osmehom. Večerali su konzervisanu hranu i kul-ejd (Freni ga je pripremila, i dodala je šećera), a kasnije, kad je počelo da se smrkava, Harold je došao do Frenine kuće sa nečim ispod miške.

„Ovo je bilo Ejmino“, reče on. „Našao sam na tavanu. Mislim da su joj mama i tata to poklonili kada je završila nižu srednju. Ne znam čak ni da li još radi, ali uzeo sam baterije iz gvoždarske radnje.“ Potapšao se po džepovima punim baterija.

Bio je to prenosivi gramofon, od onih sa plastičnim poklopcem, izmišljen kako bi ga šiparice od trinaest ili četrnaest godina mogle nositi na žurke koje se održavaju na plaži ili travnjaku. Od onih gramofona napravljenih za ploče na 45 obrtaja - one koje su snimili Osmondsi, Lif Geret, Džon Travolta, Šon Kesidi. Pogledala ga je podrobno i osetila da joj suze naviru u oči.

„Pa“, reče ona, „da vidimo radi li.“

I radio je. Tako su gotovo četiri sata sedeli na suprotnim stranama kauča, sa prenosivim gramofonom na stočiću za kafu ispred njih, lica obasjanih nemom i tužnom opčinjenošću, i slušali kako muzika mrtvog sveta ispunjava letnju noć.

37.

Stju je isprva prihvatio taj zvuk bez ikakvog pitanja; bio je toliko tipičan sastavni deo vedrog letnjeg jutra. Upravo je i prošao kroz grad Južni Rajgejt, u Nju Hempširu, i drum je sada vijugao kroz lep kraj pun nadnesenih brestova kroz koje je sunčeva svetlost u pokretu šarala kolovoz tačkicama. Nisko rastinje s obe strane bilo je gusto - svetla kopriva, plavosiva kleka, mnogo žbunja kojem nije znao ime. Oči su mu još bile začuđene zbog njihovog izobija, pošto su bile naviknute na Istočni Teksas, gde bilje kraj puta nije bilo ni prineti ovome po raznovrsnosti. S leve strane, drevni kameni zid krivudao je, ulazio u žbunje i izbijao iz njega, a s desne je neki potočić veselo grgotao prema istoku. Malo-malo pa bi neko sitno zverinje šušnulo u žbunju (juče je bio očaran krupnom srnom koja je stajala na beloj liniji puta broj 302 i njušila jutarnji vazduh), a ptice su promuklo pevale. A spram te zvučne pozadine, lavež psa zvučao je kao nešto najprirodnije na svetu.

Prešao je još gotovo kilometar i po pre nego što mu je palo na pamet da bi pas - koji je sada bio bliže, sudeći po zvuku - mogao da bude nešto neuobičajeno. Video je mnogo mrtvih pasa otkad je otišao iz Stovingtona, ali nijednog živog. Pa, pretpostavio je, grip je pobio većinu ljudi, ali ne i sve. Očigledno je isto tako pobio i većinu pasa, ali ne baš sve. Taj pas se sada verovatno veoma plaši ljudi. Kada ga bude nanjušio, sigurno će otpuzati natrag u grmlje i histerično lajati na njega sve dok Stju ne napusti njegovu teritoriju.

Podesio je remenje ranca fluorescentnih boja koji je nosio i ponovo presavio maramice koje je stavio na ramena ispod kaiševa. Na nogama je imao cokule koje, posle tri dana hoda, više uopšte nisu izgledale nove. Na glavi mu je bio veseo crveni filcani šešir širokog oboda, a o ramenu mu je visio vojnički karabin. Nije očekivao da naiđe na razbojnike, ali nekako mu se činilo da bi dobro bilo imati pušku. Možda zbog svežeg mesa. Pa, juče je video sveže meso, još na papcima, i bio je previše zapanjen i zadovoljan da bi uopšte pomislio da na njega pripuca.

Pošto mu je ranac ponovo lagodno ležao na leđima, on nastavi drumom. Po zvuku se činilo da je pas odmah tu, iza sledeće okuke. Možda ću ga ipak i videti, pomisli Stju.

Odabrao je put broj 302 koji je vodio na istok zato što je pretpostavljao da će ga pre ili kasnije dovesti do okeana. Sklopio je sa sobom neku vrstu sporazuma: Kada stignem do okeana, odlučiću šta dalje. Do tada, uopšte o tome neću ni razmišljati. Njegovo pešačenje, koje je sada zašlo već u četvrti dan, bio je neka vrsta procesa izlečenja. Pomišljao je da uzme bicikl desetobrzinac, ili možda motocikl kojim bi mogao da se provlači kroz mestimične sudare nasred druma, ali je umesto toga odlučio da hoda. Oduvek je voleo da pešači, i telo mu je vapilo za fizičkim naporom. Sve do bekstva iz Stovingtona, bio je zatvoren gotovo pune dve nedelje i osećao se mlitavo i van kondicije. Pretpostavio je da će zbog sporog napredovanja pre ili kasnije postati nestrpljiv, pa će naći neki bajs ili motocikl, ali za sada se zadovoljio time da pešači na istok tim drumom, da gleda sve ono u šta mu se gleda, da se odmara kad god mu je do toga, ili da po podne odrema i tako provede najvre liji deo dana. Prijalo mu je sve to. Malo-pomalo, ludačka potraga za izlazom bledela mu je u pamćenju, i bio je to tek još jedan događaj iz prošlosti, a ne nešto toliko snažno da ga zbog toga probije hladan znoj. Najteže mu je bilo da se otrese sećanja na onaj osećaj da ga neko prati. Prve dve noći na putu, iznova i iznova je sanjao o svom poslednjem susretu s Elderom, kada je Elder došao da izvrši naređenje. Stju je u snovima uvek bio previše spor sa stolicom. Elder bi se izmakao dalje od njene putanje, stisnuo obarač pištolja, a Stju bi na grudima osetio udarac teške, ali bezbolne bokserske rukavice otežane olovom. Sanjao je to neprestano i budio se ujutru i dalje umoran, ali se toliko radovao što je živ da to gotovo nije ni shvatao. Prošle noći, tog sna nije bilo. Sumnjao je da će taj osećaj neprijatnosti odjednom sasvim prestati, ali pomišljao je da pešačenjem malo-pomalo izbacuje otrov iz svog sistema. Možda ga se nikada neće sasvim rešiti, ali kada najveći deo toga bude nestao, sigurno će bolje moći da razmišlja o onome što ga čeka, došao u međuvremenu do okeana ili ne.

Skrenuo je za okuku i tamo se nalazio pas, irski seter kestenjaste boje. Radosno je zalajao kada je ugledao Stjua i potrčao drumom, grebući noktima po površini, mlateći mahnito repom levo-desno. Skočio je, spustio šape na Stjuov stomak, i naterao ga da se zatetura za korak unazad. „Polako, dečko“, reče on iscerivši se.

Pas veselo zalaja na zvuk njegovog glasa i ponovo skoči.

„Kodžak!“ reče neki strogi glas, a Stju se trže i obazre oko sebe. „Dole! Ostavi tog čoveka na miru! Uprljaćeš mu košulju! E, kuče jedno bedno!“

Kodžak spusti sve četiri šape natrag na drum i obiđe oko Stjua podvijenog repa. Ali rep mu je i dalje šibao levo-desno u suzbijenoj radosti uprkos ograničenom prostoru, pa Stju zaključi da ovaj pas baš ne ume da skriva osećanja.

Sada je ugledao vlasnika tog glasa - po svemu sudeći, i Kodžakovog gazdu. Bio je to muškarac star šezdesetak godina u iskrzanom džemperu, starim sivim pantalonama i... sa beretkom na glavi. Sedeo je na klavirskoj stoličici i držao paletu. Pred njim je stajao štafelaj sa platnom.

On ustade, spusti paletu na stoličicu (Stju ga je čuo kako mrmlja upola glasa: „Nemoj sad to da zaboraviš, pa da sedneš na boje“), i priđe Stjuu ispruživši ruku. Ispod beretke, paperjasta seda kosa lelujala mu se nošena blagim lahorom.

„Nadam se da ne smerate ništa loše s tom puškom, gospodine. Glen Bejtmen, na usluzi.“

Stju kroči napred i prihvati pruženu ruku (Kodžak se ponovo uzbudio i skakutao je oko Stjua, ali nije se usuđivao da ponovo naskoči na njega - ili makar, ne još). „Stjuart Redman. Ne brinite zbog puške. Nisam video baš toliko ljudi da mi dođe da pripucam na njih. U stvari, nisam video nikoga pre vas.“

„Volite li kavijar?“

„Nikad ga nisam probao.“

„Onda je došlo vreme da probate. A ako vam se ne dopadne, ima tu mnogo drugih stvari. Kodžak, ne skači. Znam da hoćeš ponovo da đipaš kao blesav - čitam te ko otvorenu knjigu - ali kontroliši se malo. Upamti zanavek, Kodžak, da je kontrola ono što razdvaja više vrste od nižih. Kontrola!“

Pošto su ga te reči izgleda ubedile, Kodžak je seo i počeo da dahće. Njegovo pseće lice bilo je široko iscereno. Stju je iz iskustva znao da je pas koji se ceri ili onaj koji će vas ujesti, ili prokleto dobar pas. A ovaj nije izgledao kao pas koji ujeda.

„Častim vas ručkom“, reče Bejtmen. „Vi ste prvo ljudsko biće koje sam video posle nedelju dana. Hoćete li se zadržati?“

„Rado.“

„Južnjak, zar ne?“

„Iz istočnog Teksasa.“

„Ah, istočnjak, moja greška.“ Bejtmen se zacereka sopstvenoj duhovitosti i ponovo okrenu slici, osrednjem akvarelu šume preko puta.

„Ja ne bih sedao na tu stoličicu da sam na vašem mestu“, reče Stju. „Jao, ne! To baš ne bi valjalo, je l’ da?“ On promeni smer kretanja i zaputi se prema zaleđu male čistine. Stju tamo u hladu primeti narandžasto-beli prenosivi hladnjak, sa nečim nalik na presavijeni beli baštenski stolnjak na poklopcu. Kad ga je Bejtmen raširio, Stju vide da je upravo o tome reč.

„Ovo je nekada korišćeno za pričest u Baptističkoj crkvi Milosti u Vudsvilu“, reče Bejtmen. „Prisvojio sam ga. Ne verujem da će baptistima nedostajati. Svi su otišli kući, Isusu. Ili to makar važi za sve baptiste iz Vudsvila. Sad mogu da se pričešćuju neposredno. Mada mislim da će baptisti biti grdno razočarani u raju ukoliko im uprava ne dozvoli da gledaju televiziju - ili to možda tamo gore nazivaju rajovizijom - kako bi mogli da gledaju Džerija Falvela i Džeka van Impa. Umesto toga, mi ćemo ovde da organizujemo staru pagansku pričest sa prirodom. Kodžak, ne gazi po stolnjaku. Kontrola, upamti to dobro, Kodžak. U svemu što radiš, kontrola neka ti bude glavna. Da pređemo preko puta i umijemo se, gospodine Redman?“

„Zovite me Stju.“

„U redu, hoću.“

Pošli su niz drum i umili se hladnom, bistrom vodom. Stju se osećao zadovoljno. Susret sa tim čovekom u tom trenutku izgledao mu je nekako sasvim prikladno. Nizvodno od njih, Kodžak je laptao vodu, a onda odskakutao u šumu, lajući zadovoljno. Isterao je šumskog fazana iz skrovišta i Stju je gledao kako ovaj eksplozivno izleće iz žbunja, pa je pomislio, donekle iznenađeno, kako će možda sve biti u redu. Nekako će sve biti u redu.

Kavijar mu se nije naročito svideo - ukus mu je ličio na hladne riblje pihtije - ali Bejtmen je imao i kobasice sa biberom, salamu, dve konzerve sardina, nekoliko pomalo gnjilih jabuka i veliku kutiju keksa sa smokvama. Taj keks sa smokvama je odličan za probavu, rekao je Bejtmen. Stju nije imao nikakve probleme s probavom otkad je napustio Stovington i počeo da pešači, ali keks sa smokvama mu se svejedno dopao, pa je pojeo pet-šest komada. U stvari, obilno je jeo od svega.

Za vreme obroka, koji su jeli uglavnom na krekerima, Bejtmen je rekao Stjuu da je radio kao asistent profesora sociologije na Vudsvilskom koledžu. Vudsvil je, po njegovim rečima, bio gradić („čuven po svom javnom koledžu i četiri benzinske pumpe“, rekao je on Stjuu) desetak kilometara niz drum. Bejtmenu je žena umrla pre deset godina. Nisu imali dece. Kolege većinom nisu marile za njega, kazao je, i to osećanje je bilo iskreno obostrano. „Mislili su da sam ludak“, rekao je on. „Velika mogućnost da su bili u pravu ničim nije poboljšala naše odnose.“ On je prihvatio epidemiju gripa hladnokrvno, kazao je, zato što je konačno mogao da se penzioniše i sve vreme posveti slikanju, kao što je oduvek želeo.

Dok je delio desert (kolač kompanije „Sara Li“) i dodavao Stjuu njegovu polovinu na papirnom tanjiru, rekao je: „Ja sam grozan slikar, grozan. Ali, jednostavno kažem sebi kako ovog jula niko na planeti ne slika bolje pejsaže od Glendona Pekvoda Bejtmena, diplomiranog sociologa, magistra nauka, magistra jebenih nauka. Možda je to jeftino i egocentrično, ali je moje.“

„Da li je Kodžak i ranije bio vaš pas?“

„Ne - to bi bila neverovatna slučajnost, zar ne? Mislim da je Kodžak pripadao nekome s druge strane grada. Viđao sam ga povremeno, ali pošto nisam znao kako mu je ime, bio sam toliko slobodan da ga prekrstim. Čini se da mu to ne smeta. Izvini načas, Stju.“

On otrča preko puta i Stju začu njegovo šljapkanje po vodi. Ubrzo se vrati, sa nogavicama podvrnutim do kolena. U obema rukama držao je po mokro pakovanje sa šest konzervi piva „naranganset“.

„Ovo je trebalo da ide uz obrok. Baš sam glup.“

„Ništa mu ne fali ni posle obroka“, reče Stju, izvukavši jednu konzervu sa nosača. „Hvala.“

Otvorili su piva i Bejtmen je podigao svoju konzervu. „Za nas, Stju. Da nam dani budu srećni, um zadovoljan, te da nas leđa malo ili nimalo ne bole.“

„Aminujem.“ Kucnuli su se konzervama i otpili. Stju je pomislio kako mu gutljaj piva nikada pre toga nije bio toliko ukusan, kao i da verovatno nikada zatim neće biti takav.

„Ne govoriš mnogo“, reče Bejtmen. „Nadam se da ne smatraš kako se veselim na grobu sveta, da tako kažem.“

„Ne“, reče Stju.

„Imao sam predrasude u odnosu na svet“, reče Bejtmen. „To slobodno priznajem. Svet je u poslednjoj četvrtini dvadesetog veka, makar za mene, bio šarmantan koliko i osamdeset-četvoro-godišnjak koji umire od raka debelog creva. Kažu da je to boljka koja udara na sve zapadne narode dok se ovaj vek - kao i svaki drugi - bliži kraju. Oduvek smo se umotavali u pokrove za jadikovanje i išli okolo uzvikujući: jadan li si, Jerusalime... ili Klivlende, u zavisnosti od slučaja. Horea se zbila krajem petnaestog veka. Bubonska kuga - crna smrt - desetkovala je Evropu krajem četrnaestog. Šarlah krajem sedamnaestog, a prve poznate epidemije gripa bile su krajem devetnaestog. Toliko smo se navikli na pomisao o gripu - liči nam na običnu prehladu, zar ne? - da niko osim istoričara kao da ne zna kako on nije ni postojao pre sto godina.

Upravo se u u poslednje tri decenije svakog datog veka verski manijaci javljaju sa podacima i brojkama koje pokazuju da se Armagedon konačno bliži. Naravno, takvih uvek ima, ali pred kraj veka njihov broj kao da narasta... i mnogi ljudi ih ozbiljno shvataju. Pojavljuju se čudovišta. Atila Hun, Džingiskan, Džek Trbosek, Lizi Borden. Čarls Menson, Ričard Spek i Ted Bandi u naše doba, ako baš hoćeš. Neke moje kolege, još maštovitije od mene, sugerisale su da Zapadnom Čoveku povremeno treba klistir, čišćenje, a do njega dolazi krajem svakog veka kako bi on mogao da se sa novim stolećem suoči čist i pun optimizma. A u ovom slučaju su nam uradili superklistir i kad malo bolje o tome razmisliš, savršeno se uklapa. Najzad, ne bližimo se sada običnoj prekretnici veka. Bližimo se čitavom novom milenijumu.“

Bejtmen načas zaćuta, razmišljajući.

„Kad malo bolje razmislim, veselim se na grobu sveta. Još jedno pivo?“

Stju uze jedno, pa razmisli o onome što je Bejtmen rekao.

„Ovo nije zaista kraj“, reče on najzad. „Ili makar mislim da nije. Samo... pauza.“

„Dobro rečeno. Prikladno. Ja bih da se vratim svojoj slici, ako nemaš ništa protiv.“

„Samo napred.“

„Jesi li video još kog psa?“ upita Bejtmen kada je Kodžak veselo doskakutao s druge strane puta.

„Nisam.“

„Nisam ni ja. Ti si drugi čovek koga sam video, ali čini se da je Kodžak jedinstven.“

„Ako je on živ, biće i drugih.“

„To nije naročito naučno rečeno“, reče Bejtmen prijazno. „Kakav si ti to Amerikanac? Pokaži mi drugog psa - ako je moguće, kuju - pa ću prihvatiti tvoju tezu da negde mora da postoji i treći. Ali nemoj da mi pokažeš jednog, pa da iz njega izvedeš drugog. Neće moći.“

„Viđao sam krave“, reče Stju zamišljeno.

„Krave, da, i jelene. Ali konji su svi polipsali.“

„Znate, tako je“, saglasi se Stju. Video je nekoliko mrtvih konja dok je pešačio. U nekim slučajevima, krave su pasle uz vetar u odnosu na naduvena trupla. „Zbog čega bi to moglo biti?“

„Pojma nemam. Svi dišemo manje više slično, a ovo je izgleda prvenstveno bolest disajnih organa. Ali, pitam se da možda ne postoji još neki faktor? Ljudi, psi i konji podležu zarazi. Krave i jeleni ne. A pacovima je na neko vreme opao broj, ali sad se čini da se vraćaju.“ Bejtmen je nemarno mešao boje na paleti. „Mačaka na sve strane, prava navala mačaka, a po onome što vidim, insekti guraju manje-više isto kao i pre. Naravno, mali kiksevi čovečanstva ionako retko utiču na njih - a pomisao na komarca s gripom je jednostavno previše smešna da bi se uopšte uzela u razmatranje. Ništa od svega toga na prvi pogled nema smisla. Ludo.“

„Vala, baš“, reče Stju i otvori još jedno pivo. U glavi mu je prijatno zujalo.

„Verovatno ćemo primetiti neke zanimljive promene u ekologiji“, reče Bejtmen. Napravio je užasnu grešku i pokušao da smesti Kodžaka na svoju sliku. „Ostaje da se vidi hoće li Homo sapiens moći da se razmnožava posle ovoga - to je zaista veliko pitanje - ali makar možemo da se okupimo i da pokušamo. Ali, hoće li Kodžak sebi naći para? Hoće li ikada postati ponosni tata?“

„Bože, verovatno neće.“

Bejtmen ustade, spusti paletu na stoličicu i uze novo pivo. „Mislim da si u pravu“, reče on. „Verovatno ima još ljudi, još pasa, još konja. Ali mnoge životinje mogu umreti, a da se nikada ne razmnože. Naravno, možda postoje i životinje koje pripadaju podložnim vrstama i koje su bile skotne kada se grip pojavio. U ovom trenutku u Sjedinjenim

Državama ima možda na desetine zdravih i - izvinjavam se zbog izraza - napumpanih žena. Ali neke životinje će možda jednostavno nestati iza tačke bez povratka. Ako se psi izbace iz jednačine, jeleni - koji su izgleda imuni - ima potpuno da podivljaju. Ljudi svakako više nema dovoljno da im smanjuju broj. Sezona lova će biti otkazana na nekoliko godina.“

„Pa“, reče Stju, „višak jelena će prosto lipsati od gladi.“

„Neće. Ne svi, čak ne ni većina. U svakom slučaju, ne u ovim krajevima. Ne znam šta će se desiti u istočnom Teksasu, ali u Novoj Engleskoj, sve bašte su bile zasađene i usevi su lepo napredovali pre nego što se pojavio grip. Jeleni će ove i sledeće godine imati dosta toga za jelo. Potom će naši usevi da se neobuzdano šire. Jeleni neće umirati od gladi možda ni svih sedam godina. Ako za koju godinu ponovo navratiš ovamo, Stju, moraćeš da se laktaš sa jelenima kako bi prošao putem.“ Stju je razmislio o tome. Konačno, on reče: „Da ne preterujete?“

„Ne namerno. Možda postoji neki faktor ili faktori koje nisam uzeo u obzir, ali iskreno, mislim da nije tako. A moju hipotezu o učinku potpunog ili gotovo potpunog odstranjivanja pasa u odnosu na broj jelena možemo primeniti na odnose među drugim vrstama. Mačke koje se nekontrolisano razmnožavaju. Šta to znači? Pa, rekao sam već da su pacovi bili malobrojni, ali se polako vraćaju. Svet bez pacova možda na prvi pogled izgleda dobro, ali pitam se je li tako.“

„Kako to mislite da je veliko pitanje hoće li ljudi moći da se razmnožavaju ili ne?“

„Postoje dve mogućnosti“, reče Bejtmen. „Ili makar dve koje sada vidim. Prva je da bebe možda neće biti imune.“

„Mislite, pomreće odmah po rođenju?“

„Da, ili moguće in utero. Manje verovatno, ali i dalje moguće, jeste da supergrip možda izaziva sterilitet kod nas koji smo preostali.“

„To nema veze s mozgom“, reče Stju.

„Isto važi i za zauške“, reče Glen Bejtmen suvo.

„Ali ako su majke beba koje su... koje su in utero... ako su im majke imune...“

„Da, u nekim slučajevima se imunitet može preneti sa majke na dete, baš kao što to važi i za podložnosti bolesti. Ali ne u svim slučajevima. Ne možeš računati na to. Mislim da je budućnost beba koje su sada in utero krajnje neizvesna. Njihove majke su imune, tačno, ali statistička verovatnoća veli da većina očeva nije bila, a svi su oni sada mrtvi.“

„Koja je druga mogućnost?“

„Da dokrajčimo posao i sami uništimo sopstvenu vrstu“, reče Bejtmen mirno. „Čak mislim da je to krajnje moguće. Ne odmah, pošto smo previše raštrkani. Ali čovek je društvena životinja, voli da živi u stadu; na kraju ćemo se ponovo okupiti, ako ni zbog čega drugog, ono da bismo mogli jedni drugima da pričamo kako smo preživeli veliku zarazu iz 1990. Društva koja će se formirati većinom će biti primitivne diktature kojima će upravljati mali Cezari, osim ako ne budemo imali mnogo sreće. Možda se zadesi i koja prosvetljena, demokratska zajednica, a ja ću ti reći šta će biti glavni neophodni sastojak za postojanje takvog društva u devedesetim godinama dvadesetog veka i početkom dvehiljaditih: zajednica sa dovoljno tehnički obrazovanih ljudi da ponovo obezbede energiju. To je moguće izvesti, sasvim lako. Ovo nije situacija posle nuklearnog rata, gde je sve razoreno. Sve mašine su tu, čekaju da neko naiđe - onaj pravi neko, ko zna kako da očisti svećice i zameni nekoliko sagorelih ležajeva - i ponovo ih uključi. Pitanje je samo koliko ih ima među pošteđenima koji se razumeju u tehnologiju, istu onu koju smo uzimali zdravo za gotovo.“

Stju srknu piva. „Mislite tako?“

„Svakako.“ Bejtmen otpi malo svog piva, pa se nagnu napred i mračno osmehnu. „Da ti izložim jednu hipotetičku situaciju, Stjuarte Redmane iz istočnog Teksasa. Recimo da imamo Zajednicu A u Bostonu i Zajednicu B u Utici. One su svesne da obe postoje i svesne su stanja u taboru one druge zajednice. Društvo A je u dobroj formi. Ti ljudi žive na Bikon Hilu u luksuzu, zato što je slučajno jedan od njih tehničar iz Edisonove kompanije. Taj tip zna taman toliko da ponovo pokrene elektranu koja snabdeva Bikon Hil strujom. To se svodi uglavnom na znanje o tome koje prekidače treba okrenuti posle automatskog zaustavljanja elektrane. Kad jednom počne da radi, ionako je gotovo sasvim automatizovana. Taj tehničar može da nauči druge pripadnike Društva A koje poluge da vuku i koje merače da drže na oku. Turbine rade na naftu, koje ima u izobilju, pošto su svi koji su je koristili mrtvi mrtvosani. Dakle, u Bostonu struje ima. Ima grejanja, svetla za čitanje noću, hlađenja tako da možeš da piješ skoč sa ledom kao civilizovan čovek. U stvari, život je gotovo idiličan. Nema zagađenja. Nema problema sa drogama. Nema rasnih problema. Nema nestašica. Nema problema s novcem ili trampom, pošto je sva roba, ako već ne i usluge, dostupna i ima je dovoljno da u radikalno umanjenom društvu potraje tri veka. Sociološki govoreći, takva grupa bi po prirodi verovatno postala komuna. Tu ne bi bilo diktature. Odgovarajuća podloga za diktaturu, stanje nestašica, potreba, neizvesnosti, oskudice... sve to jednostavno ne bi postojalo. Boston bi na kraju verovatno ponovo imao vlast u obliku gradske skupštine.

Ali, Zajednica B, tamo gore, u Utici nema nikoga da upravlja elektranom. Svi tehničari su mrtvi. Proći će mnogo vremena pre nego što ne prokljuve kako da sve ponovo pokrenu. U međuvremenu, noću im je hladno (a zima dolazi), jedu iz konzervi, očajni su. Neki snažan lik preuzima stvar u svoje ruke. Drago im je što ga imaju zato što su zbunjeni, promrzli i bolesni. Neka on donosi odluke. Što on, naravno, i radi. Šalje nekoga u Boston sa zahtevom. Da li bi mu poslali svog tehničara-mezimca da im pomogne da ponovo pokrenu elektranu? Alternativa je duga i opasna selidba na jug, da bi tamo prezimili. Dakle, šta onda Zajednica A uradi kada primi tu poruku?“

„Pošalju im čoveka?“ upita Stju.

„Za boga miloga, ne! Možda će ga tamo zadržati protiv njegove volje, u stvari, najverovatnije će i biti tako. U svetu posle gripa, tehnološko znanje zameniće zlato kao najsavršenije sredstvo razmene. U tom smislu, Društvo A je bogato, a Društvo B siromašno. I šta će onda da uradi Društvo B?“

„Valjda će da odu na jug“, reče Stju, a onda se isceri. „Možda čak i u istočni Teksas.“

„Možda. A možda će da priprete ljudima iz Bostona nuklearnom bojevom glavom.“

„Baš“, reče Stju. „Ne umeju da pokrenu elektranu, ali znaju kako da ispale nuklearni projektil na Boston.“

Bejtmen reče: „Da mene neko pita, ne bih se ni petljao s projektilom. Samo bih probao da ustanovim kako da otkačim bojevu glavu, a onda bih je odvezao u Boston karavanom. Misliš da bi to mogli tako?"

„Đavo bi ga znao.“

„Sve i da ne može, unaokolo je ostalo mnogo konvencionalnog naoružanja. U tome je stvar. Sve to leži tu i samo čeka da ga neko uzme. A ukoliko i Zajednica A i Zajednica B imaju svoje tehničare-mezimce, mogle bi da razmene nuklearke zbog veroispovesti, teritorijalnih pitanja ili nekih beznačajnih ideoloških razlika. Pomisli samo, umesto šest ili sedam svetskih nuklearnih sila, možda ćemo na kraju imati njih šezdeset ili sedamdeset ovde, u kontinentalnim Sjedinjenim Državama. da je situacija drugačija, siguran sam da bi došlo do sukoba kamenjem i močugama sa zabijenim ekserima. Ali činjenica je da su svi stari vojnici nestali, a ostavili su nam svoje igračke. Gadna je to tema za razmišljanje, pogotovo zato što se već toliko gadnih stvari izdešavalo... ali plašim se da je sve to sasvim moguće.“

Zaćutali su. Čuli su izdaleka kako Kodžak laje u šumi, dok je podne polako prolazilo.

„Znaš“, reče Bejtmen konačno, „ja sam u suštini veseo čovek. Možda zato što imam nizak prag zadovoljstva. Zbog toga sam bio krajnje neomiljen u svom poslu. Imam ja mana, previše pričam, kao što si već čuo, grozan sam slikar, kao što si već video, i nikada nisam umeo s novcem. Ponekad sam tri dana pred platu jeo samo sendviče s buterom od kikirikija, a u Vudsvilu sam bio poznat po tome što sam otvarao štedne račune, a onda ih gasio posle nedelju dana. Ali nikada nisam dozvolio da me to zaista oneraspoloži, Stju. Ekscentričan, ali veseo, takav sam ti ja. Jedino prokletstvo mog života jesu snovi. Još od detinjstva, progone me neverovatno živopisni snovi. Mnogi su bili baš gadni. Dok sam bio mali, posredi su bili trolovi ispod mosta koji bi posezali da me dograbe za nogu, ili veštice koje bi me pretvarale u pticu... Otvorio bih usta da kriknem, ali začulo bi se samo ptičje kreštanje. Sanjaš li ti katkad ružne snove, Stju?“

„Ponekad“, reče Stju, pomislivši na Eldera i na to kako je Elder posrtao za njim u košmarima, te na hodnike kojima nije bilo kraja i koji su se samo vraćali na isto mesto, osvetljeni hladnim neonkama i ispunjeni odjecima.

„Onda znaš. Kad sam bio tinejdžer, sanjao sam redovno kvotu seksualnih snova, što mokrih, što suvih, ali među njima je ponekad bilo i snova u kojima bi se devojka s kojom sam pretvorila u žabu krastaču, u zmiju, ili čak i leš u raspadanju. Kako sam odrastao, sanjao sam o neuspehu, poniženju, samoubistvu, užasnoj slučajnoj smrti. Najčešće sam sanjao da me sporo gnječi dizalica na benzinskoj pumpi. Sve su to valjda jednostavne permutacije sna o trolu. Zaista verujem da su takvi snovi prost lek za psihološko povraćanje, a za ljude koji ih sanjaju to je pre blagoslov nego kletva.“

„Ako se toga ratosiljate, ne nagomila se.“

„Baš tako. Snovi se tumače na raznorazne načine. Frojdovo tumačenje je najpoznatije, ali ja sam oduvek verovao da snovi služe za jednostavnu eliminaciju i to je manje-više sve - da su snovi sredstvo pomoću kojeg se naša psiha povremeno pošteno olakša. A ljudi koji ne sanjaju - ili ne sanjaju tako da se snova često sećaju posle buđenja - imaju neku vrstu mentalnog zatvora. Na kraju krajeva, jedina praktična nadoknada za košmar jeste to da se probudiš i shvatiš da je sve to bilo samo san.“

Stju se osmehnu.

„Ali u poslednje vreme, sanjam izuzetno ružan san. Ponavlja mi se, kao onaj san kad me gnječi dizalica, ali taj je u poređenju s ovim prava pesma. Nikada ranije nisam sanjao ništa slično, a opet, kao da obuhvata sve moje ranije košmare. Kao da je... kao da je on zbir svih ružnih snova. I loše se osećam kad se probudim, kao da to uopšte i nije bio san, već vizija. Znam da zvuči ludački.“

„Šta je posredi?“

„Čovek“, reče Bejtmen tiho. „Ili makar mislim da je čovek. Stoji na krovu neke visoke zgrade, ili je možda na litici. Šta god da je, toliko je visoko da se ponor stotinama i stotinama metara ispod toga gubi u izmaglici. Bliži se suton, ali on gleda na drugu stranu, prema istoku. Ponekad na sebi ima farmerke i teksas-jaknu, ali češće je u nekoj odori sa kapuljačom. Nikad mu ne vidim lice, ali vidim mu oči. Oči su mu crvene. I osećam da pogledom traži mene - i da će me pre ili kasnije pronaći, ili ću ja biti primoran da odem njemu... što će mi doneti smrt. I tako pokušam da vrisnem, i...“ Zaćutao je i malčice posramljeno slegnuo ramenima.

„Tada se probudite?“

„Da.“ Gledali su kako Kodžak kaska natrag do njih i Bejtmen ga je potapšao dok je Kodžak njušio aluminijumsku posudu i čistio poslednje ostatke kolača.

„Pa, valjda je to samo san“, reče Bejtmen. On ustade i trže se kad mu pucnuše kolena. „Kad bih se podvrgnuo psihoanalizi, pretpostavljam da bi psihijatar rekao da san izražava moj nesvesni strah od nekog vođe ili vođa koji će celu stvar početi iznova. Možda generalno strah od tehnologije. Jer verujem da će sva nova društva koja se budu pojavila, makar u zapadnom svetu, imati tehnologiju kao svoj kamen temeljac. To je šteta, i ne bi trebalo tako da bude, ali biće, pošto smo svi navučeni na nju. Neće upamtiti - ili će namerno zaboraviti - na to kako smo sami sebe saterali u ćošak. Prljave reke, rupu u ozonskom omotaču, atomsku bombu, zagađenje atmosfere. Svi će pamtiti samo to kako su nekada mogli noću da se greju bez mnogo truda. Vidiš, povrh svih drugih nedostataka, ja sam i Ludista priđe. Ali ovaj san... proganja me, Stju.“

Stju oćuta.

„Pa, sad bih da se vratim“, reče Bejtmen žustro. „Već sam pripit, i verujem da će ovog popodneva biti grmljavine i pljuskova.“ On se vrati do čistine i potraži tamo nešto. Nekoliko trenutaka kasnije, vrati se sa kolicima. Zavrnu klavirsku stoličicu što je niže mogao, ubaci je u kolica, nadoda paletu, hladnjak za izlete, i preko svega položi nesigurno svoju osrednju sliku.

„Dogurali ste to sve dovde?“ upita Stju.

„Gurao sam sve dok nisam ugledao nešto što sam poželeo da naslikam. Svakog dana idem na drugu stranu. Dobra je to fizička vežba. Ako već ideš na istok, što ne svratiš u Vudsvil i provedeš noć u mojoj kući? Možemo da guramo kolica na smenu, a u donjem potoku mi se hladi još jedno pakovanje od šest piva. Sa time bi trebalo da stignemo sasvim otmeno do kuće.“

„Prihvatam“, reče Stju.

„Bravo. Verovatno ću pričati sve do kuće. Sad si u rukama Brbljivog Profesora, Istočni Teksašanine. Kada ti budem dosadio, samo mi reci da umuknem. Neću se uvrediti.“

„Ja volim da slušam“, reče Stju.

„Onda si jedan od božjih izabranika. Hajdemo.“

I tako su išli putem broj 302, i jedan je gurao kolica dok je drugi ispijao pivo. Kakav god raspored bio, Bejtmen je pričao, u beskrajnom monologu koji je skakao s teme na temu gotovo bez ikakve pauze. Kodžak je skakutao kraj njih. Stju je neko vreme slušao, a onda su mu misli odlutale prateći sopstvene putanje, da bi se potom vratile natrag. Uznemirila ga je Bejtmenova slika stotinu malih enklava ljudi, među kojima su neke militarističke, u zemlji gde je na hiljade komada oružja sudnjeg dana ostavljeno poput dečjih kockica. Ali začudo, ono čemu su mu se misli stalno vraćale bio je san Glena Bejtmena, o čoveku bez lica na vrhu visoke zgrade - ili na rubu litice - o čoveku crvenih očiju, leđa okrenutih zalazećem suncu, pogleda neumoljivo uperenog prema istoku.

Probudio se malo pre ponoći, sav u znoju, uplašivši se da je vrisnuo. Ali disanje Glena Bejtmena u susednoj sobi bilo je sporo i normalno, neuznemireno, a u hodniku je video Kodžaka kako spava glave položene na šape. Sve se videlo na mesečini toliko sjajnoj da je izgledala nadrealno.

Kada se probudio, Stju je bio poduprt na laktove, i sada se spustio na vlažan čaršav i prekrio oči rukom, bez želje da se priseća sna, ali bespomoćan i nesposoban da to izbegne.

Opet je bio u Stovingtonu. Elder je bio mrtav. Svi su bili mrtvi. Grad je bio grobnica puna odjeka. Jedino je on bio živ, i nije mogao da pronađe izlaz. Isprva je pokušao da kontroliše paniku. Hodaj, nemoj trčati, govorio je sebi iznova i iznova, ali ubrzo će morati da potrči. Korak mu je bio sve brži i brži, a poriv da se osvrne preko ramena i uveri da su to iza njega samo odjeci postajao je nesavladiv.

Prošao je kraj zatvorenih kancelarijskih vrata sa imenima ispisanim crnom bojom na mlečno mutnom staklu. Pored prevrnutih nosila na kolicima. Kraj tela bolničarke sa belom suknjom zarozanom do butina, pocrnelog, iskrivljenog lica zagledanog u hladne, bele, naopako okrenute posude za kockice leda, odnosno neonke na tavanici.

Konačno je potrčao.

Brže, brže, vrata su klizila kraj njega i gubila se, dok su mu stopala udarala po linoleumu. Narandžaste strelice kuljale su po belim blokovima od peščara. Znaci. Isprva su izgledali kako treba: RADIOLOGIJA i HODNIK B DO LABORATORIJA i ZABRANJEN PROLAZ POSLE OVE TAČKE BEZ VAŽEĆE PROPUSNICE. A onda je bio u drugom delu baze, u delu koji nikada nije video i koji nikada nije ni trebalo da vidi. Na tim zidovima je farba počela da se ljušti i ljuspa. Neke od neonki bile su pogašene; druge su zujale kao muve uhvaćene u mrežicu. Tu i tamo, prozori kancelarija od neprozirnog stakla bili su razbijeni, a on je kroz zvezdaste rupe video uništen nameštaj i tela u strašnim položajima bola. Bilo je krvi. Ti ljudi nisu umrli od gripa. Ti su ljudi bili pobijeni. Na telima su imali ubode i rane od vatrenog oružja, kao i grozne povrede koje su mogle biti nanesene samo tupim oruđem. Zurili su iskolačenim očima.

Stuštio se niz zaustavljene pokretne stepenice u dugačak mračan tunel obložen pločicama. Na drugom kraju bilo je još kancelarija, ali sada su vrata bila obojena potpuno crno. Strelice su bile jarkocrvene. Svetiljke su zujale i treperile. Na putokazima je pisalo OVUDA DO KOBALTNIH URNI, LASERSKI ARSENAL, PROJEKTILI VAZDUH-VAZDUH i SOBA ZARAZE. A onda, zajecavši od olakšanja, ugledao je strelicu koja je pokazivala da skrene desno, i jednu jedinu, blagoslovenu reč: IZLAZ.

Zašao je za ugao i vrata su stajala otvorena. Iza njih je bila slatka, mirisna noć. Jurnuo je prema vratima i tada, kročivši tamo, obreo se čovek u farmerkama i teksas-jakni. Stju naglo stade, sa vriskom zapretenim u grlu poput zarđalog gvožđa. Kada je taj čovek stupio u sjaj treperavih neonki, Stju vide da su mu na mestu lica samo hladne crne senke, mrak kroz koji su se probila samo dva bezdušna crvena oka. U njima nije bilo duše, ali jeste bilo duhovitosti. Bilo je tamo neke vrste razigrane ludačke radosti.

Mračnjak ispruži ruke i Stju vide da sa njih kaplje krv.

„Nebo i zemlja“, šapnu mračnjak iz te prazne rupe gde je trebalo da mu bude lice. „Čitavo nebo i zemlja.“

Stju se probudi.

Sada je Kodžak stenjao i tiho režao u hodniku. Šape su mu se trzale u snu i Stju je pretpostavio da čak i psi sanjaju. Snevanje je bilo sasvim prirodno, čak i kad je posredi poneki košmar.

Ali prošlo je mnogo vremena pre nego što je ponovo mogao da zaspi.

38.

Dok je epidemija supergripa jenjavala, došlo je do jedne druge epidemije koja je potrajala otprilike dve nedelje. Ta epidemija je bila najčešća u tehnološkim društvima poput Sjedinjenih Država, a najmanje prisutna u nerazvijenim zemljama kao što su Peru ili Senegal. U Sjedinjenim Državama, ta druga epidemija odnela je oko 16 procenata onih koji su preživeli grip. U zemljama poput Perua i Senegala, ne više od 3 procenta. Druga epidemija nije imala naziv zato što su simptomi strahovito varirali od slučaja do slučaja. Jedan sociolog kao što je Glen Bejtmen mogao je tu drugu epidemiju da nazove „prirodnom smrću” ili „tugom iz urgentnog centra.” U strogo darvinovskom smislu, bio je to poslednji rez - onaj najsuroviji od svih, kako bi neki mogli reći.

Sem Tauber je imao pet i po godina. Majka mu je umrla dvadeset četvrtog juna u Opštoj bolnici grada Murfrizborou u Džordžiji. Dvadeset petog, umrli su mu otac i mlađa sestra, dvogodišnja Ejpril. Dvadeset sedmog juna, umro je njegov stariji brat Majk i ostavio Sema da se brine sam o sebi.

Sem je bio u šoku još od majčine smrti. Nemarno je tumarao gore-dole po ulicama Murfrizboroa, jeo kad bi ogladneo, povremeno plakao. Malo kasnije, prestao je da plače pošto mu plač ništa nije vredeo. On nije mogao da vraća ljude u život. Noću mu je san bio isprekidan užasnim košmarima u kojima su tata, Ejpril i Majk umirali iznova i iznova, lica naduvenih i crnih, sa strašnim čegrtanjem u grudima dok su se davili u sopstvenim slinama.

U petnaest do deset pre podne, drugog jula, Sem je zašao u polje divljih kupina iza kuće Heti Rejnolds. Zbunjen i praznih očiju, išao je u cik-cak među žbunjem kupina koje je bilo gotovo dvostruko više od njega, brao plodove i jeo ih sve dok mu usne i brada nisu bili sasvim crni. Trnje mu je kidalo odeću, a ponekad i golu kožu, ali on je to jedva primećivao. Pčele su uspavljujuće zujale oko njega. Nije ni primetio stari i truli poklopac bunara poluskriven visokom travom i puzavicama kupina. On je popustio pod njegovom težinom sa škripavim, prodornim praskom i Sem se strmoglavio niz kamenom obloženo okno duboko šest metara sve do suvog dna, gde je polomio obe noge. Umro je dvadeset sati kasnije, podjednako od straha i tuge koliko i od šoka, gladi i dehidriranosti.

Irma Fajet je stanovala u Lodiju, u Kaliforniji. Ona je bila dvadesetšestogodišnja mlada žena, devica i smrtno uplašena da će je neko silovati. Njoj se život pretvorio u neprekidni košmar posle dvadeset trećeg juna, kada je u gradu počelo pljačkanje, a policije nije bilo da spreči pljačkaše. Irma je imala kućicu u jednoj sporednoj ulici; majka joj je živela tamo sve dok nije umrla od kapi 1985. Kada je pljačka počela, praćena pucnjima i užasnom larmom pijanaca koji su pravili grdnu buku vozeći se ulicama poslovnog centra grada na motociklima, Irma je zaključala sva vrata, a onda se sakrila u praznoj sobi u suterenu. Posle toga se periodično iskradala gore, tiho kao miš, kako bi uzela hranu i olakšala se.

Irma nije volela ljude. Da su svi na zemlji pomrli osim nje, ona bi bila savršeno srećna. Ali nije tako bilo. Koliko juče, pošto je počela oprezno da se nada kako u Lodiju više nema nikoga osim nje, videla je jednog odvratnog i pijanog muškarca, hipika u majici na kojoj je pisalo ODREKAO SAM SE SEKSA I PIĆA I BILO JE TO NAJSTRAŠNIJIH 20 MINUTA MOG ŽIVOTA, kako lunja ulicom sa flašom viskija u ruci. Imao je dugačku plavu kosu koja mu je u kaskadi padala ispod reklamnog kačketa sve do ramena. Za pojasom uskih farmerki bio mu je zataknut pištolj. Irma ga je krišom gledala kroz zavesu u spavaćoj sobi sve dok se nije izgubio iz vidokruga, a onda je strčala dole u zabarikadiranu sobu kao da je oslobođena dejstva nekakve zloćudne magije.

Nisu svi bili mrtvi. Ako je preostao jedan hipik, biće njih još. A svi oni vole da siluju. Silovaće nju. Pre ili kasnije, pronaći će je, i silovati.

Ovog jutra, pre prvog svetla, iskrala se do tavana, gde je nekoliko stvari koje su pripadale njenom ocu bilo odloženo u kartonske kutije. Njen otac je bio u trgovačkoj mornarici. Ostavio je Irminu majku krajem šezdesetih. Irmi je majka sve ispričala o tome. Bila je savršeno iskrena. Njen otac je bio zver, opijao se i hteo da je siluje. Svi su bili takvi. Kad se udaš, to muškarcu daje pravo da te siluje kad god to poželi. Čak i po danu. Irmina majka je oduvek opisivala bekstvo svog muža u dve reči, iste one dve reči kojima je Irma mogla da proprati smrt gotovo svakog muškarca, žene i deteta na zemljinom šaru: „Nikakva šteta.”

U većini kutija bile su samo jeftine drangulije kupljene u stranim lukama - suvenir iz Hongkonga, suvenir iz Sajgona, suvenir iz Kopenhagena. Bio je tu i album s fotografijama. Većinom su to bile fotografije njenog oca na brodu, i on se povremeno osmehivao u kameru grleći svoje kolege-zveri. Pa, bolest koju ovde nazivaju Kapetan Trips verovatno ga je pokosila tamo gde je pobegao. Nikakva šteta.

Ali bila je tamo jedna drvena kutija sa malim zlatnim šarkama, i u toj kutiji bio je pištolj. Pištolj kalibra 45. Ležao je na crvenom somotu, a u tajnom pretincu ispod somota bilo je nekoliko metaka. Oni su bili zeleni i na njima kao da se nahvatala mahovina, ali Irma je mislila da će sasvim dobro poslužiti. Meci su od metala. Ne kvare se kao mleko ili sir.

Napunila je pištolj pod jednom jedinom, paučinom prekrivenom sijalicom na tavanu, a onda sišla da doručkuje za svojim kuhinjskim stolom. Više se neće kriti u rupi kao miš. Naoružana je. Nasilnici, pripazite se.

Tog popodneva je izašla na prednju verandu da čita knjigu. Naziv knjige bio je Sotona je živ i zdrav na planeti Zemlji. Bilo je to mračno i radošću ispunjeno štivo. Grešnici i nezahvalnici su dobili ono što su i zaslužili, baš kao što je u knjizi i stajalo. Više ih nije bilo. Osim nekoliko hipika koji bi da siluju, a sa njima je mislila da može da izađe na kraj.

U dva sata, plavokosi muškarac se vratio. Bio je toliko pijan da je jedva mogao da stoji. Ugledao je Irmu i lice mu se ozarilo, nesumnjivo na pomisao na to koliko je imao sreće da konačno pronađe sebi malo „cupi.”

„Hej, mala!” uskliknuo je on. „Ostali smo samo ti i ja! Koliko još...” Onda mu je lice prekrio izraz prestravljenosti kada je video da Irma spušta knjigu i podiže četrdesetpeticu.

„Hej, slušaj, spusti to... je li pun? Hej...!”

Irma povuče obarač. Pištolj se rasprsnu, ubivši je momentalno. Nikakva šteta.

Džordž Mekdugal je živeo u Najaku, u državi Njujork. Predavao je matematiku u srednjoj školi, a specijalizovao se za dopunsku nastavu. On i njegova žena bili su revnosni katolici, i Harijet Mekdugal mu je rodila jedanaestoro dece, devet dečaka i dve devojčice. I tako, između 22. juna, kada je njihov devetogodišnji sin Džef podlegao onome što je tada proglašeno „upalom pluća izazvanom gripom” i 29. juna, kada je njegova šesnaestogodišnja kćerka Patriša (i o, bože, bila je tako mlada i tako bolno lepa) podlegla onome što su svi - oni koji su preostali - tada već nazivali naduvenim vratom, on je video kako dvanaestoro ljudi koje je najviše voleo na svetu umire, dok je on sam i dalje bio zdrav i dobro se osećao. Šegačio se u školi kako ne može da upamti imena sve svoje dece, ali redosled njihovih smrti bio mu je urezan u pamćenje: Džef dvadeset drugog, Marti i Helen dvadeset trećeg, njegova žena Harijet i Bil i Džordž mlađi, i Robert i Sten dvadeset četvrtog, Ričard dvadeset petog, Deni dvadeset sedmog, trogodišnji Frenk dvadeset osmog, i konačno Pat - a činilo se da se Pat oseća bolje, sve do samog kraja.

Džordž je mislio da će poludeti.

Pre deset godina je trčao, po savetu svog lekara. Nije igrao tenis niti rukomet, plaćao je dete (jedno od svojih, naravno) da mu šiša travnjake i obično je kolima odlazio do radnje na ćošku kada bi Harijet zatrebala vekna hleba. Dobijate na težini, rekao je doktor Vorner. Širi vam se zadnjica. To nije dobro za zdravlje. Probajte sa trčanjem.

I tako je kupio trenerku i počeo da trči svake večeri, isprva na kratkim udaljenostima, potom na sve dužim i dužim. Najpre se osećao snebivljivo, siguran da se komšije kuckaju po čelu i kolutaju očima, a onda je nekoliko muškaraca koje je poznavao tek toliko da im mahne dok polivaju travnjak došlo da ga pita smeju li mu se pridružiti - verovatno, što ih je više, to bezbednije po njih. Do tada, Džordžu su se pridružila i njegova dva najstarija sina. Postala je to neka vrsta aktivnosti za ceo komšiluk, i mada je članstvo stalno evoluiralo kako su pojedinci otpadali ili se priključivali, ostala je to komšijska stvar.

Sada, kada više nikog nije bilo, on je i dalje trčao. Svakog dana. Satima. Samo kada je trčao, usredsređen jedino na bat svojih patika po pločniku, zamahivanje ruku i neprekidno, jako znojenje, prestao bi da oseća to nadolazeće ludilo. Nije mogao da izvrši samoubistvo zato što je, kao revnosni katolik, znao da je samoubistvo smrtni greh i da ga bog sigurno čuva za nešto, pa je trčao. Juče je trčao gotovo šest sati, sve dok nije sasvim ostao bez daha pa je počeo da nasuvo povraća od iscrpljenosti. Imao je pedeset jednu godinu, nije više bio mladić, i pretpostavljao je da toliko trčanje nije naročito dobro za njega, ali na jedan drugi, važniji način, bila je to jedina stvar koja je iole valjala.

I tako je ustao ovog jutra s prvim svetlom posle gotovo besane noći (misao koja mu se neprestano vrtela u glavi bila je: Džef-Marti-Helen-Harijet-Bil-Džordž-Junior-Robert-Stenli-Ričard-Deni-Frenk-Pati-a-mislio-sam-da-će-prezdraviti) i obukao trenerku. Izašao je i potrčao pustim ulicama Najaka, noge su mu povremeno krčkale po srči, jednom je preskočio preko televizora koji je ležao razbijen na pločniku, u prolazu kraj rezidencijalnih ulica gde su roletne bile spuštene, i pored užasnog sudara tri automobila na raskrsnici Glavne ulice.

Isprva je trčao, ali morao je da juri sve brže i brže kako bi misli zadržao iza sebe. Trčao je, potom jurio, da bi se konačno dao u sprint, pedesetjednogodišnji muškarac sede kose u sivoj trenerci i belim patikama, stuštivši se praznim ulicama kao da ga svi đavoli jure. U jedanaest i petnaest pokosila ga je teška srčana tromboza tako da se srušio mrtav na ćošku Hrastove i Borove ulice, blizu protivpožarnog hidranta. Izraz na njegovom licu veoma je ličio na izraz zahvalnosti.

Gospođa Ajlin Dramond iz Kluistona, na Floridi, teško se napila od „Dekiperovog“ mentol-krema 2. jula po podne. Želela je da se napije zato što pijana ne bi morala da razmišlja o svojoj porodici, a mentol-krem je bio jedina vrsta alkohola koju je mogla da podnese. Pronašla je juče kesicu punu marihuane u sobi svoje šesnaestogodišnje kćerke i uspela da se naduva, ali od toga joj je samo bilo još gore. Sedela je u dnevnoj sobi čitavo popodne, naduvana i uplakana nad fotografijama u albumu.

I tako je ovog popodneva popila čitavu flašu mentol-krema, potom joj se smučilo pa se ispovraćala u kupatilu, otišla u krevet, pripalila cigaretu, zaspala, zapalila kuću i više nije morala da misli o tome, nikada. Vetar je duvao malo jače, tako da je uspela da spali i najveći deo Kluistona. Nikakva šteta.

Artur Stimson je živeo u Rinu, u državi Nevada. Dvadeset devetog po podne, pošto je plivao u jezeru Taho, nagazio je na zarđali ekser. Od rane je dobio gangrenu. Postavio je tu dijagnozu zahvaljujući smradu i pokušao sebi da amputira stopalo. Negde na polovini operacije, onesvestio se i umro od šoka i gubitka krvi u predvorju kockarnice Tobija Hare, gde je pokušao da operaciju izvede.

U Svonvilu, u državi Mejn, desetogodišnja devojčica po imenu Kendis Moran pala je sa svog bajsa i umrla od frakture lobanje.

Miltona Krosloa, rančera u okrugu Harding, u Novom Meksiku, ujela je zvećarka, tako da je umro posle pola sata.

U Miltaunu, u Kentakiju, Džudi Horton je bila veoma zadovoljna onim što se dogodilo. Džudi je imala sedamnaest godina i bila je lepa. Pre dve godine, napravila je dve ozbiljne greške: dozvolila je sebi da zatrudni, i dozvolila je roditeljima da je nagovore da se uda za momka koji je za to bio odgovoran, studenta građevine sa državnog univerziteta koji je imao naočari kao piksle. Sa petnaest godina laskalo joj je da je u provod pozove jedan student (pa makar i brucoš) i ni za živu glavu nije mogla da se seti zbog čega je dozvolila da Voldo - Voldo Horton, koje bljak ime - „sprovede nad njom svoju volju.“ I ako je već morala da završi napumpana, zašto je to morao da bude on? Džudi je dozvoljavala i Štivu Filipsu i Marku Kolinsu da „sprovode svoju volju nad njom“; obojica su igrali za fudbalsku ekipu Miltaunske gimnazije (da budemo precizni, bili su to Miltaunski kuguari, navijaj-iz-sve-snage-za-plavobele-drage) a, ona je bila navijačica. Da nije bilo starog bljak Volda Hortona, lako bi postala glavna navijačica sledeće godine. I da se vratimo na temu, i Stiv i Mark bili bi prihvatljivi muževi. Obojica su bili plećati, a Mark je imao famoznu plavu kosu dugačku do ramena. Ali ne, bio je to Voldo, to je mogao biti samo on. Dovoljno je bilo da pogleda u svoj dnevnik i izračuna. A kada se beba rodila, više joj ni to nije bilo potrebno. Bila je pljunuti on. Bljak.

I tako se zlopatila dve duge godine sa raznoraznim šupačkim poslovima u restoranima sa brzom hranom i motelima, dok je Voldo studirao. Na kraju je Voldove studije zamrzela više od svega, više čak i od bebe i od samog Volda. Kad mu je već toliko do porodice, što se onda ne ispiše i ne nađe posao? Ona je to uradila. Ali njeni roditelji to nisu hteli da dozvole. Sama, Džudi bi ga obrlatila da to uradi (naterala bi ga da joj obeća pre nego što mu dozvoli da je pipne u krevetu), ali i njeni i njegovi su sve vreme turali nos u njihov život. O, Džudi, sve će biti mnogo bolje kad Voldo bude našao dobar posao. O, Džudi, sve bi bilo mnogo lepše samo kad bi išla češće u crkvu. O, Džudi, jedi govna i ne skidaj osmeh s lica sve dok ih ne progutaš. Sve dok ih sve lepo ne progutaš.

Onda se pojavio supergrip i rešio sve njene probleme. Roditelji su joj umrli, njen sinčić Piti je umro (to je bilo donekle tužno, ali prežalila ga je posle nekoliko dana), onda su umrli Voldovi roditelji, da bi najzad umro i Voldo, tako da ih se oslobodila. Pomisao na to da bi i sama mogla umreti nije joj ni pala na pamet, i naravno, to joj se nije ni desilo.

Živeli su u ogromnoj stambenoj zgradi u centru Miltauna. Jedna od stvari zbog kojih je Voldo odabrao to mesto (naravno, Džudi se tu nije ništa pitala) bila je velika hladnjača u podrumu. Uzeli su stan u septembru 1988, i stan im je bio na trećem spratu, a kome je izgleda uvek zapadalo da nosi pečenje i hamburgere dole, u hladnjaču? Pogađajte triput, s tim da se prva dva puta ne važi. Voldo i Piti su umrli kod kuće. Tada se već nije moglo doći do bolničke usluge, osim ako niste neki budža, a mrtvačnice su bile prepune (to su ionako bile jezive stare prostorije, Džudi im ne bi primirisala ni za opkladu), ali struje je još bilo. I tako ih je snela u podrum i stavila ih u hladnjak.

Struja je u Miltaunu nestala pre tri dana, ali tamo dole još je bilo prilično sveže. Džudi je to znala zato što je silazila da pogleda njihove leševe tri ili četiri puta dnevno. Govorila je sebi da samo proverava u kakvom su stanju. Šta je drugo moglo biti? Pa ne bi valjda likovala?

Sišla je tamo 2. jula po podne i zaboravila da podmetne gumeni klin ispod vrata hladnjače. Vrata su se sama zatvorila i zaključala. Tek tada je primetila, posle dve godine koje je provela silazeći tu i odlazeći odatle, da na vratima hladnjače nema unutrašnje kvake. Tada je tamo već previše toplo da bi se smrzla, ali ne i previše hladno da ne bi umrla od gladi. I tako je Džudi Horton na kraju svega ipak umrla u društvu svog sina i muža.

* * *

Džim Li iz Hetizburga, u državi Misisipi, povezao je sve električne vodove svoje kuće sa benzinskim generatorom, a onda sam sebe spržio strujom u pokušaju da ga pokrene.

Ričard Hogins je bio mladi crnac koji je čitav život proživeo u Detroitu, u Mičigenu. Poslednjih pet godina bio je navučen na fini beli prah koji je nazivao „lobe“. Za vreme same epidemije supergripa, prošao je kroz ekstremnu apstinentsku krizu pošto su svi dileri i narkosi koje je poznavao pomrli ili pobegli.

Tog jarkog letnjeg popodneva, on je sedeo na stepenicama pred kućom, među otpacima, ispijao toplu oranžadu i priželjkivao da se bocne, makar malo, malčice.

Počeo je da razmišlja o Aliju Mekfarlanu i o nečemu što je čuo o Aliju na ulicama, taman pre nego što će nastati opšte sranje. Pričalo se da je Ali, koji je bio otprilike treći po veličini u Detroitu, upravo dobio dobru robu. Svi će da se okoriste. Nije to bilo ono smeđe sranje. Beli Kinez, roba do jaja.

Riči nije bio siguran gde bi Mekfarlan čuvao tako vrednu robu - bilo je zdravije ne znati takve stvari - ali čuo je više puta u prolazu da će Ali, samo ako panduri dobiju nalog za pretres one kuće u Gros Pointu koju je ovaj kupio svom stricu, zaglaviti u bajbokanu do sudnjega dana.

Riči je odlučio da se prošeta do Gros Pointa. Na kraju krajeva, nije imao pametnija posla.

Našao je adresu na Lejkšor drajvu zahvaljujući nekoj Erin D. Mekfarlan iz detroitskog telefonskog imenika i otišao tamo. Kada je stigao, samo što se nije smrklo i noge su ga bolele. Nije više pokušavao da ubeđuje sebe kako je to samo nonšalantna šetnja; hteo je da se rokne, i to žestoko.

Oko imanja se pružao zid od sivog kamena i Riči ga je preskočio kao crna senka, posekavši ruke na srči koja je bila usađena u malter na vrhu. Kada je polomio prozor kako bi ušao, oglasio se alarm protiv provalnika, nateravši ga da zaždi niz pola travnjaka pre nego što se setio da više nema pandura koji bi došli na taj poziv. Vratio se, nervozan i obliven znojem.

Struje nije bilo, a ta jebena kuća se sastojala od najmanje dvadeset prostorija. Moraće da sačeka da svane kako bi propisno razgledao, i opet će mu trebati tri nedelje da kuću pošteno pretrkeljiše. A roba verovatno i nije tu. Pobogu. Riči oseti kako ga prožima bolesna mučnina. Ali pogledaće makar na onim očiglednim mestima.

I u kupatilu na spratu, pronašao je desetak velikih plastičnih kesa prepunih belog praha. Bile su u klozetskom kazančetu, tom starom dobrom skrovištu. Riči je zurio u njih, bolestan od žudnje, mutno razmišljajući o tome kako je Ali sigurno podmazivao sve glavonje, čim je mogao da takvu robu ostavi u jebenom kazančetu. Tu je bilo dovoljno gudre da jednom čoveku potraje šesnaest vekova.

Odneo je jednu kesu u glavnu spavaću sobu i otvorio je na prekrivaču za krevet. Ruke su mu drhtale dok je vadio opremu i kuvao. Nije mu palo na pamet da se priupita koliko je ta roba razblažena. Na ulici, najbolja koju je Riči ikada uzeo bila je čistoće 12 procenata, i ona ga je uspavala toliko duboko da je gotovo potonuo u komu. Nije čak ni klimnuo. Samo tras, i ode on, iz plavetnila u mrak.

Ubrizgao je sebi heroin iznad lakta, pritisnuvši klip šprica do kraja. Ta roba je bila čista gotovo 96 procenata. Sjurila se u njegov krvotok kao teretni voz bez kočnica i Riči je pao na kese heroina, zaprljavši njime lice svoje košulje. Šest minuta kasnije, bio je mrtav.

Nikakva šteta.

39.

Lojd Henrejd je klečao. Pevušio je i cerio se. Malo-malo pa bi zaboravio šta je ono pevušio, pa bi mu kez zgasnuo i malo bi jecao, da bi zatim zaboravio zbog čega je ono jecao, pa bi ponovo zapevušio. Pesma koju je pevušio imala je naziv „Kemptaunske trke“. Malo-malo, umesto da pevuši ili jeca, šapnuo bi: „Du-da, du-da“ upola glasa. Blok sa pritvorskim ćelijama bio je potpuno tih ako se izuzme pevušenje, jecanje, povremeno du-da, i tiho grebanje nogare ležaja dok je Lojd petljao njome. Pokušavao je da prevrne Traskovo telo kako bi došao do njegove noge. Kelneru, molim vas, donesite mi još te kupus-salate i još jedan but.

Lojd je izgledao kao neko ko se upustio u radikalnu šok-dijetu. Zatvorski kombinezon visio je na njegovom telu kao mlitavo jedro. Poslednji obrok poslužen u bloku sa pritvorskim ćelijama bio je ručak pre osam dana. Lojdu je koža bila zategnuta preko lica, tako da se ocrtavala svaka krivina i ugao lobanje pod njom. Oči su mu bile svetlucave i sjajne. Usne su mu se povukle sa zuba. Izgledao je nekako čudno šarenkasto, pošto je kosa počela da mu opada u pramenovima. Izgledao je kao da je poludeo.

„Du-da, du-da“, šaputao je Lojd dok je pecao nogarom ležaja. Jednom davno nije znao zbog čega se toliko gnjavio i ranjavio prste kako bi tu prokletinju odšrafio. Jednom davno je mislio da zna šta je to prava glad. Ta glad bila je te blaga naznaka apetita u poređenju s ovom.

„jašu celu noć... i jašu celi dan... du-da...“

Nogara je zakačila donji deo Traskove nogavice, a onda se otkačila. Lojd je pognuo glavu i zaridao kao dete. Iza njega, bačen nemarno u ćošak, bio je kostur pacova kojeg je ubio u Traskovoj ćeliji 29. juna, pre pet dana. Dugačak ružičasti rep pacova još je bio spojen s kosturom. Lojd je uporno pokušavao da pojede rep, ali ovaj je bio previše tvrd. U klozetskoj šolji gotovo da uopšte više nije bilo vode, i pored njegovog truda da je prištedi. Ćelija je bazdila na mokraću; pišao je napolje, u hodnik, kako ne bi zagadio svoj jedini izvor vode. Nije morao - što je bilo sasvim razumljivo kad se ima u vidu njegova radikalno redukovana ishrana - da prazni creva.

Hranu koju je uštekovao pojeo je prebrzo. To je sada znao. Mislio je da će neko doći. Nije mogao da poveruje...

Nije želeo da jede Traska. Pomisao na to da jede Traska bila je užasna. Koliko prošle noći uspeo je da poklopi jednu bubašvabu papučom i pojeo je živu; osetio je kako mu se mahnito koprca u ustima pre nego što su je njegovi zubi hrskavo prepolovili. U stvari, nije bila nimalo loša, daleko ukusnija od pacova. Ne, nije želeo da jede Traska. Nije želeo da postane ljudožder. Sa njim će kao s pacovom. Dovući će Traska toliko da može da ga dohvati... ali samo za svaki slučaj. Samo za svaki slučaj. Čuo je da čovek može dugo da izdrži bez hrane, ukoliko ima vode.

(nema mnogo vode, ali o tome neću sad da mislim neću sad o tome da mislim)

Nije želeo da umre. Nije želeo da skonča od gladi. Bio je previše ispunjen mržnjom za to.

Mržnja se taložila prilično ležerno u poslednja tri dana i rasla zajedno s njegovom glađu. Pretpostavljao je da bi njegov odavno već mrtav zec-mezimac, samo da je bio sposoban da razmišlja, njega mrzeo na isti način (sada je mnogo spavao, i stalno su ga uznemiravali snovi o njegovom zecu, naduvenog tela, ućebanog krzna, sa crvima koji mu vrve u očima, i najgore od svega, sa tim krvavim šapama: kad bi se probudio, gledao bi u sopstvene prste sa strepnjom i opčinjenošću). Lojdova mržnja se zgrušala oko jednostavnog likovnog koncepta, a taj koncept je bio KLJUČ.

Bio je zaključan. Jednom davno, to se činilo sasvim ispravnim. On je bio jedan od zlih momaka. Nije bio stvarno zao; Pouk je bio stvarno zao momak. Bez Pouka, on bi u najgorem slučaju upao u sitna sranja. Opet, pripadao mu je određeni deo krivice. Za ono sa lepim Džordžom u Vegasu, i ono troje u belom „kontinentalu“ - učestvovao je u tome, tako da je pretpostavljao da i na njega otpada deo tih zločina. Pretpostavljao je da zaslužuje da padne, da odleži neko vreme. Za to se nikad ne bi dobrovoljno javio, ali kad su ga već sklepali, morali su da ga kazne, a on je bio spreman to da prihvati. Kao što je rekao advokatu, smatrao je da je zaslužio otprilike dvadeset godina za svoj udeo u „ubilačkom pohodu kroz tri države.“ Ali ne i električnu stolicu, zaboga, ne. Pomisao na to da Lojda Henrejda sprže na njoj bila je prosto... bila je luda.

Ali oni su imali KLJUČ, u tome je bila stvar. Mogli su da ga zaključaju i rade s njim šta god požele.

U protekla tri dana, Lojd je počeo ovlaš da shvata simboličku, talismansku moć KLJUČA. KLJUČ je bio nagrada za poštovanje pravila. Ako ih ne poštuješ, mogu da te zaključaju. Bilo je to baš kao karta Idi u zatvor u Monopolu. Ako ne prođeš početno polje, nećeš dobiti dvesta dolara. A sa KLJUČEM su išli i određeni prerogativi. Mogli su da mu oduzmu deset godina života, dvadeset, ili četrdeset. Mogli su da angažuju ljude kao što je Maders da ga tuku. Mogli su čak i da mu oduzmu život u električnoj stolici.

Ali to što su imali KLJUČ nije im davalo pravo da odu i ostave ga zaključanog da umre od gladi. Nije im davalo pravo da ga primoraju da jede mrtvog pacova i pokuša da jede suvu navlaku sa dušeka. Nije im davalo pravo da ga ostave u situaciji u kojoj će možda morati da jede čoveka iz susedne ćelije kako bi ostao u životu (to jest, ukoliko bude mogao da dođe do njega - du-da, du-da).

Neke stvari jednostavno nisu smeli da se rade ljudima. To što imaju KLJUČ daje im ipak samo ograničene mogućnosti. Ostavili su ga tu da umre na užasan način, a mogli su da ga puste napolje. On nije bio pobesneli ubica koji će da skenja prvog čoveka koga ugleda, šta god pisalo u novinama. Pre nego što je upoznao Pouka, uvaljivao se samo u mala sranja.

I tako je mrzeo, a mržnja mu je nalagala da živi... ili da makar to pokušava. Neko vreme mu se činilo da su mržnja i odlučnost da živi beskorisne, pošto su svi oni koji su imali KLJUČ podlegli gripu. Bili su izvan domašaja njegove osvete. A onda, malo-pomalo, kako je bivao sve gladniji, shvatio je da grip njih neće ubiti. Ubiće gubitnike kao što je on; ubiće Madersa, ali ne i onog smrada koji je unajmio Madersa, zato što smrad ima KLJUČ. Neće ubiti guvernera niti upravnika zatvora - stražar koji je rekao da je upravnik bolestan očigledno je bio jebeni lažov. Neće ubiti kontrolore ponašanja ljudi puštenih na uslovnu slobodu, sreske šerife, ili agente FBI-a. Grip neće ni taknuti one koji imaju KLJUČ. Neće se usuditi. Ali Lojd će ih taknuti. O da, samo ako bude poživeo dovoljno dugo da izađe odatle, taknuće ih on o-ho-ho. Nogara ležaja ponovo zape za Traskovu nogavicu.

„Hajde“, šapnu Lojd. „Hajde. Dođi ’vamo... kemptaunske cure pevaju ovu pesmu... po celi dan.“

Traskovo telo kliznu polako, kruto, po podu ćelije. Na svetu nikada nije bilo tog pecaroša koji je pažljivije ili odlučnije manevrisao upecanom ribom kako bi je dovukao do obale od Lojda koji je manevrisao Traskom. Traskove pantalone su se jednom pocepale, pa je Lojd morao da zakači nogaru za novo mesto Ali stopalo mu je konačno bilo dovoljno blizu da Lojd može da posegne kroz rešetke i dočepa ga se... ako tako poželi.

„Ništa lično“, šapnu on Trasku. Dodirnu Traskovu nogu. Pomazi je. „Ništa lično, neću te ja pojesti, druže stari. Samo ako budem morao.“ Nije bio ni svestan toga da balavi.

Lojd je čuo nekoga u pepeljastim ostacima svetlosti sutona, i taj zvuk je isprva bio toliko dalek i toliko čudan - tresak metala o metal - da je pomislio kako ga je sigurno sanjao. Njemu su sada stanje jave i sna veoma ličili jedno na drugo; prelazio je granicu između njih na jednu i drugu stranu, a da za to gotovo nije ni znao.

Ali onda se začuo glas i on se naglo uspravio u sedeći položaj na ležaju, razrogačenih, ogromnih i treperavih očiju na izgladnelom licu. Glas je dolebdeo hodnicima sa bog sveti zna kolike udaljenosti iz Upravnog krila, pa niz stepenište do hodnika koji su povezivali prostorije za posete sa centralnim blokom ćelija u kojem se Lojd nalazio. Vedro je dojezdio kroz dvostruke rešetke na vratima i konačno dopro do Lojdovih ušiju:

„Hooooo-hoooo! Ima li koga?“

I začudo, prvo što je Lojd pomislio bilo je: Ne javljaj se. Možda će otići.

„Ima li koga? Prvi put, drugi put?...Dobro, odoh ja, taman da otresem prašinu Feniksa sa čizama...“

Na to se Lojdova paraliza prekinu. On skoči sa ležaja kao izbačen iz praćke, dograbi nogaru i mahnito zalupa po rešetkama; vibracije se rasuše metalom i od njih mu uzdrhtaše kosti stisnute pesnice.

„Ne!“ zaurla on. „Ne! Ne idi! Ne idi, molim te!“

Glas, sada bliži, začu se sa stepeništa između Uprave i tog sprata: „Ima da te pojedemo, toliko te volimo... i oh, čini se da je neko toliko... gladan.“ Posle toga je usledio lenji kikot.

Lojd ispusti nogaru ležaja i obema rukama stegnu rešetke na vratima ćelije. Sada je čuo korake tamo negde gore, u senkama, kako mirno odzvanjaju hodnikom koji je vodio do bloka sa pritvorskim ćelijama. Lojdu dođe da brizne u plač od olakšanja... najzad, izbavljen je... ali opet, u srcu nije osećao radost već strah, sve jaču strepnju zbog koje se sve više kajao što nije ćutao. Ćutao? Pobogu! Šta može biti gore od smrti od gladi?

Pomisao na smrt od gladi skrenu mu misli na Traska. Trask je ležao na leđima u pepeljastim ostacima svetla sutona, jedna noga kruto mu je bila ispružena u Lojdovu ćeliju, i na listu te noge nešto je nedostajalo. Nedostajao je mesnati deo lista te noge. Tamo su bili tragovi zuba. Lojd je znao čiji su zubi ostavili te tragove, ali jedva je mogao da se seti da je za ručak imao file od Traska. Bez obzira na to, ispunila su ga snažna osećanja odvratnosti, krivice i užasa. Brzo je prišao rešetkama i gurnuo

Traskovu nogu natrag u njegovu ćeliju. A onda, osvrnuvši se kako bi bio siguran da vlasnik glasa još nije na vidiku, posegnuo je, i dok su mu rešetke između njih pritiskale lice, svukao Traskovu nogavicu tako da sakrije ono što je uradio.

Naravno, nije bilo potrebe za nekom velikom žurbom, zato što je kapija na ulazu u ćelijski blok bila zatvorena, a bez struje dugme za otvaranje neće da radi. Njegov izbavitelj će morati da se vrati i pronađe KLJUČ. Moraće da...

Lojd zinu u čudu kad elektromotor koji je upravljao kapijom zacvile i proradi. Tišina u ćelijskom bloku pojačala je taj zvuk koji se okončao poznatim klik-tras! otvorene kapije.

Onda koraci mirno krenuše stazom kroz ćelijski blok.

Lojd se vratio pred vrata svoje ćelije pošto je uredio Traska; sada je nevoljno ustuknuo za dva koraka. Spustio je pogled na pod napolju i ugledao najpre par prašnjavih špicastih kaubojskih čizama istrošenih potpetica, a prva misao mu je bila da je Pouk imao baš takve.

Čizme se zaustaviše pred njegovom ćelijom.

Polako je podigao pogled, do izbledelih farmerki koje su se spuštale preko čizama, kožnog kaiša sa mesinganom kopčom (razni horoskopski znaci unutar dva koncentrična kruga), jakne od teksas platna sa po jednim bedžom na oba džepa na grudima - jedan je bio sa nasmešenim licem, a drugi s mrtvom svinjom i rečima KAKO VAM SE SVIĐA SVINJETINA?

Istog trenutka kada su Lojdove oči s oklevanjem došle do mračno rumenog lica Rendala Flega, Fleg vrisnu: „Bu!“ Taj zvuk zalebde mrtvim ćelijskim blokom, a onda pohrli natrag. Lojd kriknu, saplete se o sopstvene noge, pade i zaplaka.

„U redu je“, stade Fleg da ga teši. „Hej, čoveče, u redu je. Sve je skroz-naskroz u redu.“

Lojd zajeca: „Možeš li me pustiti napolje? Molim te, pusti me napolje. Neću da budem kao moj zeka, neću tako da skončam, to nije fer, da nije bilo Pouka ja bih se uvaljivao samo u mala sranja, molim te, pusti me, učiniću šta god tražiš.“

„Jadničak mali. Izgledaš kao reklama za letnji odmor u Dahauu.“

I pored saučešća u Flegovom glasu, Lojd nije sebe mogao da natera da podigne oči iznad kolena farmerki pridošlice. Ako ponovo bude pogledao u to lice, umreće. Bilo je to lice đavola.

„Molim te“, promumla Lojd. „Molim te, pusti me napolje. Umirem od gladi.“

„Koliko si već dugo u buvari, druže?“

„Ne znam“, reče Lojd, brišući oči prstima. „Dugo.“

„Kako to da još nisi mrtav?“

„Znao sam šta se sprema“, reče Lojd nogama u farmerkama, dok je prikupljao oko sebe poslednje iscepkane ostatke lukavosti. „Štedeo sam hranu. Eto tako.“

„Da nisi možda klopnuo malo onog dičnog momka u susednoj ćeliji?“

„Šta?“ reče promuklo Lojd. „Šta? Ne! Zaboga! Šta ti to misliš o meni? Čoveče, molim te...“

„Leva noga mu izgleda malo tanja od desne. Samo zato pitam, prijane moj dobri.“

„Ne znam ništa o tome“, šapnu Lojd. Sav je drhtao.

„A Bata Pacov? Kakav mu je ukus bio?“

Lojd prekri lice rukama i oćuta.

„Kako se zoveš?“

Lojd pokuša da mu kaže, ali začu se samo njegovo stenjanje.

„Kako se zoveš, vojniče?“

„Lojd Henrejd.“ Pokušao je da smisli šta još da kaže, ali misli su mu bile u haotičnoj zbrci: uplašio se kad mu je advokat rekao da bi mogao da završi na električnoj stolici, ali nije se tada ovoliko uplašio. Nikada se nije ovoliko uplašio u čitavom životu. „Sve je to Pouk smislio!“ zaurla on. „Pouk bi trebalo da bude ovde, a ne ja!“

„Pogledaj me, Lojde.“

„Ne“, šapnu Lojd. Mahnito je kolutao očima.

„Zašto ne?“

„Zato...“

„Nastavi.“

„Zato što ne verujem da stvarno postojiš“, šapnu Lojd. „A ako stvarno postojiš... ako postojiš, onda si đavo.“

„Pogledaj me, Lojde.“

Lojd bespomoćno podiže pogled prema tom mračnom, iscerenom licu koje je visilo iza ukrštenih rešetki. Desna ruka držala je tamo nešto kraj desnog oka. Kada je to video, Lojd je osetio da ga čitavog prožima i hladnoća i vrelina. Ličilo je to na crni kamen, i bilo je toliko tamno da je izgledalo gotovo kao smola. U središtu te stvari bila je crvena pukotina i Lojdu je ličila na strašno oko, krvavo i poluotvoreno da proviri prema njemu. Tada Fleg to malčice okrenu među prstima i crvena pukotina u tamnom kamenu poprimi oblik... ključa. Fleg poče to da premeće među prstima. Sad oko, sad ključ.

Oko, ključ.

On zapeva: „Donela mi je kafu... donela mi je čaj... sve mi je donela... osim ključa, znaj. Je li tako, Lojde?“

„Naravski“, reče Lojd promuklo. Nije skidao oči s malog tamnog kamena. Fleg krenu da ga šeta s prsta na prst kao mađioničar koji izvodi trik.

„E sad, ti si čovek koji svakako ceni vrednost jednog dobrog ključa“, reče on. Tamni kamen mu iščeznu u stisnutoj pesnici i najednom se ponovo pojavi u njegovoj drugoj ruci, gde opet pođe u šetnju s prsta na prst. „Siguran sam da jesi. Jer ključ služi za otvaranje vrata. Ima li u životu ičeg važnijeg od otvaranja vrata, Lojde?“

„Čoveče, strašno sam gladan...“

„Naravno da si gladan“, reče Fleg. Licem mu se razli izraz brige, izraz toliko preuveličan da je postao groteska. „Zaboga, pa pacov nije nikakvo jelo! Znaš li ti, bre, šta sam ja ručao? Dobar sendvič sa slabo pečenim rostbifom na bečkom hlebu s malo luka i dosta Guldenovog ljutog smeđeg senfa. Dobro zvuči?“

Lojd klimnu, dok su mu suze polako navirale iz preterano ozarenih očiju.

„Uz to sam pojeo i malo domaćeg pomfrita, popio čokoladnog mleka, a onda za desert... aman-zaman, pa ja to tebe mučim, zar ne? Neko bi trebalo zbog toga da me pošteno išiba, da znaš. Izvini. Odmah ću te pustiti napolje, pa ćemo otići da nađemo nešto za jelo, u redu?“

Lojd je bio previše zapanjen da bi čak i klimnuo. Zaključio je da je čovek sa ključem zaista đavo, ili još verovatnije fatamorgana, fatamorgana koja će stajati ispred njegove ćelije sve dok Lojd konačno ne umre, i pričaće samozadovoljno o bogu, Isusu i „Guldenovom“ ljutom smeđem senfu dok bude izvodio trikove čudnim crnim kamenom. Ali sada je samilost na licu tog čoveka izgledala sasvim stvarno, i on je zvučao kao da se zaista gnuša sebe. Crni kamen mu ponovo nestade u stegnutoj pesnici. A kada se ta šaka otvorila, Lojdove začuđene oči ugledaše pljosnati srebrni ključ sa ukrasnom drškom na dlanu neznanca.

„Dragi - moj - bože!“ graknu Lojd.

„Sviđa ti se to?“ upita mračnjak, zadovoljan. „Naučio sam taj trik od jedne cice iz salona za masažu u Sekokusu, u Nju Džerziju, Lojde. U Sekokusu, postojbini najvećih svinjskih farmi na svetu.“

On se sagnu i ubaci ključ u bravu Lojdove ćelije. A to je bilo čudno, jer koliko ga je pamćenje služilo (a sada se baš i nije naročito isticalo u tome), ove ćelije nisu imale brave sa ključem, jer su se sve otvarale i zatvarale elektronski. Ali on ni najmanje nije sumnjao da će srebrni ključ završiti posao.

I baš kad je ključ zazvečao u bravi, Fleg je prekinuo s tim i pogledao Lojda, iscerivši se lukavo, a Lojd je osetio kako ga ponovo preplavljuje očajanje. Sve je to bio samo trik.

„Da li sam se već predstavio? Zovem se Fleg. Drago mi je što smo se upoznali.“

„I meni“, izusti nekako Lojd.

„I mislim, pre nego što otvorim ovu ćeliju, pa ti i ja odemo negde na večeru, Lojde, da treba da se nešto dogovorimo.“

„Normalna stvar“, procedi Lojd i ponovo zaplaka.

„Ti ćeš mi biti desna ruka, Lojde. Ima da te dignem u činu do ranga svetog Petra. Kad budem otvorio ova vrata, staviću ti ključeve carstva u ruku. Koji dil, a?

„Da“, šapnu Lojd, osetivši ponovo sve jači strah. Sada se gotovo sasvim smrklo. Fleg je bio tek tamno obličje, ali oči su mu se i dalje savršeno videle. Činilo se da sijaju u mraku kao oči risa, jedno s leve strane rešetke koja se završavala kutijom sa bravom, drugo s desne. Lojd oseti užasnutost, ali i nešto drugo: neku vrstu religiozne ekstaze. Zadovoljstvo. Zadovoljstvo što je odabran. Osećaj da je nekako uspeo da osvoji.... nešto.

„Voleo bi da izravnaš račune s ljudima koji su te ovde ostavili, zar ne?“

„Nego šta“, reče Lojd, zaboravivši načas koliko je prestravljen. Sve je to progutao gladan, snažan bes.

„Ne samo s njima, već sa svima koji bi tako nešto uradili“, predloži Fleg. „Reč je o tipu ljudi, zar ne? Za određeni tip ljudi čovek kao što si ti obično je đubre. Zato što su oni toliko uzvišeni. Oni misle kako čovek poput tebe nema prava na život.“

„Baš tako“, reče Lojd. Njegova velika glad najednom se izmenila u drugačiju vrstu gladi. Promenila se baš onako kao što se crni kamen pretvorio u srebrni ključ. Ovaj čovek je iskazao sva ona njegova složena osećanja u samo nekoliko rečenica. Nije on hteo da se razračuna samo sa čuvarem na kapiji - o, pa to je onaj usrani mudrijaš, šta ima, usranko, hoćeš opet da mi ovde mudruješ? - zato što čuvar na kapiji nije bio taj. Tačno, čuvar na kapiji jeste imao KLJUČ, ali čuvar na kapiji nije napravio KLJUČ. Neko mu ga je dao. Upravnik zatvora, pretpostavio je Lojd, ali ni upravnik nije napravio KLJUČ. Lojd je želeo da pronađe one koji su ga napravili i iskovali. Oni su sigurno imuni na grip, a on ima određena posla s njima. O da, kakva samo posla on ima s njima.

„Znaš šta Biblija veli za takve ljude?“ upita Fleg tiho. „Veli da će uzvišeni nisko pasti, da će moćni biti srušeni, a oholi zgromljeni. A znaš li šta veli za ljude kao što si ti, Lojde? Veli da su blaženi svi krotki, jer njima će pripasti zemlja. I veli da su blaženi nišči duhom, jer oni će videti boga.“ Lojd je klimao. Klimao i plakao. Načas se činilo da se oko Flegove glave stvorila bukteća kruna, svetlost toliko jarka da bi Lojdu oči bile spržene u pepeo samo da je u nju duže gledao. Onda je ona iščezla... ako je uopšte ikada i bila tu, a mora da nije, jer je Lojd i dalje mogao da razabire obrise u tami.

„Vidiš, ti nisi mnogo bistar“, reče Fleg, „ali si prvi. I slutim da bi mogao biti veoma odan. Ti i ja, Lojde, daleko ćemo dogurati. Ovo je zgodan čas za ljude poput nas. Sve kreće na našu vodenicu. Treba mi samo tvoja reč.“

„R-reč?“

„Da ćemo ti i ja uvek biti jedan uz drugoga. Bez odbijanja naređenja. Bez spavanja na straži. Ubrzo će biti i drugih - već su se zaputili na zapad - ali za sada, tu smo samo mi. Daću ti ključ ako mi obećaš.“

„Ja... obećavam“, reče Lojd i reći kao da ostaše da vise u vazduhu, vibrirajući na čudan način. Osluškivao je te vibracije, glave nakrenute u stranu, i gotovo da je video kako te dve reči tamno sijaju kao aurora borealis u oku mrtvaca.

Onda je zaboravio na njih kada se mehanizam u kutiji brave okrenuo do pola. Sledećeg trenutka, kutija s bravom pade Flegu pod noge, i pipci dima izviše se iz nje.

„Slobodan si, Lojde. Izađi.“

U neverici, Lojd s oklevanjem dotaknu rešetke, kao da bi mogle da ga opeku; i zaista, činilo se da su tople. Ali kada je pogurao, vrata su kliznula natrag lako i bešumno. Zurio je u svog spasitelja, u te bukteče oči.

Nešto mu je bilo stavljeno u ruku. Ključ.

„Sad je tvoj, Lojde.“

„Moj?“

Fleg dograbi Lojdove prste i sklopi ih oko ključa... a Lojd oseti kako mu se on pomera u ruci, oseti kako se ključ menja. Oglasi se promuklim povikom i naglo raširi prste. Ključa više nije bilo i umesto njega, tamo je bio crni kamen sa crvenom pukotinom. On ga podiže, čudeći se, i poče da ga okreće. Crvena pukotina je čas ličila na ključ, čas na lobanju, čas opet na krvavo, poluzatvoreno oko.

„Moj“, odgovori Lojd sam sebi. Ovaj put sklopi prste oko njega bez pomoći, stegnu kamen divljački jako.

„Hoćemo li nešto da večeramo?“ upita Fleg. „Ove noći nas čeka duga vožnja.“

„Večera“, reče Lojd. „U redu.“

„Toliko toga ima da se uradi“, reče Fleg zadovoljno. „Vrlo brzo ćemo prionuti na to.“ Pošli su zajedno prema stepenicama, kraj mrtvaca koji su ležali u ćelijama. Kada se Lojd zateturao od slabosti, Fleg mu je ščepao ruku iznad lakta i uspravio ga. Lojd se okrenuo i pogledao u to iscereno lice sa nečim jačim od zahvalnosti. Pogledao je u Flega s nečim nalik na ljubav.

40.

Nik Andros je ležao i nemirno spavao na krevetu u kancelariji šerifa Bejkera. Imao je na sebi samo gaćice, a telo mu je bilo lako prekriveno znojem. Poslednje što je pomislio pre nego što ga je san obuzeo prethodne noći bilo je da će do jutra umreti; mračnjak koji je neprestano pohodio njegove grozničave snove nekako će probiti tu poslednju tanku barijeru snevanja i odneti ga.

Bilo je to čudno. Oko koje mu je Rej But kopao i oslepeo bolelo ga je dva dana. A onda, trećeg dana, osećaj da su mu džinovski šestari ušrafljeni u glavu oslabio je u tupo tištanje. Sada, dok je gledao na to oko, video je samo sivu mrlju, sivu mrlju u kojoj su se povremeno pomerala obličja, ili se makar činilo da se pomeraju. Ali nije ga ubijala povreda oka; za to je bio zaslužan metak koji mu je okrznuo nogu.

Nije tu ranu dezinfikovao. Oko ga je toliko bolelo da je nije gotovo ni bio svestan. Rana se plitko pružala duž njegove desne butine i završavala kod kolena; sutradan je s izvesnim čuđenjem pregledao rupu od metka u nogavici tamo gde je kuršum izašao. A tog sledećeg dana, 30. juna, rana je bila crvena na ivicama i činilo se da ga bole svi mišići u toj nozi.

Odšepao je do ordinacije doktora Soumsa i uzeo bocu vodonik-peroksida. Nasuo je čitavu bocu preko rane od metka, dugačke nekih dvadeset pet centimetara. Bilo je to kao da zaključava vrata štale posle krađe konja. Te večeri, čitava desna noga bolela ga je kao kvaran zub, a pod kožom su se videle izdajničke crvene linije od trovanja krvi koje su se širile od rane tek pokrivene krastom.

Prvog jula je ponovo otišao do Soumsove ordinacije i ispreturao ormar sa lekovima, u potrazi za penicilinom. Pronašao je malo toga i, posle trenutnog oklevanja, progutao obe pilule iz jednog paketa s uzorcima. Savršeno dobro je znao da će umreti ako mu je telo alergično na penicilin, ali mislio je da bi alternativa mogla biti još gora smrt. Infekcija se zahuktala. Penicilin ga nije ubio, ali nije bilo ni primetnog poboljšanja.

Juče po podne je imao visoku temperaturu i podozrevao je da je dobar deo vremena proveo u delirijumu. Imao je dosta hrane, ali nije želeo da je jede; činilo se da samo želi da pije čašu za čašom destilovane vode iz hladnjaka koji se nalazio u Bejkerovoj kancelariji. Ta voda je gotovo sasvim nestala kada je prošle noći zaspao (ili se obeznanio) i Nik nije imao pojma gde da nađe još. Onako grozničav, nije mnogo ni mario za to. Ubrzo će umreti i neće imati više nikakvih razloga za brigu. Nije bio lud za umiranjem, ali pomisao na to da više neće biti ni bola ni briga donela mu je veliko olakšanje. Noga mu je pulsirala, svrbela ga i pekla.

Njegovo snevanje u danima i noćima pošto je ubio Reja Buta bilo je krajnje čudno. Snovi su ga preplavili. Činilo se da svi koje je ikada upoznao dolaze da se još jednom poklone publici. Rudi Sparkmen pokazuje na list papira: Ti si ova prazna stranica. Njegova majka kucka po linijama i krugovima koje mu je pomogla da ispiše na jednoj drugoj praznoj stranici, poremetivši njenu čistotu: Tu piše Nik Andros, dušo. To si ti. Džejn Bejker, lica okrenutog postrance na jastuku, govori: Džoni, siroti moj Džoni. U njegovim snovima doktor Soums je tražio od Džona Bejkera iznova i iznova da skine košulju, a Rej But je iznova i iznova govorio: Drž’tega... sad ću da ga sredim... govnar me je udario... držte ga... Za razliku od svih drugih snova koje je sanjao u životu, Nik te reči nije morao da čita s usana. Mogao je zaista da čuje šta ljudi govore. Snovi su bili neverovatno živopisni. Bledeli su kad ga je bol u nozi dovodio blizu buđenja. Onda bi se pojavila nova scena dok bi on ponovo tonuo u san. U dva sna bilo je ljudi koje nikada nije video, i to su bili snovi kojih se najjasnije sećao kad bi se probudio.

Bio je negde visoko. Zemljište se prostiralo pod njim kao reljefna mapa. Bio je to pustinjski teren, a zvezde iznad njega videle su se ludački jasno, kako to obično biva sa velike visine. Kraj njega je bio neki čovek... ne, nije to bio čovek, već obličje čoveka. Kao da je ta ljudska prilika bila isečena iz tkanja stvarnosti, tako da je kraj njega zapravo stajao negativ čoveka, crna rupa u ljudskom obliku. A glas tog obličja je šapnuo: Sve što vidiš biće tvoje ako klekneš i priznaš me za svog boga. Nik je odmahnuo glavom, sa željom da ustukne od te strašne provalije, uplašen da će to obličje ispružiti crne ruke i gurnuti ga preko ivice.

Zašto ne govoriš? Zašto samo odmahuješ glavom?

Nik je u snu koristio gest koji je toliko puta već ponovio na javi: prst preko usana, brid šake preko grla... da bi zatim čuo sebe kako kaže savršeno jasnim, veoma lepim glasom: „Ne mogu da govorim. Nem sam.“

Ali možeš. Možeš, ako to želiš.

Nik je tada posegnuo da dotakne obličje, i strah mu je načas odnela bujica zaprepašćenosti i plamteće radosti. Ali, kada se njegova šaka približila ramenu te prilike postala je ledeno hladna, toliko hladna da mu se učinilo da ju je opekao. Trgao je ruku, a kristali leda formirali su mu se na zglavcima. I onda mu je došlo. Čuo je. Glas tamnog obličja; daleki zov noćne ptice u lovu; beskrajno zavijanje vetra. Ponovo je zanemeo od čuda. Svet je poprimio novu dimenziju koja mu nikada nije nedostajala zato što je nikada nije ni iskusio, a sada je upala na svoje mesto. Čuo je zvuke. Činilo se da tačno zna koji je koji, iako mu to niko nije rekao. Bili su lepi. Lepi zvuci. Prešao je prstima tamo-amo po košulji i začudio se brzom šapatu sopstvenih noktiju po pamuku.

Tada se mračnjak okrenuo prema njemu i Nik se strašno uplašio. To stvorenje, šta god bilo, nije izvodilo čuda zabadava.

...ako klekneš i priznaš me za svog boga.

A Nik je prekrio lice rukama zato što je želeo sve to što mu je crno ljudsko obličje pokazalo u toj visokoj pustinji: gradove, žene, blago, moć. Ali ponajviše od svega, želeo je da čuje opčinjavajući zvuk noktiju na košulji, kuckanje časovnika u praznoj kući posle ponoći i tajni zvuk kiše.

Ali reč koju je izgovorio bila je: Ne, a onda ga je ta ledena hladnoća ponovo zapahnula i bio je gurnut, padao je premećući se, vrišteći bezglasno dok se tumbao kroz te dubine pune oblaka, tumbao se u miris...

...kukuruza?

Da, kukuruza. To je bio taj drugi san, tako su se stapali, gotovo bez ikakvog šava koji bi označio koliko se razlikuju. Bio je u kukuruzu, zelenom kukuruzu, a sve je mirisalo na letnju zemlju, kravlju balegu i rastinje. Osovio se na noge i pošao prolazom između redova u kojem se našao, zastavši načas kada je shvatio da čuje blagi šum vetra među zelenim julskim listovima kukuruza nalik na mačeve... i još nešto.

Muziku?

Da - neku vrstu muzike. I u snu je pomislio: „Znači, na to misle.“ Čula se pravo pred njim i on je pošao tamo, sa željom da vidi da li taj niz lepih zvukova potiče iz onoga što nosi ime „klavir“, „truba“, „čelo“ ili nečeg drugog.

Vreli miris leta u njegovim nozdrvama, plavi svod neba iznad njega, taj ljupki zvuk. U tom snu, Nik nikada nije bio srećniji. I dok se približavao izvoru, muzici se pridružio glas, stari glas nalik na tamnu kožu, pomalo nejasno pevajući reči kao da je pesma paprikaš, često podgrevan, koji nikada nije izgubio svoj stari dobri ukus. Opčinjen, Nik je koračao prema tom mestu.

Sama sam otišla u baštu

Gde rosa blista na ružama i travi

I ima šta da čujem, u uhu glas

Kad se sin... božji... po-ja-vi

Da šeta sa mnom i priča sa mnom

Kaže mi da mu pripadam

I takvu radost našu nikad

Nisam... mogla... da upoznam.

Kada se strofa završila, Nik se progurao do početka reda kukuruza i tamo je na čistini stajala kućica, jedva nešto bolja od obične čatrlje, sa zarđalim buretom za đubre s leve i starom ljuljaškom od automobilske gume s desne strane. Ona je visila sa jabuke čije je stablo bilo čvornovato, ali opet zeleno, ljupko i živo. Iz kuće je ukoso izbijala veranda, stara i rascepljena, i počivala na starim, uljem umazanim ručnim dizalicama. Prozori su bili otvoreni i mio letnji vetrić ćarlijao je njišući zavese unutra i napolje. Sa krova je pod čudnim uglom štrcao stari dimnjak od galvanizovanog lima, sav ulubljen i čađav. Ta kuća se nalazila na svojoj čistini, a kukuruz se protezao na sve četiri strane sveta dokle je pogled sezao; samo ga je na severu remetio zemljani put koji se skupljao u tačku na ravnom horizontu. I Nik bi tada uvek shvatio gde se nalazi: u srezu Polk, u državi Nebraska, zapadno od Omahe i malo na sever od Oseole. Taj zemljani put je vodio do autoputa broj 30 i Kolambasa, na severnoj obali reke Plate.

Na verandi je sedela najstarija žena u Americi, crnkinja paperjaste, retke bele kose - mršava, u kućnoj haljini, sa naočarima. Izgleda dovoljno mršavo da je malo jači popodnevni vetar jednostavno oduva, podigne u plavo nebo i odnese možda sve do Džulzburga u državi Kolorado. A instrument na kojem svira (možda je to drži na mestu, na zemlji) jeste „gitara“, i Nik u snu pomišlja: Dakle, tako zvuči „gitara“. Lepo. Čini mu se da bi mogao da prosto stoji tu do smiraja dana i gleda staru crnkinju na verandi poduprtoj ručnim dizalicama usred nepreglednog kukuruza Nebraske, da stoji tu zapadno od Omahe i malo na sever od Oseole, u okrugu Polk, i sluša. Njeno lice izbrazdano je milionima bora nalik na mapu države u kojoj geografija još nije uređena - reke i kanjoni duž njenih tamnih obraza nalik na štavljenu kožu, izbočine ispod kvrge njene brade, krivudava izdužena brda od kosti u dnu njenog čela, pećine njenih očiju.

Ponovo je zapevala, prateći sebe na staroj gitari:

I-suse, daj se vrati amo

O I-suse, daj se vrati amo,

Isuse, što se ne vratiš amo?

Jer sad... sad nam trebaš

O sad... sad nam trebaš

Sada...

Nego, reci mi, dečko, ko te je zakucao za to mesto?

Ona spušta gitaru preko krila kao bebu i maše mu da priđe. Nik dolazi. Kaže da samo želi da je sluša kako peva, da je njena pesma prelepa.

Pa, pesma je božja ludorija, sad to ionako radim skoro celi dan... kako ti ide s onim crnim čovom?

Plaši me. Bojim se...

Dečko, moraš da se bojiš. Čak i od drveta u suton, ako ga vidiš na pravi način, moraš da se bojiš. Svi smo mi smrtni, hvaljen nek je bog.

Ali kako da mu kažem ne? Kako da...

Kako dišeš? Kako sanjaš? Niko to ne zna. Ali dođi kod mene. Kad god hoćeš. Zovu me Majka Ebigejl. Najstarija sam žena u ovim krajevima, valjda, a još sama mesim kolače. Dođi kod mene kad god hoćeš, dečko, i dovedi drugare.

Ali kako da se izvučem odavde?

Bogs tobom, dečko, nikome to nikada ne uspe. Samo se nadaj najboljem i dođi kod Majke Ebigejl kad god ti bude do toga. Biću ja tu, valjda; više se ne muvam mnogo unaokolo. Zato dođi kod mene. Biću ja...

...tu, baš tu..

Budio se malo-pomalo, sve dok Nebraska nije nestala, kao i miris kukuruza i tamno, izbrazdano lice Majke Ebigejl. Stvarni svet je prodirao unutra, ne toliko da bi zamenio taj san, koliko da bi ga postepeno prekrivao sve dok se ovaj više nije mogao videti.

Nalazio se u Šojou, u državi Arkanzas, zvao se Nik Andros, nikada nije progovorio niti čuo zvuk „gitare“... ali još je bio živ.

Uspravio se u sedeći položaj na ležaju, spustio noge preko ivice i pogledao ranu. Otok se malo smanjio. Bol se pretvorio u tištanje. Ozdravljam, pomislio je s velikim olakšanjem. Mislim da će mi biti dobro.

Ustao je sa kreveta i odšepao do prozora u gaćicama. Noga mu je bila ukrućena, ali bila je to ona vrsta krutosti koja se mogla otkloniti pomoću malo fizičkih aktivnosti. Pogledao je napolje u utihnuli grad, ne više Šojo, već njegov leš, i shvatio da koliko danas mora poći. Neće moći da odmakne daleko, ali makar će krenuti.

A kuda to? Pa, mislio je da zna i to. Snovi su samo snovi, ali za početak, pretpostavio je da bi mogao poći na severozapad. U Nebrasku.

Nik je krenuo iz grada 3. jula oko jedan i petnaest po podne. Ujutru je spakovao ranac, stavio unutra još penicilinskih pilula za slučaj da mu zatrebaju, i nekoliko konzervi. Odlučio se za „Kembelovu“ paradajz-čorbu i ravioli, dva omiljena jela. Stavio je i nekoliko kutija metaka za pištolj i uzeo čuturicu.

Pošao je ulicom, zagledajući u garaže, sve dok nije pronašao ono što mu je trebalo: bajs desetobrzinac koji je bio taman odgovarajući za njegovu visinu. Pažljivo je okretao pedale Glavnom ulicom, u niskom stepenu prenosa, dok mu se povređena noga zagrevala od aktivnosti. Vozio je na zapad i njegova senka ga je pratila, vozeći sopstveni crni bicikl. Prošao je kraj elegantnih, otmenih kuća na rubu grada, smeštenih u hladu, sa roletnama spuštenim za sva vremena.

Te noći se ulogorio u jednoj seoskoj kući petnaest kilometara zapadno od Šojoa. Do sumraka 4. jula, već je bio blizu Oklahome. Te večeri, pre nego što je zaspao, stajao je u drugom seoskom dvorištu, lica okrenutog prema nebu, i gledao kako pljusak meteora ostavlja noć izgrebanu hladnom belom vatrom. Pomislio je kako nikada nije video ništa toliko lepo. Šta god ga čekalo, bilo mu je drago što je živ.

41.

Lerija je u pola devet probudila svetlost sunca i pesma ptica. Izluđivalo ga je i jedno i drugo. Svakog jutra otkad su otišli iz Njujorka, svetlost sunca i pesma ptica. A kao dopunska, ekstra atrakcija, Bonus Besplatan Poklon, ako baš hoćete, vazduh je bio mirisan, čist i svež. Čak je i Rita to primetila. Stalno je mislio: pa, bolje od ovoga ne može da bude. Ali sve je stalno bivalo sve bolje i bolje. Bivalo je sve bolje i bolje toliko da ste morali da se zapitate šta su to do đavola radili sa planetom. I morali ste da se zapitate je li vazduh uvek ovako mirisao u krajevima poput severne Minesote, Oregona ili na zapadnim obroncima Stenovitih planina.

Dok je ležao u svojoj polovini duple vreće za spavanje ispod niskog platnenog krova šatora za dvoje koji su 2. jula ujutru pridodali svojoj opremi za putovanje u Pasaiku, Leri se setio kako je Al Spelmen, jedan od „Dronjavih restlova“, pokušao da ubedi Lerija da sa njim i još dva-tri ortaka krene na kampovanje. Nameravali su da pođu na istok, svrate u Vegas na jednu noć, a onda da odu u mesto po imenu Lavlend, u Koloradu. Hteli su da kampuju u planinama iznad Lavlenda pet dana, ili tako nešto.

„Ostavi to sranje u fazonu ’Visokih stenovitih planina’ za Džona Denvera“, podsmehnuo mu se tada Leri. „Sve će vas tamo izujedati komarci, a verovatno ćete dobiti i osip od koprive na dupetu od kenjanja u šumi. E sad, ako se predomislite pa odlučite da kampujete pet dana u ’Dinama’ u Vegasu, zvrcni me.“

Ali možda je to izgledalo ovako. Sam, bez ikoga da te gnjavi (osim Rite, a njenu gnjavažu je mislio da može da otrpi), udišeš zdrav vazduh i spavaš noću bez okretanja i bacakanja, samo tras, zaspiš kao da te je neko mlatnuo maljem po glavi. Bez ikakvih problema, osim pitanja kuda ćeš krenuti sutra i koliko ćeš kilometara prevaliti. Divna stvar.

A to jutro u Beningtonu, u Vermontu, odakle su sada krenuli na istok autoputem broj 9, to jutro je bilo posebno. Boga mu poljubim, pa bio je to četvrti jul, Dan nezavisnosti.

Uspravio se u sedeći položaj u vreći za spavanje i pogledao Ritu, ali ona je i dalje bila komirana, tako da su se videle samo konture njenog tela ispod tapacirane tkanine vreće i paperje njene kose. Pa, ovog jutra će je probuditi u velikom stilu.

Leri je otkopčao svoju stranu vreće i izvukao se iz nje, go-golcat. Načas mu se koža naježila, a onda je osetio da je vazduh prirodno topao, i da je temperatura verovatno već negde preko dvadeset stepeni. Biće to još jedan sjajan dan. Ispuzao je iz šatora i oslonio se na noge.

Pored šatora bio je parkiran motocikl „harli-dejvidson“ od 1.200 kubika, crn i hromiran. Baš kao i vreću za spavanje i šator, nabavili su ga u Pasaiku. Do tada su već ostavili za sobom troja kola, dvoja zaprečena strašnim saobraćajnim zakrčenjima, dok su se treća zaglavila u blatu pred Natlijem, kad je on pokušao da zaobiđe dva sudarena kamiona. Pravi odgovor je bio motocikl. Njime su mogli da zaobilaze nesreće, i da se izvlače u niskom stepenu prenosa. Kada su nailazili na ozbiljna zakrčenja, mogli su da se voze zaustavnom trakom ili pločnikom, ukoliko ga je bilo. Riti se to nije dopadalo - plašila se vožnje dok je sedela iza njega i očajnički se držala za Lerija - ali saglasila se da je to jedino praktično rešenje. Poslednja saobraćajna gužva čovečanstva bila je neviđena. A kada su otišli iz Pasaika i zašli u unutrašnjost, pičili su samo tako. Do večeri 2. jula vratili su se u državu Njujork i postavili šator na rubu Kvorivila, sa maglenim i mističnim Ketskilsom na zapadu. Trećeg po podne, skrenuli su na istok i ušli u Vermont baš kada se smrkavalo. I našli se tu, u Beningtonu.

Kampovali su na uzvisini izvan grada, i dok je Leri sada stajao go kraj motocikla i mokrio, gledao je naniže i čudio se novoengleskom gradiću koji kao da je sišao s razglednice. Dve čiste bele crkve, čiji su se tornjevi uzdizali kao da bockaju plavo jutarnje nebo; privatna škola, sive kamene zgrade okovane bršljanom; fabrika; nekoliko školskih zgrada od crvene cigle; mnogo drveća u letnjim zelenim ogrtačima. Jedino što je tu sliku činilo malčice pogrešnom bilo je odsustvo dima iz fabrike i nekoliko svetlucavih kola-igračaka parkiranih pod čudnim uglovima na glavnoj ulici, koja je ujedno bila deo njihovog puta. Ali u sunčanoj tišini (doduše, remećenoj povremenim ptičjim cvrkutom), Leri je mogao da ponovi mišljenje pokojne Irme Fajet, da ju je poznavao: nikakva šteta.

Osim što je bio Četvrti jul, a on je sebe i dalje smatrao Amerikancem. Nakašljao se, pljunuo i zapevušio malo da pronađe pravi tonalitet. Udahnuo je, veoma svestan lakog jutarnjeg lahora na svojim golim grudima i guzovima, i naglo zapevao:

O, kaži, vidiš li,

u svetlu praskozorja

ono što smo gordo pozdravili

u poslednjem sjaju sutona...

Otpevao je himnu sve do kraja, okrenut prema Beningtonu, izvevši mali burleskni plesni korak na kraju, zato što je Rita sada već sigurno stajala kraj ulaza u šator i gledala ga s osmehom.

Završio je odsečnim salutiranjem zgradi koja mu je ličila na beningtonsku sudnicu, a onda se okrenuo, pomislivši da bi najbolje bilo da započne novu godinu nezavisnosti u staroj dobroj Americi starim dobrim američkim jebanjem.

„Leri Andervud, Mladi Rodoljub, želi vam dobro jut...“

Ali preklop na ulazu u šator još je bio zatvoren i on načas ponovo oseti razdraženost zbog njenog ponašanja. Odlučno suzbi to osećanje. Nije ona mogla sve vreme da bude na njegovoj talasnoj dužini. To je sve. Kad to uspeš da prepoznaš i poneseš se s tim, na dobrom si putu da imaš zrelu vezu. Veoma se trudio oko Rite posle onog mučnog iskustva iz tunela, i činilo mu se da mu to prilično dobro polazi za rukom.

Morao je sebe da stavi na njeno mesto, u tome je bila stvar. Morao je da shvati da je ona mnogo starija, da je navikla da ide po njenom gotovo oduvek. Prirodno je što je njoj bilo teže da se prilagodi svetu koji se izvrnuo naopako. Na primer, pilule. Nije bio naročito oduševljen kada je ustanovio da je ponela čitavu svoju jebenu apoteku u tegli za marmeladu sa poklopcem na šrafljenje. Zutaći, kvaludi, darvoni, i još nešto što je ona nazivala „mojim malim dizačima.“ Mali dizači su bili crveni. Tri takva uz čašicu tekile, pa da vidiš kako ćeš da se jarcaš po vasceli dan. To mu se nije dopadalo zato što je preveliki broj dizanja, spuštanja i sve to ukrug zajedno činilo prilično opaku naviku. Ta navika bila je kao da ona cima na plećima majmuna veličine King Konga. A njemu se to nije dopadalo zato što je, kad se sve sabere i oduzme, to za njega bio pravi šamar, zar ne? Zbog čega se plašila? Zašto nije mogla noću da zaspi? On svakako nije imao takve probleme. I zar se nije brinuo o njoj? Nego šta nego jeste.

Vratio se do šatora, a onda načas zastao. Možda bi trebalo da je pusti da spava. Možda je iscrpljena. Ali...

Spustio je pogled na stojka, a stojko baš i nije hteo da je pusti da spava. Pevanje himne ga je baš razbudilo. I tako je Leri podigao preklop šatora i uvukao se unutra.

„Rita?“

I odmah je osetio to posle sveže jutarnje čistote spoljnog vazduha; mora da je bio veoma pospan ranije, čim mu je promaklo. Zadah nije bio preterano jak, zato što je šator imao prilično dobro provetravanje, ali osećao se sasvim dovoljno: slatkokiseli zadah povraćanja i bolesti.

„Rita?“ Sve ga je više brinuo način na koji je nepomično ležala, tako da joj je samo to suvo paperje kose virilo iz vreće za spavanje. Otpuzao je prema njoj na sve četiri i zadah povraćanja sada je bio jači, tako da mu se želudac zgrčio. „Rita, jesi li dobro? Rita, budi se!“

Nije se ni pomerila.

I tako ju je prevrnuo, a vreća za spavanje bila je poluraskopčana kao da je pokušala da se iskobelja iz nje tokom noći, možda zato što je shvatila šta joj se dešava, pa se upinjala bez uspeha, a on je sve vreme mirno spavao kraj nje, stari dobri veteran sa visova Stenovitih planina. Prevrnuo ju je i jedna bočica sa pilulama ispala joj je iz ruke, oči su joj bile zamagljeni, mutni klikeri iza polusklopljenih kapaka, a usta ispunjena zelenom bljuvotinom kojom se udavila.

Zurio je u njeno mrtvo lice, činilo se, veoma dugo. Gotovo da su se dodirivali nosevima, a u šatoru je temperatura rasla i rasla sve dok unutra nije bilo kao na tavanu u kasno avgustovsko popodne, neposredno pre početka rashlađujućeg pljuska. Njegova glava kao da je sve više oticala. Usta su joj bila puna tog sranja. Nije mogao da skrene pogled s toga. Pitanje koje mu se vrtelo po mozgu kao mehanički zec na trkalištu za pse bilo je: Koliko sam dugo spavao sa njom pošto je umrla? Odvratno, čoveče. Oooodvratno.

Njegova obamrlost je popustila i on se iskobeljao iz šatora, ogrebavši oba kolena kada ih je spustio sa poda šatora na golu zemlju. Pomislio je da će i sam povratiti i počeo da se bori protiv toga, uloživši sav napor volje da to ne uradi, mrzeo je da povraća najviše na svetu, a onda je pomislio: Ali, čoveče, pa ja sam se vratio tamo da bih je POJEBAO! i sve mu se diglo, žurno i rastresito, tako da je otpuzao dalje od povraćke koja se pušila, uplakan, mrzeći prljavi ukus u ustima i nosu.

Najveći deo jutra proveo je razmišljajući o njoj. Osećao je izvesno olakšanje zbog toga što je umrla - zapravo, prilično olakšanje. To nikada nikome ne bi priznao. To je potvrđivalo sve što je njegova majka govorila o njemu, kao i Vejn Štuki, pa čak i ona glupačica sa stanom blizu univerziteta Fordhem. Leri Andervud, fordhemski egzibicionista.

„Nisam dobar“, rekao je naglas i kada je to učinio, bilo mu je bolje. Sad mu je bilo lakše da govori istinu, a istina je bila nešto najvažnije. Sklopio je sporazum sa sobom, u onoj zadnjoj prostoriji podsvesti gde Sile iz senke muljaju i dogovaraju se, da će voditi računa o njoj. Možda nije bio dobar, ali nije bio ni ubica, a ono što je uradio u tunelu bilo je prilično blizu pokušaju ubistva. I zato je nameravao da vodi računa o njoj, nije hteo da viče na nju, koliko god ga povremeno nervirala - kao kad ga je onako žestoko zgrabila pošto su uzjahali „harlija“ - nije hteo da se ljuti koliko god ga ona usporavala ili koliko god bila glupa za određene stvari. Pretprošle noći je stavila konzervu graška u žar vatre, a da nije probila rupu na vrhu i izvukla je skroz čađavu i naduvenu, nekih tri sekunde pre nego što bi konzerva eksplodirala kao bomba i možda ih oslepila letećim kukama od limenih šrapnela. Ali, da li joj je očitao bukvicu zbog toga? Ne. Nije. Našalio se samo i prešao preko cele stvari. Isto je bilo i sa pilulama. Mislio je da su pilule njena lična stvar.

Možda je trebalo da razgovaraš o njima s njom.-Možda je htela da to uradiš.

„Ovo nije nikakva jebena grupna terapija“, rekao je naglas. Ovo je opstanak. A ona nije uspela da se snađe. Možda je znala da neće uspeti, još od onog dana u Central parku, kada je onako nemarno gađala u drvo belog kedra iz jeftine tridesetdvojke koja je mogla da joj eksplodira u ruci. Možda...

„Možda, sranje!“ reče Leri ljutito. Prinese čuturicu ustima, ali bila je prazna, a u ustima je još osećao taj sluzavi ukus. Možda širom zemlje ima ljudi poput nje. Grip nije poštedeo samo one sposobne za opstanak, zašto bi kog đavola to i uradio? Možda negde u zemlji baš u tim trenucima neki mladić, u savršenoj fizičkoj kondiciji, imun na grip, umire od upale krajnika. Kao što bi možda rekao Heni Jangmen²⁵: „Hej, narode, znam ih milion.“

Leri je sedeo na popločanom vidikovcu kraj druma. Pogled na Vermont koji se gubio prema Njujorku u zlatnoj jutarnjoj sumaglici oduzimao mu je dah. Saobraćajni znak je objavljivao kako je to Osamnaesti kilometar. Zapravo, Leriju se činilo da mu pogled dopire znatno dalje od osamnaest kilometara. Kada je dan vedar, možeš gledati u beskraj. Sa druge strane skretanja za vidikovac bio je kameni zid visok do kolena, čije je kamenje bilo zacementirano, i nekoliko razbijenih flaša „badvajzera“. I upotrebljeni kondom. Pretpostavljao je da su srednjoškolci dolazili tu u suton i posmatrali kako se svetla pale dole u gradu. Najpre bi se oduševili, a onda povalili. JJS, kako su voleli da kažu: jebote, jaka stvar.

I zbog čega se onda osećao toliko loše? Govorio je istinu, zar ne? Da. A najgora od svih istina bila je da je osetio olakšanje, zar ne? Zato što je nestao taj kamen koji je vukao oko vrata?

Ne, najgore je kad si sam. Kad si usamljen.

Otrcano, ali tačno. Zeleo je da s nekim podeli ovaj pogled. Da se okrene nekome i kaže donekle pametno: Kad je dan vedar, možeš gledati u beskraj. A njegovo jedino društvo bilo je u šatoru dva kilometra iza njega, sa ustima punim zelene bljuvotine. Sve kruće i kruće. Mamac za muve.

Leri spusti glavu na kolena i zatvori oči. Reče sebi da ne plače. Mrzeo je da plače gotovo jednako kao što je mrzeo da povraća.

Na kraju se poneo kao kukavica. Nije mogao da je sahrani. Zamislio je ono najgore što je mogao - crve i bube, mrmote koji će je nanjušiti i doći da malo glocnu, nepoštenje u tome što jedno ljudsko biće ostavlja drugo kao omot od bombone ili bačenu konzervu pepsi-kole. Ali njeno sahranjivanje mu je nekako izgledalo i donekle nezakonito, i istinu da zbori (a sada jeste zborio istinu, zar ne?), bila je to samo jeftina racionalizacija. Ne bi mu smetalo da siđe u Benington i provali u „Uvek popularnu“ prodavnicu alata, uzme Uvek Popularni ašov i odgovarajući Uvek Popularni budak; ne bi mu smetalo čak ni da se vrati ovamo gore, gde je sve još nepomično i divno, pa da iskopa Uvek Popularni grob blizu Uvek Popularnog Osamnaestog kilometra. Ali da se vrati u taj šator (koji sada sigurno smrdi veoma nalik na onaj klozet Transverzale broj 1 u Central parku, gde će Uvek Popularna tamna poslastica presedeti čitavu večnost) i raskopča do kraja njenu stranu vreće za spavanje, izvuče njeno kruto telo kao džak i odvuče ga do rupe držeći je ispod pazuha, da je stumba unutra i prekrije zemljom, da gleda kako zemlja posipa njene bele noge i ispupčene čvoriće proširenih vena, lepi joj se za kosu...

Jok, vala, drugar. Mislim da ću da propustim taj provod. Ako sam kukavica zbog toga, baš me briga.

Vratio se do mesta na kojem je stajao šator i podigao preklop. Pronašao je dugačak štap. Udahnuo je duboko svež vazduh, zadržao dah i štapom izvukao svoju odeću. Udaljio se sa njom i obukao se. Udahnuo je još jednom duboko, zadržao dah i štapom izvukao čizme. Seo je na oboreno stablo i nazuo ih.

Miris se zavukao u njegovu odeću.

„Sranje“, šapnuo je.

Video ju je, do polovine u vreći za spavanje, ispružene krute ruke još obavijene oko bočice sa pilulama koje tamo više nije bilo. Njene poluzatvorene oči kao da su optuživački zurile u njega. Naterale su ga da ponovo pomisli na tunel i sopstvene vizije sa živim mrtvacima. Brzo je štapom spustio preklop na ulazu u šator.

Ali još je osećao njen miris na sebi.

I tako je ipak najpre svratio u Benington, i tamo je u „Beningtonskoj prodavnici za muškarce“ skinuo sve sa sebe i uzeo novu odeću, tri kompleta plus četiri para gaća i čarapa. Pronašao je čak i nove čizme. Dok se ogledao u trokrilnom ogledalu, video je iza sebe praznu prodavnicu i „harli“ drsko ostavljen kod ivičnjaka.

„Ekstra gilje“, promrmljao je. „Prva liga.“ Ali tamo nije bilo nikoga da se divi njegovom ukusu.

Izašao je iz prodavnice i pokrenuo „harlija“. Verovatno je trebalo da svrati do radnje s alatom i pogleda ima li tamo šatora i vreća za spavanje, ali sada je želeo samo da napusti Benington. Svratiće negde dalje uz put.

Podigao je pogled prema uzvisini dok se vozio „harlijem“ van grada, i spazio vidikovac na osamnaestom kilometru, ali ne i mesto gde su razapeli šator. Tako je i bilo najbolje, bilo je to...

Leri je ponovo pogledao na drum i strava mu je gipko skočila niz grlo. Kamionet sa prikolicom za konje skrenuo je da izbegne neka kola i prikolica se prevrnula. Jurio je na „harliju“ pravo na nju zato što nije gledao kuda vozi.

Skrenuo je oštro udesno, dok mu se nova čizma vukla po putu, i umalo nije uspeo da prođe. Ali leva podnoška je zakačila zadnji branik prikolice i istrgla motocikl ispod njega. Leri je tresnuo o ivicu druma toliko jako da su mu se sve kosti zatresle. „Harli“ je još trenutak brundao iza njega, a onda se ugasio.

„Jesi li dobro?“ upitao je naglas. Bogu hvala što je vozio brzinom od samo tridesetak kilometara na sat. Bogu hvala što Rita nije bila sa njim, izludeo bi od njenog histerisanja. Naravno, da je Rita bila s njim, on ne bi ni gledao tamo gore, bio bi VBR, odnosno, vodio bi računa, za vas koji slabije kapirate.

„Dobro sam“, odgovorio je sebi, ali još nije bio siguran u to. Uspravio se u sedeći položaj. Tišina ga je pritisla onako kako je to činila s vremena na vreme - bilo je toliko tiho da bi vam došlo da poludite samo ako mislite na to. U ovom trenutku bi čak i Ritino cmizdrenje bilo pravo olakšanje. Najednom se činilo da je sve puno jarkih svetlaca i on s iznenadnim užasom pomisli da će se onesvestiti. Pomisli: Zaista sam povređen, osetiću to za tili čas, kad prvi šok prođe, tad ću to osetiti, gadno sam se posekao, ili tako nešto, i ko će sad da mi podveže ranu?

Ali kada je prošao taj trenutak slabosti, pogledao se i pomislio kako je ipak prošao dobro. Posekao je obe ruke, a nove pantalone su mu se pocepale na desnom kolenu - i koleno mu je bilo posečeno - ali bile su to samo ogrebotine, jebote, jaka stvar, svakome je moglo da se dogodi da padne s motora, svakome se to desi s vremena na vreme.

Ali, znao je koliko je to zapravo jaka stvar. Mogao je da udari glavom tako da mu pukne lobanja, i ostao bi da leži tu na vrelom suncu dok ne izdahne. Ili bi se zadavio rođenom bljuvotinom kao izvesna njegova, sada već preminula prijateljica.

Nesigurno je prišao „harliju“ i uspravio ga. Činilo se da nije nimalo oštećen, ali izgledao je drugačije. Ranije je to bila samo mašina, prilično lepa mašina koja je mogla da posluži dvostrukoj svrsi, da ga preveze i da se na njoj oseća kao Džejms Din ili Džek Nikolson u Anđelima pakla na točkovima. Ali sada mu se činilo da mu se njegov hrom ceri kao najavljivač izložbe cirkuskih nakaza, koji ga poziva da priđe i ustanovi je li dovoljno muško da zajaše čudovište na dva točka.

Proradio je posle trećeg pokušaja, i Leri je otpućkao iz Beningtona jedva nešto brže nego da je hodao. Na rukama je imao narukvice od hladnog znoja i najednom je kao nikada, nikada pre u životu, očajnički poželeo da ugleda lice nekog drugog ljudskog bića.

Ali tog dana ga nije ugledao.

Po podne je naterao sebe da malo ubrza, ali nije mogao da okrene ručicu za gas dalje od mesta gde je brzinometar pokazivao trideset kilometara na sat, čak ni kada je sasvim jasno video put pred sobom. Na samoj ivici Vilmingtona bila je prodavnica sa sportskom opremom i motociklima, pa je tamo stao, uzeo vreću za spavanje, teške rukavice i kacigu, ali čak ni sa kacigom nije sebe mogao da primora da vozi brže od četrdeset na sat. U lakat-krivinama je usporavao toliko da je morao da gura veliki motor kraj sebe. Neprestano je zamišljao kako leži u nesvesti kraj druma, krvari i umire pošto nema nikoga ko bi mu pomogao.

U pet sati, dok se približavao Bretlborou, upalila se lampica koja je pokazivala da se „harli“ pregrejao. Leri ga je parkirao i isključio sa pomešanim osećanjima olakšanja i gađenja.

„Mogao si vala i da ga guraš“, rekao je. „Pravljen je da vozi sto na sat, budalo jedna!“

Ostavio ga je i zašao u grad, ne znajući hoće li se vratiti po njega.

Te večeri je spavao u gradskom parku, pod delimičnom zaštitom podijuma za orkestar. Legao je čim se smrklo i zaspao istog trena. Nešto kasnije, trgao se i probudio zbog nekog zvuka. Pogledao je na sat. Tanke radijumske linije na brojčaniku označavale su jedanaest i dvadeset. Pridigao se na lakat i zagledao u tamu, sa osećajem da je podijum za orkestar ogroman oko njega, i da mu nedostaje mali šator koji mu je čuvao telesnu toplotu. Kako je to bila dobra mala platnena materica!

Ako se nešto i čulo, sada ga više nije bilo; zaćutali su čak i zrikavci. Je li to bilo u redu? Je li to moglo biti u redu?

„Ima li koga tamo?“ viknu Leri i uplaši se od zvuka rođenog glasa. Maši se za pušku i u jednom dugom i sve paničnijem trenutku ne uspe da je nađe. Kada je uspeo, bez razmišljanja je povukao obarač, baš kao što bi čovek koji se davi u okeanu stisnuo bačeni pojas za spasavanje. Da puška nije bila ukočena, opalila bi. Moguće, pravo u njega.

Bilo je nečega u tišini, u to je bio siguran. Možda je to bio neki čovek, a možda i neka krupna i opasna životinja. Naravno, i čovek je mogao biti opasan. Čovek poput onoga koji je bezbroj puta izbo prizivača monstruma, ili čovek poput Džona Beresforda Tiptona, koji mu je ponudio milion dolara u kešovini da bi se okoristio njegovom ženom.

„Koje to?“

Imao je baterijsku lampu u rancu, ali da bi do nje došao, morao bi da pusti pušku, koju je privukao u krilo. Osim toga... zar je zaista želeo da vidi ko je to?

I tako je samo sedeo tamo, priželjkivao pokret ili ponavljanje zvuka koji ga je probudio (je li to bio zvuk, ili samo nešto iz njegovog sna?) i malo kasnije, glava je najpre počela da mu pada, a onda je zadremao.

Najednom, podigao je glavu u trzaju, razrogačen, dok mu se meso pribijalo uz kosti. Sada se čuo zvuk, i da noć nije bila oblačna, gotovo pun mesec bi mu otkrio...

Ali on to nije želeo da vidi. Ne, definitivno nije to želeo da vidi. Opet, pognuo se napred u sedećem položaju, nakrivljene glave, osluškujući kako potpetice prašnjavih čizama odzvanjaju i udaljavaju se od njega pločnikom Glavne ulice u Bretlborou, u državi Vermont, prema zapadu, sve slabije, dok se nisu izgubile u opštem šumu noći.

Leri oseti iznenadan ludački poriv da ustane, pusti da mu vreća za spavanje sklizne niz gležnjeve, da vikne: Vrati se, ko god bio! Briga me! Vrati se! Ali, zar je zaista želeo da Neznancu ukaže toliko poverenje? Podijum za orkestar bi pojačao njegov povik - njegovu molbu. A šta ako se te potpetice čizama zaista vrate, sve glasnije u muku u kojem čak ni zrikavci ne zriču?

Umesto da ustane, legao je natrag i sklupčao se u položaj fetusa, obgrlivši pušku rukama. Noćas mi više nema spavanja, pomislio je, ali zaspao je posle tri minuta i sledećeg jutra je bio sasvim siguran da je sve to samo sanjao.

42.

Dok je Leri Andervud proslavljao Četvrti jul padom s motocikla u susednoj državi, Stjuart Redman je sedeo na velikom kamenu kraj druma i ručao. Začuo je zvuk motora koji su se približavali. Dovršio je konzervu piva jednim gutljajem i pažljivo presavio vrh cevi od masnog papira u kojoj su se nalazili ric-krekeri. Puška je bila oslonjena o kamen kraj njega. Uzeo ju je, otkočio, a onda ponovo spustio, malo bliže ruci. Nailazili su motocikli, i to mali, sudeći po zvuku. Dvesta pedeset kubika? U toj velikoj tišini nije se moglo tačno odrediti koliko su daleko. Možda petnaestak kilometara. Imao je dosta vremena da još jede ukoliko poželi, ali više nije bio gladan. U međuvremenu, sunce je grejalo, a pomisao na susret sa drugim ljudima mu je prijala. Nije video živog čoveka otkad je otišao iz kuće Glena Bejtmena u Vudsvilu. Ponovo je pogledao pušku. Otkočio ju je zato što se moglo ispostaviti da su ti ljudi koji dolaze kao Elder. Ostavio je pušku oslonjenu o kamen zato što se nadao da će oni biti kao Bejtmen - samo ne sa toliko mračnim pogledom na budućnost. Društvo će se ponovo pojaviti, rekao je Bejtmen. Zapazićeš da nisam upotrebio reč „reformisati." To bi bio jeziv štos. Jako malo toga ima u ljudskoj rasi što bi se moglo reformisati.

Ali sam Bejtmen nije želeo da učestvuje u ponovnom pojavljivanju društva. Činilo se da je savršeno zadovoljan - bar za sada - što može da se šeta sa Kodžakom, slika, prčka po bašti i razmišlja o sociološkim posledicama gotovo potpunog uništenja ljudske rase.

Ako navratiš ovamo i ponovo me pozoveš da se pridružim, Stju, verovatno ću pristati. To je kletva ljudske rase. Društvenost. Hrist je trebalo da kaže: „Znajte da će, kad god se dvoje ili troje vas nađe na okupu, neko drugi da bude namrtvo isprebijan.“ Da ti kažem čemu nas sociologija uči o ljudskoj rasi? Evo ti u osnovnim crtama. Ako mi pokažeš samog muškarca ili ženu, reći ću ti da je posredi svetac. Daj mi dvoje i ima da se zaljube jedno u drugo. Daj mi troje, i izmisliće tu šarmantnu stvar koju nazivamo „društvom.“ Daj mi četvoro, i podići će piramidu. Daj mi petoro, pa će jedno da proteraju. Daj mi šestoro, i ponovo će izmisliti predrasude. Daj mi sedmoro, i za sedam godina će ponovo izumeti ratovanje. Možda je čovek sazdan po liku božjem, ali ljudsko društvo je sazdano po liku Njegovog suparnika, i stalno pokušava da se vrati kući.

Je li to bilo tačno? Ako jeste, onda neka im bog pomogne. Odnedavno, Stju je mnogo razmišljao o starim prijateljima i poznanicima. Dok ih se prisećao, bio je sklon tome da zanemari ili sasvim zaboravi njihove ružne osobine - način na koji je Bil Heskamb čačkao nos i brisao sline o đon cipele, to što je Norm Bruet stalno tukao svoju decu, neprijatan metod kojim je Bili Vereker kontrolisao mačju populaciju oko svoje kuće, mrveći tanke lobanje mladih mačića potpeticama čizama marke „rendž rajder“.

Misli koje su mu dolazile obično su bile sasvim lepe. Odlazak zorom u lov, u perjanim jaknama i fluorescentnim narandžastim prslucima. Partije pokera u kući Ralfa Hodžisa i to kako se Vili Kredok stalno žalio kako gubi četiri dolara u partiji, čak i kada je dobijao dvadeset. Njih šestorica ili sedmorica koji guraju „skauta“ Tonija Leominstera natrag na drum onomad kada je on sleteo u jarak, obnevideo od alkohola, i Toni koji se tetura unaokolo i kune u boga i sve svece da se zaneo u pokušaju da izbegne kamion pun ilegalno doseljenih Meksikanaca. Bože, kako su se samo smejali. Beskrajna bujica etničkih viceva Krisa Ortege. Poseta Hantsvilu zbog kurvi, i ono kada je Džo Bob Brentvud zapatio picajzle, a onda pokušao sve da ih ubedi da ih je dobio zahvaljujući sofi u salonu, a ne od devojke sa sprata. Bila su to i te kako dobra vremena. Možda oni prefinjeni, sa svojim noćnim klubovima, otmenim restoranima i muzejima to ne bi smatrali dobrim vremenima, ali svejedno su bila takva. Mislio je o svemu tome, pretresao jedno po jedno, onako kako neki stari pustinjak reda iznova i iznova pasijans kartama iz zamašćenog špila. Ponajviše je želeo da čuje ljudske glasove, da upozna nekoga, da bude u mogućnosti da se okrene prema nekome i kaže: Vide li ti to? kada se dogodi nešto poput pljuska meteora koji je posmatrao pre neko veče. On nije bio pričljiv, ali nije mnogo mario za samoću, nikada.

I tako se malo uspravio u sedećem položaju dok su motocikli konačno skretali u krivini, i video je da su to dve „honde“ od 250 kubika, koje su vozili dečko od nekih osamnaest godina i devojka koja je bila možda starija od dečaka. Devojka je na sebi imala jarkožutu bluzu i svetloplave „leviske“.

Videli su kako sedi na kamenu i obe „honde“ su se malo zanele pošto je njihove vozače iznenađenje nagnalo da načas izgube kontrolu. Dečak je zinuo. Za trenutak nije bilo jasno hoće li se zaustaviti ili će samo projuriti dalje na zapad.

Stju podiže praznu ruku i reče: „Zdravo!“ prijaznim glasom. Srce mu je teško tuklo u grudima. Zeleo je da se zaustave. I jesu.

Načas je bio zbunjen napetošću u njihovom stavu. Pogotovo kod dečaka; izgledao je kao da mu je u krv upravo sasuto pet litara adrenalina. Naravno, Stju je imao pušku, ali nije je uperio u njih, a i oni su sami bili naoružani; on je imao pištolj, a ona malu pušku za jelene prebačenu o remenu na leđa, kao kakva glumica koja igra Peti Herst, ali bez neke velike motivacije.

„Mislim da je sve u redu s njim, Harolde“, reče devojka, ali dečak koga je oslovila imenom Harold i dalje je stajao raskoračen preko svog motocikla, zagledan u Stjua sa izrazom iznenađenja i promišljenog antagonizma.

„Rekla sam da mislim...“ zausti ona ponovo.

„Otkud to možemo da znamo?“ odbrusi Harold pogleda prikovanog za Stjua.

„Pa, drago mi je što vas vidim, ako vam to išta znači“, reče Stju.

„Šta ako ti ne verujem?“ izazva ga Harold i Stju vide da se dečko usrao od straha. Plašio se njega, i svoje odgovornosti za devojku.

„E pa onda, ne znam šta da kažem.“ Stju siđe s kamena. Haroldova ruka polete prema futroli sa pištoljem.

„Harolde, ne diraj to“, reče devojka. Onda zaćuta i za trenutak se činilo da nijedno od njih ne zna šta dalje - kao grupa od tri tačke koje se mogu spojiti u trougao čiji tačan oblik još ne može da se predvidi.

„Ouuuu“, reče Freni, spustivši se na mahovinu ispod bresta kraj druma. „Nikada neću skinuti ove žuljeve s guze, Harolde.“

Harold nešto mrzovoljno progunđa.

Ona se okrenu Stjuu. „Da li ste ikada prevalili dvesta sedamdeset kilometara na ’hondi’, gospodine Redman? Ne preporučujem.“

Stju se osmehnu. „Kuda ste se zaputili?“

„Šta te se tiče?“ reče Harold nevaspitano.

„A kakvo je to sad ponašanje?“ upita njega Fren. „Gospodin Redman je prvi čovek koga smo videli otkad je umro Gas Dinsmor! Hoću reći, ako nismo pošli u potragu za drugim ljudima, zbog čega smo uopšte krenuli?“

„On samo pazi na tebe“, reče Stju tiho. Ubra vlat trave i stavi je među usne.

„Tako je, pazim“, reče Harold, i dalje ljutit.

„Mislila sam da se pazimo uzajamno“, reče ona, a Harold silno pocrvene.

Stju pomisli: Daj mi troje, i stvoriće društvo. Ali, da li njih dvoje njemu odgovaraju? Devojka mu se dopadala, ali dečak mu je izgledao kao preplašeni hvalisavac. A preplašeni hvalisavac može biti veoma opasan, u pravim okolnostima... ili pogrešnim.

„Kako god ti kažeš“, promrmlja Harold. Pogleda Stjua ispod oka i izvadi paklicu „marlboroa“ iz džepa jakne. Pripali jednu cigaretu. Pušio je kao neko ko se toj navici odao tek odnedavno. Kao, recimo, prekjuče.

„Idemo u Stovington, u državi Vermont“, reče Freni. „Tamo je centar za zaraze. Mi - šta je bilo? Gospodine Redman?“ On je najednom prebledeo. Vlat trave koju je žvakao pala mu je u krilo.

„Zašto tamo?“ upita Stju.

„Zato što je tamo slučajno baza za izučavanje zaraznih bolesti“, reče Harold visokoparno. „Mislio sam da, ukoliko u ovoj zemlji ima iole reda ili ljudi iz redova vlasti koji su izbegli ovu najnoviju pošast, oni se onda najverovatnije nalaze u Stovingtonu ili Atlanti, gde postoji još jedan takav centar.“

„Tako je“, reče Freni.

Stju reče: „Gubite vreme.“

Freni je izgledala zapanjeno. Harold je izgledao ogorčeno; crvenilo je ponovo počelo da mu se diže ispod okovratnika. „Ko si pa ti da sudiš o tome, burazere?”

„Došao sam odatle.“

Sada su oboje izgledali zapanjeno. Zapanjeno i zaprepašćeno.

„Vi ste znali za to?“ upita Freni, potresena. „Proverili ste?“

„Ne, nije tako bilo. To je...“

„Lažeš!“ Haroldov glas je postao visok, kao skičanje.

Fren ugleda zabrinjavajući hladan blesak gneva u Redmanovim očima, da bi one odmah zatim ponovo bile smeđe i blage. „Ne. Ne lažem.“

„E, ja tvrdim da lažeš! Tvrdim da si ti najobičniji...“

„Harolde, umukni više!“

Harold je pogleda, povređen. „Ali, Freni, kako možeš da poveruješ...“

„A kako ti možeš da budeš toliko nevaspitan i nadrndan?“ upita ona uzbuđeno. „Hoćeš li makar saslušati šta čovek ima da kaže, Harolde?“

„Ne verujem mu.“

Pošteno, pomisli Stju, to znači da je rezultat nerešen.

„Kako možeš da ne veruješ nekome koga si tek upoznao? Stvarno, Harolde, odvratno se ponašaš!“

„Da vam kažem otkud znam“, rekao je Stju tiho. Ispričao im je skraćenu verziju priče koja je počela kada je Kempion naleteo na Hepove pumpe. Opisao je ovlaš svoje bekstvo iz Stovingtona pre nedelju dana. Harold je tupo piljio u svoje ruke kojima je brao komadiće mahovine i kidao ih. Ali devojčino lice ličilo je na mapu tragedije koja se otvara i Stju oseti da je sažaljeva. Pošla je s ovim dečakom (koji je, da budemo pošteni, imao prilično dobru zamisao), sa nadom uprkos svemu da je preostalo još nešto od starog života koji je uzimala zdravo za gotovo. Pa, razočarala se. I to gorko, sudeći po njenom izrazu.

„I Atlanta? Zaraza je zahvatila oba centra?“ upitala je.

„Da“, rekao je on, a ona je briznula u plač.

Poželeo je da je uteši, ali dečku se to ne bi dopalo. Harold baci pogled na Fren kao da mu je neprijatno, zatim pogleda na otpatke od mahovine na manžetnama. Stju joj pruži svoju maramicu. Ona mu se rasejano zahvali, ne podigavši pogled. Harold se ponovo mrzovoljno zapiljio u njega, očima debelog klinca koji hoće sav keks za sebe. Ala će da se iznenadi, pomisli Stju, kada ustanovi da devojka nije kutija keksa.

Kad joj je plač posustao i pretvorio se u šmrcanje, rekla je: „Izgleda da Harold i ja moramo da vam budemo zahvalni. Bar ste nas poštedeli dugačkog putovanja i razočaranja na kraju.“

„Hoćeš da kažeš da mu veruješ? Tek tako? Ispriča ti neku neverovatnu priču, a ti... ti u to poveruješ?“

„Harolde, pa zbog čega bi lagao? Šta bi time dobio?“

„Pa, kako ja da znam šta je njemu na pameti?“ upita Harold prkosno. „Ubistvo, možda. Ili silovanje.“

„Ja ne verujem u silovanje“, reče Stju blago. „Možda ti o tome znaš nešto što ja ne znam.“

„Prekinite“, reče Fren. „Harolde, zašto moraš da budeš toliko grozan?“

„Grozan?“ viknu Harold. „Trudim se da pazim na tebe - na nas - i to je, jebote, grozno?“

„Gledaj“, reče Stju i podvrnu rukav. U prevoju lakta imao je nekoliko gotovo zaraslih tragova od igle i poslednje ostatke blede modrice. „Ubrizgavali su mi koješta.“

„Možda si narkoman“, reče Harold.

Stju spusti rukav natrag ne udostojivši ga odgovora. U pitanju je bila devojka, naravno. Navikao se na pomisao da mu ona pripada. Pa, neke devojke možeš posedovati, a neke bogami i ne možeš. Ova je izgleda spadala u potonje. Bila je visoka, lepa i izgledala je veoma mladalački. Tamne oči i kosa naglašavale su njen pogled koji se mogao protumačiti kao izraz suzne bespomoćnosti. Lako je bilo ne primetiti tu blagu boricu (borica hoću-to, tako ju je Stjuova majka nazivala) između njenih obrva koja se produbi kad je nešto ozlojedi, brzinu i veštinu ruku, pa čak i način na koji je otvoreno zabacivala kosu sa čela.

„I šta ćemo sad?“ upita ona, ne obrativši uopšte pažnju na poslednje što je Harold rekao.

„Svejedno idemo“, reče Harold, i kada ga je ona pogledala sa tom boricom urezanom u čelo, nadoda žurno: „Pa, moramo otići nekuda. Naravski, on verovatno govori istinu, ali možemo da proverimo za svaki slučaj. I onda da odlučimo šta dalje.“

Fren pogleda Stjua kao da ne želi da ga uvredi. Stju slegnu ramenima. „U redu?“ navaljivao je Harold.

„Pa, pretpostavljam da i nije važno“, reče Freni. Ona ubra maslačak i oduva s njega paperje.

„Niste nikoga videli usput, dok ste dolazili?“ upita Stju.

„Tamo je bio neki pas koji je izgledao zdravo. Ali ne i ljudi.“

„I ja sam video psa.“ Ispričao im je o Bejtmenu i Kodžaku. Kada je završio, rekao je: „Ja sam krenuo prema obali, ali pošto kažete da tamo nema ljudi, splasnula mi je želja da odem tamo.“

„Zao mi je“, reče Harold, iako je zvučao sasvim drugačije. On ustade. „Fren, spremna?“

Ona pogleda Stjua sa oklevanjem, pa ustade. „Natrag na čudesnu mašinu za dijetu. Hvala vam što ste nam ispričali sve što znate, gospodine Redman, iako vesti i nisu baš naročite.“

„Samo malo“, reče Stju i usta i sam. Oklevao je, zapitavši se ponovo da li su oni u redu. Devojka jeste, ali dečak sigurno ima nekih sedamnaest godina i strahovito mrzi ceo svet. Ali, zar je preostalo dovoljno ljudi da može da bira? Stju je smatrao da nije.

„Mislim da svi tragamo za drugim ljudima“, reče on. „Voleo bih da vam se pridružim, ako me primate.“

„Ne“, reče Harold smesta.

Fren pogleda Harolda pa Stjua, zabrinuta. „Možda...“

„Ti da ćutiš. Ja kažem ne.“

„Zar ja nemam pravo glasa?“

„Koji ti je đavo? Zar ne vidiš da mu je samo jedno na pameti? Zaboga, Fren!“

„Bolje troje nego dvoje, ako bude nevolja“, reče Stju, „a ja dobro znam da je troje bolje od jednoga.“

„Ne", ponovi Harold. Šaka mu se spusti do drške pištolja.

„Da“, reče Fren. „Biče nam drago ako nam se pridružite, gospodine Redman.“

Harold se okrenu prema njoj, lica besnog i povređenog. Stju se nape samo na tren, pomislivši da će je on udariti, a onda se ponovo opusti. „Znači, tako misliš, je li? Jedva si čekala neki izgovor da me se otarasiš, kapiram.“ Bio je toliko ljut da su mu oči zasuzile, što ga je dodatno razljutilo. „U redu, ako tako hoćeš. Idi slobodno s njim. Ja sam završio s tobom.“ Besno se zaputi prema mestu gde su bile parkirane „honde“. Freni pogleda Stjua zaprepašćeno, a onda se okrenu prema Haroldu. „Samo malo“, reče Stju. „Ostani tu, molim te.“

„Nemojte ga povrediti“, reče Fren. „Molim vas.“

Stju otrča prema Haroldu, koji je opkoračio svoju „hondu“ i sada je pokušavao da je startuje. Onako besan, okrenuo je ručicu gasa do kraja i prošao je dobro zato što je motor presisao, pomislio je Stju; da je zaista startovao pod tolikim gasom, motor bi se propeo na zadnji točak kao unicikl, bacio starog dobrog Harolda do najbližeg drveta, a onda pao preko njega.

„Dalje od mene!“ kriknu Harold ljutito na njega i šaka mu ponovo pade na dršku pištolja. Stju poklopi Haroldovu šaku svojom, kao da se igraju „crvenih rukavica.“ Drugu spusti Haroldu na mišicu. Haroldove oči su bile razrogačene i Stju je mislio kako mu treba samo malo da postane zaista opasan. Nije on bio ljubomoran samo zbog devojke, to je bilo Stjuovo pogrešno i preterano pojednostavljeno objašnjenje. U to je bilo zamotano dečakovo lično dostojanstvo, i njegova nova slika devojčinog zaštitnika. Bog sveti zna koliko je sjeban bio pre svega ovoga, sa tom mešinom od stomaka, špicastim čizmama i uštogljenim načinom govora. Ali ispod te nove slike bilo je uverenje da je i dalje sjeban, i da će zauvek to i ostati. Ispod je bila sigurnost u to da novi početak ne postoji. Isto bi on reagovao i na Bejtmena, ili na dvanaestogodišnje dete. U svakom trouglu, on će sebe videti na najnižoj tački.

„Harolde“, reče on, gotovo Haroldu u uvo.

„Pusti me.“ Njegovo teško telo izgledalo je lako, tako napregnuto; treperio je kao žica pod naponom.

„Harolde, spavaš li ti sa njom?“

Haroldovo telo se drhtavo trže i Stju shvati da je odgovor - ne.

„Ne tiče te se!“

„Tačno. Osim da bi se stvari izvukle na otvoreno, gde mogu da se vide. Ona nije moja, Harolde. Svoja je. Nemam nameru da pokušam da je preotmem od tebe. Žao mi je što moram da budem tako otvoren, ali za nas je najbolje da znamo na čemu smo. Nas je sada dvoje plus jedan, i ako odeš, i dalje ćemo ostati dvoje plus jedan. Tu nema nikakvog dobitka.“

Harold je oćutao, ali sada je manje drhtao.

„Biću otvoren onoliko koliko moram“, nastavi Stju, govoreći i dalje veoma blizu Haroldovog uveta (koje je bilo puno smeđe ušne masti), i trudeći se da to čini veoma, veoma mirno. „I ti i ja znamo da muškarac ne mora da siluje žene. Ne, ukoliko zna kako da koristi ruku.“

„To je...“ Harold se obliznu, a onda pogleda preko puta, tamo gde je Fren i dalje stajala držeći se za laktove, ruku ukrštenih odmah ispod grudi, i uzbuđeno ih posmatrala. „To je prilično odvratno.“

„Pa, možda jeste, a možda i nije, ali kada se muškarac nalazi blizu žene koja ga ne želi u postelji, taj muškarac ima izbora. Ja svaki put biram ruku. Pretpostavljam da je tako i sa tobom, zato što je ona još uz tebe svojevoljno. Samo hoću da pričamo jasno, ti i ja. Nisam ja ovde da bih te izgurao napolje kao neki siledžija na vašarskom balu.“

Haroldova ruka se opusti na pištolju i on pogleda u Stjua. „Stvarno tako misliš? Ja... obećavaš da me nećeš odati?“

Stju klimnu.

„Volim je“, reče Harold promuklo. „Ona ne voli mene, to znam, ali govorim otvoreno, baš kao što si rekao.“

„Tako je najbolje. Ne želim da se ubacujem između vas. Samo hoću da se priključim.“

Harold ponovi u grču: „Obećavaš?“

„Da, obećavam.“

„U redu.“

On polako siđe s „honde“. Vrati se zajedno sa Stjuom do Fren.

„Neka pođe s nama“, reče Harold. „A ja...“ Pogledao je u Stjua i rekao, povređenog dostojanstva: „Izvinjavam se što sam bio takav seronja.“

„Ura!“ reče Fren i pljesnu rukama. „Pošto je to sad sređeno, kuda ćemo?“

Na kraju su pošli tamo kuda su se Fren i Harold i zaputili, na zapad. Stju je rekao kako misli da će Glenu Bejtmenu biti drago da ih primi na prenoćište, ako stignu do Vudsvila pre mraka - a možda reši i da im se pridruži ujutru (na to je Harold ponovo počeo da se mršti). Stju je vozio Freninu „hondu“, a ona se vozila iza Harolda. Svratili su na ručak u Tvin Mauntin i započeli sa sporim, opreznim međusobnim upoznavanjem. Za Stjua je njihov naglasak bio čudan, način na koji su istezali glas „a“ i ispuštali ili modifikovali glas „r.“ Pretpostavio je da i on njima zvuči jednako čudno, možda čak i čudnije.

Obedovali su u napuštenom snek-baru i Stju je shvatio da mu Frenino lice sve češće privlači pogled - njene živahne oči, mala ali odlučna brada, način na koji joj se ta borica urezivala između očiju i ukazivala na njena osećanja. Dopadalo mu se kako ona izgleda i govori; dopadalo mu se čak i kako joj je tamna kosa bila povučena sa slepoočnica. I tada je počeo da shvata da je na kraju krajeva, ipak želi.

KNJIGA II

NA GRANICI

5. JUN - 6. SEPTEMBAR 1990.

Došli smo brodom, ’Mejflauer’ se zove

Došli smo brodom oplovivši oko meseca

Došli smo u najneizvesniji sat ovog doba

i zapevali američku pesmu

Ali nema veze, nema veze

Blagoslov ne može večno da te prati...

Pol Sajmon

Svuda tražim drajv-in

i mesto za parkiranje

gde hamburgeri cvrče po celu noć i dan

Da! Džuk-boks se trese

od zvuka sa ploča u SAD.

I baš mi je milo što živim u

SAD.

Šta god poželiš imaš tu, u

SAD.

Čak Beri

43.

Neki mrtvac je ležao nasred Glavne ulice varoši Mej u Oklahomi.

Nik nije bio iznenađen. Video je mnogo leševa otkad je otišao iz Šojoa, a pretpostavljao je da nije video ni hiljaditi deo svih mrtvaca kraj kojih je svakako prošao. Tu i tamo, zasićeni zadah smrti u vazduhu bio je dovoljan da u njemu izazove nesvesticu. Još jedan mrtvac više ili manje nije značio ništa.

Ali kada je mrtvac ustao, u njemu je užas planuo tolikom silinom da je izgubio kontrolu nad biciklom. Bajs je zavrludao, zaklatio se, a onda pao, tako da je Nik izleteo kao iz praćke na asfalt Oklahominog puta broj 3. Posekao je šake i ogrebao čelo.

„A, bre, gospodine, baš ste se stumbali“, rekao je leš dok je prilazio Niku na način koji se najbolje mogao opisati kao ljubazno posrtanje. „Vala, baš! Svega mi!“

Nik nije shvatio ništa od toga. Gledao je u tačku na asfaltu između šaka gde su curile kapi s njegovog posečenog čela i pitao se koliko je ta posekotina teška. Kada mu je ruka dodirnula rame, setio se leša i brže-bolje se odaljio na dlanovima i đonovima cipela, sa sjajem užasa u oku koje mu nije bilo prekriveno povezom.

„Nemo’ da tako begate“, rekao je leš i Nik je shvatio da to uopšte i nije leš, već neki mladić koji ga je posmatrao, sav ozaren srećom. U jednoj ruci je držao načetu flašu viskija i Nik je sada razumeo. To nije bio leš, već čovek koji se napio i obeznanio nasred puta.

Nik mu klimnu glavom i napravi krug palcem i kažiprstom. U tom trenutku mu kap topla krvi curnu u oko koje mu je obradio Rej But, tako da ga je zažigalo. On podiže povez i protrlja oko nadlanicom. Danas je sa te strane malo bolje video, ali kad bi zatvorio zdravo oko, svet bi se opet povukao u nešto tek malčice jasnije od šarene mrlje. Namestio je povez, a onda polako prišao ivičnjaku i seo kraj „plimuta“ sa kanzaskim tablicama koji se polako slegao na pneumaticima. Video je odraz posekotine na čelu u braniku plimuta. Izgledala je ružno, ali ne i duboko. Pronaći će neku ovdašnju drogeriju, dezinfikovati to i prekriti hanzaplastom. Pomislio je kako sigurno u svom sistemu ima još dovoljno penicilina da se odbrani od gotovo svega, ali zbog toga koliko je malo nedostajalo da podlegne ogrebotini od metka na butini, užasavao se mogućnosti infekcije. Uklonio je komadiće šljunka iz dlanova, mršteći se.

Čovek sa flašom viskija posmatrao je sve to bez ikakvog izraza na licu. Da je Nik podigao pogled, to bi mu se smesta učinilo čudnim. Kad se okrenuo da pregleda ranu u odrazu u braniku, lice tog čoveka postalo je sasvim nepomično. Bilo je prazno, glatko i lišeno bora. On je na sebi imao čist, ali izlizan radnički kombinezon na tregere i teške radničke cokule. Bio je visok oko metar i osamdeset, a kosa mu je bila toliko plava da je izgledala gotovo belo. Oči su mu bile svetloplave i prazne, i sudeći po kosi boje morao je biti švedskog ili norveškog porekla. Izgledao je kao da nema više od dvadeset tri godine, ali Nik je kasnije ustanovio da mu mora biti četrdeset pet ili tu negde, zato što je pamtio kraj Korejskog rata i to kako se njegov tata mesec dana kasnije vratio kući u uniformi. Uopšte se nije postavljalo pitanje nije li on to možda izmislio. Izmišljanje Tomu Kulenu nije bilo jača strana.

On je stajao tamo bezizražajnog lica, kao isključeni robot. Onda, malo-pomalo, lice mu je oživelo. Oči crvene od viskija zasvetlucale su mu. Osmehnuo se. Ponovo se setio šta ta situacija nalaže da se kaže.

„A, bre, gospodine, baš ste se stumbali. Vala, baš! Svega mi!“ Trepnuo je zbog količine krvi na Nikovom čelu.

Nik je u džepu imao beležnicu i olovku, i oboje mu je ostalo tamo uprkos padu. Napisao je: „Samo ste me uplašili. Mislio sam da ste mrtvi sve dok se niste uspravili. Dobro sam. Postoji li u gradu drogerija?“

On pokaza beležnicu čoveku u radničkom kombinezonu. Čovek je uze. Pogleda ono što je tamo bilo napisano. Vrati je. S osmehom reče: „Ja sam Tom Kulen. Ali ne umem da čitam. Došao sam samo do trećeg razreda, ali tad mi je bilo šesnaest, pa me je tata natero da batalim školu. Reko je da sam prevelik.“

Retardiran, pomisli Nik. Ja ne mogu da govorim, a on ne ume da čita. Za trenutak je ostao potpuno zbunjen.

„A, bre, gospodine, baš ste se stumbali!“ uskliknuo je Tom Kulen. U neku ruku, bilo je to za obojicu prvi put. „Vala, baš! Svega mi!“

Nik klimnu glavom. Vrati beležnicu i olovku u džep. Ponovo prekri usta rukom i odmahnu glavom. Poklopi uši rukama i odmahnu glavom. Stavi levu šaku preko grla i odmahnu glavom.

Kulen se isceri, zbunjen. „Zubobolja? Ja sam jednom to imo. Bre, al’ je bolelo. Vala baš! Svega mi!“

Nik odmahnu glavom i ponovo izvede svoju nemu predstavu. Sada je Kulen pretpostavio da ga bole uši. Nik je na to digao ruke i prišao svom bajsu. Boja je bila ogrebana, ali činilo se da na njemu nema oštećenja. Popeo se i odvezao malo ulicom. Da, bajs je bio u redu. Kulen je trčkarao kraj njega i zadovoljno se osmehivao. Nije skidao pogled sa Nika. On nikoga nije sreo gotovo čitave sedmice.

„Zar ti se ne priča?“ upitao je, ali Nik se nije osvrnuo niti bilo čime pokazao da ga je čuo. Tom ga povuče za rukav i ponovi pitanje.

Čovek na biciklu je prekrio usta rukom i odmahnuo glavom. Tom se namrštio. Sada je čovek postavio bajs na preklopnu nožicu i zagledao se u izloge prodavnica. Učinilo se da je video ono što mu je trebalo, pošto je prišao pločniku, a onda i drogeriji gospodina Nortona. Ako je mislio da uđe unutra, džaba mu bilo, pošto je radnja bila zaključana. Gospodin Norton je napustio grad. Izgleda da su gotovo svi zaključali radnje i kuće i napustili grad, osim mame i njene drugarice, gospođe Blejkli, a obe su sada bile mrtve.

Čovek koji nije govorio sad je pokušavao da otvori vrata. Tom je mogao da mu kaže kako mu to ne vredi, iako na vratima visi znak OTVORENO. Znak OTVORENO je lagao. Živa šteta, pošto bi Tom strašno voleo da popije sodu sa sladoledom. Ona je bila mnogo bolja od viskija, koji mu je isprva prijao, da bi ga zatim uspavao, a potom bi ga glava bolela kao da će se raspolutiti. Zaspao je kako bi se ratosiljao glavobolje, ali sanjao je mnogo ludačkih snova o čoveku u crnom odelu poput onoga koje je stalno nosio velečasni Difenbejker. Čovek u crnom odelu ga je progonio kroz snove. On je Tomu izgledao kao veoma zao čovek. Jedini razlog zbog kojeg se prepustio piću bilo je to što nije smeo tako da radi, tata mu je to rekao, mama takođe, ali svi su otišli, pa šta onda? Piće ako mu je do toga.

Ali šta to sada radi čovek koji ne govori? Uzeo je korpu za otpatke s pločnika kako bi... šta? Polomio izlog gospodina Nortona? TRAS! Boga mu poljubim, baš je to uradio! A sad zavlači ruku i otključava vrata...

„Hej, čoveče, ne smeš to da radiš!“ povikao je Tom glasom koji je pulsirao od ogorčenosti i uzbuđenja. „To nije zakonito! M-E-S-E-C, što se čita nezakonito. Zar ne znaš...“

Ali čovek je već ušao i nije se ni osvrnuo.

„Ama, šta je s tobom, da nisi možda gluv?“ doviknuo mu je Tom uvređeno. „Vala baš! Zar si...“

Zaćutao je. Živost i uzbuđenje nestali su mu sa lica. Ponovo se pretvorio u isključenog robota. U maju nije bilo neobično videti Benavog Toma u takvom stanju. Išao bi ulicom, zagledao izloge sa večito zadovoljnim izrazom na blago zaobljenom skandinavskom licu, a onda bi se odjednom ukopao u mestu i isključio. Neko bi možda viknuo „Ode Tom!“ i začuo bi se smeh. Ukoliko bi tata bio sa njim, namrštio bi se i ćušnuo Toma laktom, možda čak i uporno udarao u rame sve dok se Tom ne vrati među žive. Ali Tomov tata je u prvoj polovini 1988. bio sve manje tu, pošto je švrljao sa crvenokosom kelnericom koja je radila u Bumerovoj kafani sa roštiljem. Ona se zvala Didi Pekalot (i ljudi su se ludo sprdali tim imenom²⁶), i pre otprilike godinu dana, ona i Don Kulen su pobegli zajedno. Viđeni su samo jednom, u jeftinoj buvari od obližnjeg motela, u gradu Slepautu u Oklahomi, i od tada im više nije bilo ni traga ni glasa.

Ljudi su većinom Tomovu iznenadnu obamrlost tumačili kao dodatni znak retardiranosti, ali to su zapravo bile prilike kada je on gotovo normalno razmišljao. Proces ljudskog mišljenja zasniva se (ili nam tako makar psiholozi govore) od dedukcije i indukcije, a retardirani čovek nije sposoban za deduktivne i induktivne skokove. Tamo negde unutra postoje pregoreli vodovi, kola pod kratkim spojem, loše povezani prekidači. Tom Kulen nije bio teško retardiran i mogao je da prepoznaje jednostavne veze. Ponekad - za vreme svoje obamrlosti - bio je kadar za uspostavljanje prefinjenijih induktivnih ili deduktivnih veza. On bi osetio mogućnost stvaranja takve veze onako kako bi normalna osoba osetila da joj je nečije ime „na vr’ jezika“. Kad bi se to dogodilo, Tom bi otpisao svoj stvarni svet, koji se svodio samo na protok senzornih doživljaja iz trenutka u trenutak, i upustio se u sopstveni um. Bio bi nalik na čoveka u mračnoj nepoznatoj sobi koji drži utikač lampe u ruci i puzi po podu, udara u stvari i slobodnom rukom pipa ne bi li pronašao električni šteker. A kada bi ga našao - a to nije bilo uvek - došlo bi do bleska svetlosti i on bi jasno sagledao sobu (ili zamisao). Tom je bio biće čula. Na spisku njegovih omiljenih stvari bio je ukus sode sa sladoledom u drogeriji gospodina Nortona, posmatranje kako neka lepa devojka u kratkoj haljini čeka na ćošku da pređe ulicu, miris jorgovana, dodir svile. Ali više od svega toga, on je voleo ono neopipljivo, voleo je trenutak uspostavljanja veze, uključivanja prekidača (makar trenutno), paljenja svetla u mračnoj prostoriji. To se nije dešavalo uvek; veza mu je često izmicala. Ovog puta nije.

Rekao je: Ama, šta je s tobom, da nisi možda gluv?

Čovek se nije ponašao kao da je čuo ono što je Tom govorio, osim kada je gledao pravo u njega. I nije Tomu rekao ništa, čak ni zdravo. Ljudi ponekad nisu odgovarali Tomu kada bi ih nešto pitao zato što im je nešto na njegovom licu govorilo da mu fali daska u glavi. Ali kad bi se to dogodilo, osoba koja mu nije odgovorila izgledala je besno, tužno ili nekako rumeno. Ovaj čovek se nije tako ponašao - pokazao je Tomu krug napravljen palcem i kažiprstom i Tom je znao da to znači kako je sve u redu... ali i dalje nije govorio.

Ruke preko ušiju i odmahivanje glavom.

Ruke preko usta i isto to.

Ruke preko grla, i opet isto.

Soba je osvetlela; veza je bila uspostavljena.

„Svega mi!“ reče Tom, i živost mu se vrati u lice. Zakrvavljene oči mu zasjaše. On požuri u Nortonovu drogeriju, zaboravivši da je takav postupak nezakonit. Čovek koji nije govorio štrcao je nešto što je mirisalo na „baktin“ u vatu i onda brisao tom vatom čelo.

„Hej, čoveče!“ reče Tom i požuri do njega. Čovek koji nije govorio nije se okrenuo. Tom je na trenutak bio zbunjen, a onda se setio. Kucnuo je Nika po ramenu i Nik se okrenuo. „Ti si gluv i nem, je l’ da? Ne možeš da čuješ! Ne možeš da pričaš! Je l’ da?“

Nik je na to klimnuo glavom. A za njega je Tomova reakcija bila potpuno zaprepašćujuća. Tom je poskočio i mahnito zatapšao rukama.

„Smislio sam to! Ura za mene! Smislio sam to sam! Ura za Toma Kulena!“

Nik je morao da se isceri. Nije mogao da se seti kada je njegov hendikep doneo nekome toliko zadovoljstva.

Ispred sudnice je bio mali trg, a na tom trgu je stajao kip marinca sa opremom i naoružanjem iz Drugog svetskog rata. Na ploči ispod njega pisalo je da je taj spomenik posvećen momcima iz sreza Harper koji su podneli KRAJNJU ŽRTVU ZA SVOJU ZEMLJU. U hladovini tog spomenika Nik Andros i Tom Kulen su sedeli, jeli Andervudovu konzervisanu šunku i Andervudovu konzervisanu piletinu na čipsu od krompira. Nik je imao slovo x od hanzaplasta na čelu iznad levog oka. Čitao je Tomu sa usana (što je bilo pomalo teško, pošto je Tom neprestano trpao hranu u usta dok je pričao) i pomislio kako mu je više dosadilo da jede hranu iz konzervi. Sada bi mu zapravo najviše prijala velika šnicla sa svim mogućim prilozima.

Tom nije prestajao da priča otkad su seli. Prilično se ponavljao i često ubacivao Vala baš! i Svega mi! kao začin. Niku to nije smetalo. Nije znao koliko mu zaista nedostaju drugi ljudi sve dok nije sreo Toma, niti koliko se potajno plašio da je on jedini preživeo na čitavoj zemlji. U jednom trenutku mu je čak palo na pamet da je bolest možda pobila sve na svetu osim gluvonemih. Sada, pomislio je i nasmešio se u sebi, mogao je da razmatra mogućnost da je pobila sve na svetu osim gluvonemih i mentalno zaostalih. Ta pomisao, koja mu je izgledala zabavno u dva po podne, na suncu letnjeg popodneva, vratiće se da ga proganja te noći i neće mu izgledati nimalo smešna.

Pitao se šta Tom misli, kuda su nestali svi ti ljudi. Već je čuo o Tomovom tati, koji je nekoliko godina ranije pobegao s nekom kelnericom, o Tomovom zaposlenju na Norbutovoj farmi, gde je obavljao sitne poslove, i o tome kako je gospodin Norbut pre dve godine zaključio da se Tom „dovoljno dobro snalazi“ da mu se poveri rukovanje sekirom, o „velikim momcima“ koji su jedne noći zaskočili Toma i o tome kako ih je on „sve stresao sa sebe sve dok nisu bili ko mrtvi, a jednoga od njih je smestio u bolnicu zbog preloma, M-E-S-E-C, to se piše prelom, eto, to je Tom Kulen uradio“, pa je čuo i o tome kako je Tom pronašao svoju majku u kući gospođe Blejkli, kako su obe bile mrve u dnevnoj sobi, pa se Tom iskrao odatle. Isus nije smerao da dođe i povede mrtve na nebo dok neko to posmatra, kazao je Tom (Nik je pomislio kako je Tomov Isus neka vrsta naopakog Deda Mraza, koji podiže mrtve kroz dimnjak umesto da tuda spušta poklone). Ali nije rekao ništa o tome kako je Mej potpuno prazan i kako se na putu koji prolazi kroz varoš prav kao strela ništa ne pomera.

Spustio je blago ruku na Tomove grudi i zaustavio bujicu reči.

„Šta je?“ upita Tom.

Nik zamahnu rukom u velikom krugu kako bi pokazao zgrade u centru gradića. Iskrivi lice u burlesknom izrazu iznenađenja, nabravši čelo, naherivši glavu, počešavši se po potiljku. Onda prošeta prstima po travi i završi tako što se upitno zagledao u Toma.

Ono što je video bilo je zabrinjavajuće. Tom kao da je umro sedeći uspravno, toliko mu je lice postalo nepomično. Njegove oči, koje su samo trenutak pre toga svetlucale zbog svega što je želeo da ispriča, bile su sada mutni plavi klikeri. Usta su mu visila otvorena tako da Nik video ovlaženi komad čipsa na jeziku. Šake su mu mlitavo ležale u krilu.

Zabrinut, Nik pruži ruku da ga dodirne. Pre nego što je stigao to da uradi, Tomovo telo se trže. Očni kapci mu uzdrhtaše i živost mu se vrati u oči kao voda koja puni vedro. On se isceri. Ono što se upravo dogodilo ne bi moglo biti jasnije ni da mu se reč EUREKA pojavila u balonu iznad glave.

„Ti bi to da znaš kud su svi ljudi otišli!“ uskliknu Tom.

Nik snažno zaklima glavom.

„Pa, valjda su otišli u Kanzas Siti“, reče Tom. „Vala baš, da. Svi stalno pričaju o tome koliko je ovo mala varoš. Ništa se ne dešava. Nema zabave. Propala je čak i sala za vožnju rolera. Sad je tu samo drajv-in, a i tamo puštaju jedino one bezvezne filmove. Moja mama uvek kaže da se ljudi sele, al’ se nikad ne vraćaju. Baš ko moj taja, što je odmaglio s kelnericom iz Bumerovog kafića, zvala se M-E-S-E-C, tako se piše Didi Pekalot. Zato je valjda i svima drugima dozlogrdilo, pa su se nadigli i otišli u isto vreme. Mora da su otišli u Kanzas Siti, vala baš, svega mi! Sigurno su tamo otišli. Osim gospođe Blejkli i moje mame. Njih će Isus da odnese gore na nebo i da ih ljulja u svom večitom narečju.“

Tomov monolog je krenuo iznova.

Otišli u Kanzas Siti, pomisli Nik. Što se mene tiče, možda i jeste tako. Sve koji su preostali na ovoj sirotoj i tužnoj planeti uzela je božja ruka da ih ljulja u svom večitom „narečju“, ili su se zaputili u Kanzas Siti.

Zavalio se i očni kapci su mu zatreperili tako da su se Tomove reči razlomile u vizuelni ekvivalent kakve moderne pesme, bez velikih slova, poput dela e. e. kamingsa:

majka je rekla

da nemam

ali ja sam njima rekao da im je bolje

da ne čačkaju mečku

Prethodne noći, koju je proveo u ambaru, ružno je sanjao, a sada, punog stomaka, želeo je samo...

vala baš

M-E-S-E-C, tako se piše

naravski da želim

Nik je zaspao.

Pri buđenju, prvo što se upitao onako omamljeno, kao kada duboko odspavate neko vreme usred dana, zbog čega se toliko znoji. Kada se uspravio u sedeći položaj, shvatio je. Bilo je petnaest do pet po podne, prespavao je više od dva i po sata i sunce se pomolilo iza ratnog spomenika. Ali to nije bilo sve. Tom Kulen ga je, u savršenoj orgiji brižnosti, pokrio kako se ne bi prehladio. Dvostrukim ćebetom i jorganom.

Zbacio je to sa sebe, ustao, protegnuo se. Tom nije bio u vidokrugu. Nik je polako pošao prema glavnom ulazu na trg, zapitavši se šta da radi - i uopšte, da li bilo šta da radi - povodom Toma... ili sa njim. Retardirani čova se hranio u prodavnici iz lanca A&P, s druge strane gradskog trga. On nije želeo da ode tamo i izabere ono što želi da jede na osnovu slika etiketa na konzervama pošto su, kako je Tom rekao, vrata supermarketa bila otključana.

Nik se dokono zapitao šta bi Tom uradio da nije bilo tako. Pretpostavljao je da bi, kad dovoljno ogladni, zaboravio na obzire, ili ih povremeno ostavio po strani. Ali šta će biti s njim kada sva hrana nestane?

Ali nije ga to zaista brinulo u vezi s Tomom. Brinula ga je jadna oduševljenost sa kojom ga je taj čovek dočekao. Možda je retardiran, pomislio je Nik, ali nije toliko retardiran da ne oseća usamljenost. I njegova majka i žena koja je igrala ulogu njegove tetke bile su mrtve. Njegov tata je odavno već pobegao. Njegov poslodavac, gospodin Norbut, i svi drugi iz Meja umakli su u Kanzas Siti jedne noći dok je Tom spavao, ostavivši ga za sobom da lunja gore-dole Glavnom ulicom kao blago poremećeni duh. I latio se stvari koje mu nisu nimalo trebale - kao što je viski. Ako se ponovo bude napio, možda će sebi nauditi. A ako sebi bude naudio, neće tu biti nikoga da se brine o njemu, tako da će to za njega verovatno biti kraj.

Ali... gluvonemi i mentalno zaostali? Od kakve bi uopšte koristi mogli biti jedan drugome? Tip koji ne može da govori i drugi, koji ne može da misli. Pa, to baš i nije bilo fer. Tom je mogao makar malo da misli, ali nije umeo da čita, a Nik nije imao nikakve iluzije o tome koliko će vremena biti potrebno da se umori od pantomime s Tomom Kulenom. Mada se Tom od nje ne bi umorio. Vala, baš.

Stao je na pločniku tik ispred ulaza u park, ruku nabijenih u džepove. Pa, odlučio je, mogu ovde s njim provesti noć. Jedna noć nije važna. Ako ništa drugo, mogu da mu pripremim pristojan obrok.

Malo osokoljen time, on pođe da pronađe Toma.

Nik je tu noć prespavao u parku. Nije znao gde je Tom spavao, ali kada se sledećeg jutra probudio, pomalo vlažan od rose, ali inače prilično raspoložen, prvo što je video kada je prešao preko gradskog trga bio je Tom, koji je čučao iznad flote automobila igračaka i velike plastične benzinske pumpe.

Tom je sigurno zaključio da je, kad već nema ničeg lošeg u tome da provali u Nortonovu drogeriju, sasvim u redu da provali i u neku drugu radnju. Sedeo je na ivičnjaku prodavnice jeftine robe, leđima okrenut Niku. Uz pločnik je naredao četrdesetak modela kola. Kraj njih je ležao šrafciger kojim je Tom na silu otvorio vitrinu sa izloženim primercima. Bili su tu „jaguari“, „mercedes-bencovi“, „rols-rojsevi“, umanjeni model „bentlija“ sa dugačkom oblogom boje zelene kao limet, jedan „lambordžini“, „kord“, deset centimetara dugi nabudženi „pontijakbonevil“, „korveta“, „maserati“ i - bog sveti neka nas pazi i čuva, „mun iz 1933. Tom je bio pogrbljen iznad njih, sav zadubljen, uvozio ih je u garažu i izvozio iz nje, punio ih kod igračke pumpe. Jedan lift u odeljku za popravke je radio, primetio je Nik, i Tom bi s vremena na vreme podigao jedan od automobila na njemu i tobože nešto radio ispod njega. Da je bio u stanju da čuje, čuo bi u gotovo savršenoj tišini zvuk mašte Toma Kulena na delu - brrrrrr vibriranja njegovih usana dok je izvozio kola na asfalt „fišer-prajsa“, čk-čk-čk-ding! benzinske pumpe pri točenju, šššššššššš podizanja i spuštanja lifta. Štaviše, mogao bi da uhvati i deo razgovora između vlasnika pumpe i malih ljudi u malim kolima: Da napunim, gospodine? Običan? Važi se! Samo da vam sredim tu šoferšajbnu, gospođo. Mislim da je u pitanju karburator. Da ga mi lepo dignemo, pa da pogledamo odozdo. Toaleti? Nego šta! Tamo, odma iza ćoška!

A iznad toga, nadneseno kilometrima na sve četiri strane sveta, nebo koje je bog dodelio tom malom delu Oklahome.

Nik pomisli: Ne mogu ga ostaviti. Ne mogu to da uradim. I najednom ga obuze gorka i potpuno neočekivana tuga, osećanje toliko duboko da je na trenutak pomislio da će zaplakati.

Otišli su u Kanzas Siti, pomisli on. Eto šta se dogodilo. Svi su otišli u Kanzas Siti.

Nik pređe ulicu i kucnu Toma po mišici. Tom skoči i osvrnu se. Veliki osmeh pun krivice razvuče mu usne, a rumenilo poče da mu se penje iz okovratnika košulje.

„Znam da je to za dečake, a ne za odrasle ljude“, reče on. „Znam to, vala baš, taja mi je reko.“

Nik slegnu ramenima, osmehnu se, raširi ruke. Tom je izgledao kao da je osetio veliko olakšanje.

„Sad je sve moje. Moje, ako hoću. Ako si ti mogao da uđeš u drogeriju i uzmeš nešto, onda sam ja mogao da uđem u ovu ovde radnju i da uzmem nešto. Vala baš, zar ne? Ne moram to da vraćam, je l’ da?“

Nik odmahnu glavom.

„Moje“, reče Tom zadovoljno i ponovo se okrenu garaži. Nik ga ponovo kucnu i Tom se osvrnu. „Šta je bilo?“

Nik ga povuče za rukav i Tom poslušno ustade. Nik ga povede ulicom do mesta gde je njegov bicikl stajao oslonjen na nogaru. Pokaza na sebe. Potom na bajs. Tom klimnu glavom.

„Naravski. Taj bajs je tvoj. A ona ’teksako’ garaža je moja. Ja neću uzeti tvoj bajs, a ti nećeš uzeti moju garažu. Vala baš!“

Nik odmahnu glavom. Pokaza na sebe. Na bajs. A onda niz Glavnu ulicu. Mahnu: zbogom.

Tom se gotovo sasvim umiri. Nik sačeka. Tom reče s oklevanjem: „Ideš dalje, čoveče?“

Nik klimnu glavom.

„Ne želim da odeš!“ istrtlja Tom. Oči su mu bile razrogačene i veoma plave, i u njima su svetlucale suze. „Dopadaš mi se! Neću da i ti odeš u Kanzas Siti!“

Nik privuče Toma sebi i zagrli ga. Pokaza na sebe. Na Toma. Na bajs. Na put koji je vodio iz grada.

„Ne kapiram“, reče Tom.

Nik strpljivo ponovi sve. Sada pridoda i mahanje u znak pozdrava, i u naletu nadahnuća podiže Tomu ruku i mahnu i njom.

„Hoćeš da pođem s tobom?“ upita Tom. Osmeh oduševljenja punog neverice ozari mu lice.

Nik klimnu glavom s olakšanjem.

„Naravski!“ viknu Tom. „Tom Kulen će da ide! Tom će...“ Zaćutao je, i deo zadovoljstva izgubio mu se sa lica, pa je oprezno pogledao Nika. „Smem li da ponesem svoju garažu?“

Nik kratko razmisli o tome, pa potvrdno klimnu glavom.

„Važi!“ Tomov kez se ponovo pojavi kao sunce iza oblaka. „Tom Kulen će da ide!“

Nik ga povede do bajsa. Pokaza na Toma, a potom na bicikl.

„Nikad nisam vozio takav“, reče Tom sumnjičavo, odmeravajući pogledom menjač i visoko, usko sedište. „Mislim da je bolje da to ne radim. Tom Kulen bi pao s tako lepog bajsa.“

Ali Nik je svejedno bio ohrabren. Rečenica Nikad nisam vozio takav značila je da je vozio neku vrstu bicikla. Trebalo je samo da nađu neki dobar i jednostavan. Tom će ga usporiti, to je neminovno, ali na kraju krajeva, možda ne previše. I uostalom, čemu žurba? Snovi su samo snovi. Ali osećao je unutrašnji poriv da požuri, nešto toliko jako a opet neprepoznatljivo, da se svodilo na podsvesnu zapovest.

Poveo je Toma do njegove benzinske pumpe. Pokazao je na nju, a onda se osmehnuo i klimnuo Tomu glavom. Tom revnosno čučnu, i tada mu ruka zastade usred posezanja za nekolicinom automobila. On podiže pogled prema Niku, lica zabrinutog i očigledno podozrivog. „Nećeš da odeš bez Toma Kulena, je l’ da?“

Nik odlučno odmahnu glavom.

„Dobro“, reče Tom i okrenu se, siguran, svojim igračkama. Pre nego što je stigao sam sebe da zaustavi u tome, Nik mu prokuštra kosu. Tom ga pogleda odozdo i stidljivo se osmehnu. Nik mu uzvrati osmehom. Ne, ne može ga tek tako ostaviti. Nikako ne može.

Već je gotovo došlo podne pre nego što je pronašao bicikl koji će, po njegovom mišljenju, biti pogodan za Toma. Nije očekivao da na to utroši toliko vremena, ali iznenađujuća većina ljudi zaključala je svoje kuće, garaže i pomoćne zgrade. U najvećem broju slučajeva morao je da viri u mračne garaže kroz prljave prozore prekrivene paučinom, u nadi da će ugledati odgovarajući bicikl. Dobra tri sata je tabanao od ulice do ulice i znoj je navirao iz njega dok mu je sunce uporno tuklo u potiljak U jednom trenutku se vratio da ponovo pogleda radnju „Zapadni auto“, ali nije mu vredelo; dva bajsa u izlogu bili su muški i ženski trobrzinci, a sve ostalo je bilo nemontirano.

Na kraju je pronašao ono što je tražio u jednoj maloj, izdvojenoj garaži na južnom kraju grada. Garaža je bila zaključana, ali - imala je jedan prozor dovoljno velik da se on kroz njega provuče. Nik je polomio staklo kamenom i pažljivo povadio krhotine iz starog, trošnog gita. U unutrašnjosti garaže bilo je eksplozivno vrelo i osećao se jaki zadah ulja i prašine.

Bajs, staromodni „švin“ za dečake, stajao je kraj deset godina starog „mercedes“ karavana sa ćelavim gumama i oljuspanim podnim oplatama.

Kakva me sreća prati, taj prokleti bajs je sigurno pokvaren, pomislio je Nik. Nema lanac, gume su mu izbušene, i tako to. Ali ovaj put, sreća ga je poslužila. Bajs se lako kotrljao. Gume su bile napumpane i imale su dobre šare; činilo se da su svi šrafovi i zupčanici zategnuti. Na bajsu nije bilo korpe, to je morao da popravi, ali postojao je štitnik za lanac, a uredno okačena na zid između grabulje i lopate za sneg visila je dodatna nagrada: gotovo nova ručna „brigs“ pumpa.

Tragao je još malo i pronašao kanticu mašinskog ulja na polici. Nik je seo na napukli betonski pod, više ne mareći za vrućinu, i pažljivo podmazao oba zupčanika. Pošto je to završio, zatvorio je kanticu sa uljem i pažljivo je odložio u džep pantalona.

Privezao je parčetom kanapa pumpu za bicikl za nosač paketa na zadnjem blatobranu „švina“, a onda otključao vrata garaže i izgurao ga napolje. Svež vazduh mu nikada pre nije tako slatko zamirisao. Sklopio je oči, udahnuo duboko, odgurao bajs na drum, popeo se na njega i povezao se polako Glavnom ulicom. Bajs se vozio sasvim lepo. Biće to prava stvar za Toma... pod pretpostavkom da on uopšte ume da ga vozi.

Parkirao ga je pored svog „relija“ i ušao u prodavnicu. Pronašao je žičanu korpu pogodne veličine na gomili sportske opreme u zadnjem delu radnje i okretao se da izađe sa korpom pod miškom, kad mu je pogled zastao na još jednoj stvari: bila je to „klakson“ sirena sa hromiranom trubicom i velikom crvenom gumenom loptom. Iscerivši se, Nik je stavio sirenu u korpu, a onda prešao u odeljenje za alat kako bi pronašao šrafciger i francuski ključ na podešavanje. Onda je izašao. Tom je ležao mirno opružen u hladovini starog marinca iz Drugog svetskog rata na gradskom trgu i dremao.

Nik je stavio korpu na volan „švina“ i pored nje prikačio sirenu. Vratio se u prodavnicu i izašao sa pozamašnom platnenom torbom.

Poneo ju je do supermarketa i napunio je konzervisanim mesom, voćem i povrćem. Zastao je kod konzervi sa čili-pasuljem kada je video da preko gondole preko puta preleće senka. Da je bio u stanju da čuje, već bi bio svestan toga da je Tom pronašao svoj bajs. Promukli i otegnuti zov sirene - Ha-UUUU-Ga! prolamao se ulicom, zajedno sa kikotom Toma Kulena.

Nik je gurnuo vrata supermarketa, otvorio ih i video kako Tom jurca Glavnom ulicom sav važan, dok plava kosa i kraj košulje vijore za njim, i stiska lopticu sirene iz sve snage. Kod pumpe Arko koja je označavala završetak poslovne četvrti, brzo se okrenuo i dovezao se natrag. Na licu mu je bio ogroman, trijumfalni kez. „Fišer-prajs“ garaža je bila u korpi njegovog bicikla. Džepovi pantalona i njegove košulje boje peska bili su naduveni od „korgi“ automobilčića. Sunce je sijalo jarko, tako da se odbijalo u krugovima od žbica točkova. Pomalo setno, Nik požele da može da čuje zvuk sirene, samo kako bi ustanovio da li bi mu ona pričinila toliko zadovoljstva koliko i Tomu.

Tom mu mahnu i produži ulicom. Na drugom kraju poslovne četvrti, skrenuo je ponovo i povezao natrag, stiskajući i dalje sirenu. Nik ispruži ruku, kao policajac koji mu naređuje da stane. Tom naglo zaustavi bajs ispred njega. Znoj mu je izbio na licu u krupnim kapima. Gumeno crevo pumpe za bicikl se klatilo. Tom je brektao i cerio se.

Nik pokaza na izlaz iz grada i mahnu za zbogom.

„Smem stvarno da ponesem garažu?“

Nik klimnu glavom i namaknu remen platnene torbe preko Tomovog bikovskog vrata.

„Idemo odmah sad?“

Nik ponovo klimnu glavom. Napravi krug palcem i kažiprstom.

„U Kanzas Siti?“

Nik odmahnu glavom.

„Gde god nam se prohte?“

Nik klimnu. Da. Gde god nam se prohte, pomisli, ali to „gde god“ najverovatnije će biti negde u Nebraski.

„Auh!“ reče Tom srećno. „Važi! Da! Auh!“

Izašli su na put broj 283, koji je vodio na sever, i vozili samo dva i po sata, kada su na zapadu počeli da se gomilaju gromovni oblaci. Oluja ih je brzo zaskočila, na prozračnoj maramici kiše. Nik nije mogao da čuje grmljavinu, ali video je račvanje munja koje su palacale iz oblaka prema zemlji. Bile su dovoljno jarke da mu zaslepe oči plavičastoljubičastim svetlosnim otiscima. Dok su se približavali predgrađu Rostona, gde je Nik smerao da skrenu na istok putem broj 64, veo kiše ispod oblaka nestao je i nebo je poprimilo mirnu i neobično zlokobnu nijansu žute boje. Vetar, koji mu je osvežavajuće hladio levi obraz, potpuno je zamro. Postao je izuzetno nervozan, ne znajući zašto, i čudnovato nespretan. Niko mu nikada nije rekao da je jedan od malobrojnih nagona koje čovek deli sa nižim životinjama upravo ta reakcija na iznenadni i nagli pad vazdušnog pritiska.

Onda je Tom počeo da ga vuče za rukav, da ga vuče mahnito. Nik pogleda u njega. Prepade se kad vide da je Tomu lice sasvim prebledelo. Oči su mu bile ogromne, kao lebdeće tacne.

„Tornado!“ vrisnu Tom. „Nailazi tornado!“

Nik pogledom potraži pijavicu, ali bez uspeha. Okrenu se ponovo prema Tomu, pokušavajući da smisli način da ga razuveri. Ali Tom je nestao. Odvezao se biciklom u njivu sa desne strane puta, po vijugavoj stazi utabanoj kroz visoku travu.

Budalo jedna prokleta, pomisli Nik besno. Jebote, polomićeš osovinu!

Tom se zaputio prema ambaru sa silosom, na kraju zemljanog puta dugog oko četiri stotine metara. I dalje nervozan, Nik je odvezao svoj bajs drumom, prebacio ga preko kapije za stoku, a onda počeo da okreće pedale po zemljanom putu koji je vodio do ambara. Tomov bajs je ležao napolju, na nasutoj zemlji. Nije se potrudio čak ni da ga postavi na nogaru. Nik bi to pripisao jednostavnoj zaboravnosti da nije već nekoliko puta ranije video kako Tom koristi nogaru bicikla. Od straha je izgubio i ono malo pameti što ima, pomislio je Nik.

Sopstvena nelagodnost nagnala ga je da se poslednji put osvrne preko ramena, i ono što je ugledao nateralo ga je da se ukopa u mestu.

Strašan mrak nailazio je sa zapada. Nije to bio oblak; više je ličilo na potpuno odsustvo svetlosti. Imalo je oblik levka, i na prvi pogled se činilo da je visoko trista metara. Na vrhu je bilo šire nego na dnu; dno nije sasvim dodirivalo tle. Na krajnjem vrhu, činilo se da i sami oblaci beže od toga, kao da pijavica tornada poseduje nekakvu tajanstvenu moć odbijanja.

Dok je Nik posmatrao, pijavica je dotakla tle na oko jedan kilometar odatle i neka dugačka plava zgrada sa krovom od talasastog lima - možda prodavnica auto-delova, ili stovarište drvne građe - eksplodirala je s glasnim praskom. Naravno, on to nije mogao čuti, ali osetio je vibracije, koje su ga zaljuljale na nogama. A činilo se da je zgrada eksplodirala unutra, kao da je pijavica isisala iz nje sav vazduh. Sledećeg trena, limeni krov se prelomio na dva dela. Ti delovi su suknuli uvis, obrćući se neprestano oko sopstvene ose kao poludele čigre. Opčinjen, Nik zabaci glavu kako bi pogledom propratio njihov let uvis.

Posmatram ono što nastanjuje moje najružnije snove, pomisli Nik, i to uopšte nije nikakav čovek, premda ponekad može ličiti na čoveka. To je zapravo tornado. Ogroman, moćan uragan koji šiba sa zapada i usisava u sebe sve i svja dovoljno zlosrećno da mu se nađe na putu. On...

Tada ga neko zgrabi za obe ruke i bukvalno cimnu u ambar. On se obazre prema Tomu Kulenu i načas se iznenadi što ga vidi. Onako opčinjen olujom, potpuno je zaboravio na to da Tom Kulen uopšte postoji.

„Dole!“ brektao je Tom. „Brzo! Brzo! Vala baš, da! Tornado! Tornado!"

Nik se konačno potpuno, svesno uplaši, istrgnut iz stanja polutransa u kojem je bio, ponovo svestan toga gde se nalazi, i s kim je. Prepustivši Tomu da ga povede do stepenica koje su vodile dole, u sklonište za slučaj oluje, shvatio je da oseća čudne, pulsirajuće vibracije. Bilo je to nešto najbliže zvuku što je ikad iskusio. Ličilo je na dosadan bol u središtu njegove glave. A onda, dok je silazio niza stepenice za Tomom, video je nešto što nikada neće zaboraviti: daske iz drvenog zida ambara nestajale su jedna po jedna, izvučene i zavitlane u magloviti vazduh, kao truli tamni zubi koje izvlače nevidljiva klešta. Slama razbacana po podu počela je da se diže i kovitla u desetak minijaturnih levaka tornada, koji su klimali, spuštali se i poskakivali. Ta dobujuća vibracija postala je još upornija.

Onda je Tom već otvarao teška drvena vrata i gurao ga kroz njih. Nik je osetio vonj vlažne plesni i truleži. U poslednjem trenutku svetlosti, video je da je sa njima u podrumu za slučaj uragana i porodica leševa koje su oglodali pacovi. Tada Tom zalupi vrata i oni se obreše u savršenoj tami. Vibracije su oslabile, ali čak ni tada nisu u potpunosti prestale.

Panika mu se prikrala raskrilivši plašt i prekrila ga njime. Mrak je oslabio njegova čula dodira i mirisa, a nijedno od njih nije slalo utešne poruke. Osećao je stalno podrhtavanje dasaka pod nogama, a sve je mirisalo na smrt.

Tom je slepo stezao njegovu ruku i Nik je privukao retardiranog čoveka sebi. Osećao je kako Tom drhti, i zapitao se da li to Tom plače, ili možda pokušava da razgovara s njim. Ta pomisao je ublažila deo njegovih strahovanja, pa je obgrlio Toma. Tom mu je uzvratio zagrljajem pa su stajali uspravno u mraku, držeći se čvrsto jedan za drugog.

Vibracije su se pojačale pod Nikovim nogama; činilo se da čak i vazduh blago drhturi uz njegovo lice. Tom ga je još jače stegao. Slep i gluv, čekao je na ono što bi se moglo dogoditi i razmišljao o tome kako bi sav njegov život izgledao ovako, samo da je Rej But uspeo da mu povredi i drugo oko. Da se to dogodilo, verovatno bi odavno već pucao sebi u glavu i ratosiljao se bede.

Kasnije gotovo neće biti u stanju da poveruje sopstvenom časovniku, koji je insistirao na tome da su proveli samo petnaest minuta u mraku skloništa od oluje, premda mu je logika govorila da mora biti tako, pošto je časovnik još radio. Nikada ranije u životu nije shvatao koliko je vreme zapravo subjektivno i elastično. Izgledalo mu je kao da je prošao najmanje jedan sat, verovatno dva ili tri. A kako je vreme prolazilo, postao je ubeđen u to da on i Tom nisu sami u skloništu od oluje. O, bili su tu leševi - neki jadnik je tu doveo svoju porodicu pred kraj, možda usled grozničave pretpostavke da će, kad su tu dole već pregrmeli druge prirodne katastrofe, možda pregrmeti i ovu - ali nije on mislio na leševe. U Nikovim mislima, leš je bio običan predmet, nimalo drugačiji od stolice, pisaće mašine ili tepiha. Leš je bio samo nepomična stvar koja zauzima prostor. On je osećao prisustvo nekog drugog bića, i bio je sve ubeđeniji i ubeđeniji u to šta je - ili ko - posredi.

Bio je to mračnjak, čovek koji je oživeo u njegovim snovima, stvorenje čiji je duh naslutio u crnom srcu ciklona.

Negde... možda u ćošku ili odmah iza njih... on ih je gledao. I čekao. U pogodnom trenu dodirnuće ih i obojica će... šta? Poludeti od straha, naravno. Samo toliko. Video ih je. Nik je bio siguran da ih on vidi. Njegove oči mogle su da vide u mraku kao mačje, ili kao oči kakvog čudnog tuđinskog bića. Poput onoga iz filma Predator, možda. Da - baš tako. Mračnjak je mogao da vidi tonove spektra do kojih ljudske oči nikada nisu mogle dopreti, i njemu je sve izgledalo usporeno i crveno, kao da je čitav svet ofarban u rezervoaru punom krvi.

Nik je isprva mogao da razdvoji fantaziju od stvarnosti, ali kako je vreme prolazilo, bio je sve sigurniji da fantazija jeste stvarnost. Pomišljao je kako oseća mračnjakov dah na potiljku.

Spremao se da se baci na vrata, otvori ih i pobegne gore bez obzira na sve, kada je Tom to učinio umesto njega. Ruka kojom je obgrlio Nika oko ramena najednom je nestala. Sledećeg trena, vrata skloništa od oluje otvorila su se s treskom, propustivši unutra bujicu zaslepljujuće bele svetlosti zbog koje je Nik morao da podigne ruku kako bi zaštitio zdravo oko. Stigao je načas da uhvati pogledom samo avetnu, lelujavu priliku Toma Kulena koja se saplitala i posrtala uza stepenice, a onda je krenuo za njim, opipavajući put pred sobom, zaslepljen. Dok je stigao do vrha, oko mu se prilagodilo.

Pomislio je da svetlost nije bila toliko jaka kada su sišli, i odmah je i video zbog čega. Krov ambara je bio otkinut. Činilo se kao da je uklonjen hirurški; bilo je to izvedeno toliko precizno da na podu koji je krov nekada štitio nije bilo gotovo nikakvog iverja i otpadaka. Tri krovne grede visile su sa potkrovlja, a gotovo sve daske sa strane bile su otrgnute. Stajali su tamo kao usred oglodanog kostura nekog preistorijskog čudovišta.

Tom se nije zadržavao kako bi popisao štetu. Bežao je iz ambara kao da mu je sam đavo za petama. Osvrnuo se samo jednom, očiju ogromnih i gotovo komično prestravljenih. Nik nije mogao da odoli a da se ne osvrne preko ramena prema skloništu od oluje. Stepenice su se naginjale zakošeno naniže u senku, od starog drveta, rascepljenog i uleglog u središtu svakog stepenika. Video je na podu razbacanu slamu i dva para šaka koje su štrcale iz senke. Prste su pacovi oglodali do kostiju.

Ako je dole bilo još koga, Nik ga nije video.

Niti je to želeo.

Pošao je napolje za Tomom.

Tom je stajao kraj svog bicikla i drhtao. Nik je načas bio zbunjen čudnom probirljivošću tornada, koji je odneo najveći deo ambara ali je s prezirom ostavio njihove bajsove, kada je video da Tom plače. Nik mu je prišao i zagrlio ga. Tom je zurio razrogačeno u smaknuta dvostruka vrata ambara. Nik napravi krug palcem i kažiprstom. Tomove oči su se načas spustile na to, ali osmeh kojem se Nik nadao nije se pojavio na Tomovom licu. On je jednostavno nastavio da zuri u ambar. Oči su mu izgledalo prazno, nepomično, i Niku se to nije ni najmanje dopadalo.

„Neko je bio tamo“, reče Tom najednom.

Nik se osmehnu, ali osmeh mu je bio hladan na usnama. Nije imao pojma koliko je valjano izveo tu imitaciju, ali osećao je da je ispala loše. Pokazao je na Toma, na sebe, a onda izveo oštar pokret sečenja kroz vazduh ivicom šake.

„Ne“, reče Tom. „Ne samo mi. Još neko. Neko ko je izašao iz uragana.“

Nik slegnu ramenima.

„Da krenemo sad? Molim te.“

Nik klimnu glavom.

Odgurali su bajsove natrag na drum, po stazi koju je ostavio tornado počupavši travu i izrovavši zemlju. Dodirnuo je zapadnu stranu Rostona, presekao preko puta US 283 koji se pružao u pravcu zapad-istok, razbacavši zaštitnu ogradu i kablove u vazduh kao klavirske žice, skrenuo je od ambara na njihovu levu stranu i zaorao pravo kroz kuću koja se nalazila -koja se nekada nalazila - pred njim. Oko četiri stotine metara dalje, njegov trag kroz njivu naglo se prekidao. Sada su oblaci počeli da se razilaze (iako je kiša još padala, laka i osvežavajuća), a ptice su bezbrižno cvrkutale.

Nik je posmatrao pomeranje snažnih mišića ispod Tomove košulje dok je ovaj podizao svoj bajs preko umršenog kabla zaštitne ograde, na drum. On me je spasao, pomislio je. Nikada u životu nisam video tornado. Da sam ga ostavio u Meju kao što sam smerao da uradim, sad bih bio mrtav.

Podigao je bajs preko iskrzanih kablova, pljesnuo Toma po leđima i osmehnuo mu se.

Moramo pronaći još koga, pomisli Nik. Moramo, makar da bih mogao da mu se zahvalim. I kažem mu kako se zovem. Čak mi ni ime ne zna, pošto ne ume da čita.

Stajao je tamo na tren, zbunjen zbog svega toga, a onda su zajahali bajsove i odvezli se odatle.

Ulogorili su se te noći na levom terenu stadiona rostonskih Džejsija koji su se takmičili u Maloj ligi. Veče je bilo vedro i puno zvezda. Nik je brzo zaspao i nije ništa sanjao. Probudio se u zoru sledećeg jutra, pomislivši koliko je dobro ponovo biti s nekim u društvu i kolika je to samo razlika u odnosu na samoću.

Zaista je postojao okrug Polk u Nebraski. To ga je isprva prepalo, ali on je mnogo putovao u nekoliko proteklih godina. Sigurno je razgovarao s nekim ko je pomenuo okrug Polk, ili je došao odatle, pa je njegov svesni um to naprosto zaboravio. A postojao je i put broj 30. Ali on nije mogao da zaista poveruje, bar ne na svetlu tog vedrog jutra, da će oni zaista pronaći neku staru crnkinju usred kukuruzišta, kako sama sebe prati na gitari dok peva crkvene himne. Nije verovao u predskazanja niti u vizije. Ali činilo se važnim da ode nekuda, da potraži ljude. Na neki način, delio je poriv Fren Goldsmit i Stjua Redmana za pregrupisavanjem. Dok ono ne bude moguće, sve će ostati tuđinsko i iščašeno. Posvuda je bilo opasnosti. Ona se nije videla, ali mogla se osetiti, onako kako je on osetio juče prisustvo mračnjaka u tom podrumu. Opasnost se osećala na sve strane, u kućama, iza sledeće okuke na drumu, možda se skrivala čak i pod kolima i kamionima razbacanim po glavnim putevima. A ako je nije bilo tamo, čekala je u kalendaru, ispod samo tri lista. Opasnost, činilo se da svaka čestica njegovog bića govori o njoj. MOST PREKINUT ŠEZDESET KILOMETARA LOŠEG KOLOVOZA. NISMO ODGOVORNI ZA ONE KOJI PRODUŽE DALJE.

Delom je to bilo zbog strahovitog, ogromnog psihološkog šoka zbog prazne okoline. Dok je bio u Šojou, delimično je od toga bio zaštićen. Nije marilo što je Šojo bio prazan, ili makar nije mnogo, jer Šojo je u poretku svega bio tako mali. Ali kada kreneš dalje... pa, setio se jednog filma Volta Diznija koji je gledao kad je bio mali, nečega o prirodi. Platno je ispunila jedna jedina lala, toliko lepa da ti dođe da zadržiš dah u grudima. Onda se kamera povukla, vrtoglavo naglo, pa se videlo čitavo polje puno lala. I to te je obaralo s nogu. Izazivalo je potpuno čulno preopterećenje i neki prekidač unutrašnjeg kola pao je, zacvrčavši, da preseče sve dalje dolazne signale. Bilo je to previše. A takvo je bilo i ovo putovanje. Šojo je bio prazan i on se tome mogao prilagoditi. Ali i Makneb je bio prazan, baš kao i Teksarkana i Spenservil; Ardmor je izgoreo do temelja. Krenuo je severno od autoputa broj 81 i video samo jelene. Dvaput je ugledao nešto što su najverovatnije bili tragovi živih ljudi: logorsku vatru staru možda dva dana, i jelena koji je bio upucan i uredno odran i tranžiran. Ali ne i ljude. Bilo je to dovoljno da te sludi, zato što su se prave razmere svega krišom prikradale. Nije posredi bio samo Šojo, Makneb ili Teksarkana; posredi je bila Amerika, koja je ležala tu kao ogromna bačena konzerva na čijem se dnu kotrljalo nekoliko zaboravljenih zrna graška. A iza Amerike bio je čitav svet, i pomisao na to nagnala je Nika da oseti takvu vrtoglavicu i mučninu da je morao da se preda.

Umesto toga, sagnuo se iznad atlasa. Ako nastave da se kotrljaju, možda će biti kao grudva snega koja se kotrlja nizbrdo, sve veća i veća. Uz malo sreće, pokupiće još ljudi odavde pa do Nebraske (ili će neko pokupiti njih, ukoliko naiđu na neku veću grupu). Posle Nebraske, pretpostavljao je da će otići na neko drugo mesto. Bilo je to nalik na potragu bez vidljive nagrade koja se na njenom kraju mogla očekivati - bez Grala, bez mača zarivenog u nakovanj.

Preseći ćemo na severoistok, pomislio je, u Kanzas. Autoput broj 35 će ih odvesti do nove verzije puta broj 81, a ona će ih odvesti sve do Svedholma u Nebraski, gde se ukršta sa Nebraskinim drumom broj 92, pod savršeno pravim uglom. Još jedan drum, broj 30, spajao je ta dva, kao hipotenuza pravouglog trougla. A negde u tom trouglu nalazio se predeo iz njegovog sna.

Od pomisli na to obuzimalo ga je čudno uzbuđenje iščekivanja.

Pokret na gornjem rubu njegovog vidokruga natera ga da podigne pogled. Tom je sedeo, trljajući oči pesnicama. Čitava donja polovina lica kao da mu se izgubila u zevu nalik na pećinu. Nik mu se isceri i Tom mu uzvrati jednakom merom.

„’Ćemo još malo danas da se vozimo?“ upita Tom, a Nik klimnu glavom. „Bre, dobra stvar. Volim da vozim bajs. Vala baš! Nadam se da nikad nećemo stati!“

Dok je odlagao atlas, Nik je pomislio: Ko će ga znati? Možda će ti se želja i ostvariti.

Tog jutra su skrenuli na istok i ručali na raskrsnici nedaleko od granice Oklahome i Kanzasa. Bio je sedmi jul i bilo je veoma vruće.

Malo pre nego što su stali da bi jeli, Tom je po svom dobrom običaju naglo zaustavio bajs. Zurio je u znak zabijen u betonski nosač napola utonuo u meku zemlju kraj puta. Nik ga pogleda. Na znaku je pisalo: NAPUŠTATE OKRUG HARPER, U OKLAHOMI - ULAZITE U OKRUG VUDS, U OKLAHOMI.

„To umem da pročitam“, reče Tom, i da je Nik mogao da ga čuje, bilo bi mu delimično zabavno, a delimično bi ga i dirnulo to kako se Tomov glas podigao u visok, drhtav i deklamatorski registar: „Napuštate okrug Harper. Ulazite u okrug Vuds.“ On se okrenu prema Niku. „Znaš šta, čoveče?“ Nik odmahnu glavom.

„Nikad u životu nisam otišo iz okruga Harper, vala baš, ne, nije Tom Kulen nikad to uradio. Ali taja me je jednom doveo ovamo i pokazao mi ovaj znak. Reko mi je da će, samo li me zatekne s njegove druge strane, da me oplavi od batina. Vala, nadam se da neće da nas u’vati tamo, u okrugu Vuds. Misliš li da hoće?“

Nik snažno odmahnu glavom.

„Je li Kanzas Siti u okrugu Vuds?“

Nik ponovo odmahnu glavom.

„Ali idemo u okrug Vuds pre bilo čega drugog, zar ne?“

Nik klimnu.

Tomove oči se ozariše. „Je l’ to svet?“

Nik ga nije razumeo. Namrštio se... podigao obrve... slegnuo ramenima. „Mislim na svet kao mesto“, reče Tom. „Idemo li mi to u svet, čoveče?“ Tom je oklevao, da bi zatim upitao sa snebivljivom ozbiljnošću: „Da li se svet zove Vuds?“

Polako, Nik klimnu glavom.

„Važi“, reče Tom. Na tren pogleda u znak, a onda obrisa desno oko iz kojeg mu je potekla jedna jedina suza. Onda ponovo naskoči na svoj bajs. „Važi, hajmo.“ Provezao se preko međe između dva okruga bez ijedne nove reči, a Nik ga je sledio.

Prešli su u Kanzas neposredno pre nego što se smrklo i suviše da bi dalje vozili. Tom je posle večere bio mrzovoljan i umoran; hteo je da se poigra svojom garažom. Hteo je da gleda TV. Nije više želeo da vozi zato što ga je trtica bolela od sica. Nije shvatao koncept državnih granica i nije osetio nimalo od Nikovog poleta kada su prošli kraj novog znaka na kojem je pisalo: SADA ULAZITE U KANZAS. Tada je sumrak bio već toliko gust da se činilo da bela slova lebde nekoliko centimetara iznad smeđeg znaka, kao duhovi.

Ulogorili su se nešto manje od pola kilometra od granice, ispod rezervoara na vodu koji je stajao na visokim čeličnim nogama kao kakav Marsovac H. Dž. Velsa. Tom je zaspao čim se zavukao u vreću za spavanje. Nik je posedeo neko vreme, zagledan u zvezde koje su se pojavljivale na nebu. Zemlja je bila u mrklom mraku i, za njega, potpuno nepomična. Malo pre nego što će se i sam zavući u vreću, jedna vrana je dolepršala na stub ograde u blizini, kao da ga nadzire. Oko sitnih crnih očiju imala je krvave polukrugove - odraze natečenog narandžastog letnjeg meseca koji se nemo digao. Niku se ta vrana zbog nečega nikako nije dopadala; osećao se nelagodno pred njom. Pronašao je oveći grumen zemlje i hitnuo ga na vranu. Zalepršala je krilima. Fiksirala ga je naizgled pogledom punim mržnje, a onda iščezla u noći.

Te noći je sanjao kako čovek bez lica stoji na visokom krovu, ruku ispruženih prema istoku, a onda i kukuruz - kukuruz viši od njega - i zvuk muzike. Samo što je ovaj put znao da je to muzika i ovaj put je znao da je to gitara. Probudio se u praskozorje bolno pune bešike, a njene reči odzvanjale su mu u ušima: Zovu me Majka Ebigejl... poseti me u svako doba.

Kasno tog popodneva, dok su išli na istok kroz okrug Komanči drumom broj 160, sedeli su raskoračeni na svojim bajsovima i zaprepašćeno posmatrali kako malo krdo bizona - možda sveukupno njih desetak - mirno šetka tamo-amo preko druma u potrazi za dobrom ispašom. Na severnoj strani puta bila je ograda od bodljikave žice, ali izgleda da su je bizoni oborili glavama.

„Šta je to?“ upitao je Tom preplašeno. „To nisu krave!“

I pošto Nik nije mogao da govori, a Tom nije umeo da čita, Nik nije mogao da mu kaže. Bilo je to osmog jula 1990, i te noći su spavali u ravnici, usred seoskih predela sedamdesetak kilometara zapadno od Dirhenda.

Bio je deveti jul i ručali su u hladu starog, elegantnog bresta u prednjem dvorištu delimično izgorele seoske kuće. Tom je jeo kobasice iz konzerve jednom rukom, dok je drugom uvozio i izvozio kola iz svoje servisne stanice. A pevao je i refren jedne popularne pesme bez kraja i konca. Nik je napamet znao oblik tog refrena na Tomovim usnama: „Mala, znaš li ko sam ja - prava sam mu-u-škar-či-na - mala, znaš li ko sam ja?“

Nik je bio depresivan i pomalo preplašen veličinom zemlje; nikada pre nije shvatio koliko je bilo lako isturiti palac sa saznanjem da će zakon verovatnoće pre ili kasnije delovati u tvoju korist. Zaustaviće se neka kola, obično sa vozačem muškarcem, najčešće sa konzervom piva udobno smeštenom između nogu. On će hteti da zna koliko daleko ideš, a ti ćeš mu doturiti cedulju koju čuvaš u džepu košulje, na dohvat ruke, cedulju na kojoj piše: „Zdravo, zovem se Nik Andros. Ja sam gluvonem. Žao mi je zbog toga. Idem u... Mnogo vam hvala za vožnju. Umem da čitam sa usana.“ I to bi bilo sve. Osim ako tom tipu ne smetaju gluvonemi (a nekima je bogami smetalo, premda su bili u manjini), uskočiš u kola i ona te odvezu tamo gde želiš, ili te prevezu dobar deo puta u tom smeru. Kola su jela drum i bljuvala kilometre na izduvnu cev. Kola su bila neka vrsta teleportacije. Kola su mogla da pobede mapu. Ali kola sada nije bilo, mada bi na mnogim od ovih drumova ona bila praktično prevozno sredstvo za prevaljivanje po sto ili sto dvadeset kilometara odjednom, ukoliko vodiš računa. A kada konačno naiđeš na blokadu, treba samo da ostaviš vozilo, malo prepešačiš i onda uzmeš neko drugo. Bez kola, oni su bili kao mravi koji mile po grudima palog diva, mravi koji beskrajno pešače od jedne bradavice do druge. I tako je Nik upola priželjkivao, upola sanjario da kad konačno sretnu još nekoga (uvek pod pretpostavkom da će do toga i doći), to bude kao u tim uglavnom bezbrižnim danima stopiranja: pojaviće se taj poznati odsjaj hroma na vrhu sledeće uzvisine, taj odblesak sunca koji istovremeno zaslepi oko i pruži mu zadovoljstvo. Biće to neka savršeno obična američka kola, „ševi biskejn“ ili „pontijak tempest“, slatka stara kotrljajuća gvožđurija iz Detroita. U njegovim snovima to nikada nije bila „honda“, „mazda“ niti „jugo“. Ta američka lepota će se zaustaviti i on će ugledati muškarca za volanom, čoveka sa suncem oprljenim laktom proturenim kroz prozor. Taj čovek će se osmehnuti i reći: „Svetog mu sveca, momci! E baš mi je milo što vas vidim! Uskačite unutra! Uskačite, pa da vidimo kuda ćemo!“

Ali tog dana nisu videli nikoga, a desetog jula su naleteli na Džuli Lori.

Dan je ponovo bio vreo. Vozili su bicikle najvećim delom popodneva sa košuljama vezanim oko struka, i obojica su pocrneli kao Indijanci. Nisu mnogo napredovali, ne danas, zahvaljujući jabukama. Zelenim jabukama.

Pronašli su ih na starom jabukovom drvetu u dvorištu jednog seoskog imanja, zelene, male i kisele, ali obojici je sveže voće bilo već dugo uskraćeno i ukus tih jabuka bio je bogovski. Nik je sebe naterao da prekine posle druge, ali Tom je pojeo šest, halapljivo, jednu za drugom, sve do samog jezgra. Nije obraćao pažnju na to što mu je Nik pokazivao da treba da prestane; kad bi sebi nešto utuvio u glavu, Tom Kulen je umeo da bude šarmantan koliko i jogunasti četvorogodišnjak.

I tako, negde od jedanaest pre podne, pa tokom čitavog popodneva, Tom imao grčeve. Znoj je curio sa njega u potočićima. Stenjao je. Morao je da sjaši sa bajsa i da ga gura čak i uz najblaže uzvisine. I pored toga što je bio iznerviran zbog sporog napredovanja, Nik nije mogao da ne oseti kako ga to zabavlja na neki skrušeni način.

Kada su oko četiri po podne stigli u grad Prat, Nik je odlučio da im je za taj dan bilo dosta. Tom se zahvalno sručio na klupu autobuske stanice u hladovini i smesta zadremao. Nik ga je ostavio tu i pošao opustelim poslovnim delom varoši u potrazi za drogerijom. Hteo je da nađe malo „pepto-bizmola“ i natera Toma da ga popije kad se probudi, hteo Tom to ili ne. Ako bude potrebna čitava boca da bi se Tom zapušio, šta da se radi. Nik je hteo da sutra nadoknade malo vremena.

Pronašao je prodavnicu Reksol između Teatra Prat i lokalne radnje sa belom tehnikom marke „norg“. Provukao se kroz otvorena vrata i zastao na trenutak onjušivši poznati vreli, neprovetreni, ustajali zadah. Sa njim su bila pomešana još dva mirisa, snažna i zagušljiva. Najjači je bio parfem. Možda su neke bočice popucale od vrućine.

Nik se obazre oko sebe, u potrazi za lekovima za trbobolju, pokušavajući da se seti da li se „pepto-bizmol“ kvari na toploti. Pa, to mora da piše na etiketi. Oči mu skliznuše kraj lutke za izlog i on ugleda ono što mu je trebalo dva reda desno. Načinio je dva koraka tamo, kada je shvatio da nikada ranije nije video lutku za izloge u drogeriji.

Osvrnuo se i ugledao Džuli Lori.

Ona je stajala savršeno nepomično, sa bočicom parfema u jednoj ruci i staklenim štapićem za njegovo nanošenje u drugoj. Njene porcelansko-plave oči bile su razrogačene u zapanjenom iznenađenju i neverici. Smeđa kosa bila joj je začešljana natrag i vezana blistavom svilenom maramom koja joj je visila gotovo do polovine leđa. Imala je na sebi ružičastu bluzu s mornarskim okovratnikom i šorts od teksas platna toliko kratak da se gotovo mogao greškom smatrati gaćicama. Na čelu je imala osip od bubuljica i jednu poveliku posred brade.

Ona i Nik su zurili jedno u drugo sa udaljenosti od oko pola dužine drogerije, sada oboje ukočeni. Onda joj je bočica parfema ispala iz prstiju, rasprsla se kao bomba, i zadah staklene bašte ispunio je radnju tako da je ona zasmrdela kao pogrebni zavod.

„Zaboga, je l’ ti to stvarno postojiš?“ upitala je drhtavim glasom.

Niku je srce brzo zalupalo i osetio je kako mu krv ludački bubnja u slepoočnicama. Čak je i vid počeo malo da mu se leluja, kao da su mu svetlosne tačkice hitale po vidokrugu.

On klimnu glavom.

„Nisi duh?“

On odmahnu glavom.

„Onda reci nešto. Ako nisi duh, reci nešto.“

Nik prekri šakom usta, a onda i grlo.

„Šta sad pa to treba da znači?“ Glas joj je poprimio pomalo histeričan prizvuk. Nik to nije mogao da čuje... ali je mogao da nasluti, da joj vidi to na licu. Plašio se da zakorači prema njoj, jer bi ona, ako on tako učini, pobegla. Nije mislio da se uplašila što vidi drugu osobu; plašila se da vidi halucinaciju, i počela je da se slama. On ponovo oseti nalet osujećenosti. Samo da može da govori...

Umesto toga, on ponovo izvede svoju pantomimu. Na kraju krajeva, samo je to i mogao. Ovaj put joj je sinulo.

„Ne možeš da govoriš? Mutav si?“

Nik klimnu glavom.

Ona se oglasi visokim smehom koji je mahom bio izraz frustracije. „Hoćeš reći, neko se konačno pojavio i ispada da je mutav?“

Nik slegnu ramenima i osmehnu joj se iskosa.

„Pa“, reče ona dok mu je prilazila prolazom između rafova, „ne izgledaš loše. I to je nešto.“ Spustila je šaku na njegovu mišicu, i gotovo je dotakla nabreklim grudima. Osećao je na njoj najmanje tri različita parfema, a ispod svega toga nimalo privlačnu aromu njenog znoja.

„Zovem se Džuli“, reče ona. „Džuli Lori. A ti?“ Malo se zakikotala. „Ne možeš da mi kažeš, je l’ da? Jadničak mali.“ Nagnula se malo bliže i njene grudi su ga očešale. Najednom mu je bilo veoma toplo. Aman-zaman, pomislio je, pa ona je obično dete.

Odmaknuo se od nje, izvukao beležnicu iz džepa i počeo da piše. Kada je napisao otprilike jedan red svoje poruke, ona se nagnula preko njegovog ramena da vidi šta on to piše. Nije nosila brushalter. Pobogu. Vala, brzo se oporavila od straha. Rukopis mu je malo zavrludao.

„O, auh“, rekla je dok je on pisao - kao da je on majmun sposoban da izvede neki naročito prefinjeni trik. Nik je gledao u svoju beležnicu i nije „čitao“ njene reči, ali osećao je golicavu vrelinu njenog daha.

„Ja sam Nik Andros. Gluvonem sam. Putujem sa čovekom po imenu Tom Kulen, koji je malo retardiran. Ne ume da čita niti da razume mnogo toga što mu pokazujem, osim ako nije posredi nešto veoma jednostavno. Krenuli smo u Nebrasku zato što mislim da bi tamo moglo da bude ljudi. Pođi sa nama, ako to želiš.“

„Naravski“, reče ona smesta, a onda, setivši se da je on gluv i oblikujući reči vrlo obazrivo, upita: „Umeš li da čitaš sa usana?“

Nik klimnu glavom.

„Dobro“, reče ona. „Tako mi je drago što vidim nekoga, nije važno ako je reč o gluvonemom i mentalno zaostalom. Jezivo je ovde. Noću jedva mogu da spavam otkad je nestalo struje.“ Lice joj je poprimilo mučenički izraz prikladniji junakinji kakve sapunice nego stvarnoj osobi. „Mama i tata su mi umrli pre dve nedelje, znaš. Svi su umrli osim mene. Baš sam bila usamljena.“ Sa jecajem se bacila u Nikovo naručje i počela da se trese uz njega u skarednoj parodiji tuge.

Kada se odmakla od njega, oči su joj bile suve i sjajne.

„Hej, da se kresnemo“, reče ona. „Sladak si mi.“

Nik je zijao u nju. Ne mogu da verujem, pomislio je.

Ali bilo je to sasvim stvarno. Cimala mu je kaiš. „Hajde. Na piluli sam. Bezbedno je.“ Načas je zaćutala. „Možeš, zar ne? Hoću reći, ako ne možeš da govoriš, to valjda ne znači da ne možeš...“

Ispružio je ruke, možda u nameri da je uhvati za ramena, ali umesto toga, pronašao je njene grudi. I tu je bio kraj svakom otporu koji je možda osećao. Suvisle misli su mu takođe iščilele iz glave. Spustio ju je na pod i uzeo.

Kasnije je otišao do vrata i pogledao napolje, zakopčavajući ponovo kaiš, da vidi gde je Tom. Ovaj je još bio na klupi u parku, nesvestan ostatka sveta. Džuli mu se pridružila, poigravajući se novom bočicom parfema.

„Je l’ to retard?“ upita ona.

Nik klimnu glavom, mada mu se ta reč nije dopadala. Izgledala mu je surovo.

Počela je da priča o sebi i Nik je na sopstveno olakšanje ustanovio da joj je sedamnaest, tako da nije bila mnogo mlađa od njega. Mama i njene prijateljice uvek su je zvale Anđeoskim Licem, ili skraćeno Anđelom, kazala je, zato što je izgledala tako mladoliko. Ispričala mu je još dosta toga u sledećem satu i Niku je bilo gotovo nemoguće da razdvoji istinu od laži... ili ispunjenja želja, ako se tako bolje može reći. Možda je i ceo život čekala na nekog poput njega, ko nikada neće prekinuti beskrajni tok njenog monologa. Nikove oči su se umorile samo od posmatranja njenih ružičastih usana koje su istiskivale oblike reči. Ali, ako bi mu oči odlutale makar na tren, da pogleda Toma ili razbijeni stakleni izlog prodavnice odeće preko puta, njena šaka bi mu dodirnula obraz i vratila mu pogled njenim ustima. Htela je da on „čuje“ sve, da ništa ne preskoči. Isprva je bio ozlojeđen zbog toga, a onda mu je dosadila. Začudo, za samo jedan sat priželjkivao je već da je uopšte nije ni pronašao, ili da se ona predomisli i ne pođe s njima.

Ona se „ložila“ na rok muziku i marihuanu, a sviđalo joj se i nešto što je nazivala „kolumbijskim šortanima“ i „fritezama“. Imala je momka, ali on se toliko nadrndao na „sistem establišmenta“ koji je upravljao ovdašnjom srednjom školom da je napustio školovanje i prošlog aprila se prijavio u marince. Od tada ga nije videla, ali pisala mu je svake nedelje. Ona i njene dve drugarice, Rut Honiger i Meri Bet Guč, išle su na sve rok koncerte u Vičiti i stopirale čak do Kanzas Sitija prošlog septembra da gledaju Van Hejlena i Monstrume hevi metala na koncertu. Tvrdila je da je „uradila ono“ sa basistom Dokena i rekla je kako je to bilo „do jaja iskustvo u njenom životu“; da je samo „plakala i plakala“ pošto su joj majka i otac umrli u razmaku od dvadeset četiri sata, iako joj je majka bila „škrta kučka“, a otac joj je imao „kolac u dupetu“ kad god bi se povela reč o Roniju, njenom frajeru koji je otišao iz grada u marince; smerala je da postane kozmetičarka u Vičiti kad završi srednju, ili da se „otkotrlja do Holivuda i nađe posao u nekoj od onih kompanija koje zvezdama spremaju kuće, pošto je do jaja zanima unutrašnje uređenje prostora, a Meri Bet je rekla da će i ona poći“.

U tom trenutku se najednom setila da je Meri Bet Guč mrtva, i da je njena mogućnost da postane kozmetičarka ili da se bavi unutrašnjom dekoracijom za filmske zvezde prohujala zajedno sa njom... i svim drugim ljudima i stvarima. Izgleda da joj je to donelo nešto iskreniju tugu. Ipak, nije to bila oluja jada, već samo kratki vihor.

Kada je bujica reči počela malo da posustaje - makar na neko vreme - htela je da ponovo (kako je to stidljivo rekla) „urade ono“. Nik je odmahnuo glavom i ona se načas napućila. „Možda ipak i ne želim da pođem s vama“, rekla je.

Nik je slegnuo ramenima.

„Tutamuto, tutamuto“, reče ona s iznenadnom oštrom zlobom. Oči joj kivno zasjaše. Onda se osmehnu. „Nisam tako mislila. Šalila sam se.“

Nik je pogleda bezizražajno. Nadevali su mu i gora imena, ali u njoj je bilo nečega što mu se nije naročito dopadalo. Neke neumorne nestabilnosti. Ako se naljuti na tebe, neće se izdrati niti će te ošamariti; ne bogami. Ova će ti izgrebati lice. Najednom je sa sigurnošću znao da ga je slagala za godine. Nije joj bilo sedamnaest, četrnaest niti dvadeset jedna. Imala je onoliko godina koliko je htela da ima... sve dok si je želeo više nego ona tebe, sve dok ti je trebala više nego ti njoj. Nastupala je kao seksualno biće, ali Nik je pomislio kako je njena seksualnost samo manifestacija nečeg drugog u njenoj ličnosti... simptom. Opet, simptom je reč koja se koristi za nekoga ko je bolestan, zar ne? Zar je mislio da je bolesna? U neku ruku, jeste, i najednom se uplašio zbog načina na koji bi mogla da utiče na Toma.

„Hej, drugar ti se budi!“ reče Džuli.

Nik se osvrnu. Da - Tom je sada sedeo na klupi u parku, češao se po svračjem gnezdu od kose i prazno zijao oko sebe. Nik se najednom seti „pepto-bizmola“.

„’Ej, ćao!“ zaćurlika Džuli i potrča ulicom prema Tomu, dok su joj grudi slatko poskakivale ispod tesnog topa s mornarskom kragnom. Tom je ionako bečio oči na sve oko sebe; sada su one postale još veće.

„Ćao?“ rekao je i upitao sporo, a onda pogledao prema Niku u potrazi za potvrdom i/ili objašnjenjem.

Prikrivši sopstvenu nelagodnost, Nik slegnu ramenima i klimnu glavom.

„Ja sam Džuli“, reče ona. „Kako si mi, slađani?“

Duboko zamišljen - i sa velikom nelagodnošću - Nik se vrati u drogeriju da uzme ono što je Tomu bilo potrebno.

„A-a“, reče Tom, odmahujući glavom i uzmičući. „A-a, paz’ da neću. Tom Kulen ne voli lekove, vala baš, ne, gadan je ukus.“

Nik ga pogleda osujećeno i sa gađenjem, držeći trostranu bočicu „pepto-bizmola“ u ruci. Pogleda Džuli i ona uhvati njegov pogled, ali on u njenim očima primeti istu onu zadirkujuću svetlost kao kad ga je nazvala tutamutom - to nije bilo puko svetlucanje već oštar, turoban sjaj. Bio je to izraz kakav poprime oči krajnje neduhovite osobe kada se ona priprema da nekoga začikava.

„Tako je, Tome“, reče ona. „Ne pij to, otrovno je.“

Nik zinu u nju. Ona mu se isceri, podbočena, izazivajući ga da ubedi Toma u suprotno. To je bila njena sitna osveta za to što je njena druga ponuda seksa bila odbijena.

Pogledao je ponovo u Toma i sam otpio malo iz bočice „pepto-bizmola“. Osetio je tupi pritisak besa na slepoočnicama. Pružio je bočicu Tomu, koji nije bio naročito ubeđen.

„Ne, a-a, Tom Kulen ne pije otrov“, reče on i Nik sa sve većim besom prema devojci vide da je Tom prestravljen. „Taja kaže da to ne radim. Taja kaže, ako će to da ubije pacove u ambaru, ubiće i Toma! Ništa otrov!“ Nik se naglo dopola okrenu prema Džuli, nesposoban da otrpi njen samozadovoljni kez. Ošamari je, ošamari je snažno. Tom se zapilji, očiju razrogačenih i uplašenih.

„Ti...“ zausti ona, i načas ne uspe da pronađe reči. Lice joj se malo zarumene, tako da je najednom izgledala koščato, razmaženo i razjareno. „Gade mutavi nakazni! Samo sam se šalila, govnaru! Ne smeš da dižeš ruku na mene! Ne smeš da dižeš ruku na mene, đavo da te nosi!“

Kidisala je na njega i on ju je gurnuo natrag. Pala je na tur svog šortsa od teksas platna i zapiljila se u njega odozdo, usana povučenih u režanju. „Ima muda da ti otkinem“, prodahtala je. „Ne smeš to da radiš.“

Drhtavim rukama, sa bubnjanjem u glavi, Nik izvuče olovku i naškraba poruku krupnim, uglastim slovima. Otcepi je i prinese njenim očima. Izbečena i besna, ona odgurnu poruku u stranu. On podiže cedulju, dograbi je za potiljak i nabi joj poruku u lice. Tom se povukao, cvileći. Ona vrisnu: „U redu! Pročitaću! Pročitaću tvoju usranu poruku!“ Tamo su bile samo tri reči: „Ne trebaš nam.“

„Jebi se!“ povika ona i ote mu se. Uzmaknu nekoliko koraka pločnikom. Oči su joj bile krupne i plave kao ono u drogeriji, kada se gotovo bukvalno sapleo o nju, ali iz njih je sevala mržnja. Nik je bio umoran. Od svih mogućih ljudi na svetu, zašto ona?

„Neću da ostanem ovde“, reče Džuli Lori. „Idem i ja. I ne možeš da me sprečiš.“

Ali mogao je. Zar još to nije shvatala? Ne, pomisli Nik, nije. Za nju je sve ovo bio nekakav holivudski scenario, stvarni film katastrofe u kojem je ona imala glavnu ulogu. Bio je to film u kojem je Džuli Lori, poznata još i kao Anđeosko Lice, uvek dobijala ono što je želela.

On izvuče revolver iz futrole i uperi ga u njena stopala. Ona se najednom ukipi i sva boja joj nestade iz lica. Oči joj se izmeniše, tako da je sada izgledala mnogo drugačije, nekako stvarna prvi put. U njen svet je ušlo nešto što nije, makar u sopstvenoj glavi, mogla da preokrene u sopstvenu korist. Pištolj. Nik najednom oseti mučninu, podjednako snažnu kao i umor.

„Nisam tako mislila“, reče ona brzo. „Uradiću šta god hoćeš, tako mi boga.“

On joj pokaza pištoljem da se udalji.

Okrenula se i pošla, osvrćući se. Hodala je sve brže i brže, a onda se dala u trk. Na sledećoj raskrsnici, zamakla je za ugao i nestala. Nik vrati pištolj u futrolu. Tresao se. Osećao se uprljano i depresivno, kao da je Džuli Lori bila nešto neljudsko, srodnija zakotrljanim, hladnokrvnim bubama kakve pronađeš pod mrtvim drvetom nego drugim ljudskim bićima.

On se okrenu i potraži Toma, ali Tom se nigde nije mogao videti.

Nik potrča osunčanom ulicom dok mu je u glavi čudovišno bubnjalo i dok mu je oko po kojem je Rej But kopao pulsiralo. Trebalo mu je gotovo dvadeset minuta da pronađe Toma. Ovaj je bio zguren na zadnjoj verandi dve ulice dalje od poslovne četvrti. Sedeo je na zarđaloj ljuljašci, sa svojom garažom „fišer-prajs“ stisnutom uz grudi. Kada je ugledao Nika, zaplakao je.

„Molim te, ne teraj me da to pijem, molim te da ne teraš Toma Kulena da pije otrov, vala baš da ne, taja je reko da će, ako ubije pacove, da ubije i mene... moooolim te!“

Nik shvati da još drži bočicu „pepto-bizmola“. On je baci od sebe i raširi prazne ruke pred Tomom. Njegov proliv će prosto morati da izgura svoje. Baš ti hvala, Džuli.

Tom siđe niza stepenice verande trtljajući. „Žao mi je“, ponavljao je neprestano. „Žao mi je, Tomu Kulenu je žao.“

Zajedno su se vratili u Glavnu ulicu... i zaustavili se, zabuljivši se. Oba bicikla bila su prevrnuta. Gume su bile probušene. Sadržaj njihovih ranaca bio je razbacan s jedne strane ulice na drugu.

U tom trenutku nešto prođe velikom brzinom blizu Nikovog lica - osetio je to - a Tom dreknu i dade se u trk. Nik je načas stajao zbunjen, obazirući se, o slučajno pogledao pravo prema blesku iz cevi prilikom drugog pucnja. On je došao sa prozora na drugom spratu hotela Prat. Nešto nalik na veoma brzu iglu za krpljenje cimnu tkaninu okovratnika njegove košulje.

On se okrenu i pobeže za Tomom.

Nije nikako mogao da zna da li je Džuli ponovo opalila; jedino je bio siguran kada je pristigao Toma da nijedan od njih nije bio pogođen. Bar smo se te napasti rešili, pomislio je, ali ispostavilo se da je to tek polovično tačno.

Prespavali su te večeri u ambaru pet kilometara severno od Prata i Tom se stalno budio iz košmara, a onda budio Nika kako bi ga ovaj razuverio. Sledećeg prepodneva oko jedanaest stigli su u Juku i pronašli dva dobra bicikla u radnji sa nazivom „Svet sporta i biciklizma.“ Nik, koji je konačno počeo malo da dolazi sebi posle susreta sa Džuli, mislio je da će moći da dovrše svoje ponovno opremanje u Grejt Bendu, gde bi trebalo da stignu najkasnije četrnaestog.

Ali već negde oko četvrt do tri, dvanaestog jula po podne, ugledao je svetlucanje u retrovizoru postavljenom blizu svog levog rukohvata. Stao je (Tom, koji je vozio iza njega i vunovlačario, prešao mu je preko noge, ali Nik to jedva da je uopšte primetio) i osvrnuo se. Sjaj koji se podigao iznad brda pravo iza njih kao zvezda Danica bio je prijatan i pomalo zaslepljujući za njegovo oko - jedva je mogao da poveruje da ga vidi. Bio je to kamionet „ševi“ prastarog godišta, dobra stara kotrljajuća gvožđurija iz Detroita, i vozio je polako, u slalomu od jedne kolovozne trake puta US 281 do druge, izbegavajući raštrkana i zaglavljena vozila.

Usporio je kraj njih (Tom je divlje mahao, ali Nik je mogao samo da stoji raširenih nogu sa ramom bicikla između njih, ukočen) i zaustavio se. Nikova poslednja pomisao pre nego što se pojavila glava vozača bila je da će to biti Džuli Lori, sa svojim zlobnim, trijumfalnim osmehom. Držače pušku kojom je već pokušala da ih ubije, i iz te blizine neće biti nikakvih izgleda da promaši. U paklu nema takve furije kao što je uvređena žena.

Ali lice koje se pojavilo pripadalo je nekom četrdesetogodišnjaku sa slamnatim šeširom i perom zabodenim u plavu somotsku traku pod veselim uglom, i kada se iscerio, lice mu je postalo suvi pejsaž prijatnih bora od sunca.

A taj čovek je rekao: „Bog te mazo, ala mi je drago što vas vidim, momci! Nego šta nego jeste. Penj’te se ’vamo pa da vidimo kuda ćemo.“

I tako su Nik i Tom sreli Ralfa Brentnera.

44.

Ludeo je - mala, zar to nije sasvim jasno

Sad, kad je bolje razmislio o tome, bio je to stih Hjuija Klavira Smita. Iz davne prošlosti. Prohujalo s vihorom. Hjui Klavir Smit, sećaš se kako ono njegovo beše? Ah-ah-ah-ah, deeeej-o... guba-guba-guba-guba... ah-ah-ah-ah. I tako dalje. Humor, mudrost i socijalni komentar Hjuija Klavira Smita.

„Jebeš socijalni komentar“, reče on. „Hjui Klavir Smit je bio pre mog vremena.“

Godinama kasnije, Džoni Rivers je snimio jednu Hjuijevu pesmu, „Rokerska upala pluća i bugi-vugi grip“. Leri Andervud se jasno sećao te stvari, i mislio je da ona veoma odgovara situaciji. Stari dobri Džoni Rivers. Stari dobri Hjui Klavir Smit.

„Jebeš ga“, iznese Leri ponovo svoje mišljenje. Izgledao je grozno -bledi, krhki fantom koji posrće nekim novoengleskim drumom. „Dajte mi šezdesete.“

Naravski, šezdesete, to su bile prave godine. Sredina šezdesetih, kasne šezdesete. Moć cveća. Sređivanje za Džina.²⁷ Endi Vorhol sa svojim ružičastim ramom za naočari i jebenim „brilo“ kutijama. Velvet andergraund. Povratak stvorenja sa Jorba Linde. Norman Spinrad, Norman Majler, Norman Tomas, Norman Rokvel, i stari dobri Norman Bejts iz Bejtsovog motela, heh-heh-heh. Dilan slomio vrat. Beri Makgvajer brundao „U predvečerje uništenja“. Dajana Ros je podigla prag svesti svakog belog klinca u Americi. Sve te divne grupe, pomislio je Leri omamljeno, dajte mi šezdesete, a osamdesete nabijte sebi u dupe. Kad je posredi rokenrol, šezdesete su bile poslednje „ura“ Zlatne Horde. Krim. Raskalsi. Spunful.

Erplejn sa Grejs Slik kao pevačicom, Normanom Majlerom na solo gitari i starim dobrim Normanom Bejtsom za bubnjevima. Bitlsi. Hu. Ded...

Preturio se i udario glavom.

Svet se zacrneo i zaplivao, a onda mu se vratio u sjajnim fragmentima. Obrisao je rukom slepoočnicu i video na njoj tananu penu krvi. Nije ni bilo važno. Š’a ima veze, kako su već govorili u tim svetlim i slavnim srednjim šezdesetim. Šta je pad i udarac glavom prema tome što je proveo prošlu nedelju nesposoban da zaspi, a da se ne probudi iz košmara, kada su dobre bile one noći u kojima mu krik ne bi dospeo dalje od sredine grla? Ako glasno vrisneš i to te probudi, sam sebe uplašiš još gore nego inače.

Snovi o tome da je ponovo u Linkolnovom tunelu. Iza njega je bio neko, samo što u snovima to nije bila Rita. Bio je to đavo, i on je pratio Lerija sa mračnim kezom zaleđenim na licu. Crni čovek nije bio mrtvac koji hoda; bio je nešto još gore od mrtvaca koji hoda. Leri je bežao u sporoj, glibavoj panici ružnih snova, saplićući se o nevidljive leševe, znajući da oni zure u njega staklastim očima prepariranih trofeja iz grobnica svojih automobila koji su se zaglavili u zaleđenoj saobraćajnoj gužvi iako su morali da stignu na neko drugo mesto, bežao je, ali šta je vredelo bežanje kada je crni čovek-đavo, crni mag, vide u mraku očima nalik na infra-crvene durbine? A malo kasnije, mračnjak bi mu zapevušio: Hodi, Leeri, hodi, obavićemo to skuuupa, Leeeri...

Osetio bi dah crnog čoveka na sopstvenom ramenu i tada bi počeo da se otima iz sna, da beži iz njega, a krik bi mu se zaglavio u grlu kao vrela kost ili bi mu umakao s usana, dovoljno glasan da probudi i mrtve.

Po danu, vizija mračnjaka bi se povukla. Mračnjak je radio strogo u noćnoj smeni. Danju bi ga skolila Velika samoća, progrizla bi sebi put u njegov mozak oštrim zubima nekog neumornog glodara - pacova, ili možda lasice. Danju je mislio na Ritu. Ljupku Ritu, koja naplaćuje parkiranje.²⁸ Iznova i iznova ju je prevrtao i prevrtao u glavi, da bi opazio te oči pretvorene u proreze, nalik na oči životinje koja je uginula iznenađena i u bolovima, i usta koja je nekada ljubio sada puna užegle zelene bljuvotine. Umrla je tako lako, usred noći, jebote, u istoj vreći za spavanje, a on je sada...

Pa, ludeo. To je bilo posredi, zar ne? To mu se dešavalo. Ludeo je.

„Ludim“, zastenjao je. „O, zaboga, silazim s uma.“

Deo njegove ličnosti koji je zadržao u sebi izvesnu meru racionalnosti ustanovio je da to može biti tačno, ali ono od čega je trenutno najviše trpeo bila je iznurenost od vrućine. Posle onoga što se dogodilo sa Ritom, više nije bio u stanju da vozi motocikl. Jednostavno nije mogao; bilo je to nalik na mentalnu blokadu. Neprestano je video sebe razmazanog po čitavom drumu. Zato ga je konačno ostavio. Od tada je pešačio - koliko dana? Četiri? Osam? Devet? Nije to znao. Od deset sati tog jutra, temperatura je bila preko trideset, a sada je bilo skoro četiri, sunce se nalazilo neposredno iza njega, a on na glavi nije imao šešir.

Nije mogao da se seti pre koliko dana je ostavio motocikl. To nije bilo juče, verovatno ni prekjuče (možda, ali verovatno ne), i uostalom, zašto bi to bilo važno? Sišao je s njega, ubacio ga u brzinu, dao gas i pustio kvačilo. Motocikl se oteo iz njegovih drhtavih, bolesnih ruku kao derviš, jurnuo i preturio se preko bankine puta US 9 negde istočno od Konkorda. Mislio je da je ime grada u kojem je ubio svoj motocikl možda bilo Gosvil, premda ni to nije bilo mnogo važno. Činjenica je bila da motor za njega više nije bio dobar. Nije se usuđivao da ga vozi brže od dvadeset pet kilometara na sat, a čak i pri toj brzini imao je košmarne vizije u kojima je preletao preko upravljača i razbijao glavu, ili ulazio u lakat krivinu i zabijao se u prevrnuti kamion, da bi nestao u vatrenoj lopti. A posle nekog vremena, da mu jebeš mater, upalilo bi se svetlo za pregrevanje, naravno, i činilo mu se kao da može da vidi reč KUKAVICA odštampanu sitnim i jasnim slovima na plastičnom kućištu iznad crvene lampice. Zar je nekada motocikl ne samo uzimao zdravo za gotovo već bukvalno i uživao u njemu, u osećaju brzine dok mu je vetar hujao kraj obraza, a kolovoz munjevito promicao samo petnaest centimetara ispod držača za noge? Da. Dok je Rita bila s njim, pre nego što se Rita pretvorila u obična usta puna zelene bljuvotine i par očnih proreza, on je zaista uživao u tome.

I tako je poslao svoj motocikl preko bankine da se razbije u jaruzi zarasloj u korov, a onda je provirio tamo sa nekom vrstom opreznog užasa, kao da bi motocikl nekako mogao da ustane iz mrtvih pokosi ga. Hajde, pomislio je, hajde, ugasi se, glupane. Ali motocikl to dugo nije hteo da uradi. Dugo je urlao i grmeo dole, u toj jaruzi, dok mu se zadnji točak jalovo okretao, a gladni lanac proždirao lišće opalo prošle jeseni i bljuvao oblake smeđe prašine gorkog mirisa. Plavi dim rigao je iz hromiranog auspuha. I još tada, on je bio dovoljno poremećen da pomisli kako u tome ima nečeg natprirodnog, kako će se motocikl sam uspraviti, dići iz groba i sažvakati njega... ili to, ili će se on jednog popodneva osvrnuti prema sve jačem zvuku motora i ugledati svoj motocikl, taj prokleti motocikl koji prosto neće da se ugasi i umre na pristojan način, kako grmi drumom pravo prema njemu, sa sto dvadeset na sat, a preko upravljača biće nagnut taj dripac i mračnjak, dok će iza njega, u belim svilenim mornarskim pantalonama koje vijore na vetru, sedeti Rita Blejkmor, lica belog kao kreda, čvrsto zatvorenih očiju, kose suve i mrtve poput šaše u zimu. Onda je motocikl konačno počeo da šišti, sopće, bruji s prekidima i gasi se, a kada je najzad prestao da radi, on je pogledao odozgo u njega i osetio tugu, kao da je to poginuo neki deo njega. Bez motocikla nikako nije mogao da se ozbiljno suprotstavi tišini, a tišina je, na neki način, bila gora od njegovih strahova da će umreti ili da će se ozbiljno povrediti u saobraćajnoj nesreći. Od tada je pešačio. Prošao je kroz nekoliko varoši duž druma broj 9 u kojima je bilo prodavnica motocikala, sa izloženim modelima u čijim su bravicama stajali ključevi, ali ako bi predugo gledao u njih, vizije u kojima je video sebe kako leži kraj puta u lokvi krvi pojavile bi se ponovo u živopisnom, nezdravom „tehnikoloru“, nalik na scenu iz nekog od onih groznih, ali opet nekako opčinjujućih horor filmova Čarlsa Benda, u kojima ljudi stalno ginu pod točkovima velikih kamiona ili od krupnih, bezimenih buba koje su odgajene da odrastu u njihovim toplim unutrašnjim organima i konačno izbiju na slobodu u mučnom prizoru eksplozije mesa, pa bi prošao dalje, trpeći tišinu, prebledeo, uzdrhtao. Prošao bi kraj tih prodavnica, sa finim malim kapima znoja na gornjoj usni i u udubljenjima slepoočnica.

Izgubio je na težini - a zašto i ne bi? Pešačio je po čitav dan, svakodnevno, od osvita do sumraka. Nije spavao. Košmari su ga budili u četiri ujutro, pa je palio svoju „kolmen“ lampu i čučao kraj nje, čekajući da se sunce digne dovoljno kako bi se usudio da pođe dalje. I nastavio je da pešači sve dok se ne smrkne toliko da gotovo ništa više ne može da vidi, pa bi se ulogorio krišom, brzo kao kakav robijaš koji je pobegao sa radnog zadatka. Tako ulogoren, ležao bi budan dugo, kao čovek čijim krvotokom kola oko dva grama kokaina. O, mala, tresi, drmaj, kotrljaj. Isto tako kao ozbiljan korisnik kokaina, nije mnogo jeo; nikada nije osećao glad. Kokain ne pojačava apetiti, baš kao ni prestravljenost. Leri nije ni pipnuo koku još od te davne žurke u Kaliforniji, ali je neprestano bio prestravljen. Od piska ptice u šumi on bi se zgrčio. Na hropac kakve male životinje koju bi dograbila neka veća umalo što ne bi iskočio iz sopstvene kože. Najpre je postao vitak, zatim mršav, da bi postao sav usukan. Sada je bio na nekoj metaforičnoj (ili metaboličkoj) ogradi između usukanosti i ispijenosti.

Izrasla mu je brada koja je bila prilično upadljiva, zagasito riđezlatna, dve nijanse svetlija od njegove kose. Oči su mu upale duboko u lice; svetlucale su iz duplji kao sitne, očajne životinje uhvaćene u jednoobrazne klopke.

„Ludim“, zastenjao je ponovo. Slomljeno očajanje u tom isprekidanom njisku užasnulo ga je. Zar mu je bilo toliko loše? Nekada je postojao Leri Andervud koji je imao osrednju hit ploču, koji je imao vizije da postaje Elton Džon svoga doba... o, dragi moj, kako bi se Džeri Garsija samo nasmejao tome... a sada se taj čova preobrazio u ovo slomljeno stvorenje koje puzi po crnom asfaltu puta broj 9 negde u jugoistočnom Nju Hempširu, puzi, puzi kao obična zmija, eto šta je postao. Taj drugi Leri Andervud svakako nije mogao imati nikakve veze s ovim bednim gmizavcem... sa ovim...

Pokušao je da ustane i nije mogao.

„Bre, ovo je smešno“, rekao je, upola kroz smeh, upola kroz plač.

S druge strane puta, na brdu udaljenom dvesta metara, kao predivna fatamorgana svetlucala je bela i velika novoengleska seoska kuća. Imala je zeleni rub fasade, zelene ukrase i zelene crepove na krovu. Od nje se pružao zeleni travnjak koji samo što je počeo da džiklja. U podnožju travnjaka tekao je potočić; čuo je njegov žubor i klokot, zanosan zvuk. Kameni zid je krivudao kraj njega, verovatno kao oznaka međe imanja, a preko zida su se u prostranim razmacima naginjali veliki, senoviti brestovi. Samo će odgmizati do tamo na svoj svetski čuveni koprcavi način i posedeti neko vreme u hladu, eto, to će da uradi. A kada mu bude malo bolje... u opštem smislu... osoviće se na noge, sići do potoka, napiti se i umiti. Verovatno gadno smrdi. Ali, koga je briga za to? Ko je pa mogao da ga njušne sad, kada je Rita bila mrtva?

Da li ona još leži tamo, u tom šatoru, zapitao se morbidno. Nadima se? Privlači muve? Izgleda sve više i više nalik crni slatkiš u klozetu na transverzali broj jedan? Do đavola, a gde bi pa mogla da bude? Igra golf u Palm Springsu sa Bobom Houpom?

„Zaboga, pa to je grozno“, šapnu on i zapuza preko druma. Bio je siguran da će moći da se osovi na noge kada se bude našao u hladu, ali činilo mu se da to zahteva preveliki napor. Ipak, sačuvao je dovoljno energije da se krišom osvrne tamo odakle je došao kako bi se uverio da mu se motocikl ne približava.

U hladu je bilo najmanje deset stepeni svežije i Leri je ispustio dugi uzdah zadovoljstva i olakšanja. Stavio je šaku na potiljak, tamo gde mu je sunce tuklo najvećim delom dana, i povukao je zašištavši tiho od bola.

Imate opekotine od sunca? Uzmite „ksilokain“. I sva ta druga dobra sranja. Sklanjajte te ljude sa sunca. Gori, mala, gori. Vots. Sećaš se Votsa? I on je prohujao sa vihorom. Čitava ljudska rasa, prohujala sa vihorom, sa žešćim, zlatnim jebenim vihorom.

„Čoveče, bolestan si“, reče on, pa nasloni glavu na grubo stablo drveta i zatvori oči. Hladovina prošarana suncem ostavljala mu je pokretne šare crvene i crne boje s unutrašnje strane očnih kapaka. Zvuk vode, grgotanje i žubor, bio je sladak i umirujući. Za tili čas će se spustiti tamo, otpiti malo i umiti se. Za tili čas.

Zadremao je.

Minuti su proticali i dremež se pretvorio u njegov prvi duboki san bez snova posle mnogo dana. Šake su mu mlitavo počivale u krilu. Mršave grudi su mu se podizale i spuštale, a lice mu je zbog brade izgledalo još ispijenije, izmučeno lice usamljenog izbeglice koji je pobegao od nekog strašnog, potpuno neverovatnog pokolja. Malo-pomalo, bore urezane u njegovo suncem oprljeno lice počele su da se gube. Spustio se spiralom do najdubljih nivoa nesvesti i ostao tamo kao neko malo rečno biće koje sneno čeka u hladnom mulju da leto prođe. Sunce se spustilo niže na nebu.

Blizu ivice potoka, bujni zastor od žbunja je malo zašuštao dok se nešto krišom pomeralo tuda, zastalo, a onda krenulo dalje. Nešto kasnije, pojavio se dečak. Bilo mu je možda trinaest godina, a možda i tek deset, s tim što je bio visok za svoj uzrast. Nije na sebi imao ništa osim sportskih gaćica. Telo mu je pocrnelo u ravnomernu nijansu mahagonija, izuzev neočekivane bele trake koja mu je počinjala tik iznad lastiša gaćica. Koža mu je bila prekrivena ujedima komaraca i buva, i neki od njih su bili novi, ali većinom su poticali od ranije. U desnoj ruci držao je kasapski nož. Sečivo je bilo dugačko trideset centimetara, oštrica nazubljena. Svetlucala je vrelo na suncu.

Tiho, malčice pognut u struku, približio se brestu i kamenom zidu sve dok se nije našao tik iza Lerija. Oči su mu bile zelenkastoplave, kao morska voda, pomalo izvijene u uglovima, tako da je ličio na Kineza. Bile su to oči bez izraza, blago divljačke. On podiže nož.

Neki ženski glas, tih ali odlučan, reče: „Ne.“

On se okrenu prema njoj, glave nakrivljene u osluškivanju, i dalje sa podignutim nožem. Njegov stav je istovremeno bio upitan i razočaran.

„Posmatraćemo i videti“, reče ženski glas.

Dečak je oklevao i gledao najpre nož pa Lerija, zatim ponovo nož sa jasnim izrazom čežnje, a onda se vratio istim putem kojim je i došao.

Leri je nastavio da spava.

* * *

Kada se probudio, prvo čega je Leri postao svestan bilo je da se oseća dobro. Drugo je bilo da oseća glad. Treće je bilo da se sunce nalazi na pogrešnom mestu - kao da se premestilo unazad na nebu. A četvrto je bilo da mora, s oproštenjem, da se žešće ispiša.

Dok je ustajao i osluškivao izvanredno pucketanje sopstvenih tetiva pri istezanju, shvatio je da nije tek odremao; prespavao je celu noć. Pogledao je na sat i video zbog čega mu se čini da je sunce na pogrešnom mestu. Bilo je devet i dvadeset ujutro. Glad. U velikoj beloj kući sigurno ima hrane. Supe u konzervi, možda govedine s kukuruzom. Zakrčaše mu creva.

Pre nego što se popeo, skinuo je odeću sa sebe, kleknuo kraj potoka i ispljuskao se. Primetio je koliko je smršao - to mu nije nimalo valjalo. Ustao je, obrisao se košuljom i ponovo navukao pantalone. Iz potoka su izvirivala vlažna, crna leđa krupnog kamenja, pa je prešao na drugu stranu gazeći po njima. Tamo se najednom ukočio i zagledao u gusto žbunje. Strah, koji je u njemu spavao još od buđenja, najednom je buknuo kao kad pukne čvor borovine, a onda jednako brzo i zgasnuo. Čuo je vevericu ili mrmota, možda lisicu. Ništa drugo. Okrenuo se ravnodušno i pošao travnjakom prema velikoj beloj kući.

Negde na pola puta, na površinu njegovog uma izronila je misao, kao mehur, i rasprsnula se. Dogodilo se to nehajno, bez fanfara, ali pozadina te misli naterala ga je da se ukopa u mestu.

Ta misao je bila: Zašto nisi vozio bicikl?

Stajao je nasred travnjaka, jednako udaljen od potoka i kuće, zaprepašćen njenom jednostavnošću. Pešačio je sve vreme otkad se ratosiljao „harlija“. Pešačio, iscrpljivao se, da bi se konačno srušio od sunčanice ili nečeg toliko nalik njoj da razlike nisu ni bile važne. A mogao je sve vreme da okreće pedale, brzinom malo jačeg trka, ako mu se tako dopada, i sada bi verovatno bio na obali, birao svoj letnjikovac i snabdevao ga zalihama.

Nasmejao se, isprva tiho, pomalo preplašen zvukom smeha u posvemašnjoj tišini. Smeh kada u blizini nema nikoga ko bi se tom smehu priključio bio je samo još jedan znak da nepovratno toneš u ludilo. Ali smeh je zvučao toliko stvarno i srdačno, toliko đavolski zdravo, i toliko nalik na starog Lerija Andervuda, da mu se jednostavno prepustio. Stajao je podbočen, zabacivši glavu tako da gleda u nebo, i grohotom se smejao svojoj neverovatnoj gluposti.

Iza njega, na mestu gde je žbunje kraj potoka bilo najgušće, zelenkasto-plave oči su sve to posmatrale, i gledale su kako Leri konačno kreće dalje po travnjaku prema kući, smejući se i dalje, vrteći glavom. Posmatrale su kako se on penje na verandu, pokušava da otvori ulazna vrata i ustanovljava da nisu zaključana. Gledale su kako nestaje unutra. Onda se žbunje zatreslo i začulo se ono šuštanje koje je Leri čuo i prenebregnuo. Dečak se probio napolje, i dalje samo sa sportskim gaćicama na sebi, uzmahujući kasapskim nožem.

Pojavi se nečija ruka i pomilova ga po ramenu. Dečak smesta stade. Napolje izađe žena - bila je visoka i naočita, ali činilo se da uopšte nije zanjihala žbunje. Kosa joj je bila gusta, bujna i crna, prošarana debelim pramenovima snežnobele boje; privlačna, zapanjujuća kosa. Bila je upletena u kiku koja joj je visila preko ramena i završavala joj se na nabreklim grudima. Prvo što primetite na toj mladoj ženi jeste njena visina, a kada vam pogled privuče ta kosa i kada je podrobno zagledate, pomislite kako očima možete gotovo da joj opipate tu grubu, a opet glatku teksturu. A ako ste muškarac, shvatite da se pitate kako bi ona izgledala sa tom kosom raspletenom, oslobođenom, raširenom na jastuku u sjaju mesečine. Zapitate se kakva bi ona bila u postelji. Ali ona nikada nije primila muškarca u sebe. Bila je čista. Čekala je. Imala je snove. Jednom, na fakultetu, prizivala je duhove. I ponovo se upitala da li bi ovaj muškarac mogao biti taj.

„Sačekaj“, reče ona dečaku.

Okrenu njegovo bolno zgrčeno lice prema svom, mirnom. Znala je u čemu je nevolja.

„Sve će biti u redu s kućom. Zbog čega bi on naudio kući, Džo?“

On se okrenu licem natrag i zagleda se u kuću čežnjivo, zabrinuto.

„Kada bude pošao, krenućemo za njim.“

On žestoko odmahnu glavom.

„Da; moramo. Ja moram.“ I osećala je to snažno. Možda on i nije bio taj, ali sve i da nije, bio je karika u lancu koji je ona sledila godinama, u lancu koji se sada bližio kraju.

Džo - to mu nije bilo pravo ime - podiže nož divljački, kao da želi da ga zarije u nju. Ona se ni ne pomeri kako bi se zaštitila ili umakla, i on ga polako spusti. Okrenu se prema kući i zamahnu nožem na nju.

„Ne, nećeš“, reče ona. „Zato što je on ljudsko biće i odvešće nas...“ Zaćutala je. Drugim ljudskim bićima, tako je smerala da dovrši. On je ljudsko biće i odvešće nas drugim ljudskim bićima. Ali nije bila sigurna da je na to mislila, ili čak i da jeste, da je samo na to mislila. Već se osećala rastrzanom na dve strane, i počela je da priželjkuje da Lerija nikada nisu ni ugledali. Pokušala je da ponovo pomiluje dečaka, ali on se ljutito otrgnuo. Podigao je pogled prema velikoj beloj kući, a oči su mu gorele ljubomorom. Malo kasnije je šmugnuo natrag u žbunje, piljeći u nju prekorno. Ona pođe za njim kako bi bila sigurna da mu se ništa neće dogoditi. Legao je i sklupčao se kao fetus, priljubivši nož uz grudi. Strpao je palac u usta i sklopio oči.

Nadin se vratila do mesta gde je potok stvorio mali basen i kleknula. Otpila je iz skupljenih šaka, a onda skrasila kako bi osmatrala kuću. Oči su joj bile mirne, a lice veoma nalik licu Rafaelove Madone.

Kasno tog popodneva, dok je Leri vozio bicikl delom druma broj 9 koji je bio oivičen drvećem, zelena oznaka koja je odbijala svetlost pojavila se pred njim i on se zaustavio kako bi je pročitao, donekle zapanjen. Znak mu je govorio da ulazi u MEJN, ZEMLJU ODMORA. Jedva je u to mogao da poveruje; u svojoj poluomamljenosti od straha, sigurno je prepešačio neverovatnu razdaljinu. Ili to, ili je negde izgubio nekoliko dana. I baš kada se pripremao da ponovo poveze bajs, nešto - neki zvuk u šumi, ili možda samo u njegovoj glavi - nateralo ga je da se naglo osvrne. Tamo nije bilo ničega, samo se drum broj 9 protezao natrag u Nju Hempšir, pust.

Posle velike bele kuće, u kojoj je doručkovao suve žitne pahuljice i sirni namaz iz konzerve istisnut na malo bajate „ric-krekere“, nekoliko puta je imao jak osećaj da ga neko posmatra i prati. Čuo je nešto, možda čak i video nešto krajičkom oka. Njegove sposobnosti opažanja koje samo što su u potpunosti oživele u ovoj čudnoj situaciji, neprestano su mu davale podsticaje toliko blage da su bili praktično ispod praga svesti, gnjaveći njegove nervne završetke stvarima toliko malim da su čak i sve zajedno obrazovale tek nejasnu slutnju, osećaj da ga neko posmatra. Taj osećaj ga nije plašio kao oni drugi. Nije ličio na halucinaciju ili delirijum. Ako ga je neko posmatrao i krio se od njega, to je bilo verovatno zato što ga se plašio. A ako se neko plašio jadnog mršavog Lerija Andervuda, koji je sada bio prevelika kukavica da vozi motocikl čak i brzinom od četrdeset kilometara na sat, verovatno ni najmanje nije morao da se zbog njih brine.

Sada, dok je stajao raskoračeno na biciklu koji je uzeo iz sportske radnje nekih šest kilometara istočno od velike bele kuće, jasno je uzviknuo: „Vi tamo, slobodno se pojavite. Neću vam ništa.“

Nije bilo nikakvog odgovora. Stajao je na drumu kraj znaka koji je obeležavao granicu, posmatrao i čekao. Neka ptica je zacvrkutala, a onda preletela nebom. Ništa se drugo nije pomeralo. Malo kasnije, on nastavi dalje.

U šest sati te večeri stigao je u gradić Severni Bervik, na ukrštanju puteva broj 9 i 4. Odlučio je da se tu ulogori i da ujutro nastavi prema morskoj obali.

Na ukrštanju puteva broj 9 i 4 kod Severnog Bervika bila je mala prodavnica, i unutra je uzeo pakovanje od šest piva iz mrtvog hladnjaka. Bila je to „crna etiketa“, marka koju nikada ranije nije probao - verovatno regionalno pivo. Uzeo je i veliku kesu čipsa „hampti dampti“ sa solju i sirćetom, i dve konzerve goveđeg gulaša „dinti mur“. Stavio je tu robu u svoj ranac i izašao na vrata.

Preko puta je bio restoran, i samo na tren je pomislio da je video kako dve dugačke senke tamo nestaju sa vidika. Možda su to njegove oči zbijale trikove sa njim, ali mislio je da nije tako. Pomislio je da pretrči preko druma i ustanovi da li može da ih iznenadi i istera iz skrovišta: Bija-baja-buf-trif-traf-truf, igra je gotova, deco. Odlučio je da to ne čini. Znao je šta znači strah.

Umesto toga, krenuo je malo dalje drumom, gurajući bajs sa čijeg se volana ljuljao pun ranac. Ugledao je veliku školu od cigala kraj koje se nalazio šumarak. Prikupio je u šumarku dovoljno drva da založi vatru pristojne veličine nasred asfaltiranog školskog dvorišta. U blizini je bio potok, koji je proticao kraj tekstilne fabrike i nestajao ispod druma. Rashladio je pivo u vodi i zagrejao jednu od konzervi sa goveđim gulašem. Jeo je koristeći izviđački komplet pribora, sedeći na jednoj od ljuljaški na igralištu, njišući se polako napred-nazad dok mu se senka vukla preko izbledelih linija terena za košarku.

Palo mu je na pamet da se zapita zbog čega se tako malo plaši ljudi koji su ga pratili - jer sada je bio siguran da ga neko zaista prati, najmanje dvoje njih, možda i više. Uzgred mu je palo na pamet da se zapita i zbog čega se ceo dan oseća tako dobro, kao da je neki crni otrov iscurio iz njegovog sistema za vreme dugog sna prethodnog popodneva. Zar mu je samo bio potreban odmor? Odmor i ništa više? To mu je izgledalo previše jednostavno.

Pretpostavio je, sagledavši to logično, da bi njegovi pratioci već pokušali da mu naude da su to nameravali. Pripucali bi na njega iz zasede ili bi ga u najmanju ruku pokrivali oružjem i naterali da im preda svoje. Uzeli bi od njega ono što žele... ali opet, razmišljajući logično (a bilo je dobro razmišljati logično, pošto je u poslednjih nekoliko dana sve o čemu je razmišljao bilo zamočeno u korozivnu kiselinu užasa), šta je on to pa imao što bi bilo ko mogao da poželi? Kad su posredi svetovne stvari, sada ih je bilo u izobilju za sve, pošto je preostalo veoma malo ljudi. Zašto biste se trudili da kradete, ubijate i rizikujete život kad sve o čemu ste ikada sanjali dok ste sedeli u klozetu sa Sirsovim katalogom u krilu sada bilo dostupno u svakom američkom izlogu? Samo razbijte staklo, uđite i uzmite.

Sve, doduše, osim društva. To je bila prava premija, kao što je Leri vrlo dobro znao. A pravi razlog zbog kojeg nije osećao strah bilo je njegovo uverenje da ti ljudi moraju želeti baš to. Pre ili kasnije, njihova želja će prevazići strah. Sačekaće on da se to dogodi. Nije smerao da ih istera napolje kao leglo prepelica; to bi samo pogoršalo stvari. Pre dva dana, verovatno bi se i sam sakrio da je nekoga video. Bio je jednostavno previše izbezumljen da uradi bilo šta drugo. Zato je mogao da čeka. Ali, čoveče, baš je želeo da ponovo vidi nekoga. Zaista.

Vratio se potoku i isprao komplet pribora za hranu. Izvukao je svojih šest piva iz vode i vratio se svojoj ljuljašci. Otvorio je prvu konzervu i podigao je prema restoranu gde je ugledao senke.

„U vaše zdravlje“, rekao je Leri i ispio pola konzerve jednim gutljajem. Ala mu je to lako kliznulo niz grlo!

Kada je dovršio svih šest piva, prošlo je sedam sati i sunce se spremalo za zalazak. Šutnuo je ostatke žara logorske vatre kako bi je ugasio i prikupio svoje stvari. A onda, pripit i zadovoljan, odvezao se putem broj 9 nekih pola kilometra i pronašao kuću sa verandom ograđenom mrežicom za komarce. Parkirao je bajs na travnjaku, uzeo vreću za spavanje i provalio vrata verande pomoću šrafcigera.

Pogledao je još jednom oko sebe, u nadi da će videti njega, nju ili njih - i dalje su ga pratili, osećao je to - ali ulica je bila tiha i prazna. Slegnuo je ramenima i ušao.

Još je bilo rano, i očekivao je da će makar neko vreme ležati nemiran, ali očito mu je nedostajalo još sna. Petnaest minuta pošto je legao, obeznanio se i disao je sporo i ravnomerno, sa puškom pri ruci.

Nadin je bila umorna. Ovo joj je sada izgledalo kao najduži dan u životu. Dvaput je bila sigurna da ih je primetio, jednom blizu Straforda, i opet na granici između Mejna i Nju Hempšira, kada se osvrnuo i pozvao ih. Kad je reč o njoj, nije je bilo briga hoće li ih on opaziti ili ne. Ovaj čovek nije bio lud, kao onaj koji je prošao kraj velike bele kuće pre deset dana. Taj je bio vojnik do guše u puškama, ručnim bombama i redenicima municije. Smejao se, plakao i pretio da će razneti jaja nekome po imenu poručnik Morton. Poručnik Morton nije bio nigde na vidiku, što je verovatno bilo dobro po njega, ukoliko je još bio živ. I Džo se uplašio vojnika, i u tom slučaju je to verovatno bilo vrlo dobro.

„Džo?“

Ona se obazre oko sebe.

Džo je nestao.

A ona je bila na ivici da zaspi. Zgurala je ćebe sa sebe i ustala, trzajući se od stotinu različitih bolova. Kada je pre ovoga provodila toliko vremena na biciklu? Verovatno nikada. A bio je tu i stalni, izluđujući trud da se drže zlatne sredine. Ako mu se previše približe, on će ih videti i to će uznemiriti Džoa. Ako i suviše zaostanu, on može skrenuti sa puta broj 9 na neku drugi drum, pa će ga izgubiti. A to bi uznemirilo nju. Nikad joj nije palo na pamet da bi Lari mogao da načini krug i da se nađe iza njih. Na svu sreću (po Džoa, ako ništa drugo), to nikada nije palo na pamet ni Leriju.

Sve vreme je govorila sebi da će se Džo navići na zamisao da im je on potreban... i ne samo on. Nisu mogli da ostanu sami. Ako ostanu sami, umreće sami. Džo je trebalo da se navikne na tu ideju; on pre ovoga nije živeo u vakuumu, baš kao ni ona. Drugi ljudi su im bili navika.

„Džo“, pozva ga ona ponovo, tiho.

Umeo je da bude tih kao vijetkongovski gerilac koji se šurija kroz žbunje, ali njene uši su se navikle na njega u protekle tri nedelje, a večeras, kao dodatna nagrada, bilo je i mesečine. Začula je tiho grebanje i zveckanje šljunka i znala je kuda se zaputio. Ne mareći za bolove, pošla je za njim. Bilo je deset i petnaest.

Ulogorili su se (ako su dva ćebeta na travi mogla da se nazovu logorištem) iza Roštilja u Severnom Berviku, preko puta prodavnice mešovite robe, sklonivši bajsove u šupu iza restorana. Čovek koga su pratili jeo je na školskom igralištu preko puta („Kad bismo otišli tamo, Džo, kladim se da bi nam dao deo svoje večere“, reče ona taktično. „Vruće je... i baš lepo miriše. Kladim se da je mnogo bolja od ove mortadele.“ Džoove oči su se raširile, toliko da su mu se beonjače dobrano videle, i on je s mržnjom zamahao nožem prema Leriju), a onda je pošao drumom prema kući sa zagrađenom verandom. Po načinu na koji je upravljao svojim bajsom, pomislila je da je možda malo pijan. Sada je spavao na verandi kuće koju je odabrao.

Pošla je brže, mršteći se dok su joj se kamičci tu i tamo zabadali u jastučiće na tabanima. S leve strane je bilo kuća i ona je prešla ulicu kako bi došla do njihovih travnjaka koji su sada džikljali u livade. Trava, povijena pod rosom i mirisna, dopirala joj je do golih cevanica. Zbog nje je pomislila na vreme kada je s jednim dečakom trčala kroz takvu travu, pod mesecom koji je bio pun, a ne mlad poput ovog. U donjem delu stomaka osećala je vrelu, slatku kuglu uzbuđenja i bila je veoma svesna svojih dojki kao nečeg namenjenog seksu, punih, zrelih i jedrih na prsima. Bila je opijena mesecom, kao i travom čiju je noćnu vlagu osećala na nogama. Znala je da će dečaku dozvoliti da joj oduzme nevinost ako bude uspeo da je sustigne. Trčala je kao Indijanka kroz kukuruz. Da li ju je sustigao? Zar je to sada uopšte bilo važno?

Potrčala je brže, preskočivši betonski prilazni puteljak koji je u tami svetlucao kao led.

A tamo je bio Džo; stajao je na rubu zagrađene verande na kojoj je muškarac spavao. Njegove bele gaćice bile su najsvetlija stvar u tami. U stvari, dečakova koža bila je toliko tamna da se na prvi pogled činilo gotovo kao da gaćice stoje tamo same, da lebde u vazduhu, ili da ih na sebi ima nevidljivi čovek H. Dž. Velsa.

Džo je bio iz Epsoma, znala je to, pošto ga je tamo pronašla. Nadin je bila iz Južnog Barnsteda, varoši dvadeset pet kilometara severoistočno od Epsoma. Ona je metodično tragala za drugim zdravim ljudima, nevoljna da napusti svoju kuću i rodni grad. Pravila je koncentrične krugove koji su bili sve veći i veći. Pronašla je samo Džoa, u delirijumu i groznici od ujeda neke životinje... pacova ili veverice, sudeći po veličini rane. On je sedeo na travnjaku ispred jedne kuće u Epsomu, samo u gaćicama, sa kasapskim nožem stegnutim u ruci, nalik na nekog divljaka iz kamenog doba ili umirućeg, ali i dalje veoma opasnog Pigmeja. Ona je već imala iskustva s infekcijama. Unela ga je u kuću. Je li bila njegova? To joj se činilo verovatnim, ali nikada u to neće biti sigurna ukoliko joj Džo tako ne kaže. U kući je bilo mrtvih ljudi, mnogo njih: majka, otac, još troje dece, među kojima je najstarije možda imalo petnaest godina. Pronašla je lekarsku ordinaciju gde je bilo sredstava za dezinfekciju, antibiotika i zavoja. Nije bila sigurna koji će antibiotici odgovarati, i znala je da može da ga ubije ako pogrešno izabere, ali ako ne bude ništa uradila, on će svakako umreti. Ujed mu je bio na gležnju, koji se naduo kao unutrašnja automobilska guma. Imala je sreće. Za tri dana gležanj je splasnuo do normalne veličine i temperatura je nestala. Dečak je imao poverenja u nju. Izgleda, ni u koga drugog, samo u nju. Probudila bi se ujutro i on bi bio pripijen uz nju. Otišli su u veliku belu kuću. Nadenula mu je ime Džo. On se nije tako zvao, ali dok je ona radila kao učiteljica, svaka devojčica čije ime nije znala uvek je bila Džejn, a svaki dečak Džo. Naišao je vojnik, koji se smejao, plakao i psovao poručnika Mortona. Džo je hteo da izjuri i ubije ga nožem. A sada je tu bio i ovaj čovek. Ona se plašila od toga da Džou oduzme nož, pošto je on bio njegov talisman. Ako pokuša da to uradi, možda će ga okrenuti protiv sebe. Spavao je sa nožem čvrsto stegnutim u ruci, i ona je jedne noći pokušala da ga izvuče, više kako bi videla može li se to zaista uraditi, nego da bi mu ga zaista sasvim oduzela, a on se istog trena probudio, bez ijednog pokreta. U jednom trenutku, čvrsto je spavao. Već u sledećem, te uznemirujuće plavosive oči pomalo kineskog oblika zurile su divlje u nju. Privukao je nož sebi uz tiho režanje. Nije govorio.

Sada je dizao nož, spuštao ga, dizao ga ponovo. Oglašavao se tim tihim režanjem i zabadao nož u mrežicu verande. Možda se pripremao da zaista navali na vrata.

Ona mu priđe s leđa, ne trudeći se naročito da bude tiha, ali on je nije čuo; Džo je bio izgubljen u sopstvenom svetu. U trenu, nesvesna da će uopšte to učiniti, ona ga ščepa za ručni zglob i izvi mu ga silovito u smeru suprotnom od smera kazaljki na časovniku.

Džo se oglasi šištanjem i Leri Andervud se malo promeškolji u snu, okrenu se i ponovo umiri. Nož pade na travu između njih, tako da je njegova nazubljena oštrica zadržala na sebi rascepkane odraze srebrnog meseca. Ličili su na sjajne snežne pahulje.

On se izbulji u nju ljutito, prekorno i nepoverljivo. Nadin mu uzvrati nepokolebljivim pogledom. Pokaza na mesto odakle su došli. Džo snažno odmahnu glavom. Pokaza na mrežicu i tamno obličje u vreći za spavanje iza nje. Načini užasno nedvosmislen pokret, prevukavši palcem preko svoje Adamove jabučice. Onda se isceri. Nadin nikada ranije nije videla takav kez i od njega oseti jezu. Bio je toliko divljački da su ti blistavi beli zubi mogli biti isturpijani u šiljke.

„Ne“, reče ona tiho. „Inače ću ga sad probuditi.“

Džo je izgledao zabrinuto. Brzo je odmahnuo glavom.

„Onda se vrati sa mnom. Spavaj.“

On spusti pogled na nož, pa ga ponovo okrenu oči prema njoj. Divljački izraz je nestao, makar zasada. On je bio samo izgubljeni dečak koji je želeo svog medu, ili izlizano ćebence koje ga je pratilo još od kolevke. Nadin pomisli kako je možda to pravi trenutak da ga natera da ostavi nož, da samo odlučno odmahne glavom. Ali šta onda? Da li bi on vrisnuo? Vrištao je kada je poludeli vojnik nestao iz vidokruga. Vrištao je i vrištao, glasnim, neartikulisanim zvucima strave i besa. Zar je htela da se upozna sa čovekom iz vreće za spavanje u noći, dok i njoj i njemu u ušima odzvanjaju takvi krici?

„Hoćeš li se vratiti sa mnom?“

Džo klimnu glavom.

„U redu“, reče ona tiho. On se brzo sagnu i podiže nož.

Vratili su se zajedno, i on se s poverenjem pribio uz nju, zaboravivši na uljeza, makar privremeno. Obgrlio ju je i zaspao. Osetila je staro, poznato tištanje u stomaku, mnogo dublje i sveobuhvatnije od onog koje je osećala zbog fizičkih napora. Bio je to ženski bol, i njega ništa nije moglo da odagna. Zaspala je.

Probudila se u neko doba u ranim jutarnjim satima - nije imala časovnik - sva hladna, ukrućena i prestravljena, najednom uplašena da je Džo lukavo sačekao da ona zaspi kako bi se odšunjao natrag do kuće i zaklao onog čoveka u snu. Džoove ruke više nisu bile oko nje. Osećala se odgovornom za tog dečaka, oduvek se osećala odgovornom za mališane koji nisu zahtevali da budu deo sveta, ali ako je to uradio, ona će ga ostaviti samog. Oduzeti život sada, kad su brojni izgubljeni, bio je neoprostivi greh. A nije još dugo mogla da provodi vreme sama sa Džoom bez tuđe pomoći; boravak u njegovom društvu bio je kao da si u kavezu sa razdraženim lavom. Poput lava, Džo nije umeo (ili nije hteo) da govori; umeo je samo da riče tim glasom izgubljenog dečaka.

Uspravila se i videla da je dečak još sa njom. U snu se malo odmaknuo od nje, to je bilo sve. Sklupčao se kao fetus, sa palcem u ustima, šake obavijene oko drške noža.

Ponovo, gotovo sasvim usnula, otišla je do travnjaka, pomokrila se i vratila svom ćebetu. Sledećeg jutra nije bila sigurna da li se zaista probudila usred noći ili je to samo sanjala.

Ako sam sanjao, pomislio je Leri, to mora da su bili lepi snovi. Nije mogao niti jednog da se seti. Osećao se ponovo kao onaj stari, i pomislio je da će danas biti dobar dan. Danas će videti okean. Smotao je svoju vreću za spavanje, privezao je za nosač na bajsu, vratio se po svoj ranac... i stao.

Betonska staza vodila je do stepenica verande i s obe njene strane trava je bila dugačka i žestoko zelena. Sa desne strane, blizu same verande, rosna trava bila je ugažena. Kada rosa bude isparila, trava će se uspraviti, ali sada su u njoj bili otisci stopa. On je rođen u gradu i nije bio vičan divljini (više je voleo Hantera Tompsona nego Džejmsa Fenimora Kupera), ali morao bi da bude slep, pomislio je, pa da ne vidi po tragovima da ih je bilo dvoje: jedno krupno i jedno sitno. U neko doba noći prišli su mrežici da ga posmatraju. Naježio se zbog toga. Nije mu se dopadala ta tajnovitost, a prvi dodir straha povratnika dopadao mu se još manje.

Ako se ubrzo ne budu pokazali, pomisli on, pokušaću da ih isteram na čistinu. I sama pomisao da bi to mogao da uradi vratila mu je najveći deo samopouzdanja. Nabacio je ranac na leđa i krenuo.

Do podneva je stigao na put US 1 u Velsu. Bacio je novčić u vazduh i ispalo je pismo. Krenuo je na jug „jedinicom“, ostavivši novčić da ravnodušno svetluca u prašini. Džo ga je pronašao posle dvadeset minuta i zagledao se u novčić kao u kristal kakvog hipnotizera. Stavio ga je u usta, a Nadin ga je naterala da ga ispljune.

Tri kilometra niz put, Leri ga je ugledao prvi put, ogromnu plavu životinju, danas lenju i sporu. Potpuno se razlikovao od Pacifika ili Atlantika kod Long Ajlanda. Ovaj deo okeana izgledao je nekako mirno, gotovo pitomo. Voda je bila tamnije plava, gotovo kobaltna, i navaljivala je na kopno u nizu naleta i grizla stenje. Pena gusta kao belance prštala je u vazduh, a onda pljuskala natrag. Talasi su se oglašavali neprekidnom režećom tutnjavom uz obalu.

Leri je parkirao bicikl i pošao prema okeanu, osetivši duboko uzbuđenje koje nije umeo da objasni. Bio je tu, uspeo je da stigne do mesta gde počinje more. Ovo je kraj istoka. Ovo je kraj kopna.

Prešao je preko močvarnog polja, i cipele su mu gnjecavo gazile kroz vodu oko humki i šumaraka trske. Osećao se zasićen i plodonosan miris plime. Dok je prilazio rtu, tanka koža zemlje se ljuštila i napolje je štrcala gola kost granita - granit kao konačna istina o Mejnu. Galebovi su uzletali, čistobeli spram plavog neba, uz krike i naricanja. Nikada ranije nije video toliko ptica na jednom mestu. Palo mu je na pamet da su, uprkos svojoj beloj lepoti, galebovi strvožderi. Pomisao koja je usledila posle toga bila je gotovo neizreciva, ali u potpunosti mu se formirala u glavi pre nego što je stigao da je odgurne od sebe: U poslednje vreme se sigurno dobro goste.

Krenuo je dalje i cipele su mu sada kuckale i grebale po kamenu suvog od sunca, sa mnogobrojnim žlebovima od morske pene. U tim pukotinama su rasle školjke, a tu i tamo su, poput razbacanih krhotina kostiju, bilje ljušture na mestima gde su galebovi sleteli da se počaste mekim mesom iznutra.

Trenutak kasnije, stajao je na golom rtu. Morski vetar je naletao na njega iz sve snage i podizao mu gusto izraslu kosu sa čela. Okrenuo je lice prema vetru, prema oštrom i čistom, slanom mirisu plave životinje. Talasi, staklasti i plavozeleni, polako su se približavali, i hrbati su im bili primetniji kako je dno pod njima bilo sve pliće, i vrhovi su im poprimali najpre uvojke pene, a potom sloj nalik na surutku. Onda su se samoubilački svaljivali na stenje kao i od pamtiveka, uništavajući se, i istovremeno uništavali beskrajno mali deo kopna. Čula se tutnjava udara, nalik na kašalj, dok se voda na silu ulivala u neki polupotopljeni kanal isklesan u kamenu tokom milenijuma.

Okrenuo se najpre levo, pa desno, i video da se isto dešava na sve strane, dokle god mu je pogled dopirao... visoki talasi, pena, i ponajviše beskrajno izobilje boje od kojeg mu je zastajao dah.

Nalazio se na kraju kopna.

Seo je tako da mu noge vise preko ivice, osetivši mali nalet slabosti. Ostao je da sedi tamo pola sata ili duže. Morski lahor mu je podstakao apetit, pa je potražio hranu u rancu. Dobro se najeo. Od pene koja je prskala odozdo, nogavice farmerki su mu postale crne. Osećao se pročišćeno, sveže.

Vratio se kroz rit, i dalje toliko ispunjen sopstvenim mislima da je isprva pretpostavio kako sve jači krik potiče ponovo od galebova. Počeo je čak da podiže pogled u nebo pre nego što je shvatio sa gadnim naletom straha kako je posredi ljudski krik. Ratni poklič.

Naglo je spustio pogled i ugledao dečaka koji je preko druma jurio prema njemu, nošen mišićavim nogama. U jednoj ruci mu je bio kasapski nož. Na sebi nije imao ništa osim gaćica, a noge su mu bile išarane ogrebotinama od trnja. Iza njega se, iz žbunja i kopriva na suprotnoj strani puta, pojavila neka žena. Izgledala je bledo i imala je podočnjake od umora.

„Džo!“ viknu ona, a onda potrča kao da joj svaki pokret nanosi bol.

Džo je jurišao, ne obazirući se, i golim tabanima je podizao mlazeve močvarne vode. Čitavo lice mu je bilo izobličeno u napregnutom, ubilačkom kezu. Kasapski nož mu je bio visoko iznad glave i hvatao je sjaj sunca.

Dolazi da me ubije, pomisli Leri, potpuno zgranut tom idejom. Taj dečak... Šta sam mu ja to ikada uradio?

„Džo!“ vrisnu žena, ovaj put visokim, umornim, očajničkim glasom. Džo je trčao i dalje i smanjivao udaljenost.

Leri je imao dovoljno vremena da shvati da je ostavio pušku na biciklu, i tada dečak koji je urlao navali na njega.

Dok je dečak spuštao kasapski nož u dugačkom, širokom luku, Lerijeva obamrlost se prekinu. On stupi u stranu, bez razmišljanja, podiže desnu nogu i zabi vlažnu žutu cokulu dečaku u trbuh. A ono što je osetio bilo je sažaljenje: klinac je bio slabašan - srušio se kao čunj. Izgledao je pomamno, ali bio je veoma lagan.

„Džo!“ doviknu Nadin. Ona se saplete o humku i pade na kolena, isprskavši belu bluzu smeđim blatom. „Nemojte ga povrediti! To je samo dete! Molim vas, nemojte ga povrediti!“ Osovila se na noge i s mukom krenula dalje.

Džo je pao pravo na leđa. Ležao je raširenih ruku i nogu, kao slovo X, tako što su mu ruke formirale V, a raširene noge drugo, naopako V. Leri stupi napred i nagazi mu na desni ručni zglob, prikovavši mu za tle šaku kojom je držao nož.

„Puštaj nožekanju, mali.“

Dečak zašišta, pa ispusti roktavi, ćurlikavi zvuk poput ćurke. Gornja usna mu je bila povučena sa zuba. Njegove kineske oči piljile su u Lerijeve. Sa nogom na dečakovom ručnom zglobu, Leri se osećao kao da stoji na ranjenoj, ali i dalje opasnoj zmiji. Osećao je da dečak pokušava da otrgne ruku, ne mareći za kožu, meso, pa čak ni za lomljenje kosti. On se s trzajem pridiže u polusedeći položaj i pokuša da ujede Lerija za nogu kroz teško, vlažno teksas platno farmerki. Leri nagazi još jače na mršavu ruku i Džo ispusti krik - ali ne kao znak bola, već prkosa.

„Puštaj to, mali.“

Džo nastavi da se koprca.

Ta pat pozicija bi potrajala sve dok Džo ne oslobodi nož ili dok mu Leri ne polomi ručni zglob, da Nadin konačno nije stigla, blatnjava, bez daha, teturajući se od umora.

Ne gledajući u Lerija, ona pade na kolena. „Pusti to!“ reče tiho, ali veoma odlučno. Lice joj je bilo znojavo ali smireno. Lebdelo je samo nekoliko centimetara iznad Džoove iskrivljene, izobličene grimase. On škljocnu zubima na nju kao pas i nastavi da se otima. Leri se smrknuto trudio da sačuva ravnotežu. Ako se dečak sada oslobodi, verovatno će najpre napasti ženu.

„Pusti to!“ reče Nadin.

Dečak zareža. Pljuvačka mu procuri između stegnutih zuba. Na desnom obrazu je imao mrlju od blata u obliku znaka pitanja.

„Ostavićemo te, Džo. Ja ću te ostaviti. Poći ću sa njim. Ako ne budeš dobar.“

Leri oseti novo napinjanje ruke pod svojim stopalom, a onda opuštanje. Ali dečak je gledao u nju tužno, optužujuće, prekorno. Kada je malo pomerio oči nagore, Leri je u tim očima prepoznao vrelu ljubomoru. Iako je bio obliven znojem, Leri je osetio jezu pred tim pogledom.

Ona je nastavila mirno da govori. Niko ga neće povrediti. Niko ga neće napustiti. Ako pusti nož, svi će moći da budu prijatelji.

Leri je postepeno postao svestan da se šaka pod njegovom cipelom opustila i ostavila nož. Dečak je ležao obamrlo, zureći u nebo. Isključio se. Leri ukloni nogu sa Džoovog ručnog zgloba, sagnu se brzo i uze nož. Okrenu se i zavrljači ga daleko prema rtu. Sečivo se vrtelo i vrtelo, bacajući oštre odbleske sunčeve svetlosti. Džoove čudne oči pratile su njegovu putanju i on se oglasio dugačkim, potmulim i bolnim krikom. Nož odskoči od stena praćen slabašnim zveketom i otkotrlja se preko ivice.

Leri se okrenu da ih pogleda. Žena je gledala Džoovu desnu podlakticu, u mesto gde je ispresecani trag Lerijeve cokule bio duboko urezan i poprimao ljutito, upadljivo crvenilo. Njene tamne oči podigoše se odatle prema Lerijevom licu. Bile su pune tuge.

Leri oseti kako su mu na vrhu jezika stare defanzivne i samopovlađujuće reči - morao sam to da uradim, nisam ja kriv, slušaj, ženo, pa hteo je da me ubije - zato što mu se učinilo da u tim tužnim očima nazire osudu: Ti nisi dobar.

Ali na kraju nije rekao ništa. Situacija je bila takva, a klinac ga je nagnao da postupi kako je postupio. Zagledan u dečaka, koji se sad ucveljeno sklupčao preko sopstvenih kolena i strpao palac u usta, posumnjao je u to da je sam dečak izazvao ovu situaciju. A moglo se završiti i gore, jedan od njih je mogao biti isečen ili čak ubijen.

I tako nije rekao ništa i pogledao je ženu u oči pomislivši: Mislim da sam se promenio. Nekako. Ne znam koliko. Shvatio je da pomišlja na nešto što mu je Beri Grig jednom rekao o nekom ritam gitaristi iz Los Anđelesa, momku po imenu Džori Bejker koji je uvek dolazio na vreme, nikada nije propuštao probe, niti kvario audiciju. Nije to bio gitarista koji bi vam zapao za oko, nije bio upadljiv kao Angus Jang ili Edi van Hejlen, ali bio je pouzdan. Jednom, rekao je Beri, Džori Bejker je bio glavni član grupe po imenu Sparks, za koju su svi te godine mislili da ima najviše šansi za uspeh. Zvučali su donekle kao rani Kridensi: tvrdi i čvrst gitarski rokenrol. Džori Bejker je najviše komponovao i sve je vokale pevao sam. Onda je imao saobraćajku, sav se izlomio, pa su ga žešće drogirali u bolnici. Izašao je, kako to veli pesma Džona Prajna, sa čeličnom pločom u glavi i majmunom na leđima. Sa „demerola“ je prešao na heroin. Nekoliko puta su ga hapsili. Posle nekog vremena, pretvorio se samo u još jednog uličnog narkosa nespretnih prstiju, koji prosi na autobuskoj stanici i visi na bulevaru. Onda, nekako, u periodu od osamnaest meseci, skinuo se i ostao čist. Dobar deo njega je nestao. Više nije bio glavni niti u jednoj grupi, bila ona predodređena za uspeh ili ne, ali uvek je stizao na vreme, nikada nije propustio nijednu probu niti sjebao audiciju. Nije mnogo pričao, ali tragovi bodenja na njegovoj levoj ruci su iščezli. A Beri Grig je rekao: Izašao je s druge strane. I to je bilo sve. Niko ne može da ti kaže šta se zbivalo u tvojoj staroj ličnosti i onoj u koju si se pretvorio. Niko ne ume da istraži tu tužnu i samotnu oblast pakla. Ne postoje mape promena. Samo... izađeš s druge strane.

Ili ne izađeš.

Nekako sam se promenio, pomisli Leri tupo. I ja sam izašao s druge strane.

Ona reče: „Ja sam Nadin Kros. Ovo je Džo. Drago mi je što smo se sreli.“

„Leri Andervud.“

Rukovaše se, oboje sa slabim osmehom zbog apsurdnosti tog gesta.

„Vratimo se na drum“, reče Nadin.

Krenuli su jedno kraj drugog i Leri se posle nekoliko koraka osvrnuo prema Džou, koji je još bio sklupčan preko svojih kolena i sisao palac, naizgled nesvestan njihovog odlaska.

„Doći će on“, reče ona tiho.

„Jesi li sigurna?“

„Sasvim.“

Dok su se peli na šljunak bankine druma, ona se saplela i Leri ju je uzeo za ruku. Pogledala ga je zahvalno.

„Da sednemo malo?“ upita ona.

„Naravski.“

I tako su seli na asfalt, jedno prema drugome. Malo kasnije, Džo je ustao i zatabanao prema njima, zagledan u svoja bosa stopala. Seo je podalje od njih. Leri ga pogleda oprezno, a onda ponovo okrenu pogled prema Nadin Kros.

„Vi ste me to pratili?“

„Znao si. Da, i pomislila sam da znaš.“

„Otkad?“

„Već dva dana“, reče Nadin. „Boravili smo u velikoj kući u Epsomu.“ Kada je primetila njegov zbunjen izraz, dodala je: „Kod potoka. Ti si zaspao kraj kamenog zida.“

On klimnu glavom. „A prošle noći ste vas dvoje došli da virite u verandu na kojoj sam spavao. Možda kako biste videli da li imam rogove ili dugačak crveni rep.“

„To je bio Džo“, reče ona tiho. „Ja sam pošla za njim kada sam ustanovila da ga nema. Otkud znaš za to?“

„Ostavili ste tragove u rosi.“

„O.“ Pogledala ga je podrobno, ispitivački, i premda je Leri to poželeo, nije spustio pogled. „Ne želim da se ljutiš na nas. Pretpostavljam da to zvuči smešno pošto je Džo pokušao da te ubije, ali Džo nije uračunljiv.“

„Da li se zaista tako zove?“

„Ne, to sam mu ime ja nadenula.“

„Liči na nekog divljaka iz TV emisije Nejšenel džiografika.“

„Da, baš tako. Pronašla sam ga na travnjaku jedne kuće - možda njegove, vlasnici su se prezivali Rokvej - bolesnog od ujeda. Možda pacovskog. On ne govori. Reži i rokće. Sve do jutros, bila sam u stanju da ga obuzdavam. Ali ja... umorna sam, shvataš... i...“ Ona slegnu ramenima. Blato iz rita sušilo joj se na bluzi u šarama koje su ličile na niz kineskih ideograma. „Najpre sam ga obukla. Skinuo je sa sebe sve osim gaćica. Na kraju sam se umorila od pokušaja. Izgleda da mu stenice i komarci ne smetaju.“ Zaćutala je načas. „Hoću da pođemo s tobom. Mislim da tu nema mesta nikakvom okolišanju, ako se imaju u vidu okolnosti.“

Leri se zapita šta bi ona pomislila kad bi joj ispričao o poslednjoj ženi koja je htela da pođe s njim. Ali nije to uopšte nameravao da uradi; ta epizoda je bila duboko zakopana, za razliku od žene o kojoj je reč. Priželjkivao je da pomene Ritu u razgovoru baš koliko bi neki ubica priželjkivao da pomene ime svoje žrtve u salonskoj konverzaciji.

„Ja ne znam kud sam krenuo“, reče on. „Dolazim iz Njujorka, verovatno dužim putem i izokola. Smerao sam da pronađem neku lepu kuću na obali i dokoličim u njoj tamo negde do oktobra. Ali što duže idem, to mi više nedostaje društvo drugih ljudi. Što duže idem, to me sve ovo više pogađa.“

Loše se izražavao i činilo mu se da ne bi umeo bolje, a da ne pomene Ritu ili svoje košmare o mračnjaku. „Već dugo sam u strahu“, reče on oprezno, „zato što sam sam. Prilično sam paranoičan. Kao da sve vreme očekujem da me zaskoče Indijanci i skalpiraju me.“

„Drugim rečima, prestao si da tragaš za kućama i počeo da tragaš za ljudima.“

„Da, možda.“

„Pronašao si nas. I to je nešto, za početak.“

„Pre će biti da ste vi pronašli mene. A taj me dečak brine, Nadin. Moram biti otvoren kad je to posredi. Njegovog noža više nema, ali svet je pun noževa koji samo leže i čekaju da ih neko uzme u ruku.“

„Da.“

„Ne želim da ovo što govorim zvuči brutalno...“ Zaćutao je, u nadi da će ona to izgovoriti umesto njega, ali ona nije rekla baš ništa, već ga je samo gledala tim tamnim očima.

„Da li bi razmislila o tome da ga ostaviš?“ Eto, ispljunuo je to kao kamen, i nije i dalje zvučao kao neki naročiti dobričina... ali zar je i od jednog i od drugog bilo ispravno i pošteno da lošu situaciju dodatno pogoršavaju tako što će sebe opteretiti desetogodišnjim psihopatom? Rekao joj je da će zazvučati brutalno, i pretpostavio je da je tako i bilo. Ali sada su živeli u nemilosrdnom svetu.

U međuvremenu, Džoove oči boje morske vode svrdlale su po njemu.

„Ne bih to mogla“, reče Nadin mirno. „Razumem opasnost, i razumem da bi se ta opasnost prevashodno odnosila na tebe. Ljubomoran je. Plaši se da bi ti mogao da mi postaneš važniji od njega. Mogao bi sasvim lako pokušati da... pokušati da te ponovo napadne, osim ako ne uspeš da se sprijateljiš s njim ili ga makar uveriš da ne nameravaš da...“ Zaćutala je, ne dovršivši tu misao. „Ali kada bih ga ostavila, to bi bilo ravno ubistvu. A u tome ne želim da učestvujem. Previše je ljudi umrlo da bismo ih još ubijali.“

„Ako me bude zaklao usred noći, učestvovaćeš u tome."

Ona pognu glavu.

Glasom toliko tihim da je samo ona mogla da ga čuje (nije znao da li Džo, koji ih je posmatrao, razume o čemu pričaju ili ne), Leri reče: „Verovatno bi to učinio sinoć da nisi pošla za njim. Zar nije tako?“

Ona tiho odgovori: „To su stvari koje bi se mogle dogoditi.“

Leri se nasmeja. „Duh budućeg Božića?“

Ona podiže pogled. „Leri, hoću da pođem s tobom, ali ne mogu ostaviti Džoa. Ti ćeš morati da odlučiš.“

„Ne olakšavaš mi to.“

„Danas se više ne živi lako.“

On razmisli o tome. Džo je sedeo na rastresitoj bankini druma i posmatrao ih očima boje morske vode. Iza njih, pravo more je neumorno naletalo na stenje, hučeći u svojim skrovitim kanalima kroz koje je prodiralo u kopno.

„U redu“, reče on. „Mislim da si opasno meka srca, ali... nek ti bude.“

„Hvala ti“, reče Nadin. „Ja ću biti odgovorna za njegove postupke.“

„Baš utešno ukoliko me bude ubio.“

„To će mi onda ležati kao kamen na srcu do kraja života“, reče Nadin, i iznenadno uverenje da će se sve te njene reči o svetosti života jednog ne tako dalekog dana podići da joj se narugaju prože je kao hladan vetar i ona uzdrhta. Ne, reče ona sebi. Neću ubiti. To ne. Nikada.

Te noći su se ulogorili na mekom belom pesku javne plaže u Velsu. Leri je naložio veliku vatru iznad morske trave koja je obeležavala liniju plime, a Džo je sedeo s druge strane, podalje od njega i Nadin, i hranio plamen grančicama. Povremeno bi prineo veću granu plamenu sve dok se ova ne bi upalila kao baklja, a onda bi zaždio niz pesak držeći je podignutu kao jednu jedinu, plamteću rođendansku svećicu. Videli su ga sve dok nije zašao izvan sjaja vatre koji se pružao u prečniku od desetak metara, a potom su videli samo njegovu baklju u pokretu, povijenu vetrom koji je on stvarao svojom mahnitom jurnjavom. Morski lahor se malo pojačao i sada je bilo svežije nego danima pre. Leri se donekle priseti naleta kiše onog popodneva kada je zatekao majku na samrti, neposredno pre nego što je supergrip rasturio Njujork kao zahuktali teretni voz. Setio se grmljavine, oluje i belih zavesa koje su mahnito vijorile nošene vetrom u stan. Malo je zadrhtao, a vetar je iz vatre izvio plamenu spiralu i poneo je prema crnom zvezdanom nebu. Žar se zavrteo na još većoj visini i zgasnuo. On pomisli na jesen, još daleku, ali ne toliko kao onog dana u junu, kada je zatekao majku kako leži na podu i bunca. Malo se stresao. Na severu, daleko niz plažu, Džoova baklja je poskakivala gore-dole. Zbog nje se osećao usamljeno i bilo mu je hladno - ta jedna tačka svetlosti koja treperi u velikoj i nemoj tami. Talasi su se kotrljali i tutnjali.

„Sviraš?“

On se malo trže na njen glas i pogleda u kofer sa gitarom koji je ležao kraj njih na pesku. Bio je naslonjen na „stajnvej“ klavir u muzičkoj sobi velike kuće u koju su provalili da bi nešto pojeli za večeru. Napunio je ranac sa dovoljno konzervi da zameni ono što su danas pojeli, a gitaru je uzeo impulsivno, ne pogledavši čak unutra da vidi koja je - pošto ju je pronašao u takvoj kući, morala je biti dobra. Nije svirao još od te lude žurke u Malibuu, a to je bilo pre šest nedelja. U jednom drugom životu.

„Da, sviram“, reče on i shvati da želi da svira, ne zbog nje, već zbog toga što je ponekad dobro svirati, ne misliš na brige. A kada imaš vatru na plaži, podrazumeva se da neko svira gitaru. To je praktično pravilo od pamtiveka.

„Da vidimo šta imamo to ovde“, reče on i rasklopi kopče.

Očekivao je nešto dobro, ali ono što se nalazilo u koferu ipak ga je prijatno iznenadilo. Bila je to „gibson“ dvanaestica, predivan instrument, možda čak i napravljen po specijalnoj porudžbini. Leri se nije dovoljno razumeo u gitare da bi bio siguran. Znao je da su umeci na pragovima od sedefa, pošto su hvatali crvenkastonarandžaste odsjaje vatre i pretvarali ih u prizme svetlosti.

„Divna je“, reče ona.

„Nego šta je.“

Prešao je prstima preko žica i dopao mu se zvuk koji je začuo, iako nije odsvirao nikakav akord i premda žice nisu bile sasvim naštimovane. Zvuk je bio puniji i bogatiji od zvuka obične gitare sa šest žica. Harmoničan zvuk, ali tvrd. To je bilo dobro svojstvo gitara sa čeličnim žicama, davale su lep, tvrd zvuk. A žice su bile marke „blek dajmond“, obložene i pomalo grube, ali sa njima je dobijao pošten zvuk, pomalo grub pri promeni akorda - zing! Malčice se osmehnuo, prisetivši se prezira koji je Beri Grig osećao prema običnim, glatkim gitarskim žicama. Oduvek ih je nazivao jeftinim klizavicama. Stari dobri Beri, koji je želeo da postane Stiv Miler kad poraste.

„Zašto se smeškaš?“ upita Nadin.

„Zbog starih dobrih vremena“, reče on, pomalo tužno.

Naštimovao je gitaru po sluhu, baš kako treba, razmišljajući i dalje o Beriju, Džoniju Makolu i Vejnu Stukiju. Dok je to privodio kraju, ona ga je lako kucnula po ramenu, pa je podigao pogled.

Džo je stajao kraj vatre, zaboravivši na spaljenu granu koju je držao u ruci. Te čudne oči zurile su u njega sa iskrenom opčinjenošću, a usta su mu bila otvorena.

Veoma tiho, toliko tiho da je to mogla biti i samo misao u njegovoj glavi, Nadin reče: „Muzika svojih čari ima...“

Leri započe grubu melodiju na gitari, stari bluz koji je skinuo sa jednog Elektrinog folk albuma kad je bio tinejdžer. Nešto što su prvobitno odsvirali Kerner, Rej i Glover, pomisli on. Kada mu se učinilo da je potrefio melodiju, dozvolio joj je da odjekne plažom i zapevao... i uvek će bolje umeti da peva nego da svira.

Vidiš me, mala, dolazim izdaleka

Luda noć tebe sad čeka

Jer ja sam tu

Daleko od doma svog

Ali čuješ me da stižem, mala

I lupkam po amajliji protiv nečastivog

Dečak se sada cerio, cerio se zapanjeno kao neko ko je upravo otkrio neku divnu tajnu. Leri pomisli kako mališa izgleda kao neko koga već dugo, dugo svrbi između plećki, gde ne može da dohvati, pa je konačno pronašao nekoga ko tačno zna gde da ga počeše. Pretresao je odavno neupotrebljavanu arhivu pamćenja u potrazi za drugom strofom, a onda je i pronašao.

Ženo, neke stvari umem bolje od drugih

Oni ne znaju račun, niti kvadratni koren

Ali ja znam jer sam

Daleko od doma svog

I čuješ me da stižem, mala,

Lupkam po amajliji protiv nečastivog

Dečakov otvoreni, oduševljeni kez ozario je te oči i pretvorio ih u nešto od čega bi se, kako je Leri shvatio, svakoj devojci butine malčice raširile. On potraži instrumentalni most i zabrlja, ali ne mnogo. Prsti su mu cedili prave zvuke iz gitare: tvrde, razmetljive, pomalo neukusne nalik na izložbu lažnog nakita, verovatno ukradenog, za prodaju iz papirne kese na uličnom ćošku. Malo je nakitio, a onda se brzo povukao u stari dobri, troprsti E-dur pre nego što je stigao da zajebe stvar. Nije mogao da se seti do kraja poslednje strofe, bilo je to nešto o železničkoj pruzi, pa je zato ponovio prvu strofu i prekinuo.

Kada je ponovo zavladala tišina, Nadin se nasmejala i zatapšala. Džo je odbacio svoju granu i počeo da skače po pesku, tuleći glasno od radosti. Leri nije mogao da poveruje u takvu promenu kod klinca i morao je sebe da upozori da se ne pouzdaje preterano u to. Bolje bi bilo da se ne izlaže riziku da se razočara.

Muzika svojih čari ima da umiri divlju zver.

Shvatio je da se pita sa nevoljnim nepoverenjem nije li moguće da tako nešto jednostavno bude tačno. Džo je pokazivao na njega i Nadin reče: „Traži da odsviraš još nešto. Hoćeš li? To je bilo divno. Osećam se bolje. Mnogo, mnogo bolje.“

I tako je odsvirao „Odlazak u grad“ Džefa Maldaura, sopstveni „Salin Fresno bluz“, „Katastrofu u Springhilskom rudniku“ i „Sve je u redu, ženo“ Artura Krudupa. Prešao je na primitivni rokenrol - „Bluz krave mlekulje“, „Džim Dendi“, „Dvadesetospratni rok“ (izvevši bugi-vugi ritam refrena što je bolje umeo, mada su mu prsti sada već bili usporeni, utrnuli i bolni), te najzad pesmu koju je oduvek voleo, „Večiti san“, u originalnoj verziji Džodija Rejnoldsa.

„Ne mogu više da sviram“, reče on Džou, koji je nepomično stajao tokom čitavog recitala. „Prsti.“ On ih raširi, pokazavši duboke brazde od žica i iskrzane nokte.

Dečak pruži ruke.

Leri je načas oklevao, a onda je u sebi slegnuo ramenima. Pružio je dečaku gitaru tako da ovaj može da je uhvati za vrat. „Potrebno je mnogo vežbanja“, reče on.

Ali ono što je usledilo bilo je nešto najneverovatnije što je ikada čuo u životu. Dečak je odsvirao melodiju „Džim Dendi“ gotovo besprekorno, tuleći reči umesto da ih peva, kao da mu je jezik slepljen za nepca. Istovremeno, bilo je savršeno očigledno da nikada pre toga nije svirao gitaru; nije mogao dovoljno jako da stisne žice da bi one zvučale kako treba, a akorde je menjao mutno i aljkavo. Zvuk koji se čuo bio je prigušen i nejasan - kao da Džo svira gitaru napunjenu vatom - ali inače je to bila savršena fotokopija načina na koji je Leri odsvirao tu melodiju.

Kad je završio, Džo je radoznalo pogledao u sopstvene prste, kao da pokušava da shvati zbog čega oni mogu da izvedu suštinu muzike koju je Leri odsvirao, ali ne i same oštre zvuke.

Otupelo, kao iz velike udaljenosti, Leri začu sopstvene reči: „Ne pritiskaš dovoljno, to je sve. Moraš napraviti žuljeve - tvrda mesta - na vršcima prstiju. A moraju ti ojačati i mišići u levoj šaci.“

Džo ga je gledao podrobno dok mu je govorio, ali Leri nije znao razume li ga dečak zaista ili ne. On se okrenu prema Nadin. „Jesi li znala da ume to?“

„Ne. Iznenađena sam koliko i ti. Kao da je nekakvo čudo od deteta, zar ne?“

Leri klimnu glavo. Dečak protrča kroz „Sve je u redu, ženo“ i ponovo ukači gotovo svaku nijansu načina na koji je Leri to odsvirao. Ali žice su ponekad dumbarale kao da su od drveta, jer su Džoovi prsti sprečavali vibraciju žica umesto da se zvuk začuje kako treba.

„Da ti pokažem“, reče Leri i pruži ruke prema gitari. Džoove oči se smesta skupiše u nepoverenju. Leri pomisli da se on setio kako se nož otkotrljao u more. Ustuknuo je, čvrsto stegnuvši gitaru. „U redu“, reče Leri. „Tvoja je. Kad ti zatreba lekcija, obrati mi se.“

Dečak zatuli i otrča plažom, držeći gitaru visoko iznad glave kao da je prinosi na žrtvu.

„Razbiće je“, reče Leri.

„Ne“, odgovori Nadin, „mislim da neće.“

Leri se probudio u neko doba noći i pridigao se oslonjen na lakat. Nadin je bila samo nejasno žensko obličje umotano u tri ćebeta na frtalj udaljenosti oko ugašene vatre. Pravo preko puta Lerija bio je Džo. I on je ležao ispod nekoliko prekrivača, ali glava mu je virila napolje. Palac mu je bio bezbedno smešten u usta. Noge su mu bile privučene, a između njih je bio trup „gibson“ dvanaestice. Slobodna ruka mu je bila labavo prebačena oko vrata gitare. Leri je zuri u njega, opčinjen. Uzeo je dečakov nož i bacio ga; dečak je usvojio gitaru. Dobro. Neka mu je. Gitarom nikoga ne možeš na smrt izbosti premda bi, pretpostavljao je Leri, poslužila kao prilično dobro tupo oruđe. On ponovo utonu u san.

Kada se Leri sledećeg jutra probudio, Džo je sedeo na steni sa gitarom u krilu i bosim nogama uronjenim u talase, i svirao „Salin Fresno bluz“. Zvučao je bolje. Nadin se probudila dvadeset minuta kasnije i osmehnula mu se ozareno. Leri pomisli kako je ona veoma ljupka žena i pade mu na pamet deo neke pesme, nečega od Čaka Berija: Nadin, dušo, jesi l’ to ti?

On reče glasno; „Da vidimo šta imamo za doručak.“

Naložio je vatru i njih troje su seli blizu nje, kako bi isterali noćnu jezu iz kostiju. Nadin je pripremila ovsenu kašu sa mlekom u prahu, a pili su jaki čaj skuvan u konzervi, na način na koji to rade skitnice. Džo je jeo sa „gibsonom“ u krilu. A Leri je dvaput ustanovio da se osmehuje dečaku i pomišlja kako mora da ti se svidi neko ko voli gitaru.

Vozili su bicike na jug putem US 1. Džo je svoj bajs vozio pravo po beloj liniji i povremeno je prednjačio i do kilometar i po. Jednom su ga zatekli kako mirno gura bajs ivicom puta i jede kupine na zabavan način - bacio bi svaku bobicu u vazduh i nepogrešivo je dočekao ustima u padu. Sat kasnije, zatekli su ga kako sedi na istorijskom obeležju Revolucionarnog rata i svira na gitari „Džim Dendi“.

Nešto pre jedanaest sati, naišli su na bizarnu blokadu puta na početku atara mesta po imenu Ogunkvit. Tri jarko-narandžasta gradska đubretarska kamiona bila su postavljena preko druma tako da su ga zaprečili od jedne do druge bankine. U zadnjem delu jednog od tih đubretarskih kamiona ležalo je ljudsko telo koje su iskljuvale vrane. Proteklih deset dana jakih vrućina obavilo je svoje. Tamo gde telo nije bilo prekriveno odećom, sve je kipelo od crva.

Nadin okrenu glavu na drugu stranu. „Gde je Džo?“ upita ona.

„Ne znam. Negde napred.“

„Volela bih da nije to video. Misliš li da jeste?“

„Verovatno“, reče Leri. Pomislio je kako je, za jedan magistralni put, „jedinica“ strašno pusta još otkad su napustili Vels, sa jedva dvadesetak zaglavljenih kola na drumu. Sada je shvatio zbog čega. Blokirali su put. Sa druge strane ovog grada sigurno je nagomilano na stotine, možda na hiljade kola. Znao je šta ona misli u vezi sa Džoom. Bilo bi dobro poštedeti dečaka ovoga.

„Zašto su blokirali put?“ upitala ga je. „Zbog čega su to uradili?“

„Sigurno su pokušali da stave svoj grad u karantin. Pretpostavljam da ćemo još jednu barikadu zateći na drugom kraju.“

„Ima li još leševa?“

Leri stavi bicikl na postolje i pogleda. „Ima ih još tri“, reče.

„U redu. Neću da ih gledam.“

On klimnu glavom. Progurali su bicikle kraj kamiona i onda ih povezli dalje. Put se ponovo približio moru i bilo je svežije. Letnjikovci su bili nanizani u dugačkim i ružnim redovima. Zar su ljudi letovali u tim kućicama, zapitao se Leri. Zar nisu mogli lepo da odu u Harlem i puste decu da se igraju pod mlazom vode iz hidranta?

„Nisu naročito lepe, je l’ da?“ upita Nadin. Sada su ih s obe strane pritiskale delovi natrpanog jeftinog odmarališta: benzinske pumpe, štandovi sa prženim školjkama, prodavnice mlečnih poslastica, moteli ofarbani u grozničave pastelne boje, mini-golf.

Lerija je sve to privlačilo na dva bolna načina. Jedan deo njegovog bića negodovao je zbog te tužne i neporecive ružnoće i ružnoće u glavama onih koji su taj deo veličanstvene, divlje obale pretvorili u jedan dugačak zabavni park kraj puta za porodice u automobilima-karavanima. Ali onaj suptilniji, dublji deo njegovog bića šaputao mu je o ljudima koji su leti ispunjavali ta mesta i taj drum. O gospođama sa šeširima za zaštitu od sunca i gaćicama pretesnim za njihove velike zadnjice. O studentima u crveno-crnim prugastim ragbi majicama. O devojkama u haljinama za plažu i japankama na nogama. O vrištanju male dece čija su lica umazana sladoledom. Sve su to bili Amerikanci i kad god bi se obreli u grupi, bilo je nečeg prljavog, neodoljivo romantičnog u vezi s njima - nije bilo važno nalazi li se ta grupa u planinskoj kući u Aspenu ili obavlja svoje prozaično tajanstvene letnje rituale duž puta US 1 u Mejnu. A sada svih tih Amerikanaca više nije bilo. Oluja je sa grmljavinom otrgla granu sa drveta i oborila ogroman znak koji je reklamirao mlečne poslastice na parkiralište oko štanda sa sladoledom, gde je znak ostao da leži postrance, kao bledunjava kupasta kapa. Trava je iždžikljala na terenu za mini-golf. Ovaj deo puta između Portlanda i Portsmuta nekada je bio sto kilometara dugačak lunapark, da bi sada bio samo ukleta vašarska kuća zabave u kojoj su svi mehanizmi u kvaru.

„Tako je, nije ovo mnogo lepo“, reče on, „ali nekada je bilo naše, Nadin. Nekada je bilo naše, iako nikada nismo ovde nogom kročili. A sada toga više nema.“

„Ali ne zauvek“, reče ona mirno i on pogleda u njeno čisto i sjajno lice. Njeno čelo, sa kojeg je bila začešljana ta neverovatna kosa sa belim pramenovima, sijalo je kao svetiljka. „Ja nisam religiozna, ali da jesam, nazvala bih ovo što se dogodilo božjim sudom. Za sto godina, možda dvesta, ovo će ponovo biti naše.“

„Oni kamioni neće nestati za dvesta godina.“

„Neće, ali drum hoće. Kamioni će stajati usred polja ili šume, a tamo gde su im nekad bile gume, rašće krvošnice i orhideje. To više neće biti kamioni. Biće arheološki nalazi.“

„Mislim da grešiš.“

„Zbog čega grešim?“

„Zbog toga što tragamo za drugim ljudima“, reče Leri. „Sad mi reci, zbog čega to radimo?“

Ona se zagleda u njega, zbunjena. „Pa... zato što tako treba“, reče. „Ljudima su potrebni drugi ljudi. Zar to nisi osetio? Kada si bio sam?“

„Jesam“, reče Leri. „Ako nemamo jedni druge, poludimo od samoće. A kad imamo jedni druge, poludimo zato što smo zajedno. Kad se okupimo, podignemo kilometre i kilometre letnjikovaca i ubijamo se međusobno subotom uveče u kafanama.“ On se nasmeja. Bio je to hladan i žalostiv zvuk lišen svakog humora. Ostao je dugo da visi u vazduhu. „Nema odgovora. To ti je kao da si se zaglavila u unutrašnjosti jajeta. Hajde - Džo će nam daleko odmaći.“

Stajala je još koji tren raskoračena iznad svog bajsa, zagledana zbunjeno u Lerijeva leđa koja su se udaljavala od nje. Onda se povezla za njim. Nije smeo biti u pravu. Nije smeo. Ako se nešto toliko čudovišno zbilo bez ikakvog valjanog razloga, kakav je onda smisao postojao u bilo čemu? Zašto su uopšte još živi?

Džo ipak nije bio daleko ispred njih. Zatekli su ga kako sedi na zadnjem braniku plavog „forda“, parkiranog na jednom prilaznom puteljku. Razgledao je seksi časopis koji je negde pronašao i Leri nelagodno primeti da dečak ima erekciju. On brzo pogleda u Nadin, ali ona je gledala na drugu stranu - možda namerno.

Kada su stigli do prilaznog puteljka, Leri upita: „Ideš li?“

Džo odloži časopis u stranu i umesto da ustane, oglasi se grlenim, upitnim zvukom i pokaza uvis. Leri smesta podiže pogled, pomislivši načas da je dečak ugledao avion. Tada Nadin uskliknu: „Ne nebo, već ambar!“ Glas joj je bio suspregnut i prigušen od uzbuđenja. „Na ambaru! Bogu hvala što si tu, Džo! Mi to ne bismo nikada videli!“

Ona priđe Džou, zagrli ga i stisnu uz sebe. Leri se okrenu prema ambaru, gde su se bela slova jasno videla na krovu od izbledelih crepova:

OTIŠLI U STOVINGTON,

U POSETU CENTRU ZA ZARAZE

Ispod toga je bio niz drumskih oznaka. A u dnu:

POLAZIMO IZ OGUNKVITA 2. JULA 1990.

HAROLD EMERI LAUDER

FRENSIS GOLDSMIT

„Zaboga, dupe mora da mu je visilo u vazduhu dok je ispisivao taj poslednji red“, reče Leri.

„Centar za zaraze!“ reče Nadin, ne obrativši pažnju na njegove reči. „Zašto se mi nismo toga setili? Pročitala sam članak o tome i nedeljnom dodatku pre manje od tri meseca! Tamo su otišli!“

„Ako su još živi.“

„Ako su još živi? Pa naravno da jesu. Zaraza je prestala pre drugog jula. A ako su već mogli da se popnu na krov ambara, svakako se nisu osećali bolesno.“

„Jedno od njih je svakako bilo prilično živahno“, saglasi se Leri i oseti kako mu se donekle nevoljno uzbuđenje diže u stomaku. „Kad pomislim samo da sam prošao pravo kroz Vermont.“

„Stovington je prilično daleko na severu od autoputa broj 9“, reče Nadin odsutno, i dalje zagledana uvis, u ambar. „Opet, mora da su već stigli tamo. Drugi jul je bio pre ravno dve nedelje.“ Oči su joj se ozarile. „Misliš li da bi moglo biti i drugih u tom centru za zaraze, Leri? Moglo bi, zar ne? Pošto se oni razumeju u karantine i sterilnu odeću? Oni su sigurno radili na pronalaženju leka, zar ne?“

„Ne znam“, reče Leri obazrivo.

„Naravno da su radili“, reče ona nestrpljivo i pomalo divlje. Leri je nikada nije video tako uzbuđenu, čak ni kada je Džo izveo svoju neverovatnu mimikriju na gitari. „Kladim se da su Harold i Frensis pronašli na desetine ljudi, možda i stotine. Odmah ćemo poći tamo. Najbrži put...“

„Sačekaj malo“, reče Leri i uhvati je za rame.

„Kako to misliš, da sačekam? Zar ne shvataš...“

„Shvatam da je taj znak čekao dve nedelje da naiđemo, a ovo može da sačeka još malo. U međuvremenu, hajde da ručamo. A stari Džo, blenta sa gitarom, samo što nije zaspao na nogama.“

Ona se obazre oko sebe. Džo je ponovo razgledao seksi časopis, ali glava je počela da mu pada, a oči su mu bile staklaste i žmirkave. Imao je podočnjake.

„Rekla si da je upravo prebrodio infekciju“, reče Leri. „A i ti si se prilično naputovala... da ne pominjemo uhođenje Plavookog Gitariste.“

„U pravu si... Nisam ni pomislila na to.“

„Treba mu samo dobar obrok i dobar san.“

„Naravno. Džo, izvini. Nisam razmislila o svemu.“

Džo se oglasi pospanim i uglavnom nezainteresovanim roktajem. Leri oseti da u njemu narasta grudva zaostalog straha zbog onoga što je morao sledeće da kaže, ali to se moralo reći. Ako on to ne učini, reći će Nadin čim bude imala prilike da razmisli... a osim toga, možda je nastupilo vreme da ustanovi da li se izmenio onoliko koliko je mislio da jeste.“

„Nadin, umeš li da voziš?“

„Da vozim? Misliš, imam li dozvolu? Da; ali kola i nisu neko praktično rešenje sa svim ovim zakrčenjima na putu, je l’ da? Mislim...“

„Nisam mislio na kola“, reče on i slika Rite koja se vozi iza tajanstvenog crnog čoveka (pretpostavljao je da njegov um tako simbolično predstavlja smrt) najednom mu niknu u glavi, njih dvoje mračni i bledi, kako jure na njega jašući na čudovišnom „harliju“ kao neki čudni jahači apokalipse. Na tu pomisao mu se osušiše usta i on začu bubnjanje u slepoočnicama, ali kada je nastavio, glas mu je bio miran. Ako je u njemu i bilo nekakvih napuklina, činilo se da Nadin to ne primećuje. Začudo, Džo je bio taj koji je podigao pogled prema njemu iz svog poludremeža, kao da je primetio neku promenu.

„Mislio sam na nekakve motocikle. Mogli bismo više da napredujemo sa manje napora i da ih guramo oko... pa, oko svih gužvi na drumu. Kao što smo gurali bajsove tamo, oko onih komunalnih kamiona.“

U njenim očima se javilo uzbuđenje. „Da, mogli bismo to. Nikad nisam vozila motocikl, ali ti bi mogao da mi pokažeš šta da radim, zar ne?“ Na reči nikad nisam vozila motocikl, Lerijeva strepnja se pojačala. „Da“, reče on. „Ali sve čemu mogu da te naučim jeste da voziš polako dok ne stekneš osećaj. Veoma polako. Motocikl - čak i mali moped - ne prašta ljudsku grešku, a ja te ne mogu odvesti lekaru ako se slupaš na drumu.“

„Onda ćemo tako i uraditi. Mi ćemo... Leri, jesi li ti vozio motocikl pre nego što smo naišli na tebe? Sigurno jesi, kad si stigao tako brzo iz Njujorka.“

„Ostavio sam ga“, reče on mirno. „Bilo me je strah da ga vozim sam.“

„Pa, više nećeš biti sam“, reče Nadin, gotovo veselo. Ona se naglo okrenu prema Džou. „Džo, idemo u Vermont! Idemo kod drugih ljudi! Zar to nije lepo? Zar to nije prosto sjajno?“

Džo zevnu.

* * *

Nadin je rekla da je previše uzbuđena da bi mogla da zaspi, ali je bila voljna da leži kraj Džoa dok se on ne uspava. Leri se odvezao u Ogunkvit da potraži prodavnicu motocikala. Nije je bilo, ali učinilo mu se da je video takvu prodavnicu kada su izlazili iz Velsa. Vratio se da to kaže Nadin i zatekao ih oboje kako spavaju u hladovini plavog „forda“ gde je Džo zijao u Galeriju.

Legao je malo dalje od njih, ali nije mogao da zaspi. Konačno je prešao na drugu stranu puta i otišao kroz popino prase visoko do kolena do ambara gde je bio ispisan znak. Hiljade skakavaca mahnito su mu se uklanjale s puta dok je išao prema njima i Leri je pomislio: Ja sam njihova pošast. Ja sam njihov mračnjak.

Blizu širokih dvokrilnih vrata ambara primetio je dve prazne konzerve „pepsija“ i koricu sendviča. U obična vremena, galebovi bi odavno već pojeli ostatke sendviča, ali vremena su se promenila i galebovi su sada nesumnjivo bili naviknuti na bogatiju hranu. Ćušnuo je cokulom koricu, a onda i jednu konzervu.

Nosite ovo pravo u kriminalističku laboratoriju, naredniče Brigse. Mislim da je naš ubica konačno počinio fatalnu grešku.

Jesje, inspektore Andervude. Onaj dan kad je Skotland jard rešio da vas pošalje bio je srećan dan za varoš Skvinči.

Nije vredno pomena, naredniče. Sve to ide u rok službe.

Leri uđe unutra - bilo je mračno, vrelo i svuda se čuo lepet krila lasti. Seno je slatko mirisalo. U boksovima nije bilo životinja; vlasnik ih je sigurno pustio napolje da se suoče sa supergripom umesto sa sigurnom smrću od gladi.

Pribeležite to za mrtvozornika, naredniče.

Nego šta ću, inspektore Andervude.

Pogledao je na pod i ugledao omot slatkiša. Podigao ga je. Nekada je unutra bila smeštena čokoladica „pejdej“. Momak koji je ispisao znak možda je i imao hrabrosti. Ali ne i ukusa. Svako ko voli čokoladice „pejdej“ sigurno je proveo previše vremena na vrelom suncu.

Stepenice koje su vodile do senika bile su prikucane za jednu od potpornih greda. Već obliven znojem, ne znajući čak ni zbog čega je tu, Leri se popeo. U središtu senika (koračao je polako i gledao ima li možda pacova), uobičajenije stepenice vodile su do kupole, isprskane kapima bele farbe.

Mislim da smo naleteli na novi trag, naredniče.

Inspektore, zaista neverovatno - vašu sposobnost dedukcije nadmašuju samo vaš dobar izgled i izuzetna dužina organa za razmnožavanje.

Nije vredno pomena, naredniče.

Popeo se u kupolu. Tu je bilo još vrelije, eksplozivno, i Leri je pomislio da bi ambar veselo izgoreo do temelja još pre nedelju dana da su Frensis i Harold tu ostavili farbu po završenom poslu. Prozori su bili prašnjavi i prekriveni poluraspadnutom paučinom, koja je nesumnjivo bila sveže ispredena kada je predsednik bio Džerald Ford. Jedan od tih prozora je bio na silu otvoren i kada se Leri nagnuo napolje, dah mu je zastao od vidika koji je pucao kilometrima unaokolo.

Ova strana ambara gledala je na istok i on je bio dovoljno visoko da radnje kraj puta, koje su sa nivoa tla izgledale čudovišno ružno, deluju beznačajno poput raštrkanih otpadaka pored druma. Iza puta je ležao veličanstveni okean, sa nadirućim talasima koji su se prelamali u dva dela kod lukobrana koji se pružao sa severne strane luke. Kopno je bilo ulje na platnu sa prikazom leta u jeku, posve zeleno i zlatno, umotano u nepomičnu jaru popodneva. Osećao je miris slane vode. A kada je pogledao niz strminu krova, pročitao je Haroldov znak naopako.

I sama pomisao na to da puzi po tom krovu, tako visoko iznad tla, izazivala je u Leriju nelagodnost i strah. A Harold je morao da prebaci noge preko oluka da bi ispisao i devojčino ime.

Čemu sav taj trud, naredniče? Mislim da je to jedno od pitanja kojima se moramo pozabaviti.

Kad vi tako kažete, inspektore Andervude.

On se vrati niza stepenice, polako i pazeći gde staje. Ovo nije bio pogodan trenutak da slomi nogu. U podnožju, pogled mu se zaustavi na nečemu, na nečemu urezanom u jednu od potpornih greda, iznenađujuće belom i svežem, i u neposrednom kontrastu sa prašnjavim mrakom ostatka ambara. On priđe gredi i zagleda se u rezbariju, a onda pređe jagodicom palca preko nje, delimično zabave radi, delimično zbog čuđenja na pomisao da je neko drugo ljudsko biće to učinilo istog dana kada su on i Rita pešačili na sever. Prešao je ponovo noktom preko urezanih slova.

U srcu. Sa strelicom.

Mislim, naredniče, da je momče sigurno bilo zaljubljeno.

„Blago tebi, Harolde“, reče Leri i izađe iz ambara.

Prodavnica motocikala u Velsu bila je Hondina, i po načinu na koji su motori u salonu bili poredani, Leri je zaključio da dva nedostaju. Bio je ponosniji drugim otkrićem - zgužvanim omotom slatkiša blizu jedne korpe za otpatke. Čokoladica „pejdej“. Izgleda da je neko - verovatno zatelebani Harold Lauder - dokrajčio čokoladicu dok je razmišljao koji bi motocikli bili najbolji za njega i njegovu ljubljenu. Zgužvao je omot u lopticu i gađao njome korpu. I promašio.

Nadin je smatrala da je izveo dobre zaključke, ali nije time bila toliko impresionirana kao Leri. Odmeravala je pogledom preostale motore, grozničavo željna da što pre krenu. Džo je sedeo na prednjem stepeniku salona, svirao „gibson“ dvanaesticu i zadovoljno tulio.

„Slušaj“, reče Leri, „sada je pet sati, Nadin. Ne postoji nikakav način da pođemo pre sutrašnjeg dana.“

„Ali ostalo nam je još tri sata dnevnog svetla! Ne možemo tek tako da sedimo ovde! Možda ih nećemo pronaći!“

„Ako ih ne budemo pronašli, šta da se radi“, reče on. „Harold Lauder je ostavio uputstva jednom, uključujući i puteve kojima će ići. Ako krenu dalje, verovatno će to ponoviti.“

„Ali...“

„Znam da te hvata nervoza“, reče on i stavi ruke na njena ramena. Osetio je kako u njemu narasta staro nestrpljenje i primora sebe da ga obuzda. „Ali ti nikada ranije nisi vozila motocikl.“

„Ipak, umem da vozim bajs. I znam da koristim kvačilo, to sam ti već rekla. Molim te, Leri. Ako ne budemo gubili vreme, moći ćemo da bivakujemo večeras u Nju Hempširu, a do sutra uveče ćemo prevaliti već pola puta. Mi...“

„To nije kao bajs, do đavola!“ prasnu on, a gitara naglo zaćuta iza njega. Video je kako se Džo osvrće prema njima, očiju skupljenih i istog trena nepoverljivih. Bre, stvarno umem s ljudima, pomisli Leri. To ga još više razljuti.

Nadin reče blago: „Boli me to.“

On pogleda i vide da su mu prsti zariveni u meko meso njenih ramena, i njegov bes se sruši u tupi stid. „Izvini“, reče on.

Džo ga je i dalje gledao i Leri shvati da je upravo prokockao polovinu poverenja koje je stekao kod dečaka. Možda i više od toga. Nadin je nešto rekla.

„Šta?“

„Kazala sam, reci mi zbog čega to nije kao bajs.“

Prvi poriv mu je bio da vikne na nju: hajde samo, probaj, kad već toliko toga znaš. Da vidimo kako će ti se dopasti da posmatraš svet sa glavom nasađenom unatraške. Obuzdao je to, pomislivši kako nije prokockao samo dečakovo poverenje. Izgubio je i deo sopstvenog poverenja. Možda jeste izašao s druge strane, ali deo starog, detinjastog Lerija izašao je sa njim, i bio mu je za petama kao senka koja se skupila na podnevnom suncu, ali ne i potpuno iščezla.

„Teži su“, reče on. „Ako izgubiš ravnotežu, ne možeš je povratiti tako lako kao na biciklu. Jedna ovakva „tristašezdesetica“ teška je sto šezdeset pet kila. Vrlo brzo se navikneš da kontrolišeš tu dodatnu težinu, ali potrebno je izvesno privikavanje. U kolima sa klasičnim menjačem, brzine menjaš rukom, a gas daješ nogom. Na motoru je to obrnuto: brzine se menjaju nogom, gas se dodaje ili oduzima rukom, a za to treba mnogo privikavanja. Postoje dve kočnice umesto jedne. Nogom kočiš zadnji točak, desnom rukom prednji. Ako zaboraviš na to i ukočiš samo rukom, verovatno ćeš preleteti preko upravljača. A moraćeš i da se navikneš na svog putnika.“

„Na Džoa? Ali mislila sam da će se on voziti s tobom!“

„Rado bih ga povezao“, reče Leri. „Ali sada ne verujem da bi on na to pristao. A ti?“

Nadin pogleda Džoa dugim, zabrinutim pogledom. „Ne“, reče, pa uzdahnu. „Možda neće hteti da se vozi ni sa mnom. Možda će se toga plašiti.“

„Ako bude tako, ti ćeš biti odgovorna za njega. A ja sam odgovoran za vas oboje. Ne želim da gledam kako letite s motora.“

„Da li ti se to dogodilo, Leri? Jesi li bio sa nekim?

„Jesam“, reče Leri, „i sleteo sam. Ali žena sa kojom sam bio već je bila mrtva.“

„Slupala je svoj motocikl?“ Nadinino lice je bilo veoma mirno.

„Ne. Za ono što se dogodilo, rekao bih da je sedamdeset procenata bila nesreća, a trideset procenata samoubistvo. Šta god da joj je trebalo od mene... prijateljstvo, razumevanje, pomoć, ne znam ni sam... nije toga dobijala dovoljno.“ Sada je bio uznemiren, u slepoočnicama mu je snažno pulsiralo, grlo mu je bilo stegnuto, a suze samo što nisu potekle. „Ime joj je bilo Rita. Rita Blejkmor. Voleo bih da budem bolji prema tebi, to je sve. Prema tebi i Džou.“

„Leri, zašto mi to nisi ranije ispričao?“

„Zato što mi je teško da o tome govorim“, reče on jednostavno. „Veoma teško.“ To je bila istina, ali ne i cela istina. Bili su tu i snovi. Shvatio je da se pita sanja li i Nadin košmare - prošle noći se nakratko probudio, a ona se nemirno bacakala i mrmljala u snu. Ali danas nije rekla ništa o tome. I Džo. Da li je Džo sanjao ružne snove? Pa, nije znao za njih, ali neustrašivi inspektor Andervud iz Skotland jarda plašio se snova... i ako bi Nadin sletela s motocikla, oni bi mu se možda vratili.

„Onda idemo sutra“, reče ona. „Večeras mi pokaži kako.“

Ali najpre su morali da napune benzinom dva mala motocikla koje je Leri izabrao. Prodavnica je imala pumpu, ali ona bez struje nije mogla da radi. Pronašao je još jedan omot slatkiša kod ploče kojom je bio prekriven rezervoar i zaključio da je nju nedavno odvalio vrlo snalažljivi Harold Lauder. Zateleban ili ne, lud za „pejdej“ čokoladicama ili ne, Harold je izazvao u Leriju mnogo poštovanja, i gotovo da mu se unapred dopao. Već je u glavi razvio sopstvenu predstavu o Haroldu. On je verovatno imao trideset i neku, možda je bio zemljoradnik, visok i osunčan, mršav, ne naročito bistar u knjiškom smislu, možda, ali prilično dovitljiv. Iscerio se. Stvaranje slike u glavi o nekome koga nikada nisi sreo bila je zaludna igra, pošto taj neko nikada ne ispadne onakav kakvim ga zamisliš. Svi znaju ono o disk-džokeju od sto pedeset kila, sa tananim visokim glasom.

Dok je Nadin pripremala hladnu večeru, Leri je tragao po terenu kraj prodavnice. Tu je pronašao veliku čeličnu kantu za đubre. Na nju je bio naslonjen pajser, a preko njenog vrha svijao se komad gumene cevi.

Opet se srećemo, Harolde! Pogledajte samo ovo, naredniče Brigse. Naš čovek je isisao malo benzina iz podzemnog rezervoara, koliko da mlaz krene. Iznenađuje me to što nije poneo crevo sa sobom.

Možda je isekao parče, pa je to preostalo, inspektore Andervude - da prostite, to je u kanti za đubre.

Sveca mu, naredniče, u pravu ste. Predložiću vas za unapređenje.

On ponese pajser i gumeno crevo natrag oko ploče koja je prekrivala rezervoar.

„Džo, možeš li načas doći ovamo da mi pomogneš?“

Dečak podiže pogled sa sira i krekera koje je jeo i zagleda se nepoverljivo u Lerija.

„Idi samo, u redu je“, reče Nadin tiho.

Džo mu priđe, pomalo nevoljno.

Leri zavuče pajser u prorez na ploči. „Osloni se svom težinom na to, da vidimo možemo li da dignemo ploču“, reče on.

Na trenutak je mislio da ga dečak ne razume, ili da ne želi to da uradi. Onda je mališa dograbio kraj pajsera i pogurao. Ruke su mu bile mršave ali čvrste, prekrivene žilavim mišićima, kakve obično imaju radnici iz siromašnih porodica. Ploča se malo nakrivila, ali nije se podigla dovoljno da Leri ispod nje zavuče prste.

„Lezi preko“, reče on.

Te poludivlje, naviše izvijene oči hladno su ga načas posmatrale, a onda se Džo navalio na pajser i noge su mu se odigle sa tla kada je čitavom težinom nalegao na polugu.

Ploča se odiže malo više nego pre, dovoljno da Leri zavuče prste ispod nje. Dok se upinjao da što bolje uhvati, pomislio je da je za dečaka ovo najbolja prilika da pokaže da ga ne voli, ukoliko je i dalje tako. Ako Džo ukloni svoju težinu s pajsera, ploča će tresnuti natrag, a Leri će izgubiti sve sa svojih šaka osim palčeva. Primetio je da je Nadin to shvatila. Ona je zagledala jedan motocikl, ali sada se okrenula da posmatra i telo joj je izgledalo napregnuto. Tamne oči su joj prelazile sa Lerija, koji je klečao najednom kolenu, na Džoa, koji je posmatrao Lerija dok je svom težinom upirao u šipku. Te oči boje morske vode bile su neodgonetljive. A Leri i dalje nije mogao dobro da uhvati.

„Treba li vam pomoć?“ upita Nadin, i njen inače smiren glas sada je bio malčice povišen.

Znoj mu je pocurio u oko i on trepnu da ga ukloni odatle. Još nije imao uspeha. Osećao je miris benzina.

„Mislim da možemo i sami“, reče Leri, zagledan pravo u nju.

Trenutak kasnije, njegovi prsti skliznuše u kratki žleb sa donje strane ploče. On upre ramenima u to i ploča se podiže, a onda prevali na asfalt sa tupim zveketom. On začu Nadinin uzdah, a pajser pade na pločnik. Obrisao je oznojeno čelo i ponovo pogledao dečaka.

„Dobro si to odradio, Džo“, reče. „Da si pustio to da sklizne, do kraja života bih zakopčavao šlic zubima. Hvala ti.“

Nije očekivao nikakav odgovor (osim možda nerazumljivog tuljenja dok se Džo vraćao da ponovo pogleda motocikle), ali Džo reče promuklim, nesigurnim glasom: „Nema-čemu.“

Leri brzo pogleda Nadin, koja se zapilji u njega, pa u Džoa. Na licu joj se videlo iznenađenje i zadovoljstvo, a opet, nekako je izgledala - nije umeo da kaže zbog čega baš - kao da je to i očekivala. Bio je to njen izraz koji je već video, ali nije mogao odmah da ga prepozna. „Džo“, reče on, „jesi li ti to upravo rekao nema na čemu’?“

Džo žustro zaklima glavom. „Nema-čemu. Nema na čemu.“

Nadin je raširila ruke, sa osmehom. „To je dobro, Džo. Veoma, veoma dobro.“ Džo joj pritrča i dozvoli da ga zagrli na tren ili dva. Onda se ponovo zagleda u motocikle, tuleći i smejuljeći se sam za sebe.

„Ume da govori“, reče Leri.

„Znala sam da nije nem“, odgovori Nadin. „Ali divno je znati da može da se oporavi. Mislim da smo mu bili potrebni oboje. Dve polovine. On... o, ne znam.“

On primeti da ona crveni i pomisli da zna zašto. Zavuče gumenu cev u rupu u betonu i najednom shvati da se to što radi moglo lako protumačiti kao simbolična (i prilično priprosta) pantomima. On naglo podiže pogled prema njoj. Ona se brzo okrenu, ali ne pre nego što je video sa koliko je pažnje posmatrala ono što je radio, i koliko su joj obrazi pocrveneli.

Gadan strah ispunio mu je grudi i on je povikao: „Pobogu, Nadin, pazi!“ se usredsredila na ručne kontrole, nije gledala kuda vozi, i samo što nije „hondom“ naletela pravo na stablo bora klatareći se brzinom od nekih deset kilometara na sat.

Podigla je pogled i on je začu kako kaže „O!“ zaprepašćenim glasom. Onda skrenu, previše oštro, i pade s motocikla. „Honda“ se ugasi.

On otrča do nje, sa srcem u petama. „Jesi li dobro? Nadin! Jesi li...“ Tada ona poče da ustaje, nesigurno, zagledana u svoje izgrebane šake. „Da, dobro sam. Glupača, nisam gledala kud vozim. Jesam li oštetila motocikl?“

„Ma pusti sad prokleti motocikl, da ti vidim ruke.“

Ona ih pruži i on izvadi plastičnu bočicu „baktina“ iz džepa pantalona, pa ih poprska.

„Treseš se“, reče ona.

„Pusti sad i to“, odgovori Leri, grublje nego što je nameravao. „Slušaj, možda je ipak bolje da se držimo bicikala. Ovo je opasno...“

„Baš kao i disanje“, odgovori ona mirno. „I mislim da bi Džo trebalo da se vozi s tobom, makar isprva.“

„On neće...“

„Mislim da hoće“, reče Nadin, zagledana u njegovo lice. „A to i ti misliš.“

„Pa, da prekinemo za večeras. Već se ništa više ne vidi.“

„Još jednom. Zar nisam negde pročitala da, kad te konj zbaci iz sedla, treba odmah ponovo da ga uzjašeš?“

Džo došeta do njih, klopajući borovnice iz motociklističke kacige. Pronašao je nekoliko grmova divlje borovnice iza prodavnice i brao ih je dok je trajao prvi Nadinin čas.

„Pa, valjda“, reče Leri, poražen. „Ali, molim te da gledaš kud voziš.“

„Da, gospodine. Razumem, gospodine.“ Salutirala mu je, a onda mu se osmehnula. Njen divan, spori osmeh ozario joj je čitavo lice. Leri joj uzvrati osmehom; nije mogao da uradi ništa drugo. Kad se Nadin osmehne, čak joj i Džo uzvrati osmehom.

Sada je dvaput obišla puckajući oko placa prodavnice, a onda skrenula na drum, tako da je Leriju srce ponovo sišlo u pete. Ali vešto je spustila nogu baš kao što joj je pokazao, uspela se uzbrdo i nestala iz vidokruga. Video je kako pažljivo prebacuje u drugu brzinu, a potom čuo kako menja u treću pošto je nestala iza prve uzvisine. Onda je zvuk motocikla utihnuo u zujanje, a potom se pretvorio u muk. Stajao je zabrinut u sumraku, i rasejano pokušavao da pljeska komarce koji su ga povremeno saletali.

Džo ponovo došeta, plavih usta. „Nema-čemu“, reče i isceri se. Leri uspe da se prisili i uzvrati mu osmehom. Ako se ne bude ubrzo vratila, poći će za njom. U glavi mu zaigraše crne misli o tome kako je pronalazi u jarku, slomljenog vrata.

I baš dok je prilazio drugom motociklu, razmišljajući o tome da li da povede Džoa sa sobom ili ne, do ušiju mu je ponovo doprlo zujanje koje je naraslo u zvuk Hondinog motora koji je glatko preo u četvrtoj. Opustio se... donekle. Sa užasom je shvatio da neće moći potpuno da se opusti sve dok se ona bude vozila na tome.

Ona se ponovo pojavi na vidiku, sada s upaljenim prednjim svetlom motocikla, i zaustavi se kraj njega.

„Prilično dobro, a?“ Ona isključi motor.

„Već sam se spremio da pođem za tobom. Mislio sam da si se slupala.“

„Umalo nisam.“ Ona primeti kako se ukrutio i nadoda: „Presporo sam se okretala i zaboravila sam da pritisnem kvačilo. Motor mi se ugasio.“

„O. Dovoljno za večeras, a?“

„Da“, reče ona. „Boli me trtica.“

Ležao je te noći na svom ćebetu i pitao se hoće li mu ona doći kada Džo zaspi, ili bi možda on trebalo da priđe njoj. Želeo ju je i mislio, po načinu na koji je posmatrala raniju apsurdnu malu pantomimu sa gumenim crevom, da i ona želi njega. Konačno je zaspao.

Sanjao je da se nalazi u kukuruzištu, i da je tamo izgubljen. Ali čula se muzika, muzika gitare. Džo je svirao gitaru. Ako pronađe Džoa, sve će biti u redu. I tako je sledio taj zvuk, probijao se iz reda u red kukuruza kada je morao, da bi konačno izbio na nepravilnu čistinu. Tamo je bila neka kućica, više kao straćara, sa verandom ispod koje su stajale zarđale stare ručne dizalice. To nije Džo svirao gitaru, a kako je i mogao? Džo ga je držao za levu ruku, a Nadin za desnu. Bili su sa njim. Neka starica je svirala gitaru, džezersku verziju duhovne pesme koja je Džoa nagnala na osmeh. Starica je bila crnkinja i sedela je na verandi, a Leri je pomislio kako je to verovatno najstarija žena koju je ikada u životu video. Ali bilo je nečeg u vezi s njom zbog čega se osećao dobro... dobro na način na koji se osećao dobro kraj majke kada je bio veoma mali, i kada bi ga ona iznenada zagrlila i rekla: Evo najboljeg dečaka na svetu, evo najboljeg dečaka svih vremena za Alisu Andervud.

Starica je prestala da svira i podigla pogled prema njima.

Vala baš, stiglo meni društvo. Dođ’te tu da mogu da vas vidim, oči mi više nisu ko nekad.

I tako su prišli bliže, njih troje sa rukom u ruci, a Džo je posegnuo i pokrenuo staru ljuljašku od ćelave gume kao sporo klatno dok su kraj nje prolazili. Senka gume u obliku krofne klizila je napred-nazad po zakorovljenom tlu. Nalazili su se na maloj čistini, na ostrvu u moru kukuruza. Na severu, zemljani put se protezao i spajao u tačku.

Da l' bi da se oprobaš na ovoj mojoj staroj kutiji? upita ona Džoa, a Džo željno stupi napred i uze staru gitaru iz njenih čvornovatih šaka. On zasvira melodiju koju su sledili kroz kukuruz, ali bolje i brže nego starica.

Blago njemu, dobro svira. Ja sam previše matora. Prsti mi više nisu tako brzi. Zbog reume. Ali 1902. sam svirala u sreskoj dvorani. Bila sam prva crnkinja koja je tamo svirala, baš prva.

Nadin je upitala ko je ona. Nalazili su se na nekom večitom mestu gde je sunce naizgled stajalo nepomično jedan sat daleko od tame, i gde se činilo da će se senka ljuljaške koju je Džo pokrenuo zauvek kretati tamo-amo po zakorovljenom dvorištu. Leri je poželeo da ostane tu večno, sa svojom porodicom. To mesto je bilo dobro. Čovek bez lica tu nikada neće moći da ga uhvati, baš kao ni Džoa, ili Nadin.

Majka Ebigejl, tako me zovu. Ja sam izgleda najstarija žena u istočnoj Nebraski, a još sama pečem kolače. Dođite kod mene što pre možete. Moramo poći pre nego što nas on ne nanjuši.

Oblak prekri sunce. Luk ljuljaške iščeznu. Džo prekinu da svira, a Leri oseti kako mu se dlačice ježe na potiljku. Činilo se da starica to ne primećuje.

Pre nego što nas ko ne nanjuši? upita Nadin i Leri požele da može da progovori, vikne joj da povuče to pitanje pre nego što ono bude moglo da se oslobodi, skoči i povredi ih.

Taj crni čovek. Taj đavolov sluga. Imamo Stenovite planine između nas i njega, bogu hvala, ali to ga neće zadržati. Zato se moramo okupiti. U Koloradu. Bog mi je došao u snu i pokazao mi gde. Ali moramo biti brzi, ili makar brzi koliko god možemo. Zato dođite kod mene. Dolaze i drugi.

Ne, reče Nadin hladnim glasom punim strepnje. Mi idemo u Vermont, to je sve. Samo u Vermont - na kratak put.

Tvoj put će biti duži od našeg, ako se ne oslobodiš njegove moći, odgovori starica iz Lerijevog sna. Posmatrala je Nadin sa velikom tugom. Ovaj muškarac koji je s tobom mogao bi biti dobar, ženo. On želi da nešto stvori od sebe. Zašto mu se ne prikloniš umesto što ga koristiš?

Ne! Mi idemo u Vermont, u VERMONT!

Starica pogleda u Nadin sa sažaljenjem. Otići ćeš pravo u pakao ako ne budeš dobro pazila, Evina kćeri. A kada stigneš tamo, videćeš da je u paklu hladno.

San se tada prekinuo, pocepavši se u pukotine tame koja ga je progutala. Ali nešto u toj tami ga je pratilo. Bilo je hladno i nemilosrdno, i ubrzo će ugledati iscerene zube tog stvorenja.

Ali pre nego što se to moglo desiti, bio je budan. Prošlo je pola sata od zore i svet je bio umotan u gustu belu prizemnu maglu koja će ispariti kada se sunce još malo digne. Sada se prodavnica motocikala pomaljala kao pramac nekog čudnog broda sagrađenog od blokova peščara umesto od drveta.

Neko je bio kraj njega, i on vide da mu se to nije Nadin pridružila tokom noći, već Džo. Dećak je ležao kraj njega, sa palcem u ustima, drhteći u snu, kao da je u stegi sopstvenog košmara. Leri se zapitao da li su Džoovi snovi toliko drugačiji od njegovih... i ležao je na leđima, zagledan u belu maglu, razmišljajući o tome sve dok se ostali nisu sat kasnije probudili.

Magla je isparila dovoljno za putovanje kada su dovršili doručak i spakovali svoje stvari na motocikle. Kao što je Nadin i rekla, Džo nije imao ništa protiv da se vozi iza Lerija; u stvari, popeo se na Lerijev motocikl, a da niko to od njega nije ni morao da traži.

„Polako“, reče Leri četvrti put. „Ne smemo žuriti da ne bi došlo do nesreće.“

„Dobro“, reče Nadin. „Baš sam uzbuđena. Kao da smo krenuli u nekakvu potragu!“

Osmehnula mu se, ali Leri joj nije uzvratio osmehom. Rita Blejkmor je rekla nešto veoma nalik tome kada su odlazili iz Njujorka. Rekla je to dva dana pre nego što je umrla.

Svratili su u Epsom da ručaju, pojeli prženu šunku iz konzerve i popili oranžadu ispod drveta gde je Leri zaspao i gde je Džo stajao nad njim sa nožem. Leri je sa olakšanjem ustanovio da vožnja motocikla i nije onako loša kao što je mislio da će biti; na većini mesta mogli su da napreduju pristojnom brzinom, a čak i kada su prolazili kroz sela, morali su samo da puckaju po pločnicima brzinom hoda. Nadin je izuzetno obazrivo usporavala u oštrim krivinama, a čak ni na otvorenom putu nije terala Lerija da vozi brže od stalnih pedesetak kilometara na sat, što je bila brzina koju je on diktirao. Pomislio je da, ukoliko ne bude nevremena, mogu stići u Stovington do trinaestog.

Zaustavili su se zapadno od Konkorda kako bi večerali, i tamo je Nadin rekla da mogu da uštede vreme na putu kojim su pošli Lauder i Goldsmitova ako pođu pravo na severozapad autoputem 1-89.

„Tamo će biti dosta saobraćajnih čepova“, reče Leri sumnjičavo.

„Možemo se provući kroz njih“, reče ona sa samopouzdanjem, „i koristiti zaustavnu traku kada to budemo morali. U najgorem slučaju, moraćemo da se vratimo do nekog izlaza i zaobiđemo čep sporednim putem.“

Pokušali su s tim dva sata posle večere i zaista su naišli na blokadu preko kolovoznih traka koje su vodile na sever. Odmah iza Vornera, prevrnula su se kola sa kućom prikolicom; vozač i njegova žena, mrtvi već nedeljama, ležali su kao džakovi žita na prednjem sedištu svoje „elektre“.

Njih troje su zajedno uspeli da prebace motocikle preko uzdignute rude između automobila i prikolice. Potom su bili previše umorni da bi nastavili dalje i te noći Leri nije razmišljao o tome da li da priđe Nadini, koja je svoju ćebad odnela tri metra dalje od mesta gde je on raširio svoju (dečak je bio između njih). Te noći je bio suviše umoran za sve drugo osim za spavanje.

Sledećeg popodneva su naišli na blokadu koju nisu mogli zaobići. Kamion prikoličar se prevrnuo, a u njega se zbilo još pet-šest automobila. Na svu sreću, bili su samo tri kilometra iza izlaza za Enfild. Vratili su se, sišli niz rampu, a onda, umorni i obeshrabreni, ostali dvadeset minuta u enfildskom gradskom parku kako bi se odmorili.

„Nadin, čime si se ranije bavila?“ upita Leri. Razmišljao je o izrazu u njenim očima kada je Džo konačno progovorio (dečak je svom radnom rečniku dodao još „Leri, Nadin, fala“ i „Idem klozet“), pa je sada na osnovu toga pokušao da pogodi. „Jesi li bila učiteljica?“

Ona ga pogleda iznenađeno. „Jesam. Stvarno si pogodio.“

„Maloj deci?“

„Tako je. Prvom i drugom razredu.“

To je objašnjavalo ponešto o njenoj potpunoj nespremnosti da ostavi Džoa. Barem u svojoj glavi, dečak se vratio na nivo sedmogodišnjaka.

„Kako si pogodio?“

„Nekada davno, zabavljao sam se sa terapeutkinjom za govor sa Long Ajlanda“, reče Leri. „Znam da to zvuči kao početak jednog od onih lokalnih njujorških viceva, ali istina je. Ona je radila za školski sistem ’Pogled na okean. Niži razredi. Deca sa smetnjama u govoru, rascepljenim nepcima, zečjom usnom, gluva deca. Ona je govorila kako se korekcija smetnji u govoru kod dece samo svodi na to da im se pokaže alternativni način da dođu do odgovarajućih zvukova. Pokažeš im, izgovoriš reč. Pokažeš im, izgovoriš reč. Iznova i iznova sve dok jednog dana detetu u glavi nešto ne škljocne. A kada je pričala o tome kako dolazi do tog škljocanja, izgledala je baš kao ti kada je Džo rekao ’Nema na čemu’.“

„Zar?“ Osmehnula se, pomalo zamišljeno. „Volela sam malu decu. Neka od njih su nosila ozlede iz kuće, ali u tom uzrastu nijedno nije nepovratno pokvareno. Mala deca su jedina dobra ljudska bića.“

„To je pomalo romantična zamisao, zar ne?“

Ona slegnu ramenima. „Deca jesu dobra. A ako radiš sa njima, mora biti romantičan. To i nije toliko loše. Zar tvoja prijateljica, terapeutkinja govora, nije bila zadovoljna poslom?“

„Jeste, volela ga je“, saglasi se Leri. „Jesi li bila udata? Ranije?“ Opet se pojavila - ta jednostavna, sveprisutna reč. Ranije. Sastojala se od samo tri sloga, ali postala je sveobuhvatna.

„Udata? Ne. Nisam se udavala.“ Činilo se da se ponovo unervozila. „Ja sam ti ona prava učiteljica usedelica, mlađa nego što izgleda, ali starija nego što se oseća. Trideset sedam mi je godina.“ Njegove oči prešle su na njenu kosu pre nego što je uspeo da ih spreči i ona je klimnula glavom kao da je izgovorio to naglas. „Prerano sam osedela“, reče ona ravnodušno. „Kosa moje babe bila je sasvim bela kada je navršila četrdesetu. Mislim da ću izdržati makar pet godina duže.“

„Gde si radila kao učiteljica?“

„U jednoj maloj privatnoj školi u Pitsfildu. Bila je veoma ekskluzivna. Sa zidovima obraslim bršljanom i najnovijom opremom za igralište. Ko šiša recesiju, punom parom napred. Vozni park se sastojao od dva ’tanderberda’, tri mercedesa’, par ’linkolna i ’krajsler imperijala’.“

„Mora da si bila vrlo dobra.“

„Da, mislim da jesam“, reče ona jednostavno, a onda se osmehnu. „Sada to više nije mnogo važno.“

On je zagrli. Ona se trgnu i on oseti da se ukrutila. Šaka i rame su joj bili topli.

„Bolje nemoj“, reče ona s nelagodnošću.

„Ne želiš da to radim?“

„Ne. Ne želim.“

On povuče ruku, zbunjen. Stvar je bila u tome što ona jeste to želela od njega; osećao je kako ga njena želja zapljuskuje blagim, ali sasvim jasnim talasima. Sada je veoma pocrvenela i očajnički je gledala dole, u svoje šake koje su se pomerale u njenom krilu kao par povređenih paukova. Oči su joj bile sjajne, kao da je možda na ivici suza.

„Nadin...“

(dušo, jesi l’ to ti?)

Ona podiže pogled prema njemu i on vide da je prešla onu tačku kada je bila na ivici suza. Zaustila je da nešto kaže kada se Džo došetao, sa svojim koferom za gitaru u ruci. Pogledali su ga puni krivice, kao da ih je zatekao u nečem mnogo intimnijem od razgovora.

„Žena“, reče Džo običnim tonom.

„Šta?“ upita Leri, zatečen, ne shvatajući baš najbolje.

„Žena!“ ponovi Džo i pokaza palcem preko ramena.

Leri i Nadin se zgledaše.

Najednom se začu i četvrti glas, visok i zagušen emocijama, zaprepašćujući poput glasa božjeg.

„Hvala nebesima!“ viknu on. „O, hvala nebesima!“

Oni poustajaše i zagledaše se u ženu koja im se sada približavala, gotovo trčeći ulicom. Istovremeno se osmehivala i plakala.

„Drago mi je što vas vidim“, reče ona. „Tako mi je drago što vas vidim, hvala nebesima...“

Ona se zanese i možda bi se i onesvestila da se Leri nije našao tu da je pridrži dok njen nalet nesvestice ne prođe. Pretpostavio je da ima oko dvadeset pet godina. Bila je odevena u farmerke i običnu belu pamučnu bluzu. Lice joj je bilo bledo, plave oči neprirodno fiksirane. Te oči su zurile u Lerija kao da se trude da ubede mozak da to nije halucinacija, da su troje ljudi koje je ugledala zaista stvarni.

„Ja sam Leri Andervud“, reče on. „Ova gospođa je Nadin Kros. Dečak je Džo. Baš smo srećni što smo vas sreli.“

Žena je na tren i dalje zurila u njega bez reči, a onda se polako pomerila od njega prema Nadin.

„Tako mi je drago...“, započe, „... tako mi je drago što smo se upoznali.“ Malo se saplela. „O moj bože, jeste li vi zaista pravi ljudi?“

„Jesmo“, reče Nadin.

Žena zagrli Nadin i zajeca. Nadin je prihvati u zagrljaj. Džo je stajao na ulici kraj zaglavljenog kamioneta, sa koferom za gitaru u jednoj ruci i slobodnim palcem u ustima. Konačno, on priđe Leriju i pogleda odozdo u njega. Leri ga uze za ruku. Njih dvojica su stajali tako i ozbiljno posmatrali žene. I tako su se sreli sa Lusi Svon.

Ona je jedva čekala da pođe s njima kad su joj rekli kuda su se zaputili, i da imaju razloga da veruju kako je tamo još najmanje dvoje ljudi, moguće i više njih. Leri je pronašao ranac srednje veličine za nju u enfildskoj prodavnici sportske opreme, a Nadin je otišla do njene kuće na ivici grada da joj pomogne pri pakovanju... dve preobuke, malo veša, dodatni par cipela, kišni mantil. I slike njenog pokojnog muža i kćerke.

Ulogorili su se te noći u gradu po imenu Kveči, preko državne granice, na teritoriji Vermonta. Lusi Svon je ispričala priču koja je bila kratka i jednostavna, veoma slična drugima koje će tek čuti. Tuga se uz to podrazumevala, kao i šok, koji ju je oterao veoma blizu ludila.

Muž joj se razboleo dvadeset petog juna, a kćerka sutradan. Ona ih je negovala onoliko koliko je mogla, očekujući sasvim da i sama oboli od grgotanja, kako su nazivali bolest u njenom kraju Nove Engleske. Do dvadeset sedmog, kada je njen muž utonuo u komu, Enfild je bio prilično odsečen od spoljnog sveta. Televizijska slika je postala krupnozrnasta i čudna. Ljudi su umirali kao muve. U toku prethodne nedelje, videli su neobične pokrete vojske po petlji autoputa, ali ništa od svega toga nije imalo veze s tako malim mestom poput Enfilda, u Nju Hempširu. U ranim jutarnjim satima dvadeset osmog juna, njen muž je umro. Činilo se da joj je kćerka malo bolje dvadeset devetog, a onda joj se stanje te večeri naglo pogoršalo. Umrla je oko jedanaest sati. Do trećeg jula, svi u Enfildu osim nje i jednog starca po imenu Bil Deds bili su mrtvi. Bil je bio bolestan, kazala je Lusi, ali činilo se da je potpuno ozdravio. Onda, ujutro na Dan nezavisnosti, pronašla je Bila mrtvog na Glavnoj ulici, otečenog i pocrnelog poput svih ostalih.

„I tako sam sahranila svoje, kao i Bila“, rekla je dok su sedeli oko pucketave vatre. „Za to mi je trebao čitav jedan dan, ali sam ih upokojila. A onda sam pomislila da bi najbolje bilo da odem u Konkord, gde mi žive majka i otac. Ali prosto... nikad se nisam rešila na to.“ Pogledala ih je molećivo. „Zar sam time toliko pogrešila? Mislite li da bi oni bili živi?“

„Ne“, reče Leri. „Imunitet nije nasledan na bilo kakav direktan način. Moja majka...“ On skrenu pogled u vatru.

„Ves i ja smo morali da se venčamo“, rekla je Lusi. „To je bilo leto posle moje mature - 1984. Moji mama i tata nisu hteli da se udam za njega. Hteli su da odem negde, rodim bebu i predam je na usvajanje. Ali ja to nisam htela. Moja mama je rekla da će se to okončati razvodom. A tata je rekao da Ves nema para i da će uvek biti nesposoban da ih zaradi. Ja sam samo rekla: ’Možda i jeste tako, ali videćemo kako će sve ispasti.’ Samo sam htela da pokušam. Znate?“

„Da“, reče Nadin. Ona je sedela kraj Lusi i posmatrala je sa mnogo sažaljenja.

„Imali smo lepu malu kuću i naravno da nisam ni pretpostavljala da će se ovako završiti“, reče Lusi sa uzdahom koji je donekle ličio na jecaj.

„Stvarno smo se lepo skrasili, nas troje. Ves se nije toliko smirio zbog mene, koliko zbog Marsi. Mislio je da je to dete sve i svja. Mislio je...“

„Nemoj“, reče Nadin. „Sve je to bilo ranije.“

Ponovo ta reč, pomisli Leri. Ta mala reč od tri sloga.

„Da. Sada je prošlo. I mislim da bih nekako i uspela da opstanem. Uostalom, to mi je i polazilo za rukom sve dok nisam počela da sanjam te ružne snove.

Leri s trzajem diže glavu. „Snove?“

Nadin je gledala u Džoa. Trenutak pre toga, dečaku je glava padala ispred vatre. Sada je zurio u Lusi, sa sjajem u očima.

„Ružne snove, košmare“, reče Lusi. „Oni nisu uvek isti. Mahom me progoni neki čovek, i nikad ne mogu tačno da vidim kako izgleda zato što je sav umotan u, kako se to beše zove, u plašt. I ostaje u senkama i sokacima.“ Ona zadrhta. „Došlo je dotle da sam počela da se plašim da spavam. Ali, sada ću možda...“

„Crrrrrn čovek!“ viknu Džo najednom, sa takvom žestinom da su svi poskočili. On đipi na noge i raširi ruke kao maleni Bela Lugoši, savivši prste kao kandže. „Crrrrrn čovek! Ružni snovi! Juri! Juri me! Plaši me!“ A onda se skupi uz Nadin i zagleda nepoverljivo u mrak.

Među njima zavlada kratka tišina.

„Ovo je ludo“, reče Leri, a onda zaćuta. Svi su ga gledali. Najednom je tama izgledala vrlo mračno, a Lusi kao da se ponovo uplašila.

Prisilio se da nastavi. „Lusi, sanjaš li ikad... pa, sanjaš li neko mesto u Nebraski?“

„Jedne noći sam sanjala neku staru crnkinju“, reče Lusi, „ali san nije trajao dugo. Rekla je nešto kao: ’Dođi mi u posetu.’ A onda sam se ponovo obrela u Enfildu i taj... taj strašni tip me je proganjao. Onda sam se probudila.“

Leri je gledao u nju toliko dugo da je pocrvenela i spustila pogled.

On pogleda Džoa. „Džo, da li ti ikad sanjaš... uh, kukuruz? Staricu? Gitaru?“ Džo ga je samo gledao iz Nadininog naručja.

„Ostavi ga na miru, još više ćeš ga uzrujati“, reče Nadin, ali ona je zapravo zvučala uzrujano.

Leri razmisli. „Kuću, Džo? Kućicu sa verandom na ručnim dizalicama?“

Pomisli da je ugledao sjaj u Džoovim očima.

„Prekini, Leri!“ reče Nadin.

„Ljuljašku, Džo? Ljuljašku od gume?“

Džo se najednom trže u Nadininom naručju. Palac mu izlete iz usta. Nadin pokuša da ga zadrži, ali Džo se probi.

„Ljuljaška!“ reče Džo oduševljeno. „Ljuljaška! Ljuljaška!“ On se obrnu na petama i odskoči od njih, pa pokaza najpre Nadin, pa Lerija. „Ona! Ti! Mnogi!"

„Mnogi?“ upita Leri, ali Džo je ponovo utihnuo.

Lusi Svon je izgledala zapanjeno. „Ljuljaška“, reče ona. „I toga se sećam.“ Ona pogleda Lerija. „Zbog čega svi sanjamo iste snove? Zar nas neko gađa nekakvim zracima?“

„Ne znam.“ On pogleda u Nadin. „Da li si i ti to sanjala?“

„Ja ne sanjam“, reče ona oštro i smesta obori oči. On pomisli: Lažeš. Ali zašto?

„Nadin, ako ti...“ zausti on.

„Kazala sam ti da ne sanjam!“ uzviknu Nadin oštro, gotovo histerično. „Zašto ne možeš lepo da me ostaviš na miru? Zar moraš da me gnjaviš?“

Ona ustade i udalji se od vatre, gotovo trkom.

Lusi pogleda za njom, načas nesigurno, a onda ustade. „Idem za njom.“

„Da, bilo bi dobro da pođeš. Džo, ostani sa mnom, važi?“

„Važi“, reče Džo i poče da otvara kofer za gitaru.

Lusi se vratila deset minuta kasnije sa Nadin. Obe su plakale, primeti Leri, ali činilo se da su sada u dobrim odnosima.

„Izvini“, reče Nadin Leriju. „Prosto, stalno sam uznemirena. I to se ispoljava na čudan način.“

„U redu je.“

Ta tema se više nije javila. Sedeli su i slušali kako Džo izvodi svoj repertoar. Sad je bio veoma dobar, a kroz tuljenje i roktaje probijali su se delovi stihova.

Konačno su zaspali, Leri na jednom kraju, Nadin na drugom, a Džo i Lusi između njih.

Leri je najpre sanjao crnog čoveka na visiji, a potom i staru crnkinju na verandi. Samo što je u tom snu znao da crni čovek dolazi, da korača kroz kukuruz, ostavlja za sobom sopstveni izobličeni otkos, sa strašnim, vrelim kezom zavarenim na licu, i prilazi im, sve bliže i bliže.

Leri se probudio usred noći, bez daha, grudi stegnutih od užasa. Ostali su spavali kao zaklani. Nekako, u tom snu on je znao. Crni čovek nije dolazio praznih šaka. U svojim rukama, dok je hodao kroz kukuruz, kao žrtvu je nosio telo Rite Blejkmor u raspadanju, sada kruto i naduveno, sa kojeg su meso otkidali mrmoti i lasice. Nema optužba koju će mu baciti pod noge kako bi vrisnula o njegovoj krivici pred ostalima, kako bi bez reći objavila da on nije dobar, da mu nešto fali, da je gubitnik, da je koristoljubiv.

Konačno je ponovo zaspao, i sve dok se nije sledećeg jutra probudio u sedam, ukrućen, prehlađen, gladan i sa potrebom da ode u toalet, spavao je bez ikakvih snova.

„O bože“, reče Nadin prazno. Leri je pogleda i vide razočaranje preduboko za suze. Lice joj je bilo bledo, a divne oči zamućene i tupe.

Bilo je sedam i petnaest, devetnaestog jula, i senke su već bile duge. Vozili su se ceo dan, zaustavljali se retko i samo na po pet minuta, dok im je pauza za ručak u Rendolfu trajala samo pola sata. Niko od njih se nije žalio, mada je posle šest sati provedenih na motociklu celo Lerijevo telo bilo obamrlo, bolno i puno trnaca.

Sada su stajali zajedno, jedno iza drugog, pred ogradom od kovanog grožđa. Ispod i iza njih ležao je grad Stovington, ne mnogo drugačiji od verzije koju je Stju Redman video kada je proveo svojih poslednjih nekoliko dana u toj instituciji. Iza ograde i travnjaka koji je nekada bio dobro održavan, ali je sada bio sav zarastao i prošaran granjem i lišćem koje je vetar tu doneo za vreme popodnevnog nevremena, bila je sama institucija, trospratnica, sa još spratova pokopanih pod zemljom, kako je Leri pretpostavio.

Zgrada je bila napuštena, nema, prazna.

Na sredini travnjaka stajao je znak na kojem je pisalo:

STOVINGTONSKI CENTAR ZA KONTROLU ZARAZA

OVO JE DRŽAVNA USTANOVA!

POSETIOCI SE MORAJU PRIJAVITI NA GLAVNOJ PRIJAVNICI

Pored njega se nalazio drugi znak, i evo u šta su gledali:

PUT 7 DO RATLANDA

PUT 4 DO ŠAJLERVILA

PUT 29 DO I-87

I-87 NA JUG DO I-90

I-90 NA ZAPAD

OVDE SU SVI MRTVI

IDEMO NA

ZAPAD U NEBRASKU

DRŽITE SE NAŠE TRASE

POTRAŽITE PUTOKAZE

HAROLD EMERI LAUDER

FRENSIS GOLDSMIT

STJUART REDMAN

GLENDON PEKVOD BEJTMEN

8. JUL 1990.

Bravo, Harolde“, promrmlja Leri. „Jedva čekam da se rukujem s tobom i častim te pivom... ili čokoladicom pejdej’.“

„Leri!“ reče Lusi oštrim glasom.

Nadin se onesvestila.

45.

Isteturala se na verandu u dvadeset do jedanaest ujutro, dvadesetog jula, ponevši sa sobom kafu i tost, kao što je činila svakog dana kada je termometar u obliku „koka-kole“ s druge strane prozora nad sudoperom pokazivao preko deset stepeni. Leto je bilo u jeku, najlepše leto kojeg je Majka Ebigejl mogla da se seti od 1955, godine kada je njena mati umrla u lepoj starosti, u svojoj devedeset trećoj godini. Šteta što nema više ljudi koji bi u tome uživali, pomisli ona dok je pažljivo sedala u svoju stolicu za ljuljanje bez naslona za ruke. Ali, jesu li oni ikada uživali u letu? Neki jesu, naravno; zaljubljena omladina, i starci čije kosti veoma jasno pamte kako smrtonosno ume da steže zima. Sada su gotovo svi omladinci i starci nestali, kao i većina onih između. Bog je surovo presudio ljudskoj rasi.

Neki su mogli da osporavaju tu surovu presudu, ali Majka Ebigejl se nije mogla ubrojati među njih. Jednom je to učinio vodom, a jednog dana u budućnosti., učiniće to i vatrom. Nije bilo na njoj da sudi o Bogu, premda je priželjkivala da joj nije namenio ovaj pehar koji joj je stavio pred usne. Ali kad je posredi pitanje suda, bila je zadovoljna odgovorom koji je Bog dao Mojsiju iz plamenog grma kad je Mojsije pomislio da treba da ga pita. Ko si ti? pitao je Mojsije, a Bog mu je odvratio iz tog grma sasvim otresito: Jesam to što JESAM. Drugim rečima, Mojsije, prestani da se vrzmaš oko ovog grma i lati se posla.

Nasmejala se šištavo, klimnula glavom i umočila tost u široku šoljicu kafe kako bi omekšao dovoljno da može da ga sažvaće. Prošlo je šesnaest godina otkad se oprostila od svog poslednjeg zuba. Bezuba je izašla iz majčine materice, i bezuba će otići u sopstveni grob. Moli, njena praunuka, i njen muž poklonili su joj veštačke zube za Dan majki samo godinu dana kasnije, iste one godine kad je i sama navršila devedeset treću, ali od njih su je bolele desni i sad ih je stavljala samo kad je znala da će joj Moli i Džim doći. Tada ih je vadila iz kutije u fioci, dobro ih prala i uglavljivala u usta. A ako je imala vremena pre Molinog i Džimovog dolaska, krivila je lice sama pred sobom u pegavom kuhinjskom ogledalu, režala kroz te velike lažne zube i smejala se toliko da je mislila da će pući od smeha. Ličila je na starog crnog aligatora iz Everglejdsa:

Bila je stara i slaba, ali um joj je sasvim dobro funkcionisao. Ebigejl Frimentl je bilo ime sa kojim je rođena 1882. i imala je krštenicu kojom je to mogla da dokaže. Videla je koješta za vreme koje je provela na zemlji, ali ništa što bi moglo da se poredi sa događajima od poslednjih mesec dana. Ne, nikada nije bilo ničeg sličnog, a sad je nastupalo vreme da i ona postane deo svega toga i nije to mogla da podnese. Bila je stara. Želela je da se odmara i uživa u smenjivanju godišnjih doba između ovog trenutka i onog kada se bog bude umorio od toga da je gleda kako obavlja svoje dnevne poslove i odlučio da je pozove kući, u Slavu. Ali šta se desi kad postaviš pitanje bogu? Dobiješ odgovor: Jesam, to što JESAM, i kraj. Kada je njegov rođeni sin molio da mu se taj pehar odmakne od usana, bog mu nije ni odgovorio... a ona sa time nije mogla da se meri, nema šanse, baš nikako. Ona je bila samo jedna obična grešnica, i noću, kada je vetar jačao i duvao kroz kukuruz, plašila ju je pomisao na to da je bog spustio pogled na malu bebu, devojčicu, koja je provirila između majčinih nogu početkom 1882. i rekao sebi: Nju moram da zadržim tu prilično dugo. Biće za nju posla 1990, s druge strane čitave gomile kalendarskih listova.

Njeno vreme tu, u Hemingford Houmu, bližilo se kraju, i njeno konačno razdoblje rada čekalo ju je na zapadu, blizu Stenovitih planina. On je poslao Mojsija da se penje na planinu, a Noja naterao da sagradi lađu; rođenog sina je prikovao za drvo. Baš njega briga koliko se Ebi Frimentl strašno plaši čoveka bez lica, njega, koji je pohodi u snovima.

Nikada ga nije videla; nije ni morala da ga vidi. On je bio senka koja je prolazila kroz kukuruz u podne, džep hladnog vazduha, vrana koja te gleda odozgo, sa telefonskih kablova. Njegov glas ju je dozivao iz svih zvukova koji su je ikada plašili - tih i blag, bio je u kuckanju kukca ispod stepenica, i govorio joj kako će neko koga voli ubrzo preminuti; glasan i jak, bio je u popodnevnoj grmljavini koja se kotrljala među oblacima koji su nailazili sa zapada kao ključanje armagedona. A ponekad se nije čuo nikakav zvuk osim samotnog šuštanja noćnog vetra u kukuruzu, ali ona je znala da je on tamo i to je bilo najgore od svega, zato što je tada čovek bez lica izgledao gotovo kao sam bog; u tim trenucima, činilo se da je nadohvat tamnog anđela koji je nemo preleteo preko Egipta i ubio svako prvorođeno dete u svakoj kući čiji dovratak nije bio obeležen krvlju. To ju je plašilo više od svega. U svom strahu, ponovo bi postala dete i znala da je, dok drugi znaju za njega i plaše ga se, samo njoj podarena jasna vizija njegove strašne moći.

„E, vala baš“, rekla je i ubacila poslednji zalogaj tosta u usta. Ljuljala se napred-nazad i pila kafu. Dan je bio vedar, lep, i nijedan deo tela nije je naročito mučio, pa se kratko pomolila u znak zahvalnosti za ono što ima. Bog je velik, Bog je dobar; i najmanje dete moglo je da nauči te reči, a one su obuhvatale čitav svet i sve ono što je u svetu postojalo, dobro i zlo.

„Bog je velik“, reče Majka Ebigejl, „Bog je dobar. Hvala ti za sunce. Za kafu. Za to što sam se sinoć dobro olakšala, bio si u pravu, te urme su pomogle, ali bože moj, meni je njihov ukus baš gadan. Baš sam nezahvalna. Bog je velik...“

Kafa joj je bila gotovo sasvim popijena. Spustila je šoljicu i zaljuljala se, lica okrenutog suncu nalik na neki čudan kamen, prošaran žilama uglja. Zadremala je, potom zaspala. Njeno srce, čiji su zidovi sada bili tanki gotovo kao papirne maramice, kucalo je i dalje kao i svakog minuta u proteklih 39.630 dana. Kao da je posredi beba u kolevci, morao bi da joj prisloniš ruku na grudi kako bi se uverio da uopšte diše.

Ali osmeh joj je i dalje bio na licu.

Sve se veoma izmenilo u godinama koje su prošle otkad je bila devojka. Frimentlovi su došli u Nebrasku kao oslobođeni robovi, a Ebigejlina praunuka Moli nasmejala se na gadan, ciničan način i ukazala na to da je novac kojim je Ebin otac kupio plac za kuću - novac koji mu je isplatio Sem Frimentl iz Luisa, u Južnoj Karolini, kao nadnicu za osam godina koje su njen tata i njegova braća proveli kod njega po završetku rata među državama - bio novac kojim je kupljena „čista savest“. Ebigejl je oćutala kada je Moli to rekla - Moli, Džim i ostali bili su mladi i nisu shvatali ništa osim krajnjeg dobra i krajnjeg zla - ali u sebi je zakolutala očima i rekla: Novac kojim je kupljena čista savest? Pa, postoji li novac čistiji od tog?

I tako su se Frimentlovi skrasili u Hemingford Houmu, a Ebi, poslednje mamino i tatino dete, rođena je baš tu, u tom domu. Njen otac je nadmudrio one koji nisu hteli da kupuju od crnčuga niti da im prodaju stvari; kupovao je zemlju malo-pomalo kako ne bi uzbunio one koji su se brinuli zbog „tih crnih gadova na strani prema Kolambasu“; on je prvi u okrugu Polk pokušao sa rotacijom useva; prvi je probao da koristi hemijsko đubrivo; a u martu 1902. Gari Sajts je došao do kuće da kaže Džonu Frimentlu da je izglasan za člana Grendža.²⁹ On je bio prvi crnac koji je pripadao Grendžu u čitavoj državi Nebraska. Ta godina je bila sjajna.

Pretpostavljala je da svako, kad se osvrne na svoj život, može da odabere jednu godinu i kaže: „Ona je bila najbolja.“ Činilo se da, za svakoga, postoji niz godišnjih doba kada se sve skockalo, glatko, divno i prepuno čudesa. Tek kasnije se možda zapitaš da li se zaista tako dogodilo. Bilo je to kao kad staviš deset različitih ukusnih stvari odjednom na švedski sto, tako da svaka poprimi delimično ukus onih drugih; pečurke su imale ukus šunke, a šunke ukus pečurki; meso jelena je imalo jedva osetan divlji ukus prepelice, dok se u prepelici osećao nagoveštaj krastavca. Kasnije u životu, možda ćeš poželeleti da su se dobre stvari koje su se sve dogodile jedne godine malo više razmazale, da možda uzmeš jednu od tih zlatnih stvari i nekako ih presadiš usred trogodišnjeg perioda iz kojeg ne možeš da se setiš ničega, ni dobrog ni lošeg, i tako shvatiš da se sve odvija kako treba u svetu koji je Bog stvorio, a Adam i Eva ga umalo nisu uništili -veš se suši, pod je oriban, bebe zbrinute, odeća zašivena; tri godine bez bilo čega što bi razbilo sivi ravnomeran protok vremena osim Uskrsa, Četvrtog jula, Dana zahvalnosti i Božića. Ali nije bilo odgovora na način na koji je Bog činio svoja čudesa, i za Ebi Frimentl, kao i za njenog oca, godina 1902. je bila najbolja.

Ebi je smatrala da samo ona iz čitave porodice - to jest, pored njenog taje - shvatila koliko je velika stvar, gotovo bez presedana, bilo to što je on pozvan da se učlani u Grendž. On će biti prvi crni grendžer u Nebraski, a sasvim moguće i prvi crni grendžer u Sjedinjenim Državama. On nije imao nikakvih iluzija o ceni koju će on i njegova porodica imati da plate u vidu grubih šala i poruge na rasnoj osnovi od onih - među njima je glavni bio Ben Konvej - koji su se protivili toj zamisli. Ali isto tako je video da mu Gari Sajts ne pruža samo šansu za opstanak: Gari mu je pružao šansu da napreduje zajedno sa ostatkom američke žitnice.

Kao član Grendža, više neće imati problema pri kupovini semena. Isto tako više neće morati da vozi svoje useve sve do Omahe kako bi pronašao kupca. To je moglo označiti i kraj svađe oko prava na vodu sa Benom Konvejem, koji je besneo kad god bi se pomenule crnčuge poput Džona Frimentla i ljubitelja crnčuga poput Garija Sajtsa. To je moglo da znači čak i da će okružni poreznik prestati beskrajno da ga gnjavi. I tako je Džon Frimentl prihvatio taj poziv i glasanje je išlo njemu u korist (i to sa komotnom većinom), a bilo je gadnih provala, i viceva o tome kako su uhvatili rakuna u seniku Grendž Hola, i o tome kako bebu crnčuge koja u raju dobije svoja mala crna krila nazivaš šišmišem umesto anđelom, a Ben Konvej je neko vreme išao okolo i govorio ljudima kako je jedini razlog zbog kojeg je Mistik Taj Grendž glasao za Džona Frimentla bilo to što ubrzo dolazi Dečji vašar, pa im treba crnčuga koji će da glumi afričkog orangutana. Džon Frimentl se pravio da ne čuje te stvari, a kod kuće je čitao navode iz Biblije „I blagi odgovor odvrati gnev“ i „Braćo, kako budete sejali, tako ćete i žnjeti“, te njegov omiljeni, izgovoren ne u poniznosti već u mračnom iščekivanju „Krotki će naslediti zemlju“.

I malo-pomalo privoleo je sebi komšije. Ne sve, ne one besne poput Bena Konveja i njegovog polubrata Džordža, ne ni Arnoldove niti Dikonove, ali sve ostale da. Godine 1903. večerali su sa Garijem Sajtsom i njegovom porodicom u samom salonu, kao da su ravni belcima.

A 1902. Ebigejl je svirala na svojoj gitari u Grendž Holu, i to ne u okviru crnačke predstave; svirala je na belačkoj priredbi za talente koja je održana krajem godine. Njena majka je bila sasvim protiv toga; bila je to jedna od retkih prilika u njenom životu kada je sebi dozvolila da se usprotivi zamislima svog muža pred decom (samo što su tada dečaci već bili srednjih godina, a i sam Džin je poprilično pobeleo).

„Znam ja kako je to bilo“, rekla je ona kroz suze. „Ti, Sajts i onaj Frenk Fener, vas trojica ste sve to zajedno smislili. Za njih je to baš fino, Džone Frimentle, ali tebi ko da su svrake popile mozak. Pa oni su belci! Ti možeš da se domunđavaš s njima u zadnjem dvorištu oko oranja i tako to! Možeš čak i da odeš u grad na pivo s njima, ako te onaj Nejt Džekson pusti u svoj salun. Fino! Znam ja šta si ti sve prošo u ovih nekoliko godina - niko to ne zna bolje od mene. Znam da ti je osmeh bio na licu iako te je srce bolelo ko da u njemu gori prerijski požar. Ali ovo nije isto! Ovde se radi o tvojoj rođenoj ćerki! Šta će’ da kažeš ako se ona popne tamo u lepoj beloj ’aljini, a oni joj se izrugaju? Šta će’ da uradiš ako je gađaju trulim paradajzom ko što su gađali Brika Salivena kad je probo da peva na onoj priredbi? I šta će’ joj kažeš ako i dođe sa svim tim paradajzom na ’aljini i pita: A što, tajo? Što su to uradili, i što si im dao da to urade?’“

„Pa, Rebeka“, odgovorio je Džon, „mislim da je bolje da odluku o tome prepustimo njoj i Dejvidu.“

Dejvid je bio njen prvi muž; godine 1902, Ebigejl Frimentl je postala Ebigejl Trots. Dejvid Trots je bio crni radnik na imanju koje se nalazilo prema Valparaisu, i prevaljivao je gotovo pedeset kilometara u jednom smeru kako bi joj se udvarao. Džon Frimentl je jednom rekao Rebeki kako je mečka starog dobrog Dejvija podu’vatila baš kako valja i da zato on toliko trčkara za Ebi. Mnogo je bilo onih koji su se smejali njenom prvom mužu i govorili nešto kao: „Mislim da znam ko nosi pantalone u toj familiji.“

Ali Dejvid nije bio slabić, već samo tih i promišljen. Kada je rekao Džonu i Rebeki Frimentl: „Šta god Ebigejl pomisli da je ispravno, pa, mislim da tako i treba da uradimo“, ona mu je za to bila izuzetno zahvalna i rekla je majci i ocu kako namerava da se uda za njega.

I tako se 27. decembra 1902, već u trećem mesecu trudnoće sa svojim prvim detetom, ona popela na pozornicu u Grendž Holu, u mrtvoj tišini koja je usledila kada je konferansije izgovorio njeno ime. Neposredno pre toga, Grečen Tilijons je odigrala brz francuski ples, pokazavši gležnjeve i podsuknje, praćena bučnim zvižducima, klicanjem i lupanjem nogama muškaraca u publici.

Stajala je tamo u teškoj tišini, znajući koliko joj lice i vrat izgledaju crno u novoj beloj haljini, i srce joj je strašno tuklo u grudima, pa je pomislila: Zaboravila sam sve reči, sve reči do poslednje, a obećala sam taji da neću plakati bez obzira na sve, da neću plakati, ali tamo je Ben Konvej i kad Ben Konvej bude povikao CRNČUGO, pa, tad ću verovatno zaplakati, o zašto sam se uopšte upuštala u ovo? Mama je bila u pravu, uzdigla sam se iznad svog položaja i platiću za to...

Dvorana je bila puna belih lica okrenutih uvis i zagledanih u nju. Sve stolice su bile popunjene i u zadnjem delu dvorane bila su dva reda gledalaca koji su stajali. Kerozinski fenjeri su svetlucali i plamteli. Crvene somotske zavese bile su povučene u stranu u naborima tkanine i vezane zlatnim konopcima.

A ona je pomislila: Ja sam Ebigejl Frimentl Trots, sviram dobro i pevam dobro; i znam to dovoljno dobro da niko ne mora da mi kaže.

I tako je zapevala „Stari istrošeni krst“ u posvemašnjem muku, dok su joj prsti svirali melodiju. Potom je zasvirala malo snažniju melodiju „Koliko volim svog Isusa“, i još jaču „Okupi se pastva u Džordžiji“. Ljudi su se sada ljuljali tamo-amo, gotovo i protiv svoje volje. Neki su se cerili i lupkali po kolenima.

Otpevala je potpuri pesama iz građanskog rata: „Kad Džoni bude domarširao kući“, „Marš kroz Džordžiju“ i „Kikiriki“ (to je izmamilo nove osmehe; mnogi među tim ljudima, veterani Velike republičke armije, pojeli su poprilične količine kikirikija za vreme svog vojnog roka). Završila je pesmom „Večeras dižem šator u starome kampu“ i kada je poslednji akord odlebdeo u tišinu koja je postala zamišljena i tužna, ona je pomislila: Ako sad oćete da me gađate paradajzom ili čime god, samo izvol’te. Svirala sam i pevala najbolje što umem, i baš sam bila dobra.

Kada je poslednji akord odlebdeo u tišinu, ta tišina je potrajala jedan dugi, gotovo čarobni trenutak, kao da su ljudi na tim stolicama i oni koji su stajali u zadnjem delu dvorane bili odneseni negde daleko, tako da nisu mogli odmah da nađu put i vrate se. Onda se prolomio aplauz i prevaljao se preko nje u talasu, dug i postojan, pa je pocrvenela, osetila zbunjenost, vrelinu i drhtavicu u čitavom telu. Videla je majku, koja je neskriveno plakala, videla je oca i Dejvida koji ju je gledao sav ozaren.

Tada je pokušala da siđe sa pozornice, ali zaorili su se povici „Još! Još!“, pa je, s osmehom na licu, odsvirala „Krompir mora da se iskopava“. Ta pesma je bila malčice rizična, ali Ebi je pomislila da, ako već Grečen Tilijon sme da pokaže javno svoje gležnjeve, onda ona sme da otpeva pesmu koja je malčice bezobrazna. Na kraju krajeva, ona je bila udata žena.

Neko mi je iskopao krompir

I u špajz mi ga turio

A onda zbrisao, vetropir

Duševni mir mi rasturio.

Bilo je još šest sličnih strofa (neke su bile još gore) i ona ih je sve otpevala, a posle poslednjeg stiha svake od njih, odobravanje je bilo još gromoglasnije. I kasnije je pomislila da je njena jedina greška te večeri bila što je otpevala tu pesmu, koja je bila upravo onakva pesma koju su ljudi očekivali od jedne crnčuge.

Završila je uz nove zaglušujuće ovacije i nove povike za još. Ponovo se popela na pozornicu, i kada je gomila utihnula, rekla je: „Svima vam mnogo hvala. Nadam se da nećete pomisliti da sam drska ako vas zamolim za samo još jednu pesmu, koju sam sa posebnom pažnjom učila, ali nikada nisam ni pomislila da bih mogla ovde da je otpevam. Ali to je valjda najbolja pesma koju znam, zahvaljujući onome što su predsednik Linkoln i ova zemlja učinili za mene i moje, još pre nego što sam se rodila.“

Sada su svih bili veoma tihi i pažljivo su je slušali. Članovi njene porodice sedeli su nepomično, na okupu blizu levog prolaza, kao mrlja od džema od kupina na beloj maramici.

„Zahvaljujući onome što se desilo usred rata između država“, nastavila je ona sigurnim glasom, „moja porodica se doselila ovamo i živi sa tako dobrim komšijama kao što ste svi vi.“

Onda je zasvirala i zapevala himnu, „Barjak posut zvezdama“, a svi su poustajali da odslušaju, neki su ponovo izvadili maramice, i kada je završila, od aplauza samo što krov nije odleteo u vazduh.

Bio je to njen najponosniji dan u životu.

Promeškoljila se, probudila malo posle podneva i uspravila, trepćući na suncu, žena stara sto osam godina. Leđa su je bolela od spavanja u tom položaju i taj bol joj je strašno smetao. Dobro je znala da će potrajati čitav dan.

„E, vala baš“, rekla je i pažljivo ustala. Počela je da silazi niza stepenice verande, pridržavajući se obazrivo za rasklimatanu ogradu, uz trzaje od bodeža bola koji su joj se zarivali u leđa i peckanja u nogama. Cirkulacija joj nije bila kao nekada... a i zašto bi bila? Iznova i iznova, upozoravala je samu sebe na posledice spavanja u stolici za ljuljanje. Zadremala bi, sva ta stara vremena bi joj se vratila i to je bilo divno, o da, bolje od gledanja pozorišnog komada na televiziji, ali posle buđenja je morala to đavolski da plati. Mogla je sebi da drži lekcije do mile volje, ali bila je kao stari pas koji legne kraj kamina. Ako posedi na suncu, zaspi, i to je sve. Tu se ona više nije ništa pitala.

Stigla je do podnožja stepenica, zastala da „pusti noge da je sustignu“, a onda iskrkljala pozamašnu količinu šlajma i ispljunula ga na zemlju. Kada se ponovo osećala kao i obično (izuzev bede i jada u leđima), polako je otišla do klozeta koji je njen unuk Viktor postavio iza kuće 1931. godine. Ušla je, stidljivo zatvorila vrata i navukla rezu kao da je tamo čitava gomila ljudi umesto nekolicine kosova, a onda sela. Trenutak kasnije, pomokrila se i uzdahnula zadovoljno. To je bila još jedna stvar u vezi sa starošću koju se niko nije setio da joj kaže (ili možda nikada nije to zaista slušala?) - prestaneš da znaš kada moraš da se pomokriš. Kao da više nemaš nikakav osećaj za bešiku, i ako ne pripaziš, najednom shvatiš da moraš da se presvučeš. Ona obično nije bila prljava, i dolazila je ovamo da sedne šest ili sedam puta dnevno, a noću je kraj kreveta držala nošu.

Molin Džim joj je jednom rekao da je ona kao pas koji ne može da prođe kraj hidranta, a da makar ne podigne jednu nogu u znak pozdrava, i zbog toga se smejala sve dok joj suze nisu potekle iz očiju niz obraze. Molin Džim je bio šef neke reklamne firme u Čikagu i sasvim mu je lepo išlo... donedavno, u svakom slučaju. Pretpostavljala je da je otišao zajedno sa svima njima. Moli takođe. Blagosloveni bili, sada su sa Isusom.

U poslednjih godinu dana, Moli i Džim su valjda bili jedini koji su joj tu dolazili u posetu. Izgleda da su ostali zaboravili da je živa, ali ona je to shvatala. Poživela je duže nego što je trebalo. Bila je kao dinosaur koji nije više imao prava da nosi meso preko kostiju, stvor kojem je pravo mesto bilo u muzeju (ili na groblju). Shvatala je da ne žele da dođu i posete nju, ali nije shvatala zašto ne dolaze da posete zemlju. Ne, nje nije preostalo mnogo; tek nekoliko jutara mimo prvobitnog imanja. Ali opet, i dalje je bila njihova; bila je to i dalje njihova zemlja. Ali činilo se da crna raja više ne mari toliko za zemlju. U stvari, bilo je onih koji su se zemlje čak i stideli. Oni su otišli da se snađu u gradovima, i većini od njih, kao Džimu, išlo je zaista dobro... ali sada ju je srce bolelo na pomisao o tolikoj crnoj raji čije je lice okrenuto od zemlje!

Moli i Džim su pretprošle godine hteli da joj ugrade klozet sa vodokotlićem, i bilo im je krivo kada je ona to odbila. Pokušala je da im objasni kako bi to razumeli, ali Moli je bila u stanju da kaže jedino, iznova i iznova: „Majko Ebigejl, imaš sto šest godina. Šta misliš, kako mi je kad znam da izlaziš u taj poljski klozet u danima kad je napolju minus deset? Zar ne znaš kako srce može da ti strada od šoka zbog hladnoće?“

„Kad me Gospod bude hteo, Gospod će me uzeti sebi“, rekla je Ebigejl dok je plela, pa su morali da pomisle da ona gleda u pletivo i ne vidi kako su zakolutali očima jedno na drugo.

Nekih stvari se ne možeš lišiti. Izgleda da je to još jedna stvar koju omladina ne zna. Onomad ’82, kada je navršila stotu, Keti i Dejvid su joj ponudili televizor i na to je pristala. Televizor je bio čudesna mašina za ubijanje vremena kad je čovek sam. Ali kad su Kristofer i Suzi došli i rekli da hoće da joj priključe kuću na gradski vodovod, odbila ih je baš kao što je odbila ljubaznu Molinu i Džimovu ponudu za ugradnju klozeta s vodokotlićem. Oni su tvrdili da joj je bunar plitak i da bi mogao presušiti ako se još jednom ponovi leto kao ono 1988, kad je nastupila suša. To je bilo tačno, ali ona je i dalje samo govorila ne. Naravno, pomislili su da je pošašavila, da se na njoj ređa sloj za slojem senilnosti jednako kao što se na podu talože slojevi laka, ali sama je mislila kako joj mozak radi jednako dobro kao i pre.

Pridigla se sa sedišta klozeta, sipala kreč u rupu i polako izašla natrag na sunce. Održavala je čistoću u svom klozetu, ali bila su to memljiva mesta, koliko god fino mirisala.

To je njoj glas božji šaputao kada si Kris i Suzi ponudili da je povežu sa gradskim vodovodom... bio je to glas božji još tada. Moli i Džimsu hteli da joj nabave porcelansku šolju sa polugom za puštanje vode sa strane. Bog se obraćao raji; kazao je Noju za barku, rekao mu koliko lakata mora biti dugačka, koliko duboka i koliko široka? Da. A ona je verovala kako se obratio i njoj, ne iz zapaljenog grma ili vatrenog stuba, već mirnim glasićem koji je kazao: Ebi, trebaće ti tvoja ručna pumpa. Uživaj u toj struji koliko god želiš, Ebi, ali neka ti te tvoje uljne lampe budu pune, a fitilji spremni. Održavaj hladnu ostavu baš onako kako je to radila tvoja mati. I ne dozvoli da te ti omladinci nagovore na bilo šta što znaš da bi bilo protivno mojoj volji, Ebi. Oni su ti rod, ali ja sam tvoj otac.

Zastala je nasred dvorišta, zagledana u more kukuruza, razdeljeno samo zemljanim putem koji je vodio na sever, prema Dankanu i Kolambasu. Pet kilometara od njene kuće počinjao je asfalt. Kukuruz će ove godine dati dobar prinos, i prava je šteta što nikoga neće biti da se njime pogosti osim vrana. Pomisao na to da će velike crvene mašine za žetvu ostati ovog septembra u svojim ambarima bila je tužna, i bilo je tužno pomisliti kako neće biti okupljanja radi zajedničkog čišćenja kukuruza niti seoskih igranki. Bilo je tužno pomisliti da ona prvi put posle sto i osam godina neće biti u Hemingford Houmu u vreme kada leto bude ustuknulo pred paganskom, veselom jeseni. Ona će ovo leto voleti još više zato što će joj biti poslednje - to je jasno slutila. A neće počinuti ovde, već dalje na zapadu, u nepoznatoj zemlji. Bila je to gorka pomisao.

Prišla je ljuljašci od gume i pokrenula je. Bila je to stara traktorska guma koju je njen brat Lukas tu okačio 1922. Konopac je od tada do danas promenjen mnogo puta, ali guma nikada. Sada se platno providelo na mnogim mestima, a na unutrašnjem rubu bilo je veliko udubljenje tamo gde su se spuštale generacije i generacije guzica. Ispod gume je bila duboka i prašnjava brazda, u zemlji u kojoj je trava odavno prestala da pokušava da izraste, a na grani za koju je bio privezan konopac, kora je bila zguljena tako da se videla bela kost drveta. Konopac je sporo zaškripao i ona je sada progovorila naglas:

„Molim te, Gospode, rado bi’ da mi uskratiš ovaj pehar, osim ako baš ne moram iz njega da pijem. Stara sam, bojim se i najviše bi’ volela da počinem ovde, kod kuće. Spremna sam da krenem odma ako me želiš. Nek bude volja tvoja, Gospode, ali Ebi je matora crnkinja koja se jedva vuče. Nek bude volja tvoja.“

Nije bilo nikakvog zvuka osim škriputavog struganja konopca o granu i kreštanja vrana u kukuruzu. Prislonila je staro, izborano čelo uz staru, izboranu koru jabukovog drveta koje je njen otac posadio pre toliko vremena, i gorko zaplakala.

Te noći je sanjala da se ponovo penje stepenicama na pozornicu u Grendž Holu, mlada i lepa Ebigejl, u trećem mesecu trudnoće, kao tamni etiopski dragulj u toj beloj haljini, držeći gitaru za vrat, pela se i pela u tu tišinu, dok su joj misli mahnito jurile, ali ipak se iznad svih držala jedne jedine: Ja sam Ebigejl Frimentl Trots, i dobro sviram i pevam. Znam to dovoljno dobro da niko ne mora da mi kaže.

U snu se okrenula polako prema tim belim licima okrenutim uvis prema njoj poput meseca, okrenula se prema dvorani tako bogato osvetljenoj lampama i mekim sjajem sa zamračenih, pomalo zamagljenih prozora i crvenih zavesa sa zlatnim konopcima.

Držala se čvrsto te jedne misli i započela himnu „Stena od praiskona“. Svirala je i glas joj se čuo, ne prigušen niti nervozan, već baš kao kada je vežbala, bogat i mek, kao sama žuta svetlost lampi, i ona je pomislila: Preobratiću ih. Uz pomoć božju, preobratiću ih. O, narode moj, ako si žedan, neću li ti doneti vode sa stene? Preobratiću ih, a Dejvid će se ponositi mnome, i mama i taja će se ponositi mnome, i sama ću se ponositi sobom. Doneću muziku iz vazduha i vodu sa stene...

I tada ga je prvi put ugledala. Stajao je daleko pozadi u ćošku, iza svih sedišta, ruku prekrštenih na grudima. Imao je na sebi farmerke i jaknu od teksas platna sa bedževima na džepovima. Imao je na nogama prašnjave crne čizme izlizanih potpetica, čizme koje su izgledale kao da su prevalile mnogo mračnih i prašnjavih kilometara. Čelo mu je bilo belo kao svetlost gasne lampe, obrazu rumeni od vesele krvi, oči plameni opiljci plavog dijamanta, svetlucavi od pakleno dobrog raspoloženja, kao kada bi neki sotonin đavolak preuzeo ulogu Deda Mraza. Usne su mu se povukle sa zuba u vrelom i prezrivom kezu, tako da se činilo gotovo kao da reži. Zubi su mu bili beli, oštri i čisti, kao zubi lasice.

On odiže ruke sa tela. Obe su bile stisnute u pesnice, čvrste i tvrde kao čvorovi jabukovog drveta. I dalje se kezio, veselo i sasvim užasno. Iz pesnica mu pocuriše kapi krvi.

Reči joj ispariše iz glave. Njeni prsti zaboraviše da sviraju; začu se poslednji neskladni zvon žica, a potom tišina.

Bože! Bože! povika ona, ali bog je okrenuo lice od nje.

Tada se diže Ben Konvej, lica crvenog i zajapurenog, sjajnih sitnih, svinjskih očiju. Kučka jedna od crnčuge, dreknu on. Šta će jedna kučka crnačka na našoj pozornici? Nijedna kučka nikad nije prizvala muziku iz vazduha! Nijedna kučka crnačka nikad nije donela vode sa stene!

Odgovoriše mu divlji povici saglasnosti. Ljudi nagrnuše napred. Ona vide kako njen muž ustaje i pokušava da se popne na binu. Neko ga pesnicom udari u usta i sruši natrag.

Izbacite prljave crnčuge iz dvorane, zaurla Bil Arnold i neko gurnu Rebeku Frimentl na zid. Neko drugi - Čet Dikon, činilo se - obavi jednu crvenu zavesu oko Rebeke, a onda je sveza zlatnim konopcem. Drao se: Vi’te vamo! Crnčuga u aljini! Crnčuga u aljini!

Drugi pohrliše tamo gde je stajao Čet Dikon, i svi počeše da mlate po ženi koja se otimala ispod somotske draperije.

Mama, vrisnu Ebi.

Neko joj ote gitaru iz obamrlih prstiju i smrska je o ivicu bine, tako da od nje ostade samo iverje i žice.

Ona mahnito potraži pogledom mračnjaka u zadnjem delu dvorane, ali njegova mašina je bila puštena u pogon i radila je vrelo i slatko; on je otišao na neko drugo mesto.

Mama, vrisnu ona ponovo, a onda je grube ruke svukoše sa pozornice, zavukoše joj se ispod haljine da je pipaju, hvataju, štipaju joj zadnjicu. Neko joj naglo povuče ruku iščašivši joj rame. Ona oseti pod šakom nešto tvrdo i vrelo.

Začu glas Bena Konveja u uvetu: Kako ti se sviđa MOJA stena od praiskona, droljo jedna crna?

Prostorija se vrtela oko nje. Videla je oca kako se upinje da dođe do mlitavog tela njene majke i ugledala desnu šaku koja je razbila bocu o naslon preklopne stolice. Začuo se zveket i lomljava, a onda se nazubljeni grlić flaše, svetlucajući u toplom sjaju svih tih lampi, zario u lice njenog oca. Videla je kako mu ukočene, izbuljene oči prskaju kao zrna grožđa.

Ona vrisnu i silina njenog vriska kao da razbi prostoriju da pusti mrak unutra, i ponovo je bila Majka Ebigejl, stara sto osam godina, prestara,

Gospode, prestara (ali nek bude volja tvoja), i ona je hodala kroz kukuruz, mistični kukuruz plitkog ali širokog korenja u zemlji, izgubljena u kukuruzu srebrnom od mesečine i crnom od senki; čula je letnji noćni vetar kako blago šumi kroz stabljike, osećala miris njihovog rasta, najživlji miris koji je ikada osetila tokom svog dugog, dugog života (a pomislila je mnogo puta kako je kukuruz biljka najbliža posvemašnjem životu, kako je njegov miris upravo miris života samog, začetka života, o, udavala se i sahranila tri muža, Dejvida Trotsa, Henrija Hardestija i Nejta Bruksa, i imala je tri muškarca u postelji, podala im se onako kako se žena mora podati muškarcu, prepuštajući im se, i uvek je bilo prisutno to čežnjivo zadovoljstvo, pomisao: O, moj bože, kako volim seks sa svojim čovekom i kako volim da mi on to radi, da mi da ono što mi daje i da se prospe u mene, a ponekad bi u trenutku vrhunca pomislila na kukuruz, na običan kukuruz čiji se koren ne pruža u dubinu već u širinu, pomislila bi na telo, a potom i na kukuruz, i kad bi se sve svršilo i kad bi njen muž legao kraj nje, miris seksa osetio bi se u sobi, miris sperme koju je muškarac uštrcao u nju, miris sokova koje je izlučila kako bi lakše ušao u nju, i bio bi to miris nalik na očišćen kukuruz, blag i sladak, dobar miris).

A opet se plašila, u stidu od te intimnosti sa tlom, letom i rastinjem, zato što nije bila sama. On je bio tu sa njom, dva reda desno ili levo, pratio ju je ili išao tik ispred nje. Mračnjak je bio tu, njegove prašnjave čizme kopale su po mesu tla i razbacivale ga u grumenovima, a on se cerio u noći kao lampa za oluju.

Onda je progovorio, prvi put je progovorio naglas, i videla mu je senku na mesečini, visoku, zgrbljenu i grotesknu, kada je pala u prolaz kojim je koračala. Glas mu je bio kao noćni vetar koji počinje da stenje kroz stare i prazne kukuruzne stabljike u oktobru, kao čegrtanje tih starih i belih, neplodnih stabljika koje kao da su umele da govore o svom kraju. Bio je to tihi glas. Bio je to glas propasti.

Rekao je: U mojim pesnicama je tvoja krv, staramajko. Ako se već moliš bogu, moli ga da te uzme pre nego što začuješ moje korake na svojim stepenicama. Nisi ti ta koja je prizvala muziku iz vazduha, niti donela vodu sa stene, i tvoja krv je u mojim pesnicama.

Tada se probudila, probudila se sat pre osvita, i isprva pomislila da se upiškila u krevet, ali bio je to samo noćni znoj, težak kao majska rosa. Njeno mršavo telo bespomoćno je drhtalo, i sve ju je bolelo i vapilo za počinkom.

Gospode, Gospode, skloni ovaj pehar od mojih usana.

Gospod joj nije odgovorio. Čulo se samo lako kuckanje ranog jutarnjeg vetra na kapcima koji su bili labavi, čegrtavi i željni novog gita. Konačno je ustala, prodžarala vatru u starom šporetu na drva i pristavila kafu.

Sledećih nekoliko dana imala je dosta posla, pošto je očekivala društvo. Sanjala ili ne, umorna ili ne, ona nikada nije bila žena koja bi uvredila društvo, te nije smerala ni da sada počinje sa tim. Ali moraće da radi vrlo sporo, kako ne bi zaboravljala - u ovo doba mnogo je toga zaboravljala - i turala stvari, te na kraju ostala da se vrti ukrug.

Najpre je morala da ode do kokošinjca Edi Ričardson, a on je bio podaleko, šest ili sedam kilometara od nje. Zapitala se hoće li joj to Gospod poslati orla da preleti tih šest kilometara, ili svetog Iliju u vatrenim kočijama da je poveze.

„Svetogrđe“, rekla je sebi samouvereno. „Gospod ti daje snagu, ne šalje ti taksi.“

Kada je oprala ono malo svojih sudova, nazula je cokule i uzela štap. Čak je i sada retko koristila štap, ali danas će joj trebati. Šest kilometara tamo, šest kilometara natrag. Sa šesnaest godina mogla je da odjuri tamo i dokaska natrag, ali njena šesnaesta bila je sada daleko u prošlosti.

Krenula je u osam ujutro, u nadi da će stići do farme Ričardsonovih do podneva i prespavati najvreliji deo dana. Kasno po podne će zaklati piliće i krenuti kući u sumrak. Stići će tek pošto padne mrak, i to ju je nateralo da pomisli na sinoćni san, ali taj čovek je još bio daleko. Njeno društvo bilo je mnogo bliže.

Hodala je veoma sporo, sporije nego što je mislila da mora, pošto je već u pola devet sunce sijalo žarko i moćno. Nije se mnogo znojila - na njenim kostima nije bilo mnogo suvišnog mesa iz kojeg se znoj mogao iscediti - ali kada je stigla do poštanskog sandučeta Gudelovih, morala je malo da se odmori. Sela je u hlad mastike i pojela nekoliko suvih smokvi. Na vidiku nije bilo ni orla ni taksija. Zacerekala se malo na to, ustala, otresla ostatke smokvi sa haljine i nastavila dalje. Jok more, ništa od taksija. Pomozi sebi i bog će ti pomoći. Bez obzira na to, osećala je kako joj se svi zglobovi štimuju; večeras će to biti koncert i po.

Dok je hodala, sve se više i više grbila nad štapom, iako su ručni zglobovi počeli da je muče. Njene cokule sa pertlama od žute sirove kože vukle su se po prašini. Sunce je tuklo po njoj i kako je vreme prolazilo, tako joj je senka bila sve kraća i kraća. Tog jutra je videla više divljih životinja nego kada je imala dvadeset godina: lisicu, rakuna, bodljikavo prase, kunu. Vrana je bilo na sve strane, kreštale su, gakale i kružile nebom. Da je bila prisutna kada su Stju Redman i Glen Bejtmen raspravljali o hirovitom - ili je makar njima izgledao hirovit - načinu na koji je supergrip pobio neke životinje dok je druge ostavio na miru, nasmejala bi se. Bolest je odnela domaće životinje, a poštedela divlje, i to je bilo sasvim prosto. Nekoliko vrsta domaćih je pošteđeno, ali uopšte uzevši, pošast je odnela čoveka i čovekove najbolje prijatelje. Odnela je pse, ali je ostavila vukove, pošto su vukovi bili divlji, dok psi nisu.

Usijana svećica bola bila joj je usađena u oba kuka, iza svakog kolena, u gležnjevima, u ručnim zglobovima kojima se odupirala o štap. Hodala je i razgovarala sa svojim bogom, ponekad nemo, ponekad naglas, nesvesna bilo kakve razlike između jednog i drugog. I ponovo je mislila na prošlost. Da, 1902. je bila najbolja godina. Posle nje, vreme kao da se ubrzalo, listovi nekog debelog kalendara neprestano su šuštali i okretali se, gotovo bez ikakve stanke. Život tela je prolazio tako brzo... kako je ono uopšte stizalo da se od života umori?

Rodila je petoro dece Dejviju Trotsu; njena kćerka Mejbel zadavila se komadom jabuke u zadnjem dvorištu stare kuće. Ebi je kačila veš i kad se okrenula, videla je kako njeno detence leži na leđima, grebe po grlu i poprima ljubičastu boju. Na kraju je izvadila to parče jabuke, ali tada je mala Mejbel već bila nepomična i hladna, bila je to jedina devojčica koju je ikada rodila i jedino od njene mnogobrojne dece koje je umrlo nesrećnim slučajem.

Sada je sela u hlad bresta tik unutar ograde Noglerovih, a dvesta metara uz put videla je mesto gde je zemlja ustupala mesto asfaltu - to je bilo mesto gde se drum Frimentl pretvarao u drum okruga Polk. Iznad asfalta je treperila jara, a horizont je bio kao od žive i sijao je nalik na vodu u nekom snu. U vrelim danima uvek se mogla videti ta živa na samom kraju vidokruga, ali nikad se nije mogla dosegnuti. Ili to makar ona nikada nije mogla...

Dejvid je umro 1913, od gripa koji je bio prilično nalik ovome i koji je odneo toliko njih. Godine 1916, kad joj je bilo trideset četiri, udala se za Henrija Hardestija, crnca zemljoradnika iz okruga Viler na severu. On je dolazio samo da bi joj se udvarao. Henri je bio udovac sa sedmoro dece, i sva osim dvoje su odrasla i otišla od njega. Bio je sedam godina stariji od Ebigejl. Napravio joj je dva dečaka pre nego što mu se traktor preturio unazad i ubio ga u pozno leto 1925.

Godinu dana potom, udala se za Nejta Bruksa, i ljudi su pričali - o da, ljudi pričaju, kako samo vole da pričaju, ponekad se čini da samo to i rade. Nejt je bio najamni radnik kod Henrija Hardestija, i bio joj je dobar muž. Možda ne tako mio kao Dejvid, i svakako ne toliko jak kao Henri, ali bio je to dobar čovek koji je uglavnom radio ono što mu je ona govorila. Kad žena tokom godina počne da gubi snagu, utešno je znati ko se za sve pita.

Njenih šest sinova su joj izrodili trideset dvoje unuka. Njenih trideset dvoje unuka izrodili su devedeset jednog praunuka za koje je znala, a u vreme supergripa, imala je i tri čukununuka. Bilo bi ih još, da nije bilo pilule koje su devojke tih dana uzimale kako bi ostale bez beba. Činilo se da je za njih seks samo još jedno igralište. Ebigejl ih je sažaljevala zbog takvog načina života, ali nikada to nije pominjala. Na bogu je bilo da sudi o tome greše li one ili ne kada uzimaju te pilule (a ne na onom ćelavom matorom keši u Rimu - Majka Ebigejl je bila metodistkinja čitavog života, i bila je prokleto ponosna zbog toga što nije imala nikakve veze s tim bezveznim katolicima), ali Ebigejl je znala šta one propuštaju: ekstazu koja naiđe kada staneš na rub Doline senki, ekstazu koja naiđe kad se podaš svom muškarcu i svom bogu, kad kažeš „nek bude volja tvoja“ i „nek bude volja Tvoja“; konačnu ekstazu seksa pred očima Gospoda, kad muškarac i žena ponove stari greh Adama i Eve, samo sada opran i osvećen krvlju jagnjeta.

Ah, vala baš...

Pripilo joj se vode i želela je da se nalazi kod kuće u svojoj stolici za ljuljanje, želela je da je ostave na miru. Sad je videla odsjaj sunca na krovu kokošinjca levo ispred sebe. Još kilometar i po, najviše. Bilo je deset i frtalj, i ona se nije toliko loše pokazala za jednu matoru curu. Ući će i odspavati sve do svežine večeri. U tome nije bilo ničeg grešnog. Ne u njenim godinama. Počela je da vuče noge po bankini, i teške cokule sad su joj bile prekrivene drumskom prašinom.

Pa, imala je mnogo svojte da je pazi u starosti, i to je bilo nešto. Neki od njih, poput Linde i onog nikogovića trgovačkog putnika za koga se udala, nisu marili da joj dolaze u posetu, ali bilo je dobrih kao što su Moli i Džim i Dejvid i Keti, dovoljno da nadoknade hiljadu Lindi i nikogovića trgovačkih putnika koji idu od vrata do vrata i prodaju šerpe i lonce za kuvanje bez vode. Poslednji njen brat, Luk, umro je 1949, u osamdeset i nekoj, a poslednje njeno dete, Samjuel, 1974, u pedeset četvrtoj. Ona je nadživela svu svoju decu i tako nije trebalo da bude, ali izgleda da je Gospod za nju imao posebne planove.

Godine 1982, kad je prevalila stotu, njena slika se pojavila u novinama iz Omahe, a poslali su i TV reportera da pripremi prilog o njoj. „Šta mislite, zahvaljujući čemu ste doživeli tako duboku starost?“ pitao ju je mladić, i izgledao je razočaran njenim kratkom, gotovo osornim odgovorom: „Bogu.“ Hteli su da im priča kako jede pčelinji vosak, ili se kloni svinjskog pečenja, ili kako drži noge podignute kad spava. Ali ona nije radila ništa od svega toga, i zar je trebalo da laže? Bog daje život i oduzima ga kad on to poželi.

Keti i Dejvid su joj poklonili televizor kako bi mogla da vidi sebe u vestima, a dobila je i pismo od predsednika Regana (koji ni sam nije bio u cvetu mladosti) u kojem joj je čestitao na „poodmaklim godinama“ i na činjenici da je glasala za republikance otkad je dobila pravo glasa. Pa, za koga bi drugog inače glasala? Ruzvelt i oni njegovi svi su bili komunisti. A kad je napunila stotu, grad Hemingford Houm joj je ukinuo porez „zauvek“ zbog istih tih poodmaklih godina za koje joj je Ronald Regan čestitao. Dobila je dokument kojim je bilo potvrđeno da je ona najstarija živa osoba u Nebraski, kao da je to nešto čemu mala deca treba da streme kad porastu. Ipak, bilo je dobro to za porez, premda je ostatak bila čista budalaština - da to nisu uradili, ostala bi bez to malo zemlje što je još imala. Najveći deo je ionako bio izgubljen; imanje Frimentlovih i moć Grendža zajedno su dosegli vrhunac te čarobne 1902. godine, i od tada su bili u stalnom opadanju. Ostalo joj je još samo četiri jutra. Ostatak je ili bio konfiskovan na ime neplaćenih poreza, ili prodat tokom godina za gotovinu... a zemlju su najvećim delom prodali njeni rođeni sinovi, što ju je bila sramota da prizna.

Prošle godine su joj poslali dokument iz Njujorka, nečeg što se zvalo Američko gerijatrijsko društvo. U tom dokumentu pisalo je da je ona šesto najstarije ljudsko biće u Sjedinjenim Državama, i treća najstarija žena. Od svih njih najstariji je bio neki čova u Santa Rozi, u Kaliforniji. Tom čovi u Santa Rozi bilo je sto dvadeset i dve. Naterala je Džima da urami to pismo i da ga okači pored pisma od predsednika. Džim se svrteo da to završi tek ovog februara. Kad je malo bolje razmislila, tada je poslednji put videla Moli i Džima.

Stigla je do farme Ričardsonovih. Gotovo sasvim iscrpljena, načas se naslonila na stub ograde najbliži ambaru i čežnjivo pogledala prema kući. Unutra je sigurno sveže, sveže i lepo. Osećala se kao da bi prespavala čitavu večnost. Ali ipak, pre nego što to bude mogla da učini, morače još nešto da obavi. Ova bolest je odnela mnoge životinje - konje, pse i pacove - i ona je morala da zna da li je i živina među njima. Gorko će se nasmejati ako bude ustanovila da je toliki put prevalila samo da bi zatekla mrtve kokoši.

Odvukla se do kokošinjca koji je stajao kraj ambara i stala kada je čula kako kvocaju unutra. Trenutak kasnije, neki pevac je razdraženo zakukurikao.

„U redu“, promrmlja ona. „Onda je dobro.“

Bila je u okretu kada je primetila telo opruženo kraj gomile drva za ogrev, sa jednom rukom prebačenom preko lica. Bio je to Bil Ričardson, Edin dever. Zverinje u potrazi za hranom prilično ga je oglodalo.

„Jadnik“, reče Ebigejl. „Jadan, siroma. Neka te hor anđela pesmom isprati na počinak, Bili Ričardsone.“

Ponovo se okrenula svežoj, primamljivoj kući. Činilo se da je kilometrima daleko, iako je zapravo bila samo s druge strane dvorišta. Nije bila sigurna hoće li uspeti tako daleko da ode; bila je potpuno isrpljena.

„Nek bude volja gospodnja“, reče ona i krenu.

Sunce je sijalo kroz prozor gostinske spavaće sobe, gde je legla i zaspala čim je izula cokule. Dugo nije mogla da shvati zbog čega je svetlost tako jaka; bilo je to veoma nalik osećaju Lerija Andervuda pošto se probudio kraj kamenog zida u Nju Hempširu.

Uspravila se i svaki istegnuti mišić i krta kost u njenom telu pobunili su se protiv toga. „Bože svemogući, pa ja sam prespavala popodne i čitavu noć!“

Ako je bilo tako, mora da je zaista bila umorna. Sada se toliko teško kretala da joj je trebalo gotovo deset minuta da ustane iz postelje i ode hodnikom do kupatila; još deset da se nazuje. Noge su je užasno bolele, ali znala je da mora da hoda. Ako to ne bude radila, ukrućenost ima da je dograbi kao gvozdena stega.

Šepajući i povodeći se, prešla je preko dvorišta do kokošinjca i ušla, trgnuvši se od zapaljive vreline, zadaha živine i neumitnog smrada raspadanja. Dovod vode je bio automatski, iz arteškog bunara Ričardsonovih pomoću gravitacione pumpe, ali hrana je bila gotovo sasvim pojedena i mnoge ptice su uginule od same toplote. One najslabije su odavno uginule od gladi ili su ih na smrt iskljuvale druge, i ležale su na podu osutom zrnevljem i izmetom kao mali, tužni nanosi poluistopljenog snega.

Većina preostalih kokoši pobegla je pred njom uz glasan lepet krila, ali one koje su ležale na jajima samo su ostale u mestu, da trepću glupavim očima dok im je prilazila sporo i vukla noge. Bilo je toliko živinskih bolesti da se ona plašila da će ih grip sve odneti, ali ove su izgledale u redu. Bog se postarao.

Uzela je tri najbucmastije i naterala ih da zavuku glavu pod krilo. Odmah su zaspale. Vezala ih je u džak, a onda shvatila da je previše ukočena da bi ga podigla. Morala je da ga vuče po podu.

Druge kokoši su je oprezno posmatrale sa svojih visokih mesta sve dok starica nije otišla, a onda su nastavile sa žestokom svađom oko preostalog zrnevlja.

Sad je bilo blizu devet ujutro. Sela je na klupu koja se pružala kao prsten oko hrasta u dvorištu Ričardsonovih, da razmisli. Činilo joj se da je njena prvobitna zamisao, da se vrati kući u sveži sumrak, i dalje najbolja. Izgubila je jedan dan, ali društvo joj svejedno stiže. Mogla bi da ovaj dan iskoristi da se pobrine za kokoši i da počine.

Mišići su joj već malo lakše ležali na kostima, a ispod grudne kosti osećala je nešto nepoznato i dosadno, ali prilično prijatno. Trebalo joj je nekoliko trenutaka da shvati šta je to... bila je gladna! Ovog jutra je zaista gladna, hvaljen nek je bog, a koliko je vremena prošlo otkad je jela iz bilo kog drugog razloga, osim sile navike? Ona je bila ložač u lokomotivi koji je ubacivao ugalj unutra, ništa više od toga. Ali kad bude skinula glave tim trima kokoškama, pogledaće čega još ima u Edinoj ostavi, i tako joj blaženog Gospoda, uživaće u onome što bude pronašla. Vidiš, održala je sama sebi pouku. Gospod sve najbolje zna. Blažena bila u svom ubeđenju, Ebigejl, blažena bila.

Uz stenjanje i huktanje, odvukla je džak do panja za cepanje drva koji je stajao između ambara i šupe za drva. Odmah iza vrata šupe pronašla je „san haus“ okačen o nekoliko eksera, sa gumenom rukavicom uredno obavijenom oko sečiva. Uzela ga je i vratila se napolje.

„E sad, Gospode“, reče ona dok je stajala iznad džaka u prašnjavim žutim radničkim cokulama, zagledana uvis u vedro letnje nebo, „dao si mi snage da dođem ovamo i verujem da ćeš mi dati snage da se vratim natrag. Tvoj prorok Isaija kaže da kad neki muškarac ili žena veruje u Gospoda boga mnoštva, izrašće mu krila kao orlovima. Ja ne znam puno toga o orlovima, moj Gospode, osim da su to vrlo nadrndane ptičurine koje vide nadaleko, ali u ovom džaku imam tri koke i volela bi’ da njima otfikarim glavu, a ne sebi ruku. Nek je volja tvoja, amin.“

Ona podiže džak i pogleda unutra. Jedna kokoška još je držala glavu pod krilom, usnula. Druge dve su bile stisnute jedna uz drugu i nisu se mnogo pomerale. U džaku je bilo mračno i kokoške su mislile da je noć. Jedino stvorenje gluplje od koke nosilje bio je njujorški demokrata.

Ebigejl uze jednu i položi je na panj pre nego što je ova uopšte shvatila šta se dešava. Snažno udari sekiricom, trgnuvši se kao i uvek na konačni, smrtonosni udar sečiva koje se zariva u drvo. Glava pade u prašinu s druge strane panja. Obezglavljena koka potrča po prednjem dvorištu Ričardsonovih, brizgajući krv, lepećući krilima. Malo kasnije, shvati da je mrtva i pristojno se sruši. Koke nosilje i njujorške demokrate, moj Gospode, moj Gospode.

Potom je posao završen i sve njene brige da će možda omanuti ili povrediti pri tom sebe bile su uzaludne. Bog je čuo njenu molitvu. Tri dobre koke, i sada je samo trebalo da se vrati sa njima kući.

Ona vrati koke u džak, pa okači natrag sekiricu „san haus“ Bilija Ričardsona. Onda ponovo uđe u kuću da pogleda ima li čega za jelo.

Odremala je početkom popodneva i sanjala da joj je društvo sada bliže; bili su odmah južno od Jorka i vozili su se starim kamionetom. Bilo ih je šestoro, a među njima i jedan gluvonemi momak. Ali svejedno, moćan momak. On je bio jedan od onih sa kojima je htela da popriča.

Probudila se oko pola četiri, pomalo ukočena, ali inače odmorna i osvežena. Sledeća dva i po sata čistila je kokoške i odmarala se kad bi je artritični prsti previše zaboleli od posla, da bi zatim nastavila. Pevala je crkvene himne dok je radila: „Sedam gradskih kapija (Aleluja, moj Gospode)“, „Veruj i slušaj“, te svoju omiljenu, „U vrtu“.

Kad je dokrajčila poslednje pile, u svakom prstu je imala migrenu, a dnevna svetlost je poprimila onu nepomičnu, zlatnu nijansu koja je značila da je pristigla prethodnica sumraka. Sad je bio kraj jula, i dani su ponovo bivali kraći.

Vratila se unutra da pojede još malo. Hleb je bio bajat, ali ne i plesniv - nije bilo te plesni koja bi se usudila da pokaže svoje zeleno lice u kuhinji Edi Ričardson - a pronašla je i polupraznu teglu dobrog butera od kikirikija. Pojela je sendvič sa buterom od kikirikija i pripremila još jedan, koji je strpala u džep haljine za slučaj da kasnije ogladni.

Sad je bilo dvadeset do sedam. Ponovo je izašla, uzela svoj džak i pažljivo sišla niza stepenice verande. Uredno je počupano perje stavljala u drugi džak, ali nekoliko pera je umaklo i sada je lepršalo sa živice Ričardsonovih, koja se sušila zbog nedostatka vode.

Ebigejl duboko uzdahnu i reče: „Polazim, Gospode. Krećem kući. Ići ću polako. Ne verujem da ću stići tamo pre ponoći, ali u Knjizi stoji da ne treba da se plašim noćnog užasa niti onog koji u podne leti. Polazim da sprovedem tvoju volju što bolje mogu. Hodaj sa mnom, molim te. Isusa ti, amin.“

Kada je došla do mesta gde prestaje asfalt i počinje zemljani put, već je sasvim pao mrak. Cvrčci su cvrčali, a žabe kreketale na nekom vlažnom mestu, verovatno u jezercetu Kala Gudela. Pojaviće se mesec, velik i crven, boje krvi, sve dok se donekle ne popne na nebo.

Sela je da se odmori i pojela polovinu sendviča sa buterom od kikirikija (a šta bi tek dala za malo džema od crne ribizle da razbije taj lepljivi ukus, ali Edi je zimnicu čuvala u podrumu i tamo je naprosto bilo isuviše stepenica). Džak je bio kraj nje. Ponovo je osećala bolove i činilo se da joj je snaga nestala, iako je čeka još oko četiri kilometra hoda... ali osećala je neobično ushićenje. Kad je poslednji put bila napolju po mraku, pod svodom punim zvezda? One su sijale jednako sjajno kao i uvek, i ako je posluži sreća, možda će ugledati i neku padalicu kako bi pomislila želju. U ovako toploj noći, zvezde i letnji mesec koji je upravo promolio crveno ljubavničko lice iznad horizonta terali su je da se ponovo priseti devojaštva i svih njegovih čudnih uspona i padova, vrućih situacija, zamamne ranjivosti na rubu misterije. O, bila je ona devojka. Bilo je onih koji nisu to mogli da poveruju, baš kao što nisu mogli da poveruju da je džinovska sekvoja ikada bila zelena mladica. Ali ona jeste bila devojka i u to doba dečji strahovi od noći malo su izbledeli, a strahovi odraslih koji dolaze noću kad je sve tiho i kad možeš čuti glas svoje besmrtne duše, ti strahovi tek su je čekali. U tom kratkom periodu između, noć je bila mirisna zagonetka, vreme kada, dok gledaš u zvezdama posuto nebo i osluškuješ lahor koji donosi te opojne mirise, osećaš da si blizu otkucajima srca vasione, blizu ljubavi i života. Čini ti se da ćeš zauvek biti mlada i da...

U mojim pesnicama je tvoja krv.

Nešto najednom oštro cimnu džak, od čega joj poskoči srce u grudima.

„Hej!“ kriknu ona napuklim i preplašenim staračkim glasom. Trgnu džak natrag sebi, sa malom poderotinom na dnu.

Začu se tiho režanje. Na ivici puta, između šljunčane bankine i kukuruza, čučala je krupna smeđa lasica. Oči zveri zakolutaše prema njoj, i u njima ona primeti crveni odsjaj mesečine. Pridruži joj se još jedna. I još jedna. I još jedna.

Ona pogleda na drugu stranu puta i vide da su se tamo naredale i da je radoznalo zagledaju zlobnim očima. Nanjušile su kokoške u džaku. Kako je toliko njih moglo da se došunja oko nje, zapitala se sa sve jačim strahom. Jednom ju je ugrizla lasica; posegnula je ispod verande velike kuće da dohvati crvenu gumenu loptu koja se tamo otkotrljala, i nešto nalik na usta puna igala zakačilo joj se za podlakticu. Neočekivana žestina ujeda, agonije koja se usijana i vitalna naglo izdvojila iz jednoličnog poretka stvari, nagnala ju je da krikne jednako koliko i sam bol. Povukla je ruku i sa nje je visila lasica sa kapima njene krvi na glatkom smeđem krznu, dok joj je telo šibalo tamo-amo kroz vazduh nalik na telo zmije. Vrištala je i mahala rukom, ali lasica nije puštala; kao da je postala neodvojivi deo nje.

Njena braća Mika i Metju bili su u dvorištu; otac joj je bio na verandi i prelistavao katalog za porudžbine poštom. Svi su dotrčali i za trenutak su se ukipili kada su ugledali Ebigejl, kojoj je tada bilo tek dvanaest godina, kako jurca po čistini na kojoj će ubrzo nići ambar, sa smeđom lasicom koja joj je visila sa ruke kao damsko krzno, sa zadnjim šapama koje su tražile oslonac u vazduhu. Krv joj je curila po haljini, nogama i cipelama u pljusku krupnih kapi.

Njen otac je prvi reagovao. Džon Frimentl je uzeo komad drveta za ogrev kraj panja i zaurlao: „Stoj u mestu, Ebi!“ Njegov glas, koji je još od vremena kad je bila beba bio glas konačne zapovesti, probio se kroz metež i blebetanje panike u njenoj glavi kada to verovatno ništa drugo nije moglo da učini. Ukopala se u mestu i drvo je zazviždalo odozgo, a nagli bol prožeo joj je ruku sve do ramena (pomislila je da joj je ruka zasigurno slomljena) i tada je smeđi stvor koji je izazvao toliku agoniju i iznenađenje - u jezivoj vrelini tih nekoliko trenutaka ta dva osećanja praktično su se spojila u jedno - ležao na tlu, krzna isprskanog i ulepljenog njenom krvlju, a onda je Mika poskočio pravo uvis i nagazio ga obema nogama, te se začulo konačno užasno krckanje nalik na zvuk koji čuješ u glavi kad lomiš tvrdu bonbonu među zubima i ako stvorenje nije bilo mrtvo pre toga, tada svakako jeste. Ebigejl se nije onesvestila, ali je jecala i vriskala, u histeriji.

Tada je dotrčao i Ričard, najstariji sin, lica bledog i uplašenog. On i njegov otac zgledali su se trezveno, preplašeno.

„Nikad u životu nisam video da lasica uradi nešto slično“, rekao je Džon Frimentl dok je držao uplakanu kćerku za ramena. „Bogu hvala što vam je majka gore uz drum, kod onog pasulja.“

„Možda je bila be...“ zausti Ričard.

„Zaklopi tu labrnju“, ubaci njegov otac pre nego što je Ričard stigao da nastavi. Glas mu je bio hladan, besan i uplašen, sve u isto vreme. A Ričard jeste zaklopio labrnju - zapravo, zaklopio ju je toliko brzo da je Ebi čula kako škljoca vilicama. Onda joj je otac rekao: „Hajdemo do pumpe, Ebigejl, dušo, da ti operemo to.“

Tek godinu dana kasnije, Luk joj je rekao šta to njihov otac nije želeo da Ričard naglas kaže: da je lasica sigurno bila besna kad je uradila tako nešto, a da jeste bila, onda bi Ebigejl umrla jednom od najstrašnijih vrsta smrti, pored neposrednog mučenja, za koje su ljudi znali. Ali lasica nije bila besna i rana se sasvim zacelila. Bez obzira na to, od tada pa do danas, ona je bila prestravljena pred tim stvorenjima, jednako kao što su neki ljudi prestravljeni pred pacovima ili paucima. Da je pošast samo odnela njih umesto pasa! Ali nije, i ona je bila...

Tvoja krv je u mojim pesnicama.

Jedna lasica suknu napred i poče da kida grubi šav džaka.

„Hej!“ vrisnu ona na nju. Lasica uzmače i naizgled se isceri, sa koncem džaka koji je visio sa vilice.

On ih je poslao - mračnjak.

Strava je proguta. Sad ih je bilo na stotine, sivih, smeđih, crnih, i sve su nanjušile kokoške. Poredale su se sa obe strane druma i koprcale su se jedna preko druge, željne da se dočepaju onoga što su nanjušile.

Moram to da im dam. Sve je bilo zabadava. Ako im ovo ne budem dala, rastrgnuće me na komade kako bi došle do kokošaka. Sve zabadava.

U tami svog uma videla je mračnjakov kez, videla je pesnice njegovih raširenih ruku i krv koja je kapala iz njih.

Ponovo cimanje džaka. I još jednom.

Lasice s druge strane druma sada su kipele prema njoj, nisko, trbusima u prašini. Sitne divlje oči svetlucale su im kao šila za led na mesečini.

Ali onaj ko veruje u mene propasti neće... jer ja sam ga obeležio znakom svojim i ništa ga neće dotaći... on je moj, reče Gospod...

Ona ustade, i dalje prestravljena, ali sada sigurna u ono što mora da uradi. „Gubite se!“ povika. „Tako je, kokoši su to, ali za moje društvo! Sad svi odreda tutanj!“

Lasice se povukoše. Sitne oči kao da im ispuni nelagodnost. I najednom nestaše kao dim. Čudo, pomisli ona i ispuni je ushićenje i hvala za Gospoda. A onda, najednom, prože je hladnoća.

Osetila je kako se negde, daleko na zapadu, iza Stenovitih planina koje se nisu čak ni videle na horizontu, neko oko - neko svetlucavo oko - najednom otvorilo širom i okrenulo prema njoj, u potrazi. I jednako jasno kao da je naglas to izgovorio, ona začu njegove reči: Koje to tamo? Jesi li to ti, matora?

„On zna da sam ovde“, šapnu ona u noć. „O, Gospode, pomozi mi. Pomozi mi sad, pomozi nam svima.“

Povukavši džak za sobom, ona ponovo pođe kući.

Pojavili su se dva dana kasnije, 24. jula. Nije stigla sve da pripremi onako kako je želela; ponovo je bila ćopava i gotovo vezana za krevet, tako da je mogla da šepa od jednog do drugog mesta samo pomoću štapa, a vodu iz bunara jedva da je i mogla da pumpa. Sutradan po podne, posle klanja kokošaka i suprotstavljanja lasicama, dugo je spavala od iscrpljenosti. Sanjala je da je na nekom visokom, hladnom prevoju usred Stenovitih planina, zapadno od Kontinentalne razdelnice. Put broj 6 protezao se i vijugao između visokih kamenih zidova koji su čitav dan bacali senku na procep, osim negde između petnaest do dvanaest i dvanaest i pedeset. U njenom snu nije bio dan već potpuni mrak, bez mesečine. Negde su zavijali vukovi. I najednom se u tom mraku otvorilo Oko, zakotrljalo se užasno s jedne na drugu stranu dok je vetar samotno hučao kroz borove i plavu planinsku omoriku. Bio je to on, i tragao je za njom.

Probudila se iz tog dugog, teškog sna sa osećajem da je manje odmorna nego kada je legla, i ponovo se pomolila bogu da je oslobodi dužnosti, ili da makar promeni put koji joj je namenio.

Na sever, jug ili istok, Gospode, i otići ću iz Hemingford Houma pevajući pohvale tebi. Ali ne na zapad, ne prema tom mračnjaku. Stenovite planine nisu dovoljno visoka prepreka između njega i nas. Ni Andi ne bi bili dovoljno visoki za to.

Ali to nije bilo važno. Pre ili kasnije, kad taj čovek pomisli da je dovoljno jak, potražiće one koji bi mu se suprotstavili. Ako ne ove godine, onda sledeće. Psi su nestali, odnela ih je pošast, ali vukova je i dalje bilo u visokim planinama, spremnih da služe sotoninom đavolku.

A nisu samo vukovi bili spremni da mu služe.

* * *

U sedam ujutro tog dana kad je njeno društvo najzad stiglo, počela je da dovlači drva po dve cepanice odjednom, sve dok šporet nije bio vreo, a kutija za ogrev puna. Bog ju je nagradio svežim, oblačnim danom, prvim posle više nedelja. Do mraka možda će pasti i kiša. Ili je tako makar tvrdio kuk koji je slomila 1958. godine.

Najpre je ispekla pite upotrebivši za fil konzerve sa polica svoje ostave, sveži raven i jagode iz bašte. Jagode su upravo sazrele, bogu hvala, i bilo joj je drago što zna da one neće propasti. I od samog čina kuvanja osećala se bolje, jer kuvanje je značilo život. Pita od borovnice, dve sa jagodama i ravenom, i jedna od jabuka. Njihov miris ispunio je kuhinju od ranog jutra. Ostavila ih je na prozorski prag kuhinje da se hlade, kao što je radila čitavog života.

Ulupala je preliv što je bolje mogla, iako je to bilo teško bez svežih jaja - eto, bila je u kokošinjcu, i nije za to imala da okrivi nikoga osim sebe same. No, imala jaja ili ne, početkom popodneva mala kuhinja sa neravnim podom i izbledelim linoleumom bila je ispunjena mirisom kokošjeg pečenja. Unutra je bilo prilično vruće, pa je odšepala napolje na verandu da pročita svoju dnevnu pouku, hladeći lice pohabanim poslednjim primerkom Sobe na spratu kao lepezom.³⁰

Kokoške su ispale lako i lepo pečene, tako da je to bila prava milina. Jedan od tih ljudi mogao bi da ode i nabere dvadesetak zrelih i sočnih klipova kukuruza, pa da se svi lepo i dobro najedu napolju.

Kada je kokoške stavila na papirne ubruse, izašla je na verandu sa gitarom, sela i zasvirala. Pevala je sve svoje omiljene crkvene himne i visok i drhtav glas lebdeo joj je kroz nepomičan vazduh.

Jesu li pred nama muke i iskušenja,

Da li nas svakodnevne brige more?

Nemojmo ići putem obeshrabrenja,

Već uputimo molitve Gospodu, gore.

Muzika joj je zvučala tako lepo (iako ju je sluh sada izdao u tolikoj meri da nikada nije mogla biti sigurna da li joj je stara gitara naštimovana ili ne) da je odsvirala još jednu himnu, pa još jednu, i još jednu.

Taman je zapevala „Marširamo u Sion“, kada je začula zvuk motora na severu, kako joj se približava sa sreskog druma. Prekinula je pesmu, ali prsti su nastavili rasejano da joj pletu po žicama dok je ona osluškivala nakrivljene glave. Stižu, da, Gospode, sasvim su lepo našli put, i sad je videla oblak prašine koji je kamionet podigao kad je skrenuo sa asfalta na zemljani put koji se završavao u njenom prednjem dvorištu. Veliko uzbuđenje dobrodošlice ispunilo ju je i bilo joj je drago što je obukla ono najbolje što ima. Stavila je gitaru među kolena i zaklonila oči, premda sunce još nije izašlo iza oblaka.

Sada je zvuk motora bio mnogo glasniji i za trenutak, tamo gde prestaje kukuruz i počinje stočni prolaz Kala Gudela...

Da, videla ga je, stari seoski kamionet marke „ševrolet“, koji se sporo kretao. Kabina je bila puna; činilo se da se unutra tiska četvoro ljudi (i dalje je dobro videla na daljinu, čak i u sto osmoj), a još troje ih je bilo pozadi, gde su stajali i gledali preko kabine. Ugledala je mršavog plavokosog muškarca, riđokosu devojku, a u sredini... da, to je bio on, momak koji je upravo privodio kraju nauk o tome kako da bude muškarac. Tamne kose, uskog lica, visokog čela. Video ju je kako sedi na verandi i mahnito zamahao. Trenutak kasnije, plavokosi muškarac je učinio isto što i on. Riđokosa devojka je samo gledala. Majka Ebigejl i sama podiže ruku i uzvrati im mahanjem.

„Hvaljen nek je bog što ih je sproveo amo“, promrmlja ona promuklo. Tople suze su joj tekle niz obraze. „Gospode, hvala ti za to.“

Kamionet skrenu u dvorište, uz drmusanje i poskakivanje. Muškarac za volanom imao je na glavi slamnati šešir sa plavom somotskom trakom za koju je bilo zadenuto veliko pero.

„Jiiiiiiiii-ha!“ viknu on i mahnu. „Zdravo da si, Majko! Nik reče da misli kako bi mogla da budeš tu, i stvarno, tu si! Jiiiiiiiii-ha!“ On pritisnu sirenu. Kraj njega u kabini sedeo je muškarac od pedesetak godina, žena podjednake starosti i devojčica u crvenom pamučnom džemeperu. Devojčica stidljivo mahnu jednom rukom; palac druge bio joj je bezbedno zabijen u usta.

Mladić sa povezom preko oka i tamnom kosom - Nik - skoči sa zadnjeg dela kamioneta pre nego što se ovaj i zaustavio. Povrati ravnotežu, a onda polako krenu prema njoj. Lice mu je bilo ozbiljno, ali oko mu je blistalo od radosti. Stao je kod stepenica verande i onda začuđeno pogledao oko sebe... dvorište, kuću, staro drvo sa ljuljaškom od gume. Ali ponajviše je zagledao nju.

„Zdravo, Nik“, reče ona. „Drago mi je što te vidim. Bog te blagoslovio.“

On se osmehnu i sad zaplaka i sam. Pope se uza stepenice prema njoj i uze je za ruke. Ona okrenu zbrčkani obraz prema njemu i on ga nežno poljubi. Iza njega, kamionet se zaustavio i svi su izašli iz njega. Čovek koji je vozio držao je devojčicu u crvenom džemperu, koja je imala gips na desnoj nozi. Ruke su joj bile čvrsto stegnute oko vozačevog osunčanog vrata. Do njega je stajala ona pedesetogodišnjakinja, a do nje riđokosa i plavi momak s bradom. Ne, nije on momak, pomisli Majka Ebigejl; samo je zaostao. Poslednji u nizu stajao je muškarac koji se vozio u kabini. Brisao je stakla svojih naočara sa čeličnim ramom.

Nik je pogleda upitno, i ona klimnu glavom.

„Dobro ste uradili“, reče ona. „Gospod vas je doveo i Majka Ebigejl će vas nahraniti.“

„Svi ste ovde dobrodošli!“ nadoda ona, podigavši glas. „Ne možemo ostati ovde dugo, ali pre nego što bilo kuda krenemo, odmorićemo se i skupa prelomiti pogaču, a onda se malo bolje međusobno upoznati.“

Devojčica zapišta iz sigurnosti vozačevog zagrljaja: „Da li ste vi najstarija žena na svetu?“

Pedesetogodišnjakinja reče: „Ššššš, Džina!“

Ali Majka Ebigejl samo spusti ruku na bok i nasmeja se. „Mož’ bit da jesam, dete. Mož’ bit da jesam.“

Rekla im je da rašire crveni karirani stoljnjak s druge strane jabukovog drveta i dve žene, Olivija i Džun, postavile su ručak za piknik dok su muškarci brali kukuruz. Nije trebalo dugo da se skuva, i mada nisu imali pravog butera, imali su sasvim dovoljno margarina i soli.

Za vreme obeda malo su pričali - uglavnom se čuo zvuk žvakanja vilica uz tihe roktaje zadovoljstva. Prijalo joj je što vidi da su ljudi navalili na obrok, a ovi ljudi su se zaista pokazali dostojni njene ponude. Zbog toga su njeno pešačenje do Ričardsonovih i suočavanje s onim lasicama izgledali više nego opravdani. Nije posredi bilo to da su baš gladni, ali kad mesec dana jedeš samo iz konzervi, svojski ogladniš za nečim svežim i upravo pripremljenim. I sama je pojela tri parčeta kokošjeg mesa, klip kukuruza i komadić te pite s ravenom i jagodama. Kad je sve to strpala u sebe, bila je puna kao stenica u dušeku.

Pošto su se skrasili i nasuli kafe, vozač, prijatan čovek iskrenog lica po imenu Ralf Brentner, rekao joj je: „Ovo je bila klopa i po, gospoja. Ne mogu da se setim kad mi je nešto tako dobro leglo. Moramo da vam se zahvalimo.“

Ostali zamrmljaše u znak saglasnosti. Nik se osmehnu i klimnu glavom.

Devojčica reče: „Smem li da dođem i sednem vam u krilo, bako?“

„Mislim da si preteška za to, dušo“, reče starija žena, Olivija Voker.

„Besmislice“, reče Ebigejl. „Onaj dan kad ne budem mogla da uzmem nakratko detence u krilo biće dan kad me umotaju u mrtvački pokrov. Hodi amo, Džina.“

Ralf je donese i spusti. „Kad vam postane preteška, samo recite.“ On zagolica Džinino lice perom zataknutim za traku šešira. Ona podiže ruke uz kikot. „Ne golicaj me, Ralfe! Da me nisi golicao!“

„Ništa ti ne brini“, reče Ralf popustljivo. „Suviše sam pun da bih bilo koga dugo golicao.“ On ponovo sede.

„Šta ti se desilo s nogom, Džina?“ upita Ebigejl.

„Slomila sam je kad sam pala iz ambara“, reče Džina. „Dik je namestio. Ralf kaže da mi je Dik spasao život.“ Ona dobaci poljubac muškarcu sa naočarima s čeličnim ramom, koji malo porumene, nakašlja se i osmehnu.

Nik, Tom Kulen i Ralf naišli su na Dika Elisa kad su prevalili pola puta kroz Kanzas, gde je koračao kraj ivice puta sa rancem na leđima i štapom za pešačenje u ruci. On je bio veterinar. Sutradan, dok su prolazili kroz gradić Lindsborg, zaustavili su se da bi ručali i začuli slabe krike koji su dopirali s južne strane varoši. Da je vetar duvao na drugu stranu, nikada ih ne bi ni čuli.

„Božja milost“, reče Ebi samouvereno, mazeći devojčicu po kosi.

Džina je tri nedelje bila sama. Igrala se na seniku stričevog ambara pre dan ili dva kada je truli pod popustio pod njom, pa je pala sa visine od dvanaest metara na donji senik. Tamo je bilo dovoljno sena da joj ublaži pad, ali ona se preturila i slomila nogu. Dik Elis je isprva bio pesimista u pogledu njenih šansi za izlečenje. Dao joj je lokalnu anesteziju da bi joj namestio nogu; izgubila je toliko u težini i opšte fizičko stanje bilo joj je tako loše da se on uplašio da će je opšta anestezija ubiti (ključne reči u ovom razgovoru bile su izgovarane slovo po slovo dok se Džina Makon bezbrižno igrala dugmićima na haljini Majke Ebigejl).

Džina se oporavila toliko brzo da su svi bili time iznenađeni. Smesta se vezala za Ralfa i njegov veseli šešir. Tihim, snebivljivim glasom, Elis je rekao kako misli da je najveći deo njenih nevolja poticao iz strahovite usamljenosti.

„Pa naravno“, rekla je Ebigejl. „Da je niste pronašli, ona bi prosto uvenula.“

Džina zevnu. Oči su joj bile krupne i staklaste.

„Dajte je sad meni“, reče Olivija Voker.

„Smesti je u sobicu na kraju hodnika“, reče Ebi. „Možeš da odspavaš sa njom ako hoćeš. A ova druga devojka... kako reče da ti je ime, dušo? Skroz sam ga smetnula s uma.“

„Džun Brinkmajer“, reče riđokosa.

„Pa, ti možeš da spavaš sa mnom, Džun, osim ako nemaš nešto drugo na pameti. Krevet nije dovoljno velik za dvoje, a ne verujem da bi htela da spavaš sa starim džakom grančica kao što sam ja sve i da jeste, ali gore je rezervni dušek koji bi trebalo da ti bude dobar, ako ga bube nisu izele. Valjda će ti ga jedan od ovih krupnih muškaraca spustiti.“

„Naravski“, reče Ralf.

Olivija je odnela Džinu, koja je već zaspala, u krevet. Kuhinja, u kojoj je sada bilo više ljudi nego godinama pre, punila se sumrakom. Majka Ebigejl je stenjala dok je ustajala i palila tri uljne lampe, jednu za sto, jednu koju je stavila na šporet („blekvud“ od kovanog gvožđa sada se hladio i zadovoljno kuckao sam za sebe), i jednu za prozorski prag na verandi. Tama je uzmakla.

„Možda su stari običaji najbolji“, reče Dik najednom i svi ga pogledaše. On porumene i ponovo se nakašlja, ali Ebigejl se samo zakikotala.

„Hoću reći“, nastavi Dik pomalo odbrambeno, „da je ovo prvi domaći topli obrok koji sam pojeo od... pa, valjda od trinaestog juna. Onog dana kad je nestala struja. A i njega sam sam pripremio. To što ja umem teško bih nazvao domaćim kuvanjem. E sad, moja žena... ona je bila đavolski dobra kuvarica. Ona...“ Zaćutao je.

Olivija se vratila. „Čvrsto spava“, reče ona. „Devojčica se baš umorila.“

„Da li sami mesite hleb?“ upita Dik Majku Ebigejl.

„Svakako. Uvek sam to radila. Naravno, to nije hleb s kvascem; sav kvasac se ukvario. Ali ima i drugih vrsta.“

„Žudim za hlebom“, reče on jednostavno. „Helen... moja žena... mesila je hleb dvaput nedeljno. U poslednje vreme, to je izgleda sve što želim. Dajte mi tri parčeta hleba i malo džema od jagoda, i mislim da ću moći da umrem srećan.“

„Tom Kulen je umoran“, reče Tom najednom. „M-E-S-E-C, tako se piše umoran.“ On zevnu uz krckanje kostiju.

„Ti možeš da spavaš u štali“, reče Ebigejl. „Malo je zagušljiva, ali je suva.“

Jedan trenutak su osluškivali neprekidni šum kiše, koja je sada padala već gotovo čitav sat. Nasamo, bio bi to turoban zvuk. U društvu je taj zvuk bio prijatan, tajnovit, spajao ih je. Grgotao je iz oluka od galvanizovanog lima i bućkao u buretu za kišnicu koji je Ebi još držala na drugoj strani kuće. Začulo se mrmljanje daleke grmljavine, tamo negde iznad Ajove.

„Pretpostavljam da svi imate opremu za kampovanje?“ upita ih ona.

„Sve moguće vrste“, reče Ralf. „Biće nam dobro. Hajde, Tome.“ On ustade.

„Pitam se, Ralfe“, reče Ebigejl, „da li biste ti i Nik još malo ostali.“

Nik je sedeo za stolom dok je trajao taj razgovor, na suprotnom kraju prostorije, spram njene stolice za ljuljanje. Čovek bi pomislio, razmišljala je ona, da će onaj koji ne ume da govori da se izgubi u sobi punoj ljudi, da će prosto nestati iz vidokruga. Ali nešto Niku nije dopuštalo da se to dogodi. On je sedeo savršeno nepomično i pratio razgovor u prostoriji, a lice mu je reagovalo na sve što se govorilo. To lice je bilo otvoreno i inteligentno, ali previše istrošeno brigama za nekog toliko mladog. Videla je, dok je razgovor trajao, kako ljudi nekoliko puta pogledavaju u njega, kao da Nik može da potvrdi ono što je upravo rečeno. Bili su veoma svesni njegovog prisustva. A nekoliko puta je videla kako on gleda kroz prozor u mrak, zabrinutog lica.

„Da li biste mogli da mi snesete taj dušek?“ upita Džun tiho.

„Donećemo ga Nik i ja“, reče Ralf i ustade.

„Neću da idem u tu štalu pozadi sasvim sam“, reče Tom. „Vala, neću!“

„Poći ću ja s tobom, bajo“, reče Dik. „Upalićemo ’kolmenku i leći da spavamo.“ On ustade. „Još jednom hvala, gospoja. Nemam reči da opišem koliko je sve ovo bilo dobro.“

Ostali ponoviše njegove reči zahvalnosti. Nik i Ralf odoše po dušek, u kojem ipak nije bilo buba. Tom i Dik - sad im samo Hari fali pa da budu kompletni, pomislila je Ebigejl - otišli su u štalu, gde je ubrzo zasijala „kolmenka“. Nedugo zatim, Nik, Ralf i Majka Ebigejl ostali su sami u kuhinji.

„Hoće li vam smetati ako zapalim, gospoja?“ upita Ralf.

„Samo ako budeš tresao pepeo na pod. U tom kredencu iza tebe ima piksla.“

Ralf ustade da je dohvati, a Ebi nastavi da posmatra Nika. On je na sebi imao košulju zemljane boje, farmerke i izbledeli prsluk. U njemu je bilo nečeg zbog čega je osećala da ga poznaje odranije, ili da joj je oduvek bilo suđeno da ga upozna. Dok ga je gledala, imala je tihi utisak spoznaje i potpunosti, kao da je taj trenutak uredila sama sudbina. Kao da je s jedne strane njenog života bio njen otac, Džon Frimentl, visok, crn i ponosit, dok je na drugom kraju bio ovaj čovek, mlad, beo i nem, sa jednim blistavim, izražajnim okom koje ju je posmatralo s tog brigama izmučenog lica.

Pogledala je kroz prozor i videla kako sjaj gasne „kolmen“ lampe izbija kroz prozor štale i osvetljava parčence njenog dvorišta. Zapitala se oseća li se ta štala i dalje na krave; nije tamo ulazila gotovo tri godine. Nije ni morala. Njena poslednja krava, Dejzi, prodata je 1975, ali 1987. se štala i dalje osećala na krave. Verovatno je tako bilo i danas. Nema veze; ima i gorih mirisa od tog.

„Gospoja?“

Ona se osvrnu. Ralf je sada sedeo kraj Nika, držao list papira iz beležnice i čkiljio u svetlu lampe. Nik je u krilu držao beležnicu i hemijsku olovku. I dalje ju je podrobno posmatrao.

„Nik kaže...“ Ralf se nakašlja, postiđen.

„Reci samo.“

„U njegovoj poruci piše da mu je teško da vam čita sa usana zato što...“

„Mislim da znam zašto“, reče ona. „Samo malo.“

Ustala je i polako prišla komodi. Na drugoj polici iznad nje bila je plastična tegla, u kojoj su dve zubne proteze plutale u zamagljenoj tečnosti kao neki medicinski eksponat.

Izvukla ih je i oprala umočivši ih u vodu.

„Gospode bože, ala sam se napatila“, reče Majka Ebigejl mračno i ubaci proteze na mesto.

„Moramo da razgovaramo“, reče ona. „Vas dvojica ste glavni, i moramo neke stvari da razmotrimo.“

„Pa“, reče Ralf, „ja nisam taj. Nikad nisam bio ništa više od fabričkog radnika sa punim radnim vremenom i poljoprivrednika s vremena na vreme. U svoje doba nadobijao sam mnogo više žuljeva nego ideja. A što se Nika tiče, mislim da je on tu glavni.“

„Je li tako?“ upita ona, zagledana u Nika.

Nik nešto kratko napisa i Ralf to pročita naglas, da bi zatim nastavio tako da radi.

„Tako je, meni je palo na pamet da dođemo ovamo. A što se tiče toga ko je glavni, ne znam.“

„Sreli smo Džun i Oliviju oko sto četrdeset kilometara južno odavde“, reče Ralf. „Prekjuče, Nik, zar ne?“

Nik klimnu glavom.

„Još tad smo bili na putu prema vama, Majko. I žene su krenule na sever. Baš kao i Dik. Svi smo se prosto okupili.“

„Jeste li videli još neke ljude?“ upita ona.

„Ne“, napisa Nik. „Ali slutim - baš kao i Ralf - da ima još ljudi koji se kriju i posmatraju nas. Mislim da se plaše. Tek treba da se izbore sa šokom zbog svega što se dogodilo.“

Ona klimnu glavom.

„Dik je to rekao dan pre nego što nam se priključio, čuo je motocikl negde na jugu. Dakle, ima još naroda unaokolo. Mislim da ih plaši kada vide relativno veliku grupu na okupu.“

„Zašto ste došli ovamo?“ Njene oči, zarobljene u mrežama bora, zurile su u njega napregnuto.

Nik napisa: „Sanjao sam vas. Dik Elis kaže da je i on, jednom. A i devojčica, Džina, nazivala vas je ’bakom’ mnogo pre nego što smo stigli ovamo. Opisala je vašu kuću. I ljuljašku od gume.“

„Blagosloveno nek je dete“, reče Majka Ebigejl odsutno. Ona pogleda Ralfa. „A ti?“

„Jednom ili dvaput, gospoja“, reče Ralf. Obliznu usne. „Ali, uglavnom sam sanjao samo... samo onog drugog čovu.“

„Koji je to drugi čova?“

Nik napisa. Zaokruži ono što je napisao. Pruži to pravo njoj. Oči joj nisu bile mnogo dobre za gledanje izbliza bez đozluka ili uveličavajućeg stakla s lampicom koji je lane dobila u Hemingfordskom centru, ali ovo je mogla da pročita. Bilo je ispisano krupno, poput zapisa koji je Bog ostavio na zidu Valtazarove palate. Ovako zaokruženo, izazvalo je u njoj jezu već na prvi pogled. Pomislila je na lasice koje se koprcaju na trbusima dok prelaze preko puta i cimaju joj džak oštrim, ubilačkim zubima oštrim kao igle. Pomislila je na jedno jedino crveno oko koje se otvaralo, otkrivalo u tami, gledalo, tragalo, sada ne samo za staricom, već za čitavom grupom muškaraca i žena... i za jednom devojčicom.

Zaokružena reč je glasila: mračnjak.

* * *

„Rečeno mi je“, kazala je ona dok je savijala papir ispravljala ga, a onda ponovo savijala, privremeno ne mareći za bolove od artritisa, „da treba da pođemo na zapad. To mi je rekao u snu Gospod bog. Nisam želela da ga slušam. Ja sam stara žena, i želim samo da umrem na ovom malom parčetu zemlje. Ona pripada mojoj porodici već sto i dvanaest godina, ali nije mi suđeno da tu umrem baš kao što Mojsiju nije bilo suđeno da pređe u Hanan sa decom Izrailja.“

Načas je zaćutala. Dva muškarca su je trezveno posmatrala u svetlu lampe, a napolju je kiša nastavila da pada, sporo i bez prestanka. Više se nije čula grmljavina. Gospode, pomisli ona, kako me usta bole od tih proteza. Hoću da ih izvadim i odem na spavanje.

„Moji snovi su počeli dve godine pre nego što se ova zaraza uopšte pojavila. Oduvek sam sanjala, a ponekad bi mi se snovi i obistinili. Proroštvo je dar božji i svako ga ima pomalo. Moja rođena baba je to nazivala sjajnom lampom božjom, ponekad samo sjajem. U svojim snovima, videla sam sebe kako putujem na zapad. Isprva samo sa nekoliko ljudi, onda sa još malo njih, pa sa još malo. Na zapad, stalno na zapad, sve dok ne ugledam Stenovite planine. Na kraju se od nas stvorio čitav karavan, dve stotine duša i više. A bili su tu i znaci... ne, ne znaci božji, već obični putokazi, a na svakom od njih je pisalo BOLDER, KOLORADO, 970 KILOMETARA ili PUT ZA BOLDER.“

Zastala je.

„Ti snovi su me plašili. Nikada nisam živoj duši rekla za njih, toliko sam bila uplašena. Osećala sam se verovatno onako kako se Jov osećao kad mu se Bog obratio iz vihora. Čak sam pokušala da se pravim da su to samo snovi, da to blesava matora žena beži od Boga onako kako je to radio Jona. Ali velika riba nas je svejedno progutala, razumete! I ako Bog kaže Ebi Moraš ispričati, onda moram da ispričam. I uvek sam osećala da će mi neko doći, neko poseban, i da ću tako znati da je kucnuo čas.“ Ona pogleda u Nika, koji je sedeo za stolom i gledao je ozbiljno zdravim okom kroz jaru dima cigarete Ralfa Brentnera.

„Znala sam kad sam te ugledala“, reče ona. „Ti si taj, Nik. Bog je spustio prst na tvoje srce. Ali on nema samo jedan prst, i još ih ima tamo napolju, još dolaze, hvaljen nek je bog, i njegov prst je i na njima. Sanjam njega, kako nas već sada traži, i bog neka mi oprosti zbog mog bolesnog duha, u srcu ga kunem.“ Ona zaplaka i ustade da popije vode i da se umije. Suze su bile ljudski deo nje, slab i posustao.

Kada se okrenula natrag, Nik je pisao. Konačno je otrgnuo stranicu iz bloka i pružio je Ralfu.

„Ne znam to za Boga, ali znam da je nešto ovde na delu. Svi koje smo sreli išli su na sever. Kao da vi znate odgovor. Jeste li sanjali nekog od njih? Dika? Džun ili Oliviju? Devojčicu možda?“

„Ne, nikoga od ovih drugih. Čoveka koji ne govori mnogo. Ženu koja je noseća. Čoveka otprilike tvojih godina, koji mi dolazi sa svojom gitarom. I tebe, Nik.“

„I mislite da je odlazak u Bolder ono pravo?“

Majka Ebigejl reče: „To nam je suđeno da uradimo.“

Nik je nakratko besciljno škrabao po bloku, a onda napisao: „Koliko znate o mračnjaku? Znate li ko je on?“

„Znam šta smera, ali ne i ko je. On je najčistije zlo preostalo na svetu. Ostali nevaljalci su malčice zli. Kradljivci iz prodavnica, seksualni manijaci i ljudi koji vole da se služe pesnicama. Ali on će ih pozvati. Već je počeo. Okuplja ih mnogo brže nego što se okupljamo mi. Pre nego što bude spreman da krene, verovatno će ih imati mnogo više. Ne samo one zle koji su kao on, već i slabiće... usamljene... i one koji su boga izbacili iz svog srca.“

„Možda on i ne postoji“, napisao je Nik. „Možda je on samo...“ Morao je da gricka malo po kraju olovke i razmišlja. Konačno je dodao: „...onaj uplašeni, loš deo svih nas. Možda mi sanjamo o onome što se plašimo da bismo mogli da uradimo.“

Ralf se mrštio dok je to naglas čitao, ali Ebi je odmah shvatila na šta je Nik mislio. To se nije mnogo razlikovalo od onoga što su pričali novi propovednici koji su došli u zemlju u poslednjih dvadesetak godina. Njihovo jevanđelje glasilo je da sotona ne postoji. Postoji zlo, koje verovatno potiče od praroditeljskog greha, ali ono je u svima nama i odstraniti ga jeste podjednako nemoguće kao i izvaditi jaje iz ljuske a da ga ne razbiješ. Po onome što su pričali ti novi propovednici, sotona je bio kao slagalica - a svaki muškarac, žena i dete na zemlji dodavali su po svoj delić celini. Da, sve to zvuči lepo i moderno; ali nevolja je u tome što nije tačno. I ako Niku bude dopušteno da nastavi tako da misli, mračnjak će ga smazati za večeru.

Ona reče: „Mene si sanjao. Da li ja postojim?“

Nik klimnu glavom.

„I ja sam sanjala tebe. Da li ti postojiš? Bogu hvala, sediš tamo s blokčićem na kolenu. Taj drugi čovek postoji baš kao i ti, Nik.“ Da, postoji. Ona pomisli na lasice i na crveno oko koje se otvara u mraku. I kad je ponovo progovorila, glas joj je bio šupalj. „On nije sotona“, reče, „ali on i sotona znaju jedan za drugog i odvajkada se međusobno savetuju.

U Bibliji ne piše šta se dogodilo Noju i njegovoj porodici kad je potop prestao. Ali mene ne bi mnogo iznenadilo da je došlo do nekakvog groznog natezanja za duše tih malobrojnih ljudi - za njihove duše, njihova tela, njihov način razmišljanja. I ne bi me iznenadilo da to čeka i nas.

On je sada zapadno od Stenovitih planina. Pre ili kasnije, doći će na istok. Možda ne ove godine, ne, ali kada bude spreman. I na nama je da izađemo s njim na kraj.“

Nik je odmahivao glavom, uznemiren.

„Da“, reče ona tiho. „Videćete. Čekaju nas teški dani. Smrt i užas, izdaja i suze. I nećemo svi živi dočekati da vidimo kraj.“

„Ovo mi se nimalo ne dopada“, promrmlja Ralf. „Zar sve nije dovoljno teško i bez tog tipa o kome vi i Nik pričate? Zar nemamo dovoljno nevolja, bez lekara, struje i svega ostalog? Zašto je nama moralo to da zapadne?“

„Ne znam. Tako bog hoće. On se ne pravda takvima ko što je Ebi Frimentl.“

„Ako bog tako hoće“, reče Ralf, „pa, bolje bi bilo da se penzioniše i pusti nekog mlađeg da radi umesto njega.“

„Ako je mračnjak na zapadu“, napisao je Nik, „možda bi trebalo da pokupimo pinkle i pođemo na istok.“

Ona strpljivo odmahnu glavom. „Nik, sve što postoji služi Gospodu. Zar ne misliš da mu služi i taj crni čovek? Tako je, koliko god tajanstven bio njegov cilj. Crni čovek će te pratiti gde god da pobegneš, zato što on služi cilju božjem, a bog želi da se suočiš sa njim. Ne vredi bežati od volje Gospoda boga. Muškarac ili žena koji to pokuša samo završi u trbuhu zveri.“

Nik je kratko pisao. Ralf je pogledao poruku, protrljao nos sa strane i poželeo da nije morao to da pročita. Stare žene poput ove ne mirišu mnogo stvari poput ovoga što je Nik upravo napisao. Ona će to verovatno nazvati svetogrđem, i viknuti to dovoljno glasno da probudi sve u okolini. „Šta kaže?“ upita Ebigejl.

„Kaže...“ Ralf se nakašlja; pero zakačeno za traku njegovog šešira zadrma se. „Kaže da on ne veruje u Boga.“ Pošto je preneo poruku, nesrećno se zagledao u sopstvene cipele i sačekao eksploziju.

Ali ona se samo zakikotala, ustala i prišla Niku. Uzela ga je za jednu ruku i potapšala je. „Blažen da si, Nik, ali to nema veze. On veruje u tebe.“

* * *

Ostali su na imanju Ebi Frimentl sledećeg dana i bio je to najbolji dan kojeg je svako od njih mogao da se seti otkad se supergrip povukao, poput vode koja se povukla sa gore Ararat. Kiša je prestala u ranim jutarnjim satima i u devet je nebo bilo prijatan mural Srednjeg zapada, sa suncem i oblacima koji su se razilazili. Kukuruz je svetlucao na sve strane kao obilje smaragda. Bilo je svežije nego nedeljama pre toga.

Tom Kulen je proveo jutro jurcajući tamo-amo kraj redova kukuruza, raširenih ruku, plašeći i terajući u vazduh jata vrana. Džina Makon je zadovoljno sedela na zemlji kraj ljuljaške od traktorske gume i igrala se mnogobrojnim papirnim lutkama koje je Ebigejl pronašla na dnu sanduka u plakaru svoje spavaće sobe. Malo ranije, ona i Tom su se lepo poigrali kolima i kamionima oko „fišer-prajs“ garaže koju je Tom uzeo iz prodavnice u gradu Mej, u Oklahomi. Tom je sasvim spremno radio ono što je Džina od njega tražila.

Dik Elis, veterinar, stidljivo je prišao Majci Ebigejl i upitao je da li je iko u tom kraju gajio svinje.

„Pa, Stonerovi su uvek imali svinje“, rekla je ona. Sedela je na verandi u svojoj stolici za ljuljanje, svirala akorde na gitari i posmatrala kako se Džina igra u dvorištu, sa slomljenom nogom u gipsu kruto isturenom napred.

„Mislite da je neka od njih možda još živa?“

„Morao bi da odeš i vidiš. Može biti. Može biti i da su rasturile obore i podivljale na slobodi.“ Oči joj zasijaše. „A isto tako može biti da znam čovu koji je noćas sanjao svinjske odreske.“

„Može biti da znate“, reče Dik.

„Jesi li ikad zaklao krmaču?“

„Nisam, gospoja“, reče on, sada sa širokim osmehom na licu. „Par njih sam izlečio od glista, ali nijednu nisam zaklao. Oduvek sam bio, što se kaže, nenasilan.“

„Misliš li da biste ti Ralf mogli da pomognete jednoj ženi u tome?“

„Može biti“, reče on.

Dvadeset minuta kasnije, njih troje su krenuli i Ebigejl se vozila između dvojice muškaraca u kabini „ševija“, sa štapom kraljevski smeštenim između kolena. Kod Stonerovih su pronašli dva krmka jednogoca u zadnjem oboru, zdrava i debela. Izgleda da su, kad im je ponestalo pomija, počeli da jedu svoje slabije i zlosrećnije drugare iz obora.

Ralf je postavio čekrk sa lancem Redža Stonera u ambaru, a Dik je po Ebigejlinim uputstvima konačno uspeo da čvrsto veže uže oko zadnje noge jednog krmka. Uz skičanje i bacakanje, odvukli su ga u ambar i obesili naglavačke o čekrk.

Ralf je izašao iz kuće sa kasapskim nožem dugačkim gotovo metar. To nije nož, već pravi bajonet, hvaljen nek je bog, pomislila je Ebi.

„Znate, ne znam hoću li moći ovo da uradim“, reče on.

„Pa, daj to onda Vamo“, reče Ebigejl i pruži ruku. Ralf sumnjičavo pogleda Dika. Dik slegnu ramenima. Ralf joj pruži nož.

„Gospode“, reče Ebigejl, „zahvalni smo ti na daru koji ćemo primiti iz blaga tvojega. Blažena bila ova svinja što nas može nahraniti, amin. Odmaknite se, momci, ima da pljusne.“

Ona prekla krmku vrat jednim uvežbanim potezom noža - neke stvari nikad ne zaboraviš, koliko god da ostariš - a onda odstupi što je brže mogla.

„Jesi li potpalio vatru ispod kazana?“ upita ona Dika. „U dvorištu gori fina lepa vatra?“

„Da, gospoja“, reče Dik s poštovanjem, nesposoban da odvoji oči od krmka.

„Imaš one četke?“ upita ona Ralfa.

Ralf pokaza dve velike ribaće četke sa krutom žutom čekinjom.

„E, pa onda, bolje da ga dignete i ubacite unutra. Pošto se neko vreme bude kuvao, dlaka će moći da mu se skine četkom. Posle toga moći ćete gos’n Krmka da oljuštite ko bananu.“

Obojica su malo pozelenela na tu pomisao.

„Samo napred“, reče ona. „Ne možete ga jesti sa kaputom. Morate ga prvo skinuti.“

Ralf i Dik Elis se zgledaše, progutaše knedlu i počeše da spuštaju krmka sa dizalice. Završili su u tri po podne, i vratili se kod Ebigejl u četiri sa kamionetom punim mesa, tako da su za večeru jeli sveže svinjske šnicle. Njih dvojica nisu naročito dobro jeli, ali Ebigejl je sama smazala dve šnicle, uživajući u načinu na koji je hrskava mast pucketala među njenim protezama. Nema ničeg boljeg od svežeg mesa koje sam pripremiš.

Prošlo je devet. Džina je spavala, a Tom Kulen je zadremao na verandi u stolici za ljuljanje Majke Ebigejl. Bešumne munje sevale su na nebu daleko na zapadu. Ostali odrasli okupili su se u kuhinji, osim Nika, koji je pošao u šetnju. Ebigejl je znao sa čime se momak bori i njeno srce je bilo uz njega.

„Dobro, recite, nije vam valjda stvarno sto osam godina?“ upita Ralf setivši se nečega što je ona rekla tog jutra, kad su krenuli u svinjokolj.

„Samo ti tu lepo sačekaj“, reče Ebigejl. „Vala imam nešto da ti pokažem, ljudino.“ Ona uđe u svoju spavaću sobu i izvadi svoje uramljeno pismo od predsednika Regana iz gornje fioke komode. Donese ga Ralfu i stavi mu ga u krilo. „Pročitaj to, sinko“, reče ona ponosno.

Ralf pročita. „... povodom vašeg stotog rođendana... jedno od sedamdeset dvoje osvedočenih stogodišnjaka u Sjedinjenim Američkim Državama... peta najstarija registrovana republikanka u Sjedinjenim Američkim Državama... pozdravi i čestitke od predsednika Ronalda Regana, 14. januara 1982.“ On je pogleda razrogačeno. „E, da ga je...“ On prekinu, porumenevši zbunjeno. „Izvinjavam se, gospoja.“

„Šta ste vi samo sve videli!“ uskliknula je Olivija zadivljeno.

„Ništa od svega toga ne može da se poredi sa onim što sam videla u proteklih mesec dana“, uzdahnu ona. „Ili sa onim što tek očekujem da vidim.“ Vrata se otvoriše i Nik uđe - razgovor se prekinu kao da su svi samo ubijali vreme i čekali njega. Videla mu je na licu da je odlučio, i mislila je da zna kako ta odluka glasi. On joj pruži cedulju koju je napisao na verandi, dok je stajao kraj Toma. Ona ispruži ruku kako bi mogla to da pročita. „Najbolje bi bilo da krenemo sutra za Bolder“, napisao je Nik.

Ona podiže pogled sa cedulje do Nikovog lica i polako klimnu glavom. Dodade cedulju Džun Brinkmajer, koja je dodade Oliviji. „Izgleda da bi“, reče Ebigejl. „Ne želim to ništa više od tebe, ali izgleda da bi tako bilo najbolje. Zbog čega si se odlučio za to?“

On slegnu ramenima gotovo besno i pokaza na nju.

„Onda neka bude tako“, reče Ebigejl. „Uzdam se u Gospoda.“

Nik pomisli: Voleo bih da to i za mene važi.

Sledećeg jutra, 26. jula, posle kratkog razgovora, Dik i Ralf su pošli za Kolambas u Ralfovom kamionetu. „Žao mi je što ga ostavljam“, reče Ralf, „ali ako je tako kao što kažeš, Nik, u redu.“

Nik napisa: „Vratite se što pre.“

Ralf se kratko nasmeja i pogleda unaokolo po dvorištu. Džun i Olivija su prale odeću u velikoj kadi sa daskom za ribanje na jednom kraju. Tom je u kukuruzu plašio vrane - bila je to zanimacija koja ga je izgleda beskonačno zaokupljala. Džina se igrala njegovim modelima automobila i garažom. Starica je dremala u stolici za ljuljanje, dremala i hrkala. „Nešto ti se mnogo žuri da turiš glavu u lavlje čeljusti, Niki.“

Nik napisa: „Da li bi radije da odeš na neko drugo mesto?“

„Pravo veliš. Ne vredi tumarati okolo. Osećaš se zbog toga nekako bezvredno. Čovek se ne oseća kako treba ako ne stremi napred, jesi li ikada to primetio?“

Nik klimnu glavom.

„Dobro.“ Ralf pljesnu Nika po ramenu i okrenu se od njega. „Dik, jesi li spreman za vožnju?“

Tom Kulen istrča iz kukuruza, sa svilenkastim vlatima zakačenim za košulju, pantalone i dugačku plavu kosu. „I ja! Tom Kulen isto hoće vožnju! Vala baš!“

„Pođi onda i ti“, reče Ralf. „Pogledaj se samo, sav si prekriven kukuruznom svilicom, od glave do pete i spreda i pozadi. A još nisi uhvatio nijednu vranu! Daj bolje da te očetkam.“

Sa praznim osmehom, Tom dozvoli Ralfu da mu očisti košulju i pantalone. Nik pomisli da su za Toma ove poslednje dve nedelje verovatno bile najsrećnije u životu. Bio je sa ljudima koji su ga prihvatali i želeli. A zašto i ne bi? On možda jeste mentalno zaostao, ali je i dalje velika retkost u ovom novom svetu, živo ljudsko biće.

„Vidimo se, Niki“, reče Ralf i pope se za volan „ševija“.

„Vidimo se, Niki“, ponovi Tom Kulen kao odjek, i dalje sa osmehom.

Nik je gledao kako kamionet nestaje sa vidika, a onda se vratio u štalu i pronašao stari sanduk i konzervu sa farbom. Odlomio je jednu stranicu sanduka i za nju prikucao dugačku dasku iz plota. Izneo je znak i farbu u dvorište i stao pažljivo da piše po njemu dok mu je Džina zainteresovano virila preko ramena.

„Šta piše?“ upita ona.

„Piše: ’Otišli smo u Bolder, u Kolorado. Idemo sporednim putevima kako bismo izbegli saobraćajne čepove. Kanal 14 na civilnoj frekvenciji’“, pročitala je Olivija.

„Šta to znači?“ upitala je Džun dok je prilazila. Uzela je Džinu, pa su obe gledale kako Nik pažljivo zabada znak tako da bude okrenut prema mestu gde se zemljani put pretvarao u dvorište Majke Ebigejl. Ukopao je dasku iz plota gotovo metar u zemlju. Sada to više nije moglo da obori ništa osim veoma jakog vetra. Naravno, u tom delu sveta su umeli da duvaju jaki vetrovi; pomislio je na onaj koji umalo nije odneo njega i Toma, i na strah koji su doživeli u podrumu.

Napisao je poruku i dodao je Džun.

„Jedna od stvari koje Dik i Ralf treba da nabave u Kolambasu jeste i radio-stanica. Neko će morati sve vreme da prati kanal 14.“

„O“, reče Olivija. „Pametno.“

Nik ozbiljno kucnu prstom po čelu, a onda se osmehnu.

Dve žene se vratiše da kače odeću. Džina se vratila automobilima igračkama, skakučuči vešto na jednoj nozi. Nik je prešao na drugu stranu dvorišta i popeo se uza stepenice verande, a onda seo kraj usnule starice. Pogledao je preko kukuruza u zapitao se šta će to biti sa njima.

Ako ti kažeš da tako treba, Nik, u redu.

Pretvorili su ga u vođu. Uradili su to, a njemu ni na kraj pameti nije bilo zašto. Ne možeš slušati naređenja od gluvonemog čoveka; to liči na neki loš vic. Dik je trebalo da im bude vođa. A njemu je sledovalo mesto kopljonoše, treće s leva, bez govornog teksta, tako da ga u toj predstavi može samo majka primetiti. Ali od trenutka kad su sreli Ralfa Brentnera koji je puckao drumom u svom kamionetu i besciljno se vozio, započelo je to sa izgovaranjem neke tvrdnje i zatim brzim pogledom prema Niku, kao da očekuju njegovu potvrdu. Magla nostalgije već je počela da se navlači na onih nekoliko dana između Šojoa i Meja, pre Toma i odgovornosti. Bilo mu je lako da zaboravi koliko se osećao usamljeno, da zaboravi strah da bi stalni ružni snovi mogli da znače kako tone u ludilo. I lako mu je bilo da se seti kako je morao da vodi računa samo o sebi, kopljonoši, trećem sleva, epizodisti u ovom groznom komadu.

Znala sam dm sam te spazila. Ti si taj, Nik. Bog je spustio prst na tvoje srce...

Ne, to ne prihvatam. Ne prihvatam ni boga, kad smo već kod toga. Neka starica ima svog boga, bog je neophodan starim ženama baš kao i klistiri i čaj u kesicama. On će se usredsrediti na jedno po jedno, ići će korak po korak. Odvešće ih u Bolder, a onda videti šta sledi. Starica je rekla da je mračnjak pravi čovek, a ne puki psihološki simbol, a on nije ni u to hteo da poveruje... iako je u srcu verovao. U srcu je verovao svemu što je rekla, i to ga je plašilo. Nije želeo da bude njihov vođa.

Ti si taj, Nik.

Neka ruka mu stisnu rame i on se trže od iznenađenja, a onda okrenu. Ako je ranije i dremala, sada više nije. Osmehivala mu se iz stolice za ljuljanje bez rukonaslona.

„Sedela sam ovde i razmišljala o velikoj ekonomskoj krizi“, reče ona. „Znaš li da je nekad moj taja bio vlasnik sve ove zemlje, kilometrima unaokolo? Živa istina. Nije to bila mala stvar za jednog crnca. A ja sam svirala na gitari i pevala u Grendž Holu hiljadu devetsto druge. Davno, Nik. Vrlo, vrlo davno.“

Nik klimnu glavom.

„To su bili dobri dani, Nik - ili makar, najvećim delom. Ali valjda ništa ne traje večno. Samo ljubav gospodnja. Moj taja je umro, a zemlju su podelili njegovi sinovi, s tim da je parče pripalo i mom prvom mužu, ne mnogo, šezdeset jutara. Ova kuća stoji na delu tog zemljišta, znaš. Sad su ostala samo četiri jutra. O, verovatno bih sad mogla sve to ponovo da prisvojim, ali nekako ne bi bilo isto kao pre.“

Nik je potapša po mršavoj ruci i ona duboko uzdahnu.

„Braća ne umeju baš da sarađuju; gotovo uvek se posvađaju. Pa vidi samo Kaina i Avelja! Svi su hteli da zapovedaju, a nikome nije bilo do rmbačenja na njivi! Kad je došla 1931, banka je zatražila svoje. Tad su svi potegli zajedno, ali već je bilo kasno. Do 1945, sve je otišlo osim mojih šezdeset jutara i još četrdeset ili pedeset tamo gde je sad imanje Gudelovih.“ Ona izvadi maramicu iz džepa haljine i obrisa oči, sporo i zamišljeno. „Na kraju sam ostala samo ja, bez para i bilo čega. A svake godine se morao plaćati porez, pa bi oduzeli još malo da bi se podmirili, a ja bih izašla ovamo da pogledam onaj deo koji više nije moj i plakala za njim ko što plačem sad. Još malčice svake godine na ime poreza, tako je to bilo. Parče tu, parče tamo. Dala sam u zakup ono što je ostalo, ali to nikad nije bilo dovoljno da pokrije te njihove proklete poreze. Onda, kad sam navršila stotu, ukinuli su mi poreze skroz. Da, uradili su to pošto su mi oduzeli sve osim ovog ovde parčenceta zemlje. Baš su se pokazali, zar ne?“ On joj lako stegnu ruku i pogleda je.

„O, Nik“, reče Majka Ebigejl, „mrzela sam Gospoda svim srcem. Svaki muškarac ili žena koja ga voli, ujedno ga i mrzi, jer on je surov bog, ljubomoran bog, jeste to je što jeste, i na ovom svetu on vernu službu obično nagradi bolom dok oni koji čine zlo voze po drumovima ’kadilake’. Čak je i radost u njegovoj službi gorka. Radim kako je njemu volja, ali onaj ljudski deo mene prokleo ga je u srcu. ’Ebi’, kaže meni Gospod, Čeka te posao u dalekoj budućnosti. Zato ću te pustiti da živiš i živiš, sve dok ti meso na kostima ne postane teret. Pustiću te da vidiš kako ti deca umiru pre tebe, i nastavićeš da hodaš zemljom. Pustiću te da vidiš kako zemlja tvog taje nestaje parče po parče. A na kraju, nagradiću te tako što ćeš otići sa neznancima i ostaviti sve što najviše voliš, da umreš u nepoznatoj zemlji nedovršenog posla. Takva je volja moja, Ebi’, kaže on, i ’Da, Gospode’, kažem ja. ’Nek bude volja tvoja’ a u srcu ga kunem i pitam: ’Zašto, zašto, zašto?’ i jedini odgovor koji na to dobijem glasi: ’Gde si ti bila kad sam stvarao svet?’“

Sad su joj suze navirale kao gorka poplava, slivale su joj se niz obraze i kvasile gornji deo haljine, a Nik se čudio što u tako staroj ženi, koja izgleda suvo i tanko kao mrtva grančica, uopšte može postojati toliko suza. „Pomozi mi u tome, Nik“, reče ona. „Samo želim da postupim ispravno.“ On joj čvrsto stegnu ruku. Iza njih, Džina se nasmeja i podiže jedan automobilčić prema nebu, da ga sunce obasja i zasvetluca na njemu.

Dik i Ralf su se vratili u podne, i Dik je bio za volanom novog kombija marke „dodž“, dok je Ralf vozio crveni kamion za raščišćavanje puteva sa plugom spreda i dizalicom i kukom oklembešenom pozadi. Tom je stajao u zadnjem delu i mahao im, sav važan. Zaustavili su se kod verande i Dik je izašao iz kombija.

„U onom kamionu je sjajna radio-stanica“, reče on Niku. „Sa četrdeset kanala. Mislim da se Ralf zaljubio u nju.“

Nik se osmehnuo. Žene su prišle da pogledaju vozila. Ebigejline oči opazile su sa odobravanjem način na koji je Ralf poveo Džun do kamiona kako bi mogla da pogleda radio-opremu. Ta žena je imala dobre kukove, tako da su među njima tamo dole sigurno bila dobra vrata. Mogla je ta da rodi onoliko mališana koliko joj je volja.

„Onda, kad krećemo?“ upita Ralf.

Nik naškraba: „Čim budemo jeli. Jeste li isprobali radio-stanicu?“

„Jesmo“, reče Ralf. „Bila mi je uključena sve vreme pri povratku. Strašan šum; ima dugme za prigušivanje statičkog elektriciteta, ali izgleda da ne radi dobro. Ali da znaš, kunem se da sam čuo nešto, bez obzira na šum. Daleko. Možda to uopšte i nisu bili glasovi. Ali pravo da ti kažem, Niki, nisu mi se mnogo dopali. Ličili su mi na one snove.“

Među njima zavlada tišina.

„Pa“, reče Olivija, prekinuvši je. „Staviću nešto da se peče. Nadam se da nikome neće smetati svinjetina dva dana zaredom.“

Nikome to nije smetalo. I u jedan sat je pribor za kampovanje - s Ebigejlinom stolicom za ljuljanje i gitarom - bio utovaren u kombi i oni su krenuli, s tim da je kamion za raščišćavanje išao napred kako bi uklonio sve što bi im se isprečilo na putu. Ebigejl je sedela napred u kombiju dok su se vozili na zapad putem broj 30. Nije plakala. Štap je uglavila među noge. Gotovo je bilo s plakanjem. Sad je bila u središtu volje gospodnje, pa nek bude volja njegova. Volja gospodnja će se obistiniti, ali ona je pomislila na to crveno Oko koje se otvorilo u tamnom srcu noći i osetila strah.

46.

Bilo je kasno veče, 27. jula. Ulogorili su se na mestu koje se, sudeći po znaku, sada gotovo uništenom posle letnjih a oluja, zvalo Vašarište Kunkl. Sam Kunkl, gradić u Ohaju, bio je južno od njih. Tamo se dogodio nekakav požar, i najveći deo Kunkla je nestao. Stju je rekao da je uzrok verovatno bio grom. Harold je to, naravno, osporio. Kada bi Stju Redman ovih dana rekao da je vatrogasni kamion crven, Harold Lauder bi izneo činjenice i brojke koje bi dokazale da je većina vatrogasnih kamiona sada zelena.

Uzdahnula je i okrenula se. Nije mogla da zaspi. Strepela je od sna.

Levo od nje, pet motocikala stajalo je u redu, na svojim nožicama, i mesečina im je svetlucala na hromiranim auspusima i metaliziranim delovima. Kao da je grupa Anđela pakla odabrala ovo mesto da tu prenoći. S tim što je pretpostavljala da Anđeli nikada ne bi vozili tako jadnu gomilu motorčića kao što su ove „honde“ i „jamahe“. Oni su vozili „krmače“... ili je to možda bilo samo nešto što je čula u nekoj staroj bajkerskoj epopeji Ameriken-Internešnela na TV-u? Divlji anđeli. Đavolovi anđeli. Anđeli pakla na točkovima. Bajkerski filmovi bili su veoma popularni u drajv-inovima kada je ona išla u srednju školu, u Velsu, Sanfordu i Južnom Portlandu, daš kintu i biraš šta ćeš da gledaš. Sad su bili tropa, svi ti drajv-inovi su bili tropa, da ne pominjemo Anđele pakla i stari dobri Ameriken-Internešnel Pikčers.

Zabeleži to u dnevniku, Freni, reče ona sebi i prevrnu se na drugi bok. Ali ne ove noći. Ove noći će spavati, bez obzira na snove.

Dvadeset koraka od mesta gde je ležala, videla je ostale, obeznanjene u svojim vrećama za spavanje kao Anđeli pakla posle velike pivske žurke, one na kojoj se svi u filmu kresnu osim Pitera Fonde i Nensi Sinatre. Harold, Stju, Glen Bejtmen, Mark Bredok, Perion Makarti. Uzmi ove noći „somineks“ i spavaj...

Nisu oni bili na „somineksu“, već je svako od njih uzeo po pola „veronala“. Stju je to smislio, kad snovi postanu baš gadni i svi se toliko unervoze da ne mogu da podnose jedni druge. Poveo je Harolda u stranu pre nego što je to pomenuo ostalima, zato što je Haroldu laskalo kad je neko od njega ozbiljno tražio mišljenje, kao i zbog toga što je Harold svašta znao. Dobro da je to uradio, ali ujedno je to bilo i prilično jezivo, kao da putuju u društvu nekog petorazrednog boga - manje-više sveznajućeg, ali emotivno nestabilnog i sklonog da pukne svakog trena. Harold je našao drugi pištolj u Olbeniju, gde su sreli Marka i Perion, i sad je nosio dva pištolja na ukrštenim opasačima, nisko na kukovima kao Džoni Ringo u svojim poznim danima. Bilo joj je veoma žao Harolda, ali počela je da ga se plaši. Počela je da se pita neće li se Harold možda prosto otkačiti neke noći i pripucati iz svoja dva pištolja. Često se prisećala onog dana kad je natrapala na Harolda u njegovom zadnjem dvorištu, sa svim emocionalnim odbranama razorenim, kako kosi travnjak u kupaćim gaćicama i plače.

Znala je kako je Stju to morao da mu iznese, veoma tiho i gotovo zaverenički: Harolde, ovi snovi nam prave probleme. Palo mi je nešto na pamet, ali ne znam tačno kako to da izvedem... neki blagi sedativ... ali morala bi to da bude tačno odgovarajuća doza. Ako uzmemo previše, niko se neće probuditi u slučaju nevolje. Šta ti predlažeš?

Harold je predložio da probaju sa celom granulom „veronala“, koji se mogao naći u svakoj apoteci, a ako to poremeti ciklus snova, da pređu na pola granule, pa ako i to bude delovalo, da i tu polovinu prepolove. Stju se nasamo obratio Glenu, dobio od njega pristanak, pa su probali da eksperimentišu. Sa četvrt granule, snovi su počeli da im se polako vraćaju, pa su zadržali dozu od polovine.

Ili je to barem važilo za ostale.

Freni je prihvatala lek svake noći, ali ga je ostavljala skrivenog na dlanu. Nije znala hoće li „veronal“ naškoditi bebi ili ne, ali nije htela da rizikuje. Pričali su da čak i „aspirin“ može razbiti lanac hromozoma. I tako je trpela snove - trpela, to je bila prava reč. Jedan od njih je preovladavao; ako su se drugi razlikovali od njega, pre ili kasnije su se s njim stapali. Bila je u svojoj kući u Ogunkvitu, i mračnjak ju je proganjao. Tamo-amo senovitim hodnicima, kroz salon njene majke, gde je časovnik i dalje otkucavao godišnja doba suše... mogla je da mu umakne, znala je to, samo da nije morala da nosi telo. Bilo je to telo njenog oca, umotano u čaršav, i ako ga ona ispusti, mračnjak će nešto uraditi s njim, izvesti na njemu neko grozno svetogrđe. I tako je bežala, svesna da joj se on sve više primiče, i da će joj konačno na rame pasti njegova ruka, njegova vrela, gnusna ruka. Postaće sva mlitava i slaba, umotani leš njenog oca skliznuće joj iz ruku, ona će se okrenuti, spremna da kaže: Uzmi ga, uradi šta god hoćeš, briga me, samo nemoj više da me juriš.

A on bi stajao tamo, odeven u nešto tamno nalik na monašku rizu s kapuljačom, i od lica mu se ne bi videlo ništa osim ogromnog i zadovoljnog keza. A u jednoj ruci držao bi savijenu i izobličenu vešalicu. Tada bi je užas tresnuo kao obložena pesnica i ona bi se iskobeljala iz sna, kože vlažne od znoja, srca zahuktalog, sa željom da nikada više ne zaspi.

Jer nije on hteo mrtvo telo njenog oca; hteo je živo dete iz njene materice.

* * *

Ponovo se prevrnula. Ako ubrzo ne bude zaspala, zaista će izvaditi dnevnik i pisati u njemu. Vodila je dnevnik od 5. jula. Na neki način, vodila ga je za bebu. Bio je to čin vere - vere u to da će beba preživeti. Želela je da beba zna kako je sve bilo. Kako je zaraza stigla u mesto po imenu Ogunkvit, kako su ona i Harold pobegli, šta im se sve desilo. Želela je da dete zna kako su se događaji nizali.

Mesečina je bila dovoljno jaka da uz nju piše, i dve ili tri stranice dnevnika uvek su bile dovoljne da je uspavaju. To verovatno nije govorilo ništa dobro o njenoj nadarenosti za književnost. Ipak, pružiće najpre još jednu priliku spavanju.

Ona sklopi oči.

I nastavi da misli na Harolda.

Situacija se mogla poboljšati sa dolaskom Marka i Perion, samo da njih dvoje već nisu bili u vezi. Perion je imala trideset tri godine, i bila je jedanaest godina starija od Marka, ali u ovom svetu takve stvari nisu bile važne. Pronašli su jedno drugo, tragali su jedno za drugim, i bili su zadovoljni time što su zajedno. Perion je poverila Freni da pokušavaju da naprave bebu. Bogu hvala što sam ranije koristila pilulu, a ne spiralu, rekla je Peri. Zaboga, kako bih je samo izvadila?

Freni joj umalo nije rekla da nosi bebu (sada je već prešla trećinu trudnoće) ali nešto joj to nije dozvolilo. Plašila se da bi to pogoršalo ionako lošu situaciju.

I tako ih je sada bilo šestoro umesto četvoro (Glen je potpuno odbijao da pokuša vozi motocikl i uvek se vozio iza Stjua ili Harolda), ali situacija se nije promenila kada se pojavila još jedna žena.

A ti, Freni? Šta ti želiš?

Ako već mora da postoji u ovakvom svetu, pomislila je, sa biološkim satom u njoj podešenim da se oglasi za šest meseci, želela je da neko kao Stju Redman bude njen čovek - ne, ne neko kao on. Želela je njega. Eto, izrekla je to, potpuno otvoreno.

Pošto je civilizacija nestala, svi hromirani ukrasi skinuti su sa motora ljudskog društva. Glen Bejtmen je često govorio o tome, i činilo se da to Harolda uvek čini nesrazmerno zadovoljnim.

Freni je zaključila (pomislivši, kad je već otvorena, da onda bude otvorena do kraja) kako je pokret za oslobođenje žena ni manje ni više nego proizvod tehnološkog društva. Žene su prepuštene milosti i nemilosti sopstvenih tela. Sitnije su. Obično slabije. Muškarac ne može da zatrudni, ali žena može - svaki četvorogodišnjak to zna. A trudna žena je ranjivo ljudsko biće. Civilizacija je obezbedila kišobran razuma pod kojim su oba pola mogla da stoje. Oslobođenje - ta jedna reč govorila je sve. Pre civilizacije i njenog pažljivog i milostivog sistema zaštite, žene su bile robinje. Da ne ublažavamo istinu; bile smo robinje, pomislila je Fren. Onda su se ta loša vremena okončala. A žensko načelo, koje je trebalo da visi u redakcijama ženskih časopisa, najbolje kao goblen, bilo je naprosto sledeće: Hvala vam, muškarci, za železnicu. Hvala vam, muškarci, za to što ste izmislili automobil i pobili crvenokošce koji su mislili da bi bilo lepo da još neko vreme vladaju Amerikom, pošto su se tu prvi zadesili. Hvala vam, muškarci, za bolnice, policiju, škole. Sad bih, moliću, volela i da glasam, i imam pravo da sama sebi odredim put i sama budem kovač svoje sreće. Nekada sam bila samo pokretna imovina, ali to je sada zastarelo. Moji dani ropstva moraju se okončati; ne moram više biti robinja baš kao što ne moram više prelaziti preko Atlantskog okeana u malenom jedrenjaku. Mlaznjaci su bezbedniji i brži od malih jedrenjaka, a sloboda ima više smisla nego ropstvo. Ne plašim se letenja. Hvala vam, muškarci.

I šta je tu još moglo da se kaže? Ništa. Seljaci su mogli da se bune zbog spaljivanja brushaltera, reakcionari da igraju intelektualne igrice, ali istina je došla sa osmehom. Sada je sve to izmenjeno, za samo nekoliko nedelja se izmenilo - koliko mnogo, tek će kazati vreme. Ali dok je ležala tu usred noći, znala je da joj je potreban muškarac. O bože, strašno joj je trebao muškarac.

Nije tu posredi bilo samo očuvanje nje i njene bebe, staranja o njoj na prvom mestu (i, pretpostavila je, o bebi na drugom). Stju ju je privlačio, naročito posle Džesija Rajdera. Stju je bio smiren, sposoban i najvažnije od svega, nije bio ono što bi njen otac nazvao izrazom „deset kila govana spakovanih u vreću od pet kila“.

I ona je privlačila njega. To je savršeno dobro znala, još od onog prvog zajedničkog ručka četvrtog jula, u onom pustom restoranu. Na trenutak - samo jedan trenutak - oči su im se susrele i bio je tu taj časak vreline, poput naleta energije, kad sve iglice skoče da pokažu preopterećenje. Pretpostavljala je i da Stju zna kako stvari stoje, ali čekao ju je, puštao je da sama odluči kada to bude htela. Bila je najpre s Haroldom, te je tako bila Haroldova pokretna imovina. To je bila smrdljiva mačistička zamisao, ali ona se plašila da će ovo ponovo biti smrdljivi mačistički svet, makar neko vreme.

Samo da je tu bio neko drugi, neko za Harolda, ali nije, a ona se plašila da neće moći još dugo da čeka. Pomislila je na onaj dan kada je Harold, na svoj nespretan način, pokušao da vodi ljubav s njom, da je neopozivo proglasi svojom. Koliko je prošlo od tada? Dve nedelje? Činilo joj se više. Čitava prošlost sada je izgledala duža. Rastegla se kao topli ratluk. Usled brige zbog pitanja šta da radi s Haroldom - i strahova od onoga što bi on mogao da uradi kad bi se odlučila da ode Stjuartu - i straha od snova, nikada neće moći da zaspi.

Pomislivši to, ona utonu u san.

Kad se probudila, još je bio mrak. Neko ju je drmusao.

Promrmljala je nešto u znak protivljenja - spavala je bez snova i odmarala se prvi put posle nedelju dana - a onda se nevoljno razbudila, pomislivši da je sigurno jutro, i da moraju da krenu. Ali zašto bi pošli po mraku? Kada se uspravila u sedeći položaj, videla je da je čak i mesec nisko.

To ju je drmusao Harold, i izgledao je uplašeno.

„Harolde? Nešto nije u redu?“

Ona vide da je i Stju ustao. I Glen Bejtmen. Perion je klečala s druge strane mesta na kojem su naložili malu vatru.

„Radi se o Marku“, reče Harold. „Bolestan je.“

„Bolestan?“ reče ona, a onda se tiho stenjanje začu s druge strane pepela logorske vatre, gde je Perion klečala, i gde su dva muškarca stajala. Freni oseti kako strepnja narasta u njoj kao crni stub. Bolest je bila ono čega su se svi najviše plašili.

„Nije valjda... grip, Harolde?“ Jer ako se Mark ovako kasno razboleo od Kapetana Tripsa, to je značilo da se mogao razboleti svako od njih. Možda su klice još u vazduhu. Možda su čak i mutirale. Da bi te bolje pojele, draga moja.

„Ne, nije grip. Nema veze sa gripom. Fren, da li si sinoć jela ostrige iz konzerve? Ili možda kad smo se zaustavili da ručamo?“

Pokušala je da razmisli, iako joj je i dalje bilo mutno u glavi od spavanja. „Jesam, pojela sam malo oba puta“, reče ona. „Ukus im je bio dobar. Volim ostrige. Je li to trovanje hranom? To je posredi?“

„Fren, samo pitam. Niko od nas ne zna šta je ovo. Nema doktora u ordinaciji. Kako je tebi? Da li se dobro osećaš?“

„Dobro, samo mi se spava.“ Ali nije bilo tako. Više ne. Novo stenjanje zalebde s druge strane bivaka, kao da je Mark optužuje zbog toga što joj je dobro, a njemu nije.

Harold reče: „Glen misli da bi to mogla biti upala slepog creva.“

„Šta?“

Harold se samo mučno isceri i klimnu glavom.

Fren ustade i priđe mestu gde su se okupili ostali. Harold pođe za njom kao nezadovoljna senka.

„Treba da mu pomognemo“, reče Perion. Govorila je mehanički, kao da je to već mnogo puta ranije izgovorila. Oči su joj neumorno prelazile s jednog od njih na drugo, oči toliko ispunjene užasom i bespomoćnošću da se Freni ponovo osetila optuženom. Njene misli sebično su bile zaokupljene bebom koju je nosila i ona je pokušala da te misli odgurne od sebe. Prikladne ili ne, nisu popuštale. Dalje od njega, vrištao je neki deo njenog bića na ostatak nje. Smesta da si se sklonila od njega, možda je zarazan. Ona pogleda Glena, koji je bio bled i izgledao kao starac u postojanom sjaju „kolmen“ lampe.

„Harold kaže da misliš kako je posredi slepo crevo?“ upita ona.

„Ne znam“, reče Glen, glasom uzrujanim i uplašenim. „Tako je, ima te simptome; ima temperaturu, stomak mu je tvrd i otečen, bolan na dodir...“

„Moramo mu pomoći“, ponovi Perion i zaplaka.

Glen dodirnu Markov stomak i Markove oči, spuštene na pola koplja i staklaste, otvoriše se širom. On vrisnu. Glen trgnu ruku kao da ju je stavio na vrelu ringlu i pogleda Stjua pa Harolda, a onda ponovo Stjua sa jedva prikrivenom panikom. „Šta predlažete vas dvojica, gospodo?“

Harold je stajao dok mu se Adamova jabučica grčevito pomerala u grlu, kao da se tamo nešto zaglavilo, pa ga davi. Najzad, on istrtlja: „Dajte mu aspirin’.“

Perion, koja je zurila u Marka kroz suze, sada se naglo okrenu da pogleda u Harolda. „’Aspirin’?“ upita ona. Rekla je to glasom besne zapanjenosti. „Aspirin?“ Sada je to zakreštala. „Je li to najbolje što umeš da smisliš, ti koji se uvek praviš najpametniji? Aspirin?“

Harold nabi ruke u džepove i pogleda ga, sav jadan, prihvativši grdnju.

Stju reče veoma tiho: „Ali Harold je u pravu, Perion. Zasada, jedino što možemo jeste da mu damo aspirin. Koliko je sati?“

„Ne znate šta da radite!“ vrisnu ona na njih. „Zašto to prosto ne priznate?“

„Sad je petnaest do tri“, reče Freni.

„Šta ako umre?' Peri odgurnu uvojak tamno-crvenkaste kose s lica naduvenog od plača.

„Pusti ih na miru, Peri“, reče Mark tupim, umornim glasom. To ih sve prepade. „Uradiće sve što mogu. Ako nastavi ovoliko da me boli, mislim da bih i tako radije da umrem. Dajte mi aspirin. Bilo šta.“

„Idem da donesem“, reče Harold, željan da se što pre udalji. „Imam u rancu ekscedrin’, ekstra jak“, nadoda, kao da se nada njihovom odobrenju, a onda pođe toliko žurno da je gotovo potrčao.

„Moramo mu pomoći“, reče Perion, vrativši se svom starom napevu.

Stju odvuče Glena i Freni u stranu.

„Imate li ikakvu ideju o tome šta da radimo?“ upita on tiho. „Ja nemam, da znate. Ona se razbesnela na Harolda, ali njegova ideja o aspirinu bila je duplo bolja od svake moje.“

„Uzrujana je, to je sve“, reče Fren.

Glen uzdahnu. „Možda su mu samo creva u pitanju. Zatvor. Možda će se dobro isprazniti, pa će se to očistiti.“

Freni je odmahivala glavom. „Ne verujem da je to. Da su mu creva u pitanju, ne bi imao temperaturu. A ne verujem ni da bi mu se stomak tako naduo.“ Činilo se gotovo kao da mu je tamo preko noći nikao tumor. Smučilajoj se sama pomisao na to. Nije mogla da se seti kada je (osim dok je sanjala te snove) bila toliko uplašena. Šta je ono Harold rekao? Nema doktora u ordinaciji. Kako je to samo bilo tačno. Kako užasno tačno. Bože, sve ju je skolilo odjednom, slomilo se sa svih strana. Kako su samo bili užasno sami. Kako užasno izloženi na razapetoj žici ispod koje je neko zaboravio da postavi sigurnosnu mrežu. Ona pogleda Glenovo napregnuto lice, pa onda Stjuovo. Na oba je videla duboku zabrinutost, ali tamo nije bilo nikakvih odgovora.

Iza njih, Mark ponovo vrisnu, a Perion ponovi to u odjeku, kao da je osetila njegov bol. Na neki način i jeste, pretpostavila je Freni.

„Šta da radimo?“ upita Freni bespomoćno.

Mislila je na bebu, i pitanje koje joj se iznova i iznova probijalo u glavu glasilo je: Šta ako bude morao da bude carski rez? Šta ako bude morao da bude carski rez? Šta ako...

Iza nje, Mark ponovo vrisnu kao neki užasni prorok, i ona oseti da ga mrzi zbog toga.

Oni se zgledaše u drhtavoj tmini.

Iz dnevnika Fren Goldsmit

6. jul 1990.

Posle malo ubeđivanja, g. Bejtmen je pristao da pođe sa nama. On kaže da posle svih njegovih članaka („Pišem ih krupnim rečima kako niko ne bi znao koliko su zaista prosti“, veli on) i dvadeset godina provedenih u dosađivanju studentima do smrti na kursevima iz opšte sociologije, da ne pominjemo sociologiju devijantnog ponašanja i ruralnu sociologiju, zaključio je da ne može sebi dopustiti da propusti ovu priliku.

Stju je hteo da zna na koju on to priliku misli.

„Mislio sam da je to sasvim jasno“, kaže na to Harold na onaj svoj NEIZDRŽIVO BALAVI način (Harold ponekad ume da bude drag, ali isto tako ume da bude pravi balavander i večeras je bio ovo potonje). „Gos’n Bejtmene...“

„Molim vas, zovite me Glen“, veli on, vrlo tiho, ali po načinu na koji se Harold zapiljio u njega, čovek bi pomislio da je optužio Harolda da ima neku veneričnu bolest.

„Mislim da Glen, kao sociolog, uviđa priliku da izučava nastajanje društva iz prve ruke. On hoće da vidi kako se činjenice poklapaju sa teorijom.“ Pa, da skratim priču, Glen (kako ću ga odsad pa nadalje nazivati, pošto to voli) saglasan je da je uglavnom to posredi, ali dodaje: „Isto tako imam izvesne teorije koje sam zapisao i koje se nadam da dokažem ili opovrgnem. Ne verujem da će čovek koji se diže iz pepela supergripa biti iole nalik na čoveka koji se digao iz kolevke Nila sa koskom u nosu i ženom koju vuče za kosu. To je jedna od tih teorija.“

Stju je rekao, na onaj svoj tihi način: „Zato što sve leži okolo i čeka da ponovo bude upotrebljeno.“ Izgledao je toliko smrknuto kad je to rekao da sam se iznenadila, a čak ga je i Harold pogledao nekako čudno.

Ali Glen je samo klimnuo glavom i rekao: „Tako je. Tehnološko društvo je napustilo teren, da tako kažem, ali ostavilo je sve lopte za sobom. Naići će neko ko se seća igre pa će ostale naučiti da je ponovo igraju. Prilično lepo rečeno, zar ne? Trebalo bi to kasnije da zapišem.“

[Ali zapisala sam to ja, za svaki slučaj, ako zaboravi. Ko zna? Senka zna, hi-hi-hi.]³¹

I tako Harold veli: „Vi to govorite kao da mislite da će sve krenuti iznova - trka u naoružanju, zagađenje i tako dalje. Je li to još jedna od vaših teorija? Ili se samo izvodi iz one prve?“

„Ne baš“, zaustio je Glen da kaže, ali pre nego što je mogao da nastavi, Harold je upao sa sopstvenom opsesijom. Ne mogu to da ponovim od reći do reći, jer kad se uzbudi, Harold priča brzo, ali ono što je rekao svodi se na to da, premda ima loše mišljenje o ljudima uopšte, ne veruje da bi mogli biti toliko glupi. Rekao je kako misli da će ovog puta biti doneseni određeni zakoni. Jedan će braniti čačkanje po gadnim stvarima kao što su nuklearna fisija, fleurokarbonski (ovo sam verovatno pogrešno napisala, pa šta ću) sprejevi i tako to. Ali sećam se jedne stvari koju je rekao, pošto je ta slika bila veoma živopisna. „To što nam je neko presekao Gordijev čvor ne znači da treba da prionemo na to da ga ponovo vežemo.“

Video sam da jedva čeka raspravu - jedna od stvari zbog kojih je Harolda teško voleti jeste i tolika njegova želja da pokaže koliko toga zna (a svakako zna mnogo toga, to ne mogu da mu osporim, Harold je superbistar) - ali sve što je Glen rekao bilo je: „Vreme će pokazati, zar ne?“

Sve se to završilo pre oko jedan sat, i sad sam u sobi na spratu, a Kodžak leži na podu kraj mene. Dobra kuca! Sve je ovo prilično udobno, podseća me na kuću, ali trudim se da ne mislim previše na kuću zato što mi se onda plače. Znam da ovo sigurno zvuči grozno, ali stvarno bih volela da mi neko pomogne da zagrejem ovaj krevet. Čak imam i odgovarajućeg kandidata na umu. Izbaci to iz glave, Freni!

I tako sutra krećemo za Stovington, a ja znam zbog čega Stju ne voli mnogo tu ideju. On se plaši tog mesta. Meni se Stju mnogo dopada, samo bih volela da se više dopada i Haroldu. Harold sve jako otežava, ali verovatno ne može drugačije kad mu je priroda takva.

Glen je odlučio da ostavi Kodžaka. Žao mu je što mora to da uradi, iako Kodžaku neće biti teško da nađe hranu. Opet, tu nema pomoći ukoliko ne pronađemo motocikl sa prikolicom sa strane, a čak i tada bi jadni Kodžak mogao da se uplaši i iskoči. Da se povredi ili ubije.

Kako god bilo, sutra polazimo.

Stvari za pamćenje: Teksaški rendžeri (bejzbol ekipa) imali su bacača po imenu Nolan Rajan koji je bacao raznorazne nemoguće lopte svojim brzim potezima, a nemoguće lopte su bile jako dobra stvar. Postojale su TV komedije s nasnimljenim smehom, što znači da je ljudski smeh puštan sa trake u smešnim trenucima, zbog čega je trebalo da se osećaš lepše kad gledaš. U supermarketu si mogao da kupiš zamrznute torte i pite, a posle da ih prosto otopiš i pojedeš. Čiskejk Sare Li s jagodama meni je bio lično omiljen.

7. jul 1990.

Ne mogu dugo da pišem. Vozila sam se ceo dan. Guza mi je ko hamburger, a leđa ko da su mi puna kamenja. Prošle noći sam opet ružno sanjala. I Harold je sanjao tog „čoveka“ i zbog toga je đavolski uznemiren pošto ne može da objasni kako to da oboje sanjamo praktično isti san.

Stju veli da još sanja onaj san o Nebraski i staroj crnkinji koja tamo živi. Ona stalno govori kako treba da joj dođemo u posetu kad god hoćemo. Stju misli da ona živi u gradu po imenu Holand Houm ili Houmtaun, ili nešto nalik na to. Kaže da misli kako bi mogao da je nađe. Harold mu se narugao i dao se u dugo drvljenje o tome kako su snovi psihofrojdovske manifestacije stvari o kojima se ne usuđujemo da mislimo na javi. Mislim da se Stju naljutio, ali se uzdržao. Toliko se plašim da će se ta njihova međusobna surevnjivost otvoreno pokazati, I VOLELA BIH DA NE MORA DA BUDE OVAKO!

Kako god bilo, Stju je rekao: „Otkud onda ti i Freni sanjate isti san?“ Harold je promrmljao nešto o slučajnosti i samo se udaljio.

Stju je rekao Glenu i meni da bi voleo da posle Stovingtona odemo u Nebrasku. Glen je slegnuo ramenima i rekao: „Zašto ne? Moramo otići nekuda.“

Naravno, Harold će prigovoriti tome iz principa. Proklet da si, Harolde, odrasti više!

Stvari za pamćenje: Početkom osamdesetih bilo je nestašica benzina pošto su svi u Americi vozili nešto i istrošili smo najveći deo svojih rezervi nafte pa su nas Arapi uhvatili za uši. Arapi su imali toliko para da bukvalno nisu mogli da ih potroše. Postojala je rokenrol grupa po imenu Hu koja je ponekad završavala nastupe uživo razbijanjem gitara i pojačala. To je bilo poznato pod nazivom „upadljiva potrošnja“.

8. jul 1990.

Kasno je i opet sam umorna, ali trebalo bi da zapišem što više mogu pre nego što mi se očni kapci prosto NE ZALUPE. Harold je dovršio svoj znak pre oko jednog sata (i to prilično nadrndano, moram reći) i stavio ga na prednji travnjak baze u Stovingtonu. Stju mu je pomogao da ga podigne i ostao miran uprkos svim Haroldovim podlim pakostima.

Probala sam da se pripremim za razočaranje. Nikad nisam pomislila da Stju laže, a ne verujem da je to zaista mislio i Harold. Zato sam bila sigurna da su svi mrtvi, ali to je opet bilo uznemirujuće uputstvo, pa sam plakala. Nisam mogla da se uzdržim.

Ali nisam se samo ja uzrujala. Kada je Stju ugledao to mesto, mrtvački je pobeleo. Imao je na sebi košulju sa kratkim rukavima i videla sam kako su mu se ruke skroz naježile. Oči su mu obično plave, ali tada su posivele, kao okean u tmurnom danu.

On je pokazao na drugi sprat i rekao: „To je bila moja soba.“

Harold se okrenuo prema njemu, i videla sam da je spremio jedan od svojih patentiranih Mudroserskih Komentara Harolda Laudera, ali onda je on video Stjuovo lice i umuknuo. U stvari, mislim da mu je to bilo jako pametno. I tako, malo kasnije, Harold veli: „Pa, hoćemo li unutra, da razgledamo?“

„A zbog čega bi to radio?“ odgovorio mu je Stju, gotovo histeričnim glasom, ali ipak pod čvrstom kontrolom. To me je uplašilo, baš zato što je on inače ’ladan ko špricer. Nije ni čudo što Harold ne uspeva da mu se zavuče pod kožu.

„Stjuarte...“ zaustio je onda Glen, ali Stju ga je prekinuo sa:

„Zbog čega? Zar ne vidite da je to mesto mrtvo? Nema bleh-orkestara, nema vojnika, nema ničega. Verujte“, veli on, „da su tu, već bi nas skleptali. Bili bismo u tim belim sobama kao jebeni zamorci.“ Onda je pogledao u mene i rekao: „Izvini, Fren - nisam hteo da psujem. Mislim da sam uznemiren.“

„E, pa ja idem unutra“, veli na to Harold, „ko će još sa mnom?“ Ali vidim da je Harold, pored svog truda da bude VELIK I HRABAR, zapravo i sam uplašen.

Glen je rekao da će on, a Stju je kazao: „Uđi i ti, Fren. Pogledaj. Zadovolji znatiželju.“

Htela sam da kažem da ću da ostanem napolju s njim, pošto izgleda toliko uzrujano (i pošto, znate, ni sama u stvari nisam htela da ulazim), ali to bi dovelo do novih nevolja sa Haroldom, pa sam rekla važi.

Ako smo mi - Glen i ja - uopšte i sumnjali u Stjuovu priču, mogli smo tih sumnji da se ratosiljamo čim smo otvorili vrata. Zbog smrada. Isti smrad smo osetili u svakom većem gradu kroz koji smo prošli, kao da smrdi gnjili paradajz, i o bože, opet plačem, ali zar je u redu da ljudi ne samo što moraju da umru, već potom i da smrde kao

Čekaj (kasnije)

Tako, sad sam se drugi put danas DOBRO ISPLAKALA, i stvarno ne znam šta se to dešava sa malom Fren Goldsmit, našom Starom Dobrom Curom, koja je umela da gricka nokte i bljuje eksere, ha-ha, kako ono glasi stara izreka. Pa, noćaske više nema suza, obećavam čvrsto.

Ušli smo, valjda, zbog morbidne radoznalosti. Ne znam za ostale, ali ja sam, kao, htela da vidim sobu u kojoj su Stjua držali zarobljenog. Kako god, nije posredi bio samo smrad, znate, već i to koliko je unutra bilo sveže kad se uđe. Puno granita, mermera i verovatno krajnje fantastične izolacije. Bilo je toplije na gornja dva sprata, ali dole, zbog smrada... i te svežine... bilo je kao u grobnici. FUJ.

Isto tako, bilo je jezivo, kao u ukletoj kući - nas troje smo se okupili jedno uz drugo kao ovce, i bilo mi je milo što imam pušku, iako je to samo malokalibarka. Koraci su nam stalno odjekivali kao da se neko šunja za nama, prati nas, znate, pa sam ponovo počela da mislim na taj san, na onaj koji počinje sa čovekom u crnoj rizi. Nimalo me ne čudi što Stju nije hteo da uđe sa nama.

Na kraju smo konačno došli do liftova i popeli se na prvi sprat. Tamo su bile samo kancelarije... I nekoliko tela. Drugi sprat je bio uređen kao bolnica, ali sobe su imale hermetička vrata (i Harold i Glen su rekli da su takva) i posebne prozore sa pogledom napolje. Tamo gore je bilo puno tela, i u sobama i u hodnicima. Vrlo malo žena. Pitam se da li su na kraju pokušali da ih evakuišu? Ima toliko toga što nikada nećemo saznati. Ali opet, zašto bismo to i želeli?

Kako god bilo, na kraju hodnika koji je vodio iz glavnog hodnika gde su se nalazili liftovi, pronašli smo sobu sa otvorenim hermetičkim vratima. Unutra je bio jedan mrtvac, ali on nije bio pacijent (oni su svi na sebi imali bele bolničke pidžame) i svakako nije umro od gripa. Ležao je u velikoj lokvi sasušene krvi i izgledao je kao da je pokušao da ispuže iz sobe kada je umro. Tamo je bila slomljena stolica i sve je bilo u neredu, kao da je došlo do tuče.

Glen je tamo dugo razgledao, a onda je rekao: „Mislim da Stjuu ne treba da kažemo ništa o ovoj sobi. Verujem da u njoj umalo nije umro.“ Pogledala sam to opruženo telo i osetila jezu goru nego ikad pre. „Kako to mislite?“ upitao je Harold, i čak je i on zvučao tiho. Bila je to jedna od retkih prilika kada sam čula da Harold ne govori kao da se ljudima obraća preko razglasa.

„Mislim da je taj gospodin ušao da ubije Stjuarta“, rekao je Glen, „i da ga je Stjuart nekako savladao.“

„Ali zašto?“ upitala sam ja. „Zašto bi hteli da ubiju Stjua ako je već bio imun? To nema nikakvog smisla!“

Pogledao me je, i oči su mu bile zastrašujuće. Oči su mu izgledale gotovo mrtvo, kao oči skuše.

„To nije važno, Fren“, reče on. „Smisao nije imao neke velike veze s ovim mestom, sudeći po njegovom izgledu. Postoji određeni mentalitet koji veruje u zataškavanje. Takvi ljudi iskreno veruju u to, i jednako su fanatični kao i članovi neke verske grupe koji veruju u to da je Isus božanstvo. Jer, za neke ljude, neophodnost nastavljanja zataškavanja čak i pošto je šteta nastala izuzetno je važna. To me navodi na pitanje o tome koliko su imunih ljudi ubili u Atlanti i San Francisku, i u Centru za viruse u Topeki pre nego što je zaraza konačno ubila njih i okončala njihovo klanje. Ovaj serator? Drago mi je što je mrtav. Samo mi je žao Stjua, koji će verovatno do kraja života sanjati košmare o njemu.“

I znate šta je onda uradio Glen Bejtmen? Taj fini čovek koji slika grozne slike? Prišao je mrtvacu i šutnuo ga u facu. Harold je prigušeno zaroktao, kao da je on bio šutnut. Onda je Glen ponovo podigao nogu.

„Ne!“ viknuo je Harold, ali Glen je svejedno ponovo šutnuo mrtvaca. Onda se okrenuo, i obrisao je nadlanicom usta, ali makar u očima više nije imao taj pogled mrtve ribe.

„Hajdemo“, veli on, „idemo odavde. Stju je bio u pravu. Ovo mesto je mrtvo.“

I tako smo izašli, a Stju je sedeo leđima okrenut gvozdenoj kapiji i visokom zidu koji se pružao okolo, a ja sam poželela... o, nastavi, Freni, ako ne smeš to da kažeš svom dnevniku, kome onda uopšte smeš da kažeš? Poželela sam da mu pritrčim, da ga poljubim i kažem mu kako se stidim za sve nas zbog toga što mu nismo verovali. I da se stidim zbog toga kako smo svi pričali koliko je nama bilo teško dok je zaraza trajala, a on nije govorio gotovo ništa iako ga taj čovek umalo nije ubio.

O, majku mu, zaljubiću se u njega, mislim da sam počela da se ložim onako kako se niko nikad nije ložio ni na koga, i samo da nije Harolda, već bih se osmelila i riskirala!

Kako god bilo (uvek postoji to „kako god bilo“, mada su mi sad prsti toliko obamrli da mislim da će mi otpasti), tada nam je Stju prvi put rekao da želi da pođe u Nebrasku, da hoće da proveri svoj san. Imao je tvrdoglav, i nekako postiđen izraz na licu, kao da zna da će morati da otrpi još malo popovanja i sranja od Harolda, ali Harold je bio isuviše uplašen posle našeg „obilaska“ centra u Stovingtonu, pa je pružio tek simboličan otpor. A čak je i to prestalo kada je Glen rekao, krajnje suzdržano, da je prethodne noći i on sanjao staricu.

„Naravno, može biti da je to samo zato što nam je Stju ispričao svoj san“, rekao je on, malo crven u licu, „ali jeste bio izuzetno sličan.“

Harold je rekao kako naravno mora biti tako, ali Stju je kazao: „Čekaj malo, Harolde - palo mi je nešto na pamet.“

Njemu je palo na pamet da svi uzmemo po list papira i zapišemo sve čega možemo da se setimo iz snova koje smo sanjali prošle nedelje, pa da onda uporedimo beleške. To je bio metod taman toliko naučan da Harold ne može previše da gunđa.

Pa, jedino što sam ja sanjala jeste ono što sam već zapisala, i neću to da ponavljam. Samo ću reći da sam ga zapisala, i ostaviću onaj deo sa ocem, ali ću izostaviti ono sa bebom i vešalicom koju on uvek drži.

Kada smo uporedili svoje beleške, rezultati su bili prilično neverovatni.

Harold, Stju i ja sanjali smo „mračnjaka“, kako ga ja nazivam. I Stju i ja smo ga videli kao čoveka u monaškoj rizi bez vidljivog lica - ono mu je uvek u senci. U Haroldovoj belešci je stajalo da ovaj uvek stoji u nekom mračnom haustoru i doziva ga „kao kakav makro“. Ponekad može da mu vidi samo stopala i sjaj očiju „nalik na oči lasice“, tako je on to opisao.

Stjuovi i Glenovi snovi o starici su veoma slični. Sličnosti ima gotovo previše za nabrajanje (što je moj „književni“ način da kažem kako su mi prsti odrveneli). Kako god bilo, obojica su saglasni da je ona u okrugu Polk, u Nebraski, mada ne mogu da se slože oko imena samog mesta - Stju kaže da je to Holingford Houm, a Glen - Hemingvej Houm. Blizu su i ovako i onako. Činilo se da obojica smatraju kako mogu da ga nađu. (Beleška za tebe, dnevniče: ja pretpostavljam da se to mesto zove Hemingford Houm.)

Glen je rekao: „Ovo je zaista izuzetno. Izgleda da svi delimo pravo parapsihološko iskustvo.“ Harold se durio, naravno, ali izgledao je kao da ima mnogo tema za razmišljanje. On je bio spreman samo da se složi sa odlaskom zato što „negde moramo otići“. Polazimo ujutro, uplašena sam, uzbuđena i uglavnom srećna što odlazim iz Stovingtona, tog mesta smrti. I radije ću se suočiti sa tom staricom nego sa mračnjakom, u svako doba.

Stvari za pamćenje: „Olabavi malo“ značilo je da se ne nerviraš. „Laća“ i „ekstra“ su bili izrazi koji su govorili kako je nešto dobro. „Nema frke“ je značilo da nema šta da brineš. „Izludeti se“ znači dobro se provesti, a mnogi ljudi su nosili majice sa rečima SRANJA SE DEŠAVAJU, što je svakako bilo tačno... i još važi. „Sve je tip-top“, taj izraz je prilično skorašnji (čula sam ga prvi put ove godine) i znači da sve ide kako treba. „Rupa“, stari britanski izraz, upravo je počeo da se koristi umesto „gajbe“ kao izraza za mesto gde živiš pre izbijanja zaraze supergripom. Bilo je strašno kul da kažeš: „Dobra ova tvoja rupa.“ Glupo, a? Ali takav je bio život.

Samo što je prošlo podne.

Iscrpljena Perion je utonula u san kraj Marka, koga su dva sata pre toga premestili u hladovinu. On je povremeno dolazio svesti, a svima im je bilo lakše dok je bio obeznanjen. Trpeo je bol do kraja noći, ali posle osvita mu se konačno predao i kad je bio pri svesti, krv im se ledila od njegovih krikova. Stajali su i gledali se, bespomoćni. Nikome nije bilo do jela.

„To mu je slepo crevo“, rekao je Glen. „Mislim da tu nema više nikakve sumnje.“

„Možda bi trebalo da probamo... pa, da ga operišemo“, rekao je Harold. Gledao je u Glena. „Možda biste vi...“

„Ubili bismo ga“, reče Glen ravnim glasom. „To znaš, Harolde. Ako bismo i mogli da ga otvorimo da ne iskrvari na smrt, a ne bismo, ko bi od nas umeo da razlikuje njegovo slepo crevo od gušterače. Te stvari unutra nisu obeležene, znaš.“

„Ubićemo ga ako to ne uradimo“, reče Harold.

„Hoćeš li ti da probaš?“ upita Glen naprasito. „Ponekad me čudiš, Harolde.“

„Nešto ne vidim ni da ste vi od neke velike pomoći u ovoj situaciji“, reče Harold, pocrvenevši.

„Ne, hajde, dosta s tim“, reče Stju. „Kakve vajde ima od toga što obojica radite? To ionako ne dolazi u obzir, osim ako ne smerate da ga testerišete britvom.“

„Stju!“ Freni umalo to nije zabrektala.

„Pa?“ upita on, i slegnu ramenima. „Najbliža bolnica je pozadi, u Momiju. Tamo nikako ne bismo mogli da ga odvezemo. Ne verujem čak ni da bismo mogli da ga vratimo do petlje na autoputu.“

„U pravu si, naravno“, promrmlja Glen i pređe dlanom preko obraza hrapavog kao šmirgla. „Harolde, izvinjavam se. Veoma sam uzrujan. Znao sam da bi nešto slično moglo da se desi - izvinjavam se, da će se desiti - ali izgleda da sam to znao samo na akademski način. Ovo je mnogo drugačije od sedenja u staroj radnoj sobi i zamišljanja koječega.“

Harold promrmlja nezahvalno da je čuo njegovo izvinjenje i udalji se sa rukama nabijenim duboko u džepove. Izgledao je kao mrzovoljni, prerasli desetogodišnjak.

„Zašto ne smemo da ga pomeramo?“ upita Fren očajnički, gledajući naizmenično Stjua pa Glena.

„Zbog toga koliko mu je slepo crevo dosad sigurno oteklo“, reče Glen. „Ako pukne, sasuće u njegov sistem dovoljno otrova da ubije deset ljudi.“

Stju klimnu glavom. „Peritonitis.“

Freni se vrtelo u glavi. Upala slepog creva? Pa to sada nije bilo ništa. Ništa. Ponekad, ako se nađeš u bolnici zbog kamena u žuči ili nečeg sličnog, prosto ti usput izvade i slepo crevo, kad su te već otvorili. Setila se da su jednom njenom školskom drugu, dečaku po imenu Čarli Bigers koga su svi zvali Bigi, izvadili slepo crevo u leto između petog i šestog razreda. Proveo je u bolnici samo dva ili tri dana. Vađenje slepog creva, u medicinskom smislu, nije bilo ništa naročito.

Jednako kao što rađanje bebe, u medicinskom smislu, nije bilo ništa naročito.

„Ali ako ga ostavite tako“, upita ona, „zar mu slepo crevo neće ionako pući?

Stju i Glen se nelagodno zgledaše i oćutaše.

„Onda ste baš onakvi kakvim vas Harold naziva!“ istrtlja ona uzbuđeno. „Morate učiniti nešto, pa makar i britvom! Morate!“

„Zašto mi'?“ upita Glen ljutito. „Zašto ne ti?“ Za boga miloga, pa nemamo čak ni medicinski udžbenik!“

„Ali vi... on... pa ne sme se to dogoditi ovako! Vađenje slepog creva nije ništa naročito!

„Pa, možda nije bilo u staro doba, ali sada svakako jeste“, reče Glen, ali ona se tada već besciljno udaljila, uplakana.

Vratila se oko tri sata, postiđena i spremna da se izvini. Ali ni Glen ni Stju nisu bili u bivaku. Harold je ravnodušno sedeo na deblu palog drveta. Perion je sedela kraj Marka ukrštenih nogu i kvasila mu lice vlažnom krpom. Bila je bleda, ali pribrana.

„Freni!“ reče Harold, podiže pogled i vidno se razvedri.

„Ćao, Harolde.“ Ona priđe Peri. „Kako mu je?“

„Spava“, reče Perion, ali on nije spavao; čak je i Fren to bila u stanju da vidi. Bio je u nesvesti.

„Gde su ostali otišli, Peri? Znaš li to?“

Odgovorio joj je Harold. Prišao joj je s leđa i Fren je slutila da on želi da joj dodirne kosu ili da spusti ruku na njeno rame. Nije želela da joj to uradi. Sada je gotovo stalno osećala akutnu neprijatnost u Haroldovoj blizini. „Otišli su u Kunkl. Da potraže neku lekarsku ordinaciju.“

„Mislili su da bi mogli naći neke knjige“, reče Peri. „I neke... neke instrumente.“ Progutala je knedlu i grlo joj je sasvim jasno škljocnulo. Nastavila je da hladi Markovo lice, i povremeno je natapala krpu u jednoj kanti i potom je cedila.

„Zaista nam je žao“, reče Harold bez ikakvog prizvuka utehe. „Pretpostavljam da to ništa ne vredi, ali stvarno je tako.“

Peri podiže pogled i osmehnu se Haroldu milo i s naporom. „Znam to“, reče ona. „Hvala. Niko nije kriv za ovo. Osim ako ne postoji Bog, naravno. Ako postoji, onda je On kriv. I kad ga budem srela, imam nameru da ga šutnem u jaja.“

Ona je imala pomalo konjasto lice i stameno telo seljanke. Fren, koja je prvo uočavala najbolje osobine kod ljudi, mnogo pre nego što bi uvidela one zlosrećnije (na primer, Harold je imao mnogo lepe šake za jednog dečaka), primetila je da je Perina kosa, meke crvenkaste nijanse, gotovo predivna, a tamne oči boje indiga prefinjene i inteligentne. Ona je predavala antropologiju na Njujorškom univerzitetu, kako im je rekla, a isto tako je bila i politički aktivista u više pokreta, uključujući borbu za prava žena i jednaki tretman pred zakonom za žrtve side. Nikad se nije udavala. Mark se, kako je ona jednom rekla Freni, bolje ophodio prema njoj nego što je ona ikada očekivala od jednog muškarca. Drugi koje je poznavala ili su je ignorisali, ili su je trpali u istu vreću s drugim devojkama kao „prasicu“ ili „lopatu“. Priznala je da bi Mark mogao pripadati grupi koja ju je uvek prosto ignorisala, da su okolnosti normalne, ali one nisu bile takve. Sreli su se u Olbeniju, gde je Perion letovala kod roditelja, poslednjeg dana jula, i posle kratkog razgovora, odlučili su da napuste grad pre nego što im sve te klice koje se inkubiraju u telima u raspadanju ne urade ono što supergripu nije uspelo.

I tako su pošli, i sledeće noći su postali ljubavnici, više zbog očajničke usamljenosti nego zbog bilo kakve stvarne privlačnosti (bile su to ženske priče, i Freni to čak nije ni zapisala u dnevnik). On je bio dobar prema njoj, rekla je Peri Fren s onom blagošću i izvesnom nevericom svih neuglednih žena koje pronađu ljubaznog muškarca u surovom svetu. Zavolela ga je, iz dana u dan sve više i više.

A sad ovo.

„Čudno je to“, reče ona. „Ovde smo svi osim Stjua i Harolda s fakultetom, a i ti bi ga svakako završio, Harolde, samo da su se stvari odvijale normalnim tokom.“

„Da, mislim da je to tačno“, reče Harold.

Peri se ponovo okrenu Marku i poče da mu natapa čelo, nežno, s ljubavlju. Freni to podseti na ilustraciju u boji iz njihove porodične Biblije, na sliku koja je prikazivala kako tri žene pripremaju Isusovo telo za sahranu - mazale su ga uljima i začinima.

„Freni je studirala engleski, Glen je predavao sociologiju, Mark je trebalo da doktorira iz američke istorije, a i ti bi, Harolde, studirao engleski pošto si želeo da postaneš pisac. Mogli bismo da sedimo ovde u krugu i održavamo sjajne neformalne diskusije. U stvari, i jesmo to radili, zar ne?“

„Jesmo“, saglasi se Harold. Njegov glas, obično prodoran, bio je jedva čujan.

„Obrazovanje iz oblasti liberalnih umetnosti uči te kako da misliš -pročitala sam to negde. Suve činjenice koje učiš dolaze tek iza toga. Ono najveće što poneseš iz škole jeste način na koji vršiš konstruktivnu indukciju i dedukciju.“

„Dobro je to“, reče Harold. „Sviđa mi se.“

Sad se njegova ruka spustila na Frenino rame. Ona je nije stresla sa sebe, ali bila je nesrećno svesna njenog prisustva.

„Ali nije dobro“, reče Peri sa žestinom, i Harold iznenađeno spusti ruku s Freninog ramena. Ona se istog trena oseti lakšom.

„Nije?“ upita on, prilično sramežljivo.

„On je na samrti!“ reče Peri, ne glasno, već na ljutit, bespomoćan način. „Na samrti je zato što smo svi traćili vreme učeći kako da kenjamo jedni drugima u internatima i dnevnim sobama jeftinih stanova u studentskim gradovima. O, kako bih samo umela da ti pričam o Midi Indijancima sa Nove Gvineje, a Harold bi mogao da objasni književnu tehniku poznih engleskih pesnika, ali kakve vajde od svega toga može imati moj Mark?“

„Da imamo nekoga s medicine...“ zausti Fren oprezno.

„Da, samo da imamo. Ali nemamo ni automehaničara, ili nekoga ko je išao na poljoprivredni fakultet i makar gledao jednom kako veterinar operiše kravu ili konja.“ Ona ih pogleda i njene oči boje indiga još više potamneše. „Koliko god da mi se svi dopadate, mislim da bih u ovom trenutku radije sve da vas trampim za nekog običnog radnika. Svi se toliko plašite da ga dodirnete, iako znate šta će se dogoditi ako to ne budete učinili. A ja sam ista takva - sebe ne isključujem.“

„Pa makar su dvojica...“ Fren zaćuta. Nameravala je da kaže: Pa makar su dvojica muškaraca otišla, a onda zaključila kako bi taj izbor reči možda bio nezgodan, pošto je Harold još bio tu. „Pa makar su Stju i Glen pošli.

I to je nešto, zar ne?“

Peri uzdahnu. „Jeste - nešto je. Ali Stju je odlučio da pođe, zar ne? Jedini među nama ko je konačno zaključio da je bolje probati bilo šta nego samo stajati u blizini i kršiti ruke.“ Ona pogleda Freni. „Da li ti je rekao čime se bavio ranije?“

„Radio je u fabrici“, reče Fren smesta. Nije primetila kako se Haroldu čelo nabralo zbog brzine kojom je iznela tu informaciju. „Stavljao je kola u elektronske kalkulatore. Pretpostavlja da bi se moglo reći da je bio kompjuterski tehničar.“

„Ha!“ reče Harold i kiselo se osmehnu.

„On je jedini od nas ko se razume u rastavljanje stvari na delove“, reče Peri. „Ono što on i gospodin Bejtmen budu uradili ubiće Marka, gotovo sam sigurna da hoće, ali bolje i da umre dok neko pokušava da mu pomogne da ozdravi nego da umre dok svi stojimo i samo ga gledamo... kao pregaženog psa na ulici.“

Ni Harold ni Fren nisu mogli da nađu odgovor na to. Samo su stajali iza nje i gledali u Markovo bledo, nepomično lice. Malo kasnije, Harold ponovo spusti znojavu ruku na Frenino rame. Dođe joj da vrisne zbog toga.

Stju i Glen su se vratili u petnaest do četiri. Uzeli su jedan motocikl. Pozadi im je bila vezana crna lekarska torba s instrumentima i nekoliko velikih crnih knjiga.

Stju je samo rekao. „Pokušaćemo“

Peri je podigla pogled. Lice joj je bilo belo i napregnuto, glas smiren. „Hoćete li? Molim vas. Oboje želimo da to uradite“, rekla je ona.

„Stju?“ reče Perion.

Bilo je četiri i deset. Stju je klečao na gumenoj prostirci raširenoj ispod drveta. Znoj mu je tekao sa lica u potocima. Oči su mu bile sjajne, progonjene i mahnite. Freni je držala jednu knjigu otvorenu ispred njega i okretala jednu pa drugu ilustraciju u boji kad god bi Stju podigao pogled i klimnuo glavom. Kraj njega, užasno beo, Glen Bejtmen je držao kalem finog belog konca. Između njih je stajala otvorena kutija sa instrumentima od nerđajućeg čelika. Kutija je sada bila isprskana krvlju.

„Tu je!“ uskliknu Stju. Glas mu je najednom bio visok, jak i ushićen. Oči su mu se suzile u dve tačkice. „Evo ga mali gad! Tu! Baš tu!“

„Stju?“ reče Perion.

„Fren, pokaži mi opet onu drugu ilustraciju! Brzo! Brzo!“

„Možeš li ga izvaditi?“ upita Glen. „Boga mu, Istočni Teksašanine, stvarno misliš da možeš?“

Harolda nigde nije bilo. Rano je napustio zabavu, prekrivši jednom rukom usta. Stajao je u šumarku na istoku, okrenut leđima prema njima, već poslednjih petnaest minuta. Sada se ponovo okrenuo, sa nadom na krupnom, okruglom licu.

„Ne znam“, reče Stju, „ali možda i mogu. Možda baš i mogu.“

Zurio je u ilustraciju u boji koju mu je Fren pokazivala. Ruke su mu bile krvave do lakata, kao da ima na njima crvene večernje rukavice. „Stju?“ reče Perion.

„Samostalno je, i gore i dole“, šapnu Stju. Oči su mu fantastično blistale. „Slepo crevo. Zasebna mala jedinica. Uh... obriši mi čelo, Freni, pobogu, jebote, znojim se ko svinja... hvala... Bože, ne bih da sečem po njemu više nego što moram... jebote, pa to su mu creva... ali zaboga, moram, moram.“

„Stju?“ reče Perion.

„Glene, daj makaze. Ne - ne te. One male.“

„Stju."

On je konačno pogleda.

„Ne moraš to da radiš.“ Glas joj je bio miran, tih. „Mrtav je.“

Stju je pogleda, i sužene oči počeše polako da mu se šire.

Ona klimnu glavom. „Pre skoro dva minuta. Ali, hvala ti. Hvala ti što si pokušao.“

Stju ostade dugo zagledan u nju. „Sigurna si?“ šapnu najzad.

Ona ponovo klimnu glavom. Suze su joj nemo tekle niz lice.

Stju okrenu lice od njih, ispustivši mali skalpel koji je držao, pa prekri oči rukama u gestu krajnjeg očajanja. Glen je već ustao i udaljio se, bez osvrtanja, opuštenih ramena, kao da ga je neko udario.

Freni obavi ruke oko Stjua i zagrli ga.

„To mu je to“, reče on. Onda stade da to ponavlja, iznova i iznova, tiho i monotono, na način koji ju je uplašio. „To mu je to. Gotovo. To mu je to. To mu je to.“

„Uradio si sve što si mogao“, reče ona i zagrli ga još čvršće, kao da bi mogao da joj odleti.

„To mu je to“, ponovi on, tupo i konačno.

Freni ga je grlila. I pored svih svojih misli iz protekle tri i po nedelje, i pored svog „najvećeg loženja na svetu“, nije načinila niti jedan otvoreni potez. Gotovo bolno je pazila da ne pokaže šta oseća. Situacija sa Haroldom je bila i suviše opasna. I čak ni sada nije pokazivala šta zaista oseća prema Stjuu, ne zaista. Nije ga grlila zagrljajem ljubavnice. To se prosto jedan preživeli držao za drugog. Činilo se da Stju to razume. Njegove ruke podigle su se do njenih ramena i čvrsto ih stisnule, ostavivši krvave otiske dlanova na njenoj košulji zemljane boje, obeleživši je kao partnerku u nekom nesrećnom zločinu. Negde se kreštavo oglasila sojka, a bliže njima, Perion je zaplakala.

Harold Lauder, koji nije umeo da raspozna zagrljaje između preživelih i ljubavnika, zurio je u Freni i Stjua sa novim podozrenjem i strahom. Posle jednog dugog trenutka, jarosno se probio kroz žbunje i vratio se tek mnogo posle večere.

Probudila se rano sledećeg jutra. Neko ju je drmusao. Otvoriću oči i ugledati Glena ili Harolda, pomisli ona pospano. Opet ćemo proći kroz sve to, i nastavićemo tako sve dok ne uradimo kako treba. Oni koji ne umeju da uče iz istorije...

Ali bio je to Stju. I već se videlo nekakvo dnevno svetlo; zora se prikradala, prigušena u ranoj sumaglici kao sveže zlato umotano u tanku vatu. Ostali su bili usnula obličja.

„Šta je bilo?“ upita ona i sede. „Nešto nije u redu?“

„Ponovo sam sanjao“, reče on. „Ne staricu, već... onog drugog. Mračnjaka. Uplašio sam se, pa sam...“

„Prekini“, reče ona, uplašena zbog izraza na njegovom licu. „Kaži na šta misliš, molim te.“

„Reč je o Perion. O veronalu. Uzela je Veronal iz Glenovog ranca.“ Ona šištavo udahnu.

„O, bre“, reče Stju slomljeno. „Mrtva je, Freni. O bože, kakvo je ovo samo sranje.“

Ona pokuša nešto da kaže i shvati da ne može.

„Mislim da moramo probuditi preostalu dvojicu“, reče Stju nekako rasejano Protrlja obraz, koji je bio sav čekinjav od brade. Fren je još pamtila njegov dodir na sopstvenom obrazu od juče, kad ga je zagrlila. On se ponovo okrenu njoj, zbunjen. „Ima li ovome kraja?“

Ona reče tiho: „Mislim da ga nikada neće ni biti.“

Oči im se susretoše u svetlu praskozorja.

Iz dnevnika Fren Goldsmit

12. jul 1990.

Ulogorili smo se večeras zapadno od Gilderlenda (država Njujork), konačno smo uspeli da izbijemo na veliki autoput, broj 80/90. Uzbuđenje zbog susreta s Markom i Perion (zar ne misliš da je to lepo ime? Ja mislim da jeste) juče po podne manje-više je splasnulo. Pristali su da nam se pridruže... u stvari, predložili su to pre nas.

Mada, nisam baš sigurna da bi im Harold to ponudio. Znaš kakav je. A i malo se snebivao (mislim da isto važi i za Glena) zbog te silne gvožđurije koju su nosili, uključujući poluautomatske puške (dve). Ali najviše od svega, Harold je morao da izvede svoju malu predstavu... znaš, mora da pokaže da je prisutan.

Mislim da sam ispunila silne stranice HAROLDOVOM PSIHOLOGIJOM, i ako ga dosad nisi upoznao, nikada nećeš. Ispod njegovog šepurenja i svih tih pompeznih izjava krije se veoma nesiguran dečak. On u stvari ne može da poveruje da se sve promenilo. Jedan deo njega - prilično veliki deo, rekla bih - mora da i dalje veruje kako će se svi njegovi mučitelji iz gimnazije dići iz groba jednog lepog dana i početi da ga ponovo gađaju iz duvaljki ili možda da ga nazivaju Drkadžija Lauder, kao što su po Ejminim rečima radili. Ponekad pomislim da bi za njega bilo bolje (a možda i za mene) da se nismo udružili u Ogunkvitu. Ja sam deo njegovog starog života, bila sam nekad davno najbolja drugarica njegove sestre, i tako dalje i tako dalje. Evo šta je sažetak mog čudnog odnosa sa Haroldom: koliko god to čudno izgledalo, pošto već znam ono što znam, verovatno bih odabrala Harolda za prijatelja umesto Ejmi, koja se mahom ložila na momke sa lepim kolima i garderobom, i koja je bila (Bog neka mi oprosti što loše zborim o mrtvima, ali tačno je) pravi ogunkvitski snob, kako to samo može biti neko ko je preko cele godine živeo u tom gradu. Harold je, na neki svoj čudan način, nekako kul. To jest, kad ne usmerava svu svoju mentalnu energiju na to da bude serator. Ali stvar je u tome što Harold nikad ne bi mogao da poveruje da neko drugi može misliti za njega da je kul. Jedan deo njega je toliko mnogo uložio u to da se ponaša pristojno. Nepopustljiv je u naumu da sve svoje probleme ponese sa sobom u ovaj ne tako vrli novi svet. Mogao je lepo sve da ih spakuje u ranac zajedno s tim čokoladicama „pejdej" koje voli da jede.

O, Harolde, bre, stvarno ne znam šta da kažem.

Stvari za pamćenje: Žiletov papagaj. „Molim te, ne stiskaj šarmin’.“³² Hodajući bokal sa „kulejdom“ koji je govorio: „O... DAAAAAAAA!" „O. B. tamponi... tvorevina žene ginekologa.“ Konvers Ol-stars. Noć živih mrtvaca. Brrrr! Ovo poslednje je previše blizu stvarnosti. Dosta je bilo.

14. jul 1990.

Danas smo za ručkom veoma dugo i veoma trezveno razgovarali o ovim snovima, i ostali smo u mestu verovatno mnogo duže nego što je trebalo. Uzgred, severno smo od Batavije, u državi Njujork.

Juče je Harold veoma stidljivo (za njega) predložio da počnemo da se snabdevamo „veronalom“ i da dajemo sebi veoma male doze kako bismo videli hoćemo li time poremetiti ciklus snova, kako je on to rekao. Podržala sam tu zamisao kako niko ne bi počeo da se pita šta mi je, ali namera mi je da svoju dozu čuvam i ne uzimam, pošto ne znam šta bi ona mogla da uradi Usamljenom Rendžeru (nadam se da je Usamljen; nisam sigurna da bih mogla da se nosim sa blizancima).

Pošto je usvojen predlog o „veronalu“, Mark je na to imao komentar. „Znate“, veli on, „O stvarima kao što je ova ne vredi mnogo razmišljati. Dok se opepelimo, počećemo svi da mislimo da smo Mojsije ili Josif, i da nam to bog telefonira.

„Taj mračnjak se ne javlja s neba“, veli Stju. „Ako je to međugradski poziv, mislim da stiže s nekog mnogo nižeg mesta.“

„Što je Stjuov način da kaže kako se na nas navrzao stari Hromi Daba“, javila se tad i Fren.

„I to je jednako dobro objašnjenje kao i bilo koje drugo“, na to će Glen. Svi smo ga pogledali. „Pa“, nastavio je on, rekla bih, malčice defanzivno, „ako na to gledate s teološke tačke gledišta, prilično mi se čini da smo u samom čvoru na užetu koje se nateže između raja i pakla, zar ne? Ako je ijedan jezuita preživeo supergrip, sigurno je potpuno pošašavio.“

To je nateralo Marka da se grohotom nasmeje. Ja nisam baš shvatila, ali sam oćutala.

„Pa, ja mislim da je čitava ova stvar smešna“, ubacio je Harold. „Samo što niste došli do Edgara Kejsa i preseljenja duše.“

Izgovorio je to prezime kao Kejs, a kad sam ga ispravila (kaže se kao inicijali Kanzas Sitija - Kejsi), baš se GROZNO HAROLDOVSKI NAMRŠTIO na mene. On nije od tipova koji te obaspu zahvalnošću kad ukažeš na njihove sitne nedostatke, dnevniče!

„Kad god se dogodi nešto krajnje paranormalno“, rekao je Glen, „jedino objašnjenje koje se zaista uklapa i drži svoju unutrašnju logiku jeste ono teološko. Zbog toga su vidovnjaci i religija uvek išli podruku, sve do savremenih verskih iscelitelja.“

Harold je gunđao, ali Glen je svejedno nastavio.

„Meni instinkt govori da su svi vidovnjaci... i da je to toliko duboko usađeno u nas da retko uopšte i primećujemo. Taj talenat može biti uglavnom preventivan, zbog čega se takođe retko primećuje.“

„Zašto?“ upitala sam ja.

„Zato što je to negativni faktor, Fren. Da li je iko od vas pročitao studiju Džejmsa D. L. Stontona iz 1958, o sudarima vozova i padovima aviona? Prvobitno je objavljena u jednom sociološkom žurnalu, ali tabloidi je tu i tamo ponovo potežu.“

Svi smo odmahnuli glavom.

„Trebalo bi da pročitate“, rekao je on. „Džejms Stonton je bio ono što bi moji studenti pre dvadeset godina zvali ’promućurnom glavom’, klinički sociolog blagih manira za koga je proučavanje okultnog bila neka vrsta hobija. On je napisao brojne članke o kombinovanim temama pre nego što je prešao na drugu stranu da to proučava iz prve ruke.“

Harold je frknuo, ali Stju i Mark su se kezili, a plašim se da sam i ja. „Dobro, recite nam onda to o avionima i vozovima“, veli Peri.

„Pa, Stonton je pribavio statistiku iz više od pedeset padova aviona od 1925. naovamo i više od dvesta sudara vozova od 1900. Ubacio je sve te podatke u kompjuter. U osnovi, vršio je korelaciju tri faktora: ljude prisutne u svakom tom prevoznom sredstvu koje je pretrpelo katastrofu, one koji su poginuli, i kapacitet vozila.“

„Ne vidim šta je to pokušavao da dokaže“, rekao je Stju.

„Da biste to uvideli, morate shvatiti da je u kompjuter ubacio i drugi niz brojki - ovaj put iz podjednakog broja aviona i vozova koji nisu pretrpeli katastrofu.“

Mark je klimnuo glavom. „Kontrolna grupa i eksperimentalna grupa. To zvuči sasvim solidno.“

„Ono što je ustanovio bilo je sasvim jednostavno, ali su implikacije bile zaprepašćujuće. I šteta što čovek mora da analizira šesnaest tabela da bi došao do nepobitne zajedničke statističke činjenice.“

„Koje činjenice?“ upitala sam ja.

„Puni avioni i vozovi retko se slupaju“, rekao je Glen.

„O, jebote, koje je to SRANJE!“ Harold je to maltene zaurlao.

„Ni najmanje“, na to će Glen mirno. „To je bila Stontonova teorija, kompjuter ga je podržao. U slučajevima avionskih i železničkih nesreća, vozila su ispunjena do 61 procenta kapaciteta, kad su posredi putnici. U slučajevima bez nesreća, vozila su popunjena do 76 procenata kapaciteta. To je razlika od 15 procenata u širokoj kompjuterskoj analizi, a takvo upadljivo odstupanje je i te kako značajno. Stonton ističe da bi, statistički govoreći, i odstupanje od tri procenta bilo razlog za razmišljanje, i u pravu je. To je anomalija velika kao Teksas. Stontonova dedukcija je glasila da ljudi znaju koji će avioni i vozovi pretrpeti nesreću... da nesvesno predviđaju budućnost.

Vaša tetka Sali grdno pokvari stomak neposredno pre polaska leta broj 61 iz Čikaga za San Dijego. A kad se avion sruši u pustinji Nevade, svi kažu: ’O, tetka Sali, ta trbobolja je bila istinska milost božja.’ Ali sve dok se nije pojavio Džejms Stonton, niko nije shvatio da je zapravo trideset ljudi imalo trbobolju... ili glavobolju... ili naprosto onaj čudan osećaj u nogama kad telo pokušava da saopšti tvojoj glavi da će nešto da krene grdno po zlu.“

„To jednostavno ne mogu da verujem“, veli Harold i prilično žalosno odmahuje glavom.

„Pa, znaš“, rekao je Glen, „oko nedelju dana pošto sam prvi put pročitao Stontonov članak, mlaznjak Mažestik erlajnsa srušio se na aerodromu Logan. Izginuli su svi u njemu. Pozvao sam kancelariju Mažestika na Loganu kad su se stvari malo slegle. Rekao sam im da sam reporter iz mančesterskog Junion lidera - sitna laž za dobru stvar. Rekao sam da se bavimo avionskim nesrećama i pitao da li bi mogli da mi kažu koliko se ljudi sa kupljenim kartama nije pojavilo na tom letu. Čovek je zvučao malo iznenađeno, pošto je rekao da osoblje avio-kompanije priča o tome. Takvih je bilo šesnaest. Šesnaestoro nije došlo. Upitao sam koliki je prosek na letovima ’boinga 747’ od Denvera do Bostona, i on mi je rekao da se prosečno ne pojavi tri putnika.“

„Tri“, veli Perion kao da se čudi.

„Tačno. Ali čovek se nije tu zaustavio. Rekao je da su imali i petnaest otkaza, a prosek je osam. I zato, premda su naslovi posle tog događaja vrištali U NESREĆI NA LOGANU POGINULO DEVEDESET ČETVORO, mogli su isto tako da glase i TRIDESET JEDAN PUTNIK IZBEGAO SMRT U KATASTROFI NA AERODROMU LOGAN.“

Pa... još se mnogo pričalo o tim vidovnjačkim stvarima, ali se prilično udaljilo od teme naših snova i toga da li oni potiču od Velikog Baje sa neba ili ne. Ali jedna stvar je pomenuta (i to pošto se Harold udaljio, puno zgađen) kad je Stju upitao Glena: „Ako smo svi već toliki vidovnjaci, kako onda ne znamo da nam je neka voljena osoba upravo umrla ili da nam je kuću oduvao tornado, ili slično?“

„Postoje upravo i takvi slučajevi“, rekao je Glen, „ali priznajem da nisu uopšte toliko uobičajeni... kao i da ih nije tako lako proveriti pomoću kompjutera. To je zanimljiva stvar. Imam teoriju...“

(Kao i uvek, dnevniče, zar ne?)

„... da to ima nekakve veze sa evolucijom. Znate ono, nekad su ljudi -ili njihovi preci. imali repove i dlaku po čitavom telu, kao i mnogo oštrija čula nego danas. Zašto ih više nemamo? Brzo, Stju! Evo tvoje prilike da se istakneš na času i da stekneš svoju diplomsku kapu.“

„Pa valjda iz istog razloga zbog kojeg ljudi više ne nose zaštitne naočari i mantile za prašinu kada voze. Ponekad ponešto prerasteš. Dođeš do tačke kad ti više ne treba.“

„Baš tako. I kakvog onda smisla ima telepatsko čulo koje je beskorisno u bilo kom praktičnom pogledu? Kakvu bi korist imao od toga da radiš u kancelariji i najednom shvatiš da ti je žena poginula u saobraćajnoj nesreći dok se vraćala s pijace? Neko će te pozvati telefonom i saopštiti to, zar ne? To čulo je možda nekad davno atrofiralo, ako smo ga ikada i imali. Možda je nestalo na isti način kao i naši repovi i krzno.

Ono što mene zanima u vezi s ovim snovima“, nastavio je on, „jeste to da oni izgleda predskazuju neku buduću borbu. Kao da primamo nejasnu sliku protagoniste... i antagoniste. Protivnika ljudskog roda, ako baš tako hoćete. Ukoliko to jeste tačno, moguće je da vidimo avion kojim treba da letimo... pa nas hvata trbobolja. Možda nam je dato sredstvo da pomognemo u oblikovanju sopstvene budućnosti. Neka vrsta slobodne volje iz četvrte dimenzije: prilika da izaberemo pre samih događaja.“

„Ali mi ne znamo šta snovi znače“, rekla sam ja.

„Ne, ne znamo. Ali možda ćemo saznati. Ne znam da li ta mala telepatska sposobnost znači da imamo božansku prirodu; ima mnogo ljudi koji mogu prihvatiti čudo očinjeg vida ne verujući pri tom da očinji vid dokazuje postojanje boga, i ja sam jedan od tih; ali ja verujem da su ovi snovi konstruktivna sila uprkos tome što mogu da nas uplaše. Predomišljam se zbog toga u vezi s ’veronalom’. To što ga uzimamo liči na situaciju kad progutamo malo ’pepto-bizmola da umirimo trbobolju, a onda svejedno uđemo u avion.“

Stvari za pamćenje: Recesije, nestašice, prototip „forda graulera“ koji je mogao da prevali sto kilometara po autoputu sa samo jednim galonom benzina. Pravo čudo od kola. To je sve; prekidam. Ako ne skratim zapise, ovaj dnevnik će biti dugačak kao Prohujalo sa vihorom pre nego što Usamljeni Jahač uopšte stigne (mada se molim da to ne učini na belom konju po imenu Srebrni). O da, još jedna Stvar za pamćenje. Edgar Kejsi. Njega ne smem da zaboravim. On je navodno video budućnost u svojim snovima.

16. jul 1990.

Samo dve beleške, obe u vezi sa snovima (vidi zapis od pre dva dana). Najpre, Glen Bejtmen je protekla dva dana bio veoma bled i tih, a večeras sam videla kako uzima izuzetno veliku dozu „veronala“. Pretpostavljam da je preskočio svoje poslednje dve doze i da je zbog toga sanjao neke VEOMA ružne snove. To me brine. Volela bih da znam kako da razgovaram s njim o tome, ali ništa mi ne pada na pamet.

Drugo, moji snovi. Pretprošle noći nisam sanjala ništa (bila je to noć posle našeg razgovora); spavala sam kao beba i ničeg se ne sećam. Prošle noći sam prvi put sanjala staricu. Nemam šta da dodam onome što je već rečeno, osim da ona nekako zrači DOBROTOM, LJUBAZNOŠĆU. Mislim da mogu da razumem zbog čega se Stju nakanio da pođe u Nebrasku, čak i pored Haroldovog sarkazma. Jutros sam se probudila potpuno osvežena i pomislila da će sve biti u redu, samo ako budemo mogli da pronađemo tu staricu, Majku Ebigejl. Nadam se da je ona zaista tamo. (Uzgred, sasvim sam sigurna da je ime varoši Hemingford Houm.)

Stvari za pamćenje: Majka Ebigejl!

47.

Kad se dogodilo, dogodilo se brzo.

Bilo je oko petnaest do deset 30. jula, i bili su na putu tek oko jedan sat. Napredovali su sporo zato što je prethodne noći bilo pljuskova i drum je još bio klizav. Njih četvoro su malo pričali od prošlog jutra, kada je Stju probudio prvo Freni, a onda Harolda i Glena, da im kaže kako je Perion izvršila samoubistvo. Krivio je sebe za to, mislila je Fren sva očajna, krivio je sebe za nešto za šta je mogao biti kriv koliko i za grmljavinu.

Želela je da mu to kaže, delimično zato što je morala da ga izgrdi zbog samopovlađivanja i delimično zato što ga je volela. Ovo potonje je bilo činjenica koju više od sebe nije mogla da krije. Mislila je da može da ga ubedi da on nije skrivio smrt Perion... ali to ubeđivanje je podrazumevalo da mu pokaže šta zaista oseća prema njemu. Mislila je da bi morala da mu to sasvim jasno stavi do znanja. Nažalost, tada bi i Harold bio u stanju to da vidi. Zato to nije dolazilo u obzir... ali samo privremeno. Pomislila je da to mora ubrzo da uradi, bez obzira na Harolda. Nije mogla doveka da ga štiti. Zato je morao da zna... i da prihvati to ili da ne prihvati. Plašila se da bi Harold mogao da se odluči za ovo drugo. Takva odluka mogla bi dovesti do nečeg užasnog. Najzad, svi su nosili mnogo vatrenog oružja.

Razmišljala je o svemu tome kada su zavili za okuku i ugledali veliku kamp prikolicu prevrnutu posred puta, tako da ga je potpuno zaprečila. Njen ružičasti bok od valovitog lima još se presijavao od sinoćne kiše. To je bilo krajnje iznenađujuće, ali nije bilo sve - kraj druma je bilo parkiranih vozila - tri automobila, sve karavani, i jedan veliki tegljač. A oko njih su stajali ljudi, najmanje njih desetak.

Fren se toliko iznenadila da je previše naglo zakočila. „Honda“ koju je vozila proklizala je na mokrom drumu i umalo je nije zbacila sa sebe pre nego što je stigla da ponovo uspostavi kontrolu nad njom. Onda su se svih četvoro zaustavili, manje-više u poprečnoj liniji na drumu, trepćući u krajnjoj zapanjenosti zbog toga što vide još toliko drugih živih ljudi.

„Dobro, siđite“, reče jedan od muškaraca. Bio je visok, sa bradom boje peska i tamnim naočarima za sunce. Fren je na tren u glavi otputovala kroz vreme, natrag na petlju u Mejnu, gde ju je saobraćajni policajac zaustavio zbog prebrze vožnje.

Sad će zatražiti da mu pokažemo vozačke dozvole, pomisli Fren. Ali to nije bio usamljeni saobraćajni policajac koji lovi brze vozače i piše im kazne. Tamo su bila ukupno četiri muškarca, još trojica iza onoga sa bradom boje peska, u borbenom rasporedu. Ostale su bile sve same žene. Najmanje osam. Bile su blede i uplašene, okupljene oko karavana u malim grupama.

Čovek sa bradom boje peska držao je pištolj. Svi muškarci iza njega imali su puške. Dvojica su nosila rasparene delove vojničke opreme.

„Siđite, đavo da vas nosi“, reče bradonja, a jedan od muškaraca iza njega ubaci metak u cev svoje puške. Bio je to glasan, gorko zapovedni zvuk u jutarnjoj sumaglici.

Glen i Harold su izgledali zbunjeno i podozrivo. I više od toga. Tu su kao glineni golubovi, pomisli Freni u sve jačoj panici. Ni sama još nije sasvim shvatila situaciju, ali znala je da jednačina tu nije u redu. Četiri muškarca, osam žena, rekao je njen mozak, a onda to ponovio, glasnije, zabrinutim tonom: Četiri muškarca! Osam žena!

„Harolde“, reče Stju tiho. Nešto mu je blesnulo u očima. Neka spoznaja. „Harolde, nemoj...“ A onda se sve dogodilo.

Stju je pušku držao na leđima. Spustio je rame tako da mu remen sklizne niz mišicu, a onda mu se puška našla u rukama.

„Ne radi to!“ viknu bradonja besno. „Garvi! Virdž! Roni! Sredite ih! Poštedite ženu!“

Harold poteže pištolje, isprva zaboravivši da su mu i dalje privezani u futrolama.

Glen Bejtmen je i dalje sedeo iza Harolda, zapanjen i iznenađen.

„Harolde!“ viknu Stju ponovo.

Freni poče da skida pušku s ramena. Vazduh oko nje kao da je najednom bio pun nevidljivog sirupa, lepljive tvari koju nikad neće stići da savlada na vreme. Shvatila je da će tu verovatno izginuti.

Jedna devojka viknu: „SAD!“

Freni okrenu pogled prema toj devojci, petljajući i dalje oko svoje puške. To zapravo i nije bila devojka; imala je najmanje dvadeset pet godina. Njena kosa, pepeljastoplava, ležala joj je oko glave kao iskrzani šlem, kao da ju je nedavno odsekla makazama za kresanje živice.

Nisu se sve žene pokrenule; neke od njih bile su gotovo obamrle od straha. Ali plavuša i još tri su krenule.

Sve se to zbilo za samo sedam sekundi.

Bradonja je uperio pištolj u Stjua. Kada je mlada plavuša vrisnula „Sad!“, cev se malo trznula prema njoj, kao rašlje koje su namirisale podzemnu vodu. Pištolj opali, oglasivši se snažno kao kada parče čelika probija karton. Stju pade sa svog motora i Freni uzviknu njegovo ime.

Stju se onda nađe pridignut na oba lakta (odrana od pada na drum, dok mu je „honda“ ležala na jednoj nozi) i pripuca. Bradonja načini plesni korak unazad, nalik na učesnika kakvog vodvilja koji napušta pozornicu posle svog bisa. Izbledela karirana košulja na njemu nadu se i zaleprša.

Njegov pištolj, automatski, trgnu se prema nebu i taj zvuk čelika koji probija karton začu se još triput. On se sruši na leđa.

Dvojica od trojice iza njega trgla su se na plavušin povik. Jedan je povukao oba obarača oružja koje je držao, staromodne sačmarice „remingtonke“. Kundak dvocevke nije bio uglavljen ni u šta - držao je pušku kraj desnog kuka - i kad je ona opalila bučno kao udar groma u maloj prostoriji, odletela mu je iz ruku unazad, iskidavši mu pri tom kožu s prstiju. Začangrljala je po drumu. Lice jedne od žena koje nisu reagovale na plavušin povik rasprslo se u neverovatnoj bujici krvi i Freni je na tren bukvalno čula kako krv poput kiše pada po asfaltu, kao da je počeo neki nagli pljusak. Jedno oko virilo je neozleđeno kroz krvavu masku koju je ta žena sada imala na licu. Bilo je omamljeno i nesvesno. Onda žena pade napred na drum. Karavan „kantri skvajer“ iza nje bio je izrešetan sačmom. Jedan njegov prozor izgledao je kao katarakta od mlečnih napuklina.

Plavuša se dohvatila sa drugim muškarcem koji se okrenuo prema njoj. Puška koju je on držao opali između njihovih tela. Jedna od devojaka pokuša da dohvati izgubljenu sačmaricu.

Treći muškarac, koji se nije okrenuo prema ženama, pripuca na Fren. Ona je sedela raskoračena na svom motoru, sa puškom u rukama, glupavo trepćući prema njemu. Bio je to muškarac maslinaste kože, koji je ličio na nekog Italijana. Ona oseti da joj je metak prozujao kraj leve slepoočnice.

Harold je konačno uspeo da izvuče jedan od svojih pištolja. Podigao ga je i opalio prema čoveku maslinaste kože. Udaljenost je bila nekih petnaest koraka. Promašio je. Rupa od metka pojavila se u zidu ružičaste prikolice malčice levo od glave maslinastog. Maslinasti pogleda Harolda i reče: „Sad ima da te ubijem govnaru jedan.“

„Nemoj!“ vrisnu Harold. On ispusti pištolj i pruži napred prazne šake.

Maslinasti opali u Harolda triput. Sva tri hica ga promašiše. Treći je bio najbliži tome da ga povredi; s vriskom se odbio od auspuha Haroldove „jamahe“. Motor se preturi, i Harold i Glen spadoše s njega.

Sada je već prošlo dvadeset sekundi. Harold i Stju su ležali ničice. Glen je sedeo ukrštenih nogu na drumu, i dalje kao da ne zna sasvim gde se nalazi, niti šta se događa. Freni je očajnički pokušavala da pogodi maslinastog pre nego što ovaj pogodi Harolda ili Stjua, ali njena puška nije htela da opali, nije mogla čak ni da joj povuče obarač, pošto je zaboravila da palcem otkoči oružje. Plavuša se i dalje gušala sa drugim muškarcem, a žena koja je pokušala da dođe do ispuštene puške sada se sa drugom ženom tukla oko nje.

Psujući nesumnjivo na italijanskom, maslinasti ponovo uperi pušku u Harolda, a onda Stju opali i maslinastom se čelo uruši, a on pade kao džak krompira.

Još jedna žena se sada pridružila tuči za sačmaricu. Čovek kojem je puška ispala pokuša da je baci u stranu. Ona mu posegnu između nogu, dograbi ga za međunožje farmerki i stisnu. Fren vide da su joj žile iskočile na ruci, od šake sve do lakta. Muškarac vrisnu. Najednom izgubi svako interesovanje za sačmaricu. Dohvati se između nogu i otetura, presamićen.

Harold otpuza do mesta gde je ispušteni pištolj ležao na putu i dograbi ga. Podiže ga i opali u čoveka koji se držao između nogu. Opali triput, i sva tri puta promaši.

Ovo je ko Boni i Klajd, pomisli Freni. Bože, krv na sve strane!

Plavuša sa iskrzanom frizurom izgubila je bitku za pušku drugog muškarca. On pušku istrgnu, a nju ritnu, naciljavši možda u njen stomak i dohvativši je umesto toga po butini teškom čizmom. Ona se zatetura sitnim koracima unazad mlatarajući rukama kako bi povratila ravnotežu, pa tresnu na tur sa vlažnim treskom.

Sad će pucati u nju, pomisli Freni, ali drugi muškarac se obrnu na petama kao pijani vojnik koji izvodi nalevo krug i brzo pripuca na grupu od tri žene koje su i dalje stajale leđima stisnute uz bok „kantri skvajera“.

„Jaaah! Kučke!“ zaurla taj gospodin. „Jaaaah! Kučke!““

Jedna žena pade i poče da se bacaka po asfaltu između karavana i prevrnute prikolice kao probodena riba. Ostale dve pobegoše. Stju opali u strelca i promaši. Drugi muškarac opali u jednu od žena u bekstvu i ne promaši. Ona naglo diže ruke prema nebu i pade. Druga skrenu levo i pobeže iza ružičaste prikolice.

Treći muškarac, onaj koji je izgubio sačmaricu i nije uspeo do nje da dođe, još se teturao i držao za jaja. Jedna žena uperi sačmaricu u njega i povuče oba obarača, stisnuvši oči i iskrivivši usta u iščekivanju te grmljavine. Ali grmljavina je izostala. Sačmarica je bila prazna. Ona je obrnu u rukama uhvativši je za cev i zavitla kundakom u oštrom luku. Promaši mu glavu, ali pogodi mesto gde mu se vrat spajao sa desnim ramenom. Čovek od udarca pade na kolena. Zapuza odatle. Žena, koja je na sebi imala plavu duksericu na kojoj je pisalo DRŽAVNI UNIVERZITET KENT i iscepane farmerke, krenula je za njim, mlateći pri tom po njemu sačmaricom. Čovek nastavi da puzi, iako je krv sada kuljala iz njega u potocima, a žena u duksu Državnog univerziteta Kent nastavi da ga mlati.

„Jaaaaah, kučkel“ vrisnu drugi muškarac i opali u omamljenu sredovečnu ženu koja je nešto mrmljala. Udaljenost između usta cevi i te žene bila je jedva metar; mogla je gotovo da pruži ruku i zapuši cev malim prstom. Promašio je. Ponovo je povukao obarač, ali sada je puška samo škljocnula uprazno.

Harold je sada držao pištolj obema rukama, kao što je video da rade policajci u filmovima. Povukao je obarač i metak je smrskao lakat drugom muškarcu. Ovaj ispusti pušku i zaskakuta, ispuštajući nerazumljive zvuke. Freni je to zvučalo kao kada Zeka Rodžer kaže „M-M-Molim te!“

„Strefio sam ga!“ uskliknu Harold ushićeno. „Strefio sam ga! Bogami, strefio sam ga!“

Freni se konačno setila bezbednosne kočnice na pušci. Ona je pomeri palcem baš kada je Stju ponovo opalio. Drugi muškarac pade, držeći se sad za stomak umesto za lakat. I dalje je vrištao.

„Bože moj, bože moj“, reče Glen krotko. Onda zari lice u šake i zaplaka.

Harold ponovo opali iz pištolja. Telo drugog muškarca poskoči. Njegovo vrištanje prestade.

Žena u duksu Državnog univerziteta Kent ponovo udari kundakom sačmarice i sada snažno tresnu po glavi čoveka koji je puzao. Zvuk je podsećao na udarac Džima Rajsa koji je palicom dočekao visoku, snažno bačenu loptu. Kundak sačmarice od orahovine i čovekova glava prsnuše istovremeno.

Za trenutak zavlada tišina. Neka ptica se oglasi u njoj: Vitvit... vitvit... vitvit.

Onda devojka u duksu opkorači telo trećeg muškarca i ispusti dugi, praiskonski krik trijumfa koji će proganjati Fren Goldsmit do kraja života.

Plavuša je bila Dejna Jirgens, iz Ksenije, u Ohaju. Devojka u duksu Državnog univerziteta Kent bila je Suzan Stern. Treća žena, ona koja je stisla Sačmarici jaja, bila je Peti Kroger. Preostale dve bile su dosta starije. Najstarija je, po Dejninim rečima, bila Širli Hamet. Nisu znale ime one druge žene, koja je izgledala kao da joj je trideset i neka; ona je bila u šoku i besciljno je tumarala kad su je Al, Garvi, Virdž i Roni pokupili u mestu Arčbold pre dva dana.

Njih devetoro su sišli sa puta i ulogorili se u jednoj seoskoj kući negde zapadno od Kolambije, prešavši granicu sa Indijanom. Svi su bili u stanju šoka, i Fren će kasnije pomisliti kako je njihovo pešačenje poljem dalje od preturene ružičaste prikolice na petlji pa do seoske kuće nekom posmatraču moralo da liči na ekskurziju štićenika lokalne ludnice. Trava, visoka do butina i još mokra od sinoćne kiše, ubrzo im je natopila pantalone. Beli leptiri, spori u vazduhu pošto su im krila bila otežala od vlage, obrušavali su se prema njima, a onda udaljavali u omamljenim krugovima i osmicama. Sunce se borilo da se probije kroz oblake ali još u tome nije uspelo; bilo je samo svetla mrlja koja je slabo obasjavala jednoobrazno beli prekrivač od oblaka koji se pružao od horizonta do horizonta. Ali, bez obzira na prekrivač od oblaka, dan je već bio vreo i cedio se od vlage u vazduhu ispunjenog neumornim jatima vrana i njihovim bučnim, ružnim gakanjem. Sada vrana ima više nego ljudi, pomislila je Fren omamljeno. Ako ne pripazimo, ima da nas iskljuju sa lica zemlje. Osveta crnih ptica. Jesu li vrane mesožderi? Veoma se plašila da jesu.

Ispod tog stalnog curkanja besmislica, jedva vidljiva, kao sunce iza prekrivača od oblaka koji se topi (ali puna snage, kao sunce tog groznog, vlažnog jutra, tridesetog jula 1990), pucnjava joj se neprekidno iznova odvijala u glavi. Ženino lice koje se rasprskava pred hicem iz sačmarice. Stju koji pada. Trenutak gole strave kada je bila sigurna da je mrtav. Jedan čovek koji viče Jaaah, kučke! a zatim zvuči kao Zeka Rodžer pošto ga je Harold strefio. Zvuk bradonjinog pištolja nalik na probijanje čelika kroz karton. Primitivni pobednički krik Suzan Stern dok je stajala raskoračena iznad leša neprijatelja kojem je mozak, još topao, curio iz rascepljene lobanje.

Glen je koračao kraj nje, i njegovo mršavo, prilično sarkastično lice sada je bilo rastrojeno, a seda kosa mu je mlitavo letela oko glave kao da oponaša leptire. Držao ju je za ruku i neprekidno je tapšao po nadlanici.

„Ne smeš dozvoliti da te ovo pogodi“, rekao je. „Takvi užasi... često se dešavaju. Najbolja zaštita je u velikom broju. U društvu, znaš. Društvo je kamen temeljac slavoluka koji nazivamo civilizacijom, i ono je jedini pravi protivotrov za bezakonje. Moraš primati... stvari... ovakve stvari... zdravo za gotovo. Ovo je bio izolovani događaj. Misli o njima kao o trolovima. Da! Kao o trolovima, goblinima ili baucima. O izmišljenim čudovištima. Ja to prihvatam. Smatram da je istina očigledna, može se reći, društveno korisno etička. Ha! Ha!“

Njegov smeh zvučao je gotovo kao stenjanje. Ona je svaku njegovu nejasnu rečenicu dočekivala sa „Da, Glene“, ali on to kao da nije čuo. Glen je malčice zaudarao na povraćku. Leptiri su naletali na njih, a onda ponovo odletali da obavljaju svoje leptirske poslove. Još malo pa će stići do kuće. Bitka je trajala manje od minuta. Manje od minuta, ali ona je pretpostavljala da će se zadržati dugo u njenoj glavi zbog velikog interesovanja publike. Glen ju je tapšao po ruci. Želela je da ga zamoli da prestane s tim, ali se plašila da bi on onda možda zaplakao. Mogla je da otrpi njegovo tapšanje. Nije bila sigurna da li bi izdržala da vidi kako Glen Bejtmen plače.

Stju je koračao sa Haroldom s jedne i plavušom, Dejnom Jirgens, s druge strane. Suzan Stern i Peti Kroger su išle pokraj bezimene katatonične žene koja je pokupljena u Arčboldu. Širli Hamet, žena koju je iz krajnje blizine promašio muškarac što je pre sopstvene smrti oponašao Zeku Rodžera, hodala je malo sleva, mrmljala i povremeno pokušavala da uhvati leptire u prolazu. Grupa je išla polako, ali Širli Hamet je bila sporija. Seda kosa joj je neuredno visila oko lica, a omamljene oči zurile u svet kao što uplašeni miševi zure iz privremenog skrovišta.

Harold pogleda Stjua s nelagodnošću. „Zbrisali smo ih, Stju, zar ne? Rasturili ih. Odvalili smo ih.“

„Biće da jesmo, Harolde.“

„Čoveče, ali morali smo“, reče Harold usrdno, kao da je Stju natuknuo da stvari stoje drugačije. „Bilo je ili oni ili mi.“

„Razneli bi vam glave“, reče Dejna Jirgens tiho. „Ja sam bila sa dva momka kad su nas napali. Ubili su Riča i Dejmona iz zasede. Kad se sve završilo, obojici su dodatno pucali u glavu, da bi bili sigurni. Morali ste, nego šta. Trebalo je po svemu da ste sada mrtvi.“

„Trebalo je po svemu da smo sada mrtvi!“ uskliknu Harold Stjuu.

„U redu je“, reče Stju. „Samo polako, Harolde.“

„Naravski! Napolje s negativnim osećanjima!“ reče Harold srdačno. Grčevito zapetlja po rancu, izvadi čokoladicu „pejdej“ i umalo je ne ispusti dok je odvijao omot. Ogorčeno opsova, a onda poče da je guta, držeći je obema rukama kao lilihip.

Stigli su do seoske kuće. Harold je morao sve vreme krišom da se pipka dok je jeo čokoladicu - morao je da se uveri da nije povređen. Osećao je jaku mučninu. Plašio se da pogleda sebi između nogu. Bio je prilično siguran da se umokrio ubrzo pošto se slavlje kod ružičaste prikolice zahuktalo.

Dejna i Suzan su najviše pričale za vreme rasejanog branča koji su neki štrpkali, ali niko zapravo nije jeo. Peti Kroger, koja je imala sedamnaest godina i bila prava lepotica, povremeno bi dodala ponešto. Bezimena žena se zgurila u najdaljem ćošku prašnjave seoske kuhinje. Širli Hamet je sedela za stolom, jela bajate „nabisko“ krekere od integralnog brašna i mrmljala.

Dejna je napustila Kseniju u društvu Ričarda Darlisa i Dejmona Breknela. Koliko ih je još ostalo u Kseniji u životu posle gripa? Samo troje koje je videla, jedan veoma star muškarac, žena i devojčica. Dejna i njeni prijatelji zatražili su od njih troje da im se pridruže, ali starac je samo odmahnuo rukom i rekao nešto kao da „ima posla u pustinji“.

Do osmog jula, Dejna, Ričard i Dejmon su počeli da sanjaju košmare o nekakvom bauku. Veoma zastrašujuće košmare. Riču je čak palo na pamet da taj bauk stvarno postoji, rekla je Dejna, i da živi u Kaliforniji. Mislio je da je taj čovek, ako je stvarno reč o čoveku, bio taj posao koji su preostalih troje imali u pustinji. Ona i Dejmon počeli su da strepe za Ričovo duševno zdravlje. On je čoveka iz sna nazivao „vucibatinom“ i govorio kako ovaj okuplja oko sebe vojsku vucibatina. Rekao je da će ta vojska ubrzo nagrnuti sa zapada i porobiti sve koji su ostali u životu, prvo u Americi, a zatim i u ostatku sveta. Dejna i Dejmon su nasamo počeli da raspravljaju o mogućnosti da jedne noći šmugnu od Riča, i počeli su da veruju kako su njihovi snovi rezultat moćnih opsena Riča Darlisa.

U Vilijamstaunu su zavili za okuku i ugledali veliki đubretarski kamion koji je ležao postrance nasred puta. U blizini su bili parkirani karavan i tegljač.

„Pretpostavili smo da je to samo još jedan sudar“, rekla je Dejna, smrvivši nervozno kreker među prstima, „što je, naravno, bilo upravo ono što je trebalo da pomislimo.“

Sišli su sa motocikala kako bi ih odgurali oko đubretarskog kamiona, i tada su četiri vucibatine - kako je to rekao Rič - otvorile vatru iz jarka. Ubili su Riča i Dejmona i zarobili Dejnu. Ona je bila četvrti dodatak onome što su povremeno nazivali zoološkim vrtom, a povremeno haremom. Jedna od ostalih bila je mrmljava Širli Hamet, koja je u to vreme bila još gotovo normalna, iako su je neprestano silovali, sodomizovali i primoravali na felacio sa svom četvoricom. „A jednom“, kazala je Dejna, „kad više nije mogla da izdrži dok ne dođe vreme da je jedan od njih odvede u žbunje, Roni joj je obrisao dupe umotanom bodljikavom žicom. Tri dana je krvarila je iz čmara.“

„Za boga miloga“, reče Stju. „Koji je to uradio?“

„Onaj sa sačmaricom“, reče Suzan Stern. „Onaj kome sam prosula mozak. Volela bih da je tu, da leži na podu, pa da mogu to opet da uradim.“

Čoveka sa bradom boje peska i naočarima za sunce znale su samo kao Doka. On i Virdž su bili deo odreda koji su poslali u Akron kada se pojavio grip. Bili su zaduženi za „odnose sa medijima“, što je bio vojni eufemizam za suzbijanje slobode medija. Kada je taj posao bio obavljen gotovo do kraja, prešli su na „kontrolu mase“, što je bio vojni eufemizam za pucanje na pljačkaše koji beže i vešanje onih koji to ne rade. Do dvadeset sedmog juna, rekao im je Dok, u lancu komandovanja više je bilo rupa nego karika. Mnogi njihovi ljudi bili su previše bolesni da bi patrolirali, ali tada to više nije ni bilo važno, pošto su građani Akrona bili previše slabi da bi čitali ili pisali vesti, a kamoli pljačkali banke i juvelirnice.

Do 30. juna, jedinica više nije postojala - njeni pripadnici bili su mrtvi, na samrti ili odsutni. U stvari, Dok i Virdž su bili jedini odsutni, i tada su započeli svoj novi život kao upravnici zoološkog vrta. Garvi je naišao prvog jula, a Roni trećeg. Tada su svoj neobični mali klub zatvorili za sve nove članove.

„Ali posle nekog vremena, sigurno vas je bilo više od njih“, reče Glen.

Neočekivano, Širli Hamet je progovorila na to.

„Pilule“, rekla je ona, dok su njene oči miša u zamci zurile u njih iza rese od prosedih uvojaka. „Pilule svakog jutra za ustajanje, pilule svake večeri za leganje. Za dizanje i spuštanje.“ Glas joj je posustajao i ovo poslednje jedva se čulo. Nakratko je zaćutala, a onda ponovo počela da mrmlja.

Suzan Stern nastavi priču. Ona i jedna od mrtvih žena, Rejčel Karmodi, bile su uhvaćene 17. jula kod Kolambasa. Tada je grupa već putovala u koloni koja se sastojala od dva karavana i tegljača. Muškarci su tegljačem pomerali slupana vozila s puta ili pravili barikade na drumu, u zavisnosti od toga šta su nudile okolnosti. Dok je čuvao apoteku na svom opasaču, u ovećoj vreći. Teški sedativi za spavanje; sredstva za umirenje tokom putovanja; crvene pilule za časove odmora.

„Ustala bih ujutro, otrpela dvojicu-trojicu i onda sačekala da Dok razdeli pilule“, reče Suzan ravnodušno. „Mislim, one za dan. Trećeg dana sam već imala ogrebotine u... pa, znate, vagini, i svaki običan snošaj veoma me je boleo. Nadala sam se stalno Roniju, pošto je on želeo samo da mu pušim. Ali posle pilula postanete vrlo smireni. Ne spava vam se, samo ste smireni. Više ništa ne izgleda važno kad progutate nekoliko tih plavih pilula. Želite samo da sedite sa rukama u krilu i posmatrate kako oni tegljačem uklanjaju nešto s puta. Jednog dana Garvi je pobesneo zato što jedna devojčica, nije joj moglo biti više od dvanaest, nije htela da... pa, neću vam reći. Toliko je bilo gadno. I tako joj je Garvi razneo glavu. Nije me čak ni bilo briga. Bila sam prosto... smirena. Malo kasnije, gotovo da prestanete da mislite na bekstvo. Više od bekstva želite te plave pilule.“ Dejna i Peti Kroger su klimale glavom.

Ali izgleda da su shvatili kako je osam žena njihova gornja granica efikasnosti, rekla je Peti. Kada su nju uhvatili 22. jula i ubili pedesetogodišnjeg muškarca s kojim je putovala, ubili su veoma staru ženu koja je bila deo „zoološkog vrta“ oko nedelju dana. Kada su bezimenu devojku koja je sedela u ćošku uhvatili blizu Arčbolda, razroku šesnaestogodišnjakinju su ubili i ostavili u jendeku. „Dok se šegačio u vezi s tim“, rekla je Peti. „Govorio je: ’Ne prolazim ispod merdevina, ne dozvoljavam da mi crna mačka pređe put i neću da grupa u kojoj putujem ima trinaest članova.’“ Dvadeset devetog su prvi put ugledali Stjua i ostale. Zoološki vrt je bio ulogoren na izletištu blizu međudržavnog autoputa kada su njih četvoro prošli.

„Garviju si se ti veoma dopala“, kazala je Suzan i klimnula glavom prema Freni. Freni zadrhta.

Dejna se nagnu bliže njima i reče tiho: „A sasvim jasno su rekli i čije ćeš mesto zauzeti.“ Ona gotovo neprimetno klimnu glavom prema Širli Hamet, koja je još mrmljala i jela krekere od integralnog brašna. „Jadnica“, reče Freni.

„Dejna je zaključila da nam vi možete biti najbolja šansa“, reče Peti. „Ili možda naša poslednja šansa. U vašoj grupi je bilo tri muškarca - i ona i Helen Rodžet su to videle. Tri naoružana muškarca. A Dok je postao previše siguran u svoju tačku sa prevrnutom prikolicom na putu. Dok bi se samo postavio kao neki zvaničnik, a muškarci u grupama na koje bi nailazili - kad ih je uopšte i bilo - prosto bi popustili pred njim. I bili pobijeni. Delovalo je to kao čarolija.“

„Dejna nas je zamolila da pokušamo ovog jutra da ne popijemo pilule“, nastavi Suzan. „Postali su malo nemarni i nisu mnogo proveravali da li ih zaista uzimamo, a znale smo da će ovog jutra biti zauzeti izvlačenjem te velike prikolice na drum i njenim prevrtanjem. Nismo rekle svima. U to su bile upućene samo Dejna, Peti i Helen Rodžet... jedna od devojaka koje je Roni tamo ubio. I ja, naravno. Helen je rekla: ’Ako nas uhvate da pljujemo pilule u ruke, ubiće nas.’ A Dejna je rekla da će nas svejedno ubiti, pre ili kasnije, i to pre ako budemo imale sreće, a naravno da smo znale da je to istina. Pa smo tako i uradile.“

„Ja sam neko vreme morala svoju da držim u ustima“, reče Peti. „Počela je da se rastapa u vreme kad sam ugrabila priliku da je ispljunem.“ Ona pogleda u Dejna. „Mislim da je Helen zapravo morala da proguta svoju. Mislim da je zbog toga bila toliko spora.“

Dejna klimnu glavom. Ona je gledala u Stjua sa toliko otvorene topline da je Freni zbog toga bilo neprijatno. „I opet bi upalilo da ih ti nisi provalio, ljudino.“

„Izgleda da ih nisam provalio dovoljno brzo“, reče Stju. „Sledeći put hoću.“ On ustade, priđe prozoru i pogleda napolje. „Znate, to je dobar deo onoga što me plaši“, reče on. „Koliko smo počeli da provaljujemo stvari.“ Fren se još manje dopao saosećajni pogled koji mu je Dejna uputila. Ona nije imala nikakvog prava da ga saosećajno gleda posle svega što je preživela. A mnogo je lepša od mene, uprkos svemu, pomisli Fren. Osim toga, ne verujem da je trudna.

„Ovo je svet koji se mora provaliti, ljudino“, reče Dejna. „Provali ga ili umri.“ Stju se okrenu da je pogleda, primetivši je zaista prvi put, i Fren oseti ubod čiste agonije zbog ljubomore. Predugo sam čekala, pomisli ona. O bože, stvarno sam uprskala, predugo sam čekala.

Slučajno je pogledala u Harolda i videla kako se on krišom smeši, podigavši jednu ruku do usta da to sakrije. Ličilo je to na osmeh olakšanja. Ona najednom pomisli kako bi najradije ustala, nehajno prišla Haroldu i noktima mu iskopala oči iz glave.

Nikad, Harolde, vrisnula bi pri tom. Nikad!

Nikad?

Iz dnevnika Fren Goldsmit

19. JUL, 1990.

O, Gospode. Desilo se ono najgore. Kad se to desi u knjigama, onda je makar gotovo, makar se nešto promeni, ali u stvarnom životu to prosto kao da traje bez kraja i konca, poput sapunice na televiziji u kojoj se nikad ništa ne razreši. Možda bi trebalo da raščistim stvari, da rizikujem, ali toliko se plašim da bi nešto moglo da se desi između njih i. Ne možeš završiti rečenicu sa „i“, ali plašim se da zapišem ono što bi moglo uslediti posle tog veznika.

Da ti sve ispričam, dragi dnevniče, iako mi neće ni najmanje prijati da to zapisujem. Mrzim čak i da pomišljam na to.

Glen i Stju su otišli u grad (slučajno je to večeras Girard, u Ohaju) pre sumraka da potraže malo hrane, po mogućstvu koncentrate i zamrznute i sušene stvari. Njih je lako nositi, a neki koncentrati su stvarno ukusni, ali što se mene tiče, svaka zamrznuta i sušena hrana ima isti ukus, konkretno, ukus sušenog ćurećeg govanceta. A kad si još čuo da sušeno ćureće govance može da posluži za neko poređenje? Nema veze, dnevniče, neke stvari će ostati tajna zauvek, ha-ha.

Pitali su Harolda i mene da li bismo pošli, ali ja sam rekla da mi je dosta vožnje motociklom za jedan dan ukoliko već mogu bez mene, a Harold je rekao ne, on će pronaći vode i prokuvati je. Verovatno je već kovao svoj plan. Žao mi je što ovde ispada kao toliki spletkaroš, ali jednostavna je činjenica da on to jeste.

Jedna napomena: Svima nam je neviđeno muka od prokuvane vode, čiji je ukus bljutav i POTPUNO LIŠEN kiseonika, ali i Mark i Glen kažu da fabrike itd. nisu dovoljno dugo neaktivne da bi se potoci i reke pročistili, naročito na industrijskom severoistoku i u onome što nazivaju Pojasom rđe, pa je kuvamo kako bismo bili sigurni. Svi se nadamo da ćemo pre ili kasnije pronaći veliku količinu flaširane mineralne vode, i trebalo je već da je nađemo - tako Harold kaže - ali izgleda da je velika količina toga tajanstveno nestala. Stju misli da su mnogi ljudi sigurno zaključili kako se razboljevaju od vode, pa su mnogo trošili mineralnu vodu pre nego što su pomrli.]

Pa, Mark i Perion su negde otišli, navodno u potragu za divljim bobicama kako bismo se hranili raznovrsnije, ali verovatno da bi radili nešto drugo - baš su stidljivi kad je to posredi i svaka im čast, kažem ja - tako da sam najpre prikupljala drva za vatru, a onda je potpalila za Haroldovu posudu s vodom... i on se vrlo brzo vratio s njom (sasvim je očigledno da se zadržao kraj rečice dovoljno dugo da se okupa i opere kosu). Okačio ju je o, kako ono beše, što se stavlja iznad vatre. A onda je prišao i seo kraj mene.

Sedeli smo na deblu i pričali o ovome i onome, kad me je najednom zagrlio i pokušao da me poljubi. Kažem pokušao, ali zapravo je i uspeo, bar isprva, zato što sam bila toliko iznenađena. Onda sam se otrgla od njega - sad kad bolje razmislim, bilo je to prilično komično, mada me i dalje boli - i pala unazad sa debla. Pocepala mi se bluza na leđima, a odrala sam i čitav metar kože. Dreknula sam. Eto kako se istorija ponavlja, bilo je to i suviše nalik onome sa Džesijem na lukobranu, kad sam se ujela za jezik... i suviše nalik tome da bi mi bilo prijatno.

Harold je za tili čas kleknuo kraj mene, pitao me da li sam dobro i crveneo sve do korena oprane kose. Harold se trudi da ponekad bude tako leden, tako sofisticiran - uvek mi je ličio na izmučenog mladog pisca koji stalno traga za tim posebnim Tužnim kafićem na Zapadnoj obali gde bi mogao dokono da priča o Žan-Polu Sartru i pije loše vino - ali ispod toga, dobro skriven, čuči tinejdžer sa daleko nezrelijim fantazijama. Ili bar tako mislim. To su najvećim delom fantazije sa subotnjih matinea: Tajron Pauer u Kapetanu iz Kastilje, Hamfri Bogart u Mračnom prolazu, Stiv Makvin u Bulitu. U stresnim trenucima izgleda da se uvek ispolji ta njegova strana, možda zato što ju je toliko snažno potiskivao u detinjstvu, šta znam. U svakom slučaju, kad se u toj regresiji vrati Bogiju, uspe samo da me podseti na onog tipa koji je glumio Bogija u filmu Vudija Alena, Sviraj to ponovo, Sem.

I tako, kad je kleknuo kraj mene i rekao: „Da li si dobro, bebi?“, počela sam da se kikoćem. Eto kako se istorija ponavlja! Ali nije posredi bila samo smešna situacija, znaš. Da je to bilo sve, suzdržala bih se. Ne, bilo je to mnogo bliže histeriji. Ružni snovi, zabrinutost zbog bebe, pitanje mojih osećanja prema Stjuu, svakodnevno putovanje, ukrućenost, bolovi, gubitak roditelja, sve zauvek promenjeno... isprva se to ispoljilo kroz kikot, a onda kroz histerični smeh koji prosto nisam mogla da zaustavim.

„Šta je toliko smešno?“ upitao je Harold dok je ustajao. Pretpostavljam da je to trebalo da zvuči strahovito uvređeno, ali tada sam već prestala da mislim na Harolda i u glavi mi se pojavila ludačka slika Paje Patka. Paje Patka koji se gega kroz ostatke zapadne civilizacije i ljutito kvače: Šta je toliko smešno, a? Šta je toliko smešno? Jebote, šta je toliko smešno? Prekrila sam lice rukama i samo se kikotala, jecala i kikotala se toliko da je Harold sigurno pomislio kako sam skroz skrenula.

Malo kasnije, uspela sam da prestanem. Obrisala sam suze s lica i poželela da zamolim Harolda da mi pogleda leđa i kaže koliko su odrana. Ali nisam to uradila jer sam se plašila da bi on to mogao protumačiti kao da mu dajem SLOBODU. Život, sloboda, i težnja za Freni, o-ho, to baš i nije toliko smešno.

„Fren“, veli Harold, „ovo mi je jako teško da kažem.“

„Onda je možda bolje da ne kažeš“, rekla sam ja.

„Moram“, odgovara on i vidim da neće prihvatiti odbijanje osim ako mu to neko ne drekne u lice. „Freni“, kaže on, „volim te.“

Pretpostavljam da sam sve vreme znala da je dotle došlo. Lakše bi bilo da samo želi da spava sa mnom. Ljubav je opasnija i teža za izvlačenje, a ja sam baš bila u nebranom grožđu. Kako da Haroldu kažem ne? Pretpostavljam da postoji samo jedan način za to, kome god mora da se kaže. „Ja tebe ne volim, Harolde“, eto šta sam rekla.

Lice mu se raspalo u paramparčad. „To je zbog njega, zar ne?“ rekao je on, i napravio gadnu grimasu. „Zbog Stjua Redmana, zar ne?“

„Ne znam“, rekla sam ja. E sad, umem ja da budem i naprasita, i to nisam uvek u stanju da kontrolišem - mislim da sam to nasledila sa majčine strane. Ali dostojno sam se borila s tim kad je posredi Harold. Ipak, osetila sam kako mi narav napinje povodac.

„Ja znam.“ Glas mu je bio kreštav i ispunjen samosažaljenjem. „Ja znam, sasvim dobro. Znao sam istog dana kad smo ga sreli. Nisam hteo da pođe s nama zato što sam znao. A on je rekao...“

„Šta je on rekao?“

„Da te ne želi! Da možeš biti moja!“

„Baš kao da ti daje nove cipele, Harolde, je li tako?“

Nije odgovorio, možda zato što je shvatio da je preterao. S malo napora, prisetila sam se tog dana u Fabijanu. Harold je na Stjua reagovao momentalno kao što pas reaguje na novog psa, nepoznatog psa koji mu je upao u dvorište. U njegov posed. Gotovo da sam mogla da vidim kako se Haroldu kostreše dlake na potiljku. Shvatila sam da je Stju rekao to što je rekao kako bi nas iz klase pasa vratio među ljude. I zar se upravo ne radi o tome? Ova paklena borba u kojoj smo sada, na nju mislim? Ukoliko nije, zašto se onda uopšte i trudimo da budemo pristojni?

„Ja nisam ničija svojina, Harolde“, rekla sam.

On je nešto promrmljao.

„Šta?“

„Rekao sam da ćeš možda morati tu zamisao da izmeniš.“

Na pamet mi je pao oštar odgovor, ali nisam mu dozvolila da se oglasi. Haroldove oči su postale odsutne, a lice mu je bilo veoma nepomično i otvoreno. Rekao je: „Već sam viđao takve. Možeš da mi veruješ, Freni. On je od onih koji igraju na mestu kvoterbeka na fizičkom, ali na časovima samo sedi i gađa druge iz duvaljke i pokazuje im srednjak zato što zna da će dobiti makar dvojku kako bi mogao i dalje da igra. On je od onih koji furaju sa najlepšom predvodnicom navijača i misli da je boga uhvatio za bradu. Tip koji prdne kada profesor engleskog zatraži da pročitaš sastav zato što si ga najbolje napisao u razredu.

Da, znam govnare kao što je on. Srećno, Fren.“

A onda je prosto otišao. Nije to bio GRANDIOZAN, BUČAN ODLAZAK kakav je sigurno smerao da izvede. To je pre izgledalo kao da je sanjao neki tajni san, koji sam ja sada potpuno minirala - san u kojem se sve promenilo, dok se u stvarnosti zapravo nije promenilo ništa. Bilo mi ga je veoma žao, to je živa istina, zato što odlazeći nije glumio tobožnji cinizam već je osećao PRAVI cinizam, ne onaj izmučeni, već oštar i opasan kao oštrica noža. Bio je zgromljen. O, ali ono što Harold nikada neće shvatiti jeste da najpre njegova glava mora da se promeni, da mora da uvidi da će svet ostati isti sve dok on ostane isti. On u sebi skladišti odbijanje kao što su pirati nekada navodno skladištili blago...

Pa. Sad su se svi vratili, večera je pojedena, cigare popušene, „veronal“ razdeljen (moj je u džepu, umesto da mi se rastvara u želucu), ljudi se spremaju za počinak. Harold i ja smo prošli kroz užasan sukob posle kojeg mi je ostao osećaj da zapravo ništa nismo razrešili, osim što on sad posmatra Stjua i mene kako bi video šta će se dogoditi. Muka mi je i osećam besmisleni bes zato što zapisujem to. S kojim on to pravom nas nadzire? S kojim on to pravom komplikuje očajnu situaciju u kojoj se nalazimo?

Stvari za pamćenje: Izvini, dnevniče. Mora da je razlog stanje u kojem se nalazim. Ama baš ništa mi ne pada na pamet.

Kada je Freni naišla na njega, Stju je sedeo na kamenu i pušio cigaru. Izdubio je mali krug gole zemlje potpeticom čizme i koristio ga je kao pepeljaru. Oblaci su se razišli dovoljno da dozvole crvenom suncu da proviri kroz njih. Iako su upoznali četiri žene i primili ih u svoju grupu koliko juče, taj događaj je već izgledao dalek. Izvukli su jedna kola iz jendeka sasvim lako i sada su, sa motociklima, činili pravi karavan koji se sa petlje polako kretao na zapad.

Miris njegove cigare nagnao ju je da pomisli na očevu lulu. Uz to sećanje došla je i tuga koja je bila gotovo razblažena u nostalgiju. Još malo pa ću preboleti to što sam te izgubila, tajo, pomisli ona. Ne verujem da bi mi zbog toga zamerio.

Stju se obazre. „Freni“, reče s iskrenim zadovoljstvom. „Kako si?“

Ona slegnu ramenima. „Došla sam sebi.“

„Hoćeš da sedneš sa mnom na ovaj kamen i gledaš zalazak sunca?“

Ona mu se pridruži i srce joj zakuca malo brže. Ali na kraju krajeva, zbog čega je uopšte i došla tu? Znala je na koju stranu je on otišao iz logora, baš kao što je znala da su Harold i Glen sa dve devojke otišli u Brajton da potraže radio-stanicu (za promenu, bila je to Glenova zamisao, a ne Haroldova). Peti Kroger je u logoru čuvala svoje dve iznurene pacijentkinje. Širli Hamet je pokazivala izvesne znake izlaska iz omamljenosti, ali jutros oko jedan ih je sve razbudila, kriknuvši u snu, grebući rukama kroz vazduh kao da tera nešto od sebe. Druga žena, ona bezimena, kao da se zaputila u suprotnom smeru. Sedela je. Uzimala hranu ako bi joj je neko davao. Obavljala nuždu. Nije odgovarala na pitanja. Oživela bi samo u snu. Čak i posle jake doze „veronala“, često je stenjala, a ponekad i vriskala. Freni je pomišljala da zna šta to jadna žena sanja.

„Izgleda da je dugačak put još pred nama, zar ne?“ reče ona.

Jedan trenutak joj nije odgovarao, a onda je rekao: „Dalje je nego što smo mislili. Ona starica više nije u Nebraski.“

„Znam...“ zausti ona, a onda proguta sopstvene reči.

On je pogleda s osmejkom. „Izbegavate lekove, gospoja.“

„Moja tajna je izašla na videlo“, reče ona sa neuverljivim osmehom. „Nismo jedini“, reče Stju. „Danas po podne sam razgovarao sa Dejnom“ (ona oseti taj unutrašnji ubod ljubomore - i straha - zbog nehajnog načina na koji je izgovorio njeno ime) „i rekla mi je da ni ona ni Suzan ne žele da ga uzimaju.“

Fren klimnu glavom. „Zašto si ti prestao? Jesu li te drogirali... tamo?“ On otrese pepeo u svoju pepeljaru izdubljenu u zemlji. „Blagi sedativi za noć, to je sve. Nisu morali da me drogiraju. Bio sam sasvim lepo zatvoren. Ne, prestao sam pre tri noći, zato što sam osetio da nisam... u dodiru sa stvarnošću.“ Načas je razmislio, a onda dodatno objasnio. „To da Glen i Harold odu po radio-stanicu stvarno je bila dobra ideja. Za šta inače služi dvosmerna komunikacija? Za pravi dodir sa stvarnošću. Jedan moj drugar iz Arneta, Toni Leominster, imao je radio-stanicu u svom skautu. Sjajna spravica. Možeš da pričaš s narodom, ili da zoveš u pomoć ako se uvališ u nevolju. Ovi snovi su kao da imaš radio-stanicu u glavi, samo što je predajnik pokvaren, tako da imamo samo prijem.“

„Možda smo mi primopredajnici“, reče Fren tiho.

On je pogleda, iznenađen.

Sedeli su neko vreme bez reči. Sunce je virilo kroz oblake, kao da želi brzo da se oprosti od njih pre nego što potone ispod horizonta. Fren je mogla da shvati zbog čega su ga primitivni narodi obožavali. Dok se džinovska tišina gotovo prazne zemlje taložila u njoj iz dana u dan i samom svojom težinom ostavljala neizbrisiv trag istine u njenom mozgu, sunce -kao i mesec - počelo je da izgleda veće i važnije. Ličnije. Ta jarka nebeska tela počela su da joj izgledaju isto onako kao kad je bila mala.

„Kako god, prestao sam“, reče Stju. „Prošle noći sam opet sanjao tog crnog čoveka. San je bio najgori do sada. On se utvrđuje negde u pustinji. Mislim, u Las Vegasu. I Freni... mislim da razapinje ljude na krst. One koji mu prave nevolje.“

„Što radi.“

„To sam sanjao. Nizove krstova duž autoputa broj 15 napravljene od štalskih greda i telefonskih bandera. Ljude koji na njima vise.“

„To je bio samo san“, reče ona nelagodno.

„Možda.“ Pušio je i gledao na zapad u crvenkaste oblake. „Ali druge dve noći, neposredno pre nego što smo naleteli na one manijake koji su držali zarobljene žene, sanjao sam nju - ženu koja sebe naziva Majkom Ebigejl. Sedela je u kabini kamioneta parkiranog kod bankine autoputa broj 76. Ja sam stajao na tlu i naslanjao se jednom rukom na prozor, razgovarao s njom jednako prirodno kao što razgovaram s tobom. A ona će: „Moraš još brže da ih povedeš, Stjuarte; ako jedna stara žena kao što sam ja može to, onda može i takav rmpalija iz Teksasa kao što si ti.’“ Stju se nasmeja, baci cigaru i zgnječi potpeticom. Nekako odsutno, kao da ne zna šta radi, on zagrli Freni.

„Idu u Kolorado“, reče ona.

„Da, tako je, mislim da tamo idu.“

„Jesu li je... sanjale Dejna ili Suzan?“

„Obe. A prošle noći, Suzan je sanjala krstove. Baš kao i ja.“

„Sa tom staricom je sada mnogo ljudi.“

Stju se saglasi s tim. „Dvadeset, možda i više. Znaš, mi gotovo svakodnevno prolazimo pored ljudi. Samo se pritaje i sačekaju da prođemo. Plaše nas se, ali ne i nje... mislim da će njoj otići. Kad dođe vreme za to.“

„Ili onom drugom“, reče Freni.

Stju klimnu glavom. „Da, ili njemu. Fren, zašto si ti prestala da uzimaš veronal’?“

Ona se oglasi drhtavim uzdahom i zapita se da li da mu kaže. Želela je to, ali plašila se njegove reakcije.

„Ženska pamet je mutan potočić“, reče ona najzad.

„Tako je“, saglasi se on. „Ali valjda uvek postoji način da se ustanovi šta žena misli.“

„Šta...“, zausti ona, a on je ućutka poljupcem u usta.

Ležali su na travi u poslednjim ostacima sumraka. Jako crvenilo ustupilo je mesto hladnijoj ljubičastoj boji dok su vodili ljubav i Freni je sada videla da zvezde sijaju kroz poslednje oblake. Sutra će imati lepo vreme za vožnju. Uz malo sreće, moći će da prođu kroz gotovo celu Indijanu.

Stju lenjo pljesnu komarca koji mu je lebdeo nad grudima. Košulja mu je visila na obližnjem grmu. Fren je imala svoju na sebi, ali bila joj je raskopčana. Grudi su joj upirale u tkaninu i ona pomisli: Sve sam veća, zasada pomalo, ali sasvim primetno... makar za mene.

„Već te dugo želim“, reče Stju ne gledajući pravo u nju. „Mislim da to znaš.“

„Htela sam da izbegnem nevolje sa Haroldom“, reče ona. „A postoji i nešto drugo što...“

„Harold mora još mnogo toga da nauči“, reče Stju, „ali, ako malo očvrsne, od njega može ispasti dobar čovek. On ti se dopada, zar ne?“

„To nije prava reč. U engleskom ne postoji reč za ono što osećam prema Haroldu.“

„A šta osećaš prema meni?“ upita on.

Ona ga pogleda i shvati da ne može da mu kaže da ga voli, da ne može to da izgovori, iako želi.

„Ne“, reče on, kao da mu je nečim protivrečila, „samo hoću da stvari isteram na čistac. Pretpostavljam da bi najradije želela da Harold još ništa ne sazna o ovome. Zar ne?“

„Da“, reče ona zahvalno.

„I bolje je tako. Ako se pritajimo, možda će se sve razrešiti samo od sebe. Video sam kako gleda Peti. Ona je otprilike njegovih godina.“

„Ne znam...“

„Osećaš da si mu dužna i zahvalna, zar ne?“

„Valjda. Samo smo nas dvoje preostali u Ogunkvitu i...“

„To je bila čista sreća, ništa više od toga, Freni. Ne smeš dozvoliti da te neko obavezuje zbog nečeg što je bila čista sreća.“

„Valjda.“

„Ja mislim da te volim“, reče on. „I nije mi lako da to kažem.“

„I ja mislim da volim tebe. Ali postoji još nešto...“

„Znao sam.“

„Pitao si me zašto sam prestala da uzimam pilule.“ Cupkala je košulju i nije se usuđivala da gleda u njega. Osećala je da su joj usne neprirodno suve. „Mislila sam da bi mogle da naškode bebi“, šapnu ona.

„Da naškode...“ Ona zaćuta. Tad je on dograbi i okrenu prema sebi. „Trudna si?“

Ona klimnu glavom.

„I nikome nisi rekla?“

„Nisam.“

„Harold. Da li Harold to zna?“

„Niko ne zna osim tebe.“

„Za boga miloga“, reče on. Zurio je u njeno lice tako usredsređeno da se uplašila. Zamišljala je jednu od dve stvari: odmah će je ostaviti (kao što bi Džesi nesumnjivo uradio kada bi ustanovio da nosi dete drugog muškarca) ili će je zagrliti, reći joj da ne brine, da će se on za sve pobrinuti. Uopšte nije očekivala to zaprepašćeno, podrobno posmatranje, i setila se one večeri kada je ocu rekla za to u bašti. Njegov izraz je bio veoma nalik ovome. Poželela je da je rekla Stjuu u kakvoj je situaciji pre nego što su vodili ljubav. Možda je tada uopšte ne bi ni vodili, ali on makar ne bi mogao da oseća da ga je nekako iskoristila, da je ona... kako beše onaj stari izraz? Oštećena roba. Zar je to mislio? Jednostavno nije mogla to da prokljuvi.

„Stju?“ reče ona uplašenim glasom.

„Nikome nisi rekla“, ponovi on.

„Nisam znala kako.“ Sada su joj suze bile blizu površine.

„Kad ti je termin?“

„U januaru“, reče ona i suze potekoše.

Zagrlio ju je i stavio joj do znanja da je sve u redu, bez ijedne reči. Nije joj rekao da ne brine, niti da će se on za sve pobrinuti, ali ponovo je vodio ljubav s njom i ona je pomislila kako nikad u životu nije bila toliko srećna.

Ni ona ni on nisu videli da Harold, u senci i nem kao mračnjak lično, stoji u žbunju i posmatra ih. Ni ona ni on nisu znali da su mu se oči suzile u male, smrtonosne trouglove dok je Fren ječala od zadovoljstva na kraju, kada je u njoj planuo snažan orgazam.

Kada su završili, bio je mrkli mrak.

Harold je tiho šmugnuo odatle.

Iz dnevnika Fren Goldsmit

1. AVGUST 1990.

Sinoć nisam ništa zapisala, previše uzbuđena, previše srećna. Stju i ja smo zajedno.

Saglasio se da je najbolje da sačuvam tajnu o svom Usamljenom Jahaču što duže mogu, najbolje dok se ne skrasimo. Ako to treba da bude u Koloradu, ne smeta mi. Kako se večeras osećam, odgovarale bi mi i planine na Mesecu. Da li zvučim kao zatelebasana šiparica? Pa - ako žena ne sme da zvuči kao zatelebasana šiparica u svom dnevniku, gde onda sme?

Ali moram reći jedno pre nego što napustim temu Usamljenog Jahača. To ima veze s mojim „materinskim instinktom.“ Postoji li to uopšte? Mislim da postoji. Verovatno je to hormonska stvar. Već nekoliko nedelja se ne osećam kao pre, ali veoma mi je teško da razdvojim promene koje je donela moja trudnoća od promena izazvanih strašnom katastrofom koja je zadesila svet. Ali POSTOJI izvesno ljubomorno osećanje („ljubomora“ zapravo i nije prava reč, ali jeste najbliže pravoj reči što večeras mogu da smislim), osećanje da sam se primakla malo bliže središtu vasione i da moram tamo zaštititi svoj položaj. Zbog toga mi „veronal“ izgleda rizičnije od ružnih snova, iako mi zdrav razum govori kako „veronal“ bebi ne bi ni najmanje naškodio - ili makar ne bi u tim malim dozama koje ostali uzimaju. A pretpostavljam i da je to ljubomorno osećanje ujedno deo ljubavi koju osećam prema Stjuu Redmanu. Osećam da volim, osim što jedem, za dvoje.

Inače, moram biti brza. Treba da spavam, bez obzira na snove koji mi mogu doći. Nismo prošli kroz celu Indijanu onoliko brzo koliko smo se nadali - usporio nas je užasan krkljanac začepljenih vozila na petlji kod Elkharta. Mnoga vozila su bila vojna. Bilo je mrtvih vojnika. Glen, Suzan Stern, Dejna i Stju uzeli su sve vatreno oružje koje su mogli da nađu -dvadesetak pušaka, malo ručnih bombi i - da, narode, istina živa - raketni bacač. Dok sad ovo pišem, Harold i Stju pokušavaju da provale kako se koristi bacač, za koji imamo 17 ili 18 raketa. Molim te, bože, ne daj da raznesu sami sebe.

Kad sam već pomenula Harolda, moram ti reći, dragi dnevniče, da on NI NAJMANJE NE SUMNJA (ovo kao da je ispalo iz nekog starog filma sa Beti Dejvis, zar ne). Pretpostavljam da će morati da mu se kaže kad pristignemo grupu Majke Ebigejl; ne bi bilo fer više to skrivati od njega, pa šta god.

Ali danas je bio vedriji i veseliji nego ikad pre. Toliko se kezio da sam mislila da će mu se lice raspući! On je predložio da mu Stju pomogne oko opasnog raketnog bacača i

Ali evo, vraćaju se. Završiću kasnije.

Freni je spavala duboko i bez snova. Baš kao i svi ostali, izuzev Harolda Laudera. Nešto iza ponoći, on je ustao i tiho prišao mestu gde je ležala Freni, a onda stao tamo, zagledan u nju. Sada se nije smeškao, iako se osmehivao čitav dan. Povremeno je osećao da će mu osmeh pocepati lice po sredini i da će se tamo prosuti njegov usplahireni mozak. To bi mu možda donelo olakšanje.

Stajao je i gledao odozgo u nju, osluškujući pesmu letnjih cvrčaka. Sada smo zašli u pasje dane, pomislio je. Po Vebsterovom rečniku, pasji dani su trajali od dvadeset petog jula do dvadeset osmog avgusta. A ime su dobili po tome što se u to doba najčešće sreću besni psi. Gledao je u Fren, koja je tako slatko spavala, sa džemperom pod glavom umesto jastuka. Ranac je bio kraj nje.

Dođe maca na vratanca, Freni.

Kleknuo je, ukočivši se na glasno pucketanje sopstvenih kolena, ali niko se nije ni pomerio. Raskopčao je njen ranac, razvezao uzicu i posegnuo unutra. Prešao je malom baterijskom lampom u obliku olovke preko sadržine ranca. Freni je promrmljala iz dubina sna, ukrutila se, a Harold je zadržao dah. Ono što je tražio pronašao je sasvim na dnu, iza tri čiste bluze i džepnog drumskog atlasa koji je imao uši na uglovima stranica. Sveska sa spiralom. Izvukao ju je, otvorio prvu stranicu i uperio svetlo u Frenin sitan, ali izuzetno čitak rukopis.

6. jul 1990 - Posle malo ubeđivanja, g. Bejtmen je pristao da pođe sa nama...

Harold je zaklopio svesku i odšunjao se sa njom natrag do svoje vreće za spavanje. Osećao se kao mali dečak kakav je nekada bio, dečak sa malo drugova (sve negde do svoje treće godine, bio je veoma lepo dete, a potom debeo i ružan predmet sprdnje) i puno neprijatelja, dečak koga su roditelji manje-više uzimali zdravo za gotovo - njima je pred očima bila samo Ejmi, koja je krenula manekenskom stazom svog života prema tituli mis Amerike u Atlantik Sitiju - dečak koji je utehu potražio u knjigama, dečak koji je to što ga nikad nisu birali za bejzbol ili školsku patrolu zamenjivao ulogama Long Džon Silvera, Tarzana ili Filipa Kenta... dečak koji se pretvarao u te ljude kasno noću pod svojim pokrivačima sa baterijskom lampom uperenom u štampanu stranicu, očiju raširenih od uzbuđenja, jedva primećujući smrad sopstvenih prdeža u krevetu; taj dečak je sada ispuzao u njegovu vreću za spavanje sa Freninim dnevnikom i baterijskom lampom.

Dok je prelazio snopom svetla preko naslovne korice sveske, začuo je glas razuma. Samo na tren, deo njegovog uma povikao je: Harolde! Stani! Toliko snažno da je uzdrhtao od glave do pete. Samo na tren, činilo mu se mogućim da stane, da vrati dnevnik tamo gde ga je pronašao, da digne ruke od nje, da ih pusti da idu svojim putem pre nego što se ne dogodi nešto strašno i neopozivo. U tom trenu se činilo da može odgurnuti od sebe tu čašu žuči, da je prolije i ispuni onim što je za njega postojalo u ovom svetu. Vrati to na mesto, Harolde, preklinjao ga je taj glas razuma, ali možda je i tada već bilo prekasno.

U šesnaestoj je odustao od Barouza, Stivensona i Roberta Hauarda zarad drugih fantazija, onih koje je istovremeno duboko voleo i strahovito mrzeo - ne o raketama i gusarima, već o devojkama u svilenim providnim pižamama koje kleče pred njim na satenskim jastucima dok se Harold Veliki ljuljuška na svom prestolu, spreman da ih kazni malim kožnim bičevima, štapovima sa srebrnom drškom. Bile su to gorke fantazije kroz koje je pre ili kasnije prošla svaka lepa devojka iz Ogunkvitske gimnazije. Ta sanjarenja su se uvek završavala pritiskom u njegovim slabinama, eksplozijom semene tečnosti koja je više predstavljala kletvu nego zadovoljstvo. A onda bi zaspao, dok se sperma, sušeći se, pretvarala u krljušt na njegovom stomaku. Dođe maca na vratanca.

I sada je on sve te gorke fantazije, stare patnje, prikupio oko sebe kao požutele čaršave, stare drugove koji nikada nisu umrli, čiji zubi nikada nisu otupeli, čija smrtonosna privrženost nikada nije posustala.

Okrenuo se toj prvoj stranici, uperio baterijsku lampu u reči i počeo da čita.

Sat pre zore, vratio je dnevnik u Frenin ranac i zakopčao kopče. Nije mnogo pazio. Ako se probudi, pomislio je hladno, ubiće je i pobeći. A kuda to? Na zapad. Ali neće se zaustaviti u Nebraski, pa čak ni u Koloradu, o ne.

Nije se probudila.

Vratio se svojoj vreći za spavanje. Masturbirao je ogorčeno. Kad mu je san došao, bio je nekako razređen. Sanjao je da umire negde na polovini strmine pune kamenja i stena nalik na površinu Meseca. Visoko iznad njega, na toplim noćnim strujama, krstarili su lešinari i čekali da se pogoste njim. Nije bilo ni meseca, ni zvezda...

A onda se u mraku otvorilo zastrašujuće crveno Oko: vučje, jezivo. Oko ga je prestravilo, ali nije mogao da odvoji pogled od njega.

Oko ga je pozivalo sebi.

Na zapad, tamo gde se već sad okupljaju senke, u sumračnom plesu smrti.

Kada su se te večeri po zalasku sunca ulogorili, bili su zapadno od Džolijeta, u Ilinoisu. Popili su gajbu piva, uz dobar razgovor i smeh. Osećali su da su ostavili kišu za sobom u Indijani. Svi su naročito komentarisali kako Harold nikada nije bio toliko veseo.

„Znaš, Harolde“, rekla mu je Freni kasnije te večeri, kada se zabava bližila kraju, „mislim da te nikad nisam videla tako raspoloženog. U čemu je stvar?“

Veselo joj je namignuo. „Dođe maca na vratanca, Fren.“

Osmehnula mu se, malčice zbunjena. Ali pripisala je to Haroldovoj urođenoj tajanstvenosti. Nije bilo važno. Važno je bilo to da stvari konačno dolaze na svoje mesto.

Te noći Harold je započeo sopstveni dnevnik.

48.

Peo se i posrtao, mlatarajući rukama uz dugačku strminu, dok mu se utroba krčkala, a mozak pržio na suncu. Međudržavni autoput je treperio u blistavoj jari. On se nekada zvao Donald Mervin Elbert, a sada je zauvek postao i ostao Đubretarac, i ugledao je basnoslovni Grad, sedam zlatnih gradova u jednom, Sibolu.

Koliko je već dugo putovao na zapad? Koliko je vremena prošlo od Kida? Bog to možda zna; Đubretarac ne. Prošli su dani. I noći. O, kako je pamtio noći!

Stao je, zanjihavši se u prnjama, i zagledao se odozgo u Sibolu, Grad obećanja, Grad snova.³³ Potpuno je propao. Ručni zglob koji je slomio kada je skočio sa ograde stepeništa zakovanog za rezervoar kompanije Čiri oil nije mu dobro srastao, i taj ručni zglob bio je groteskna kvrga umotana u prljav, razvezani zavoj. Sve kosti u prstima te ruke nekako su mu se povukle i pretvorile mu šaku u Kvazimodovu kandžu. Leva ruka mu je bila masa opečenog tkiva koje se sporo zaceljivalo od lakta do ramena. Više nije smrdela niti se gnojila, ali novo meso bilo je ćosavo i ružičasto, poput kože jeftine lutke. Njegovo iscereno, ludačko lice bilo je opaljeno suncem, ljuštilo se zaraslo u neurednu bradu, prekriveno krastama od pada naglavačke kada je prednji točak njegovog bajsa spao sa rama. Imao je na sebi izbledelu plavu radnu košulju iz robne kuće Džej Si Peni, sa koncentričnim krugovima fleka od znoja, i prljave pantalone od sitnog somota. Njegov ranac, koji je nedavno bio nov, sada je poprimio stil i karakter svog vlasnika - jedan remen je bio prekinut, Đubros ga je vezao u čvor što je bolje umeo, i ranac mu je sada visio ukrivo na leđima kao kapak na prozoru uklete kuće. Bio je prašnjav, a nabori su mu bili puni pustinjskog peska. Na nogama su mu bile patike vezane kanapom, i iz njih su nicali njegovi izgrebani i peskom izranjavljeni gležnjevi bez čarapa.

Zurio je u grad daleko napred. Okrenuo je lice prema neumoljivom čeličnom nebu i suncu koje je buktalo odozgo, prekrivajući ga svojom vrelinom nalik na onu iz peći. Zaurlao je. Bio je to trijumfalni urlik, veoma nalik onome kojim se Suzan Stern oglasila kada je razbila glavu Zeki Rodžeru kundakom njegove rođene sačmarice.

Pokušao je da izvede mlitav pobednički ples na vreloj, treperavoj površini međudržavnog autoputa broj 15, dok je pustinjski široko nosio pesak preko druma i dok su plavi vrhovi planinskih lanaca Paranagat i Spotid nezainteresovano oštrili zube i blistavo nebo kao što su to radili već milenijumima. S druge strane druma, jedan „linkoln kontinental“ i jedan „tanderberd“ bili su sada gotovo pokopani pod peskom, a njihovi putnici mumifikovani iza sigurnosnog stakla. Napred, na Đubretarčevoj strani, nalazio se prevrnuti kamionet, i sve mu je bilo prekriveno osim točkova i donjeg rama vozila.

Zaigrao je. Njegova stopala, u vezanim i izobličenim patikama, poskakivala su po drumu u nekoj pijanoj verziji kolca. Iscepani kraj košulje mu je lepetao. Čuturica mu je lupkala o ranac. Razvezani krajevi zavoja lepršali su nošeni vrelim dahom vetra. Ružičasto, glatko tkivo opekotina sirovo je blistalo. Debele vene iskočile su mu na slepoočnicama. Već je nedelju dana bio u božjem tiganju i išao na jugozapad kroz Jutu, vršak Arizone, a zatim u Nevadu, i bio je lud ko struja.

Dok je plesao, monotono je pevao, iste reči iznova i iznova, na melodiju koja je bila popularna dok se nalazio u ludnici u Tera Hoti, pesmu sa nazivom „Pravac noćni klub“ koju je izvodila crnačka grupa „Tauer of pauer“. Ali reči je smislio sam. Pevao je:

„Si-a-bola, Si-a-bola, bamp-ti, bamp-ti, bamp! Si-a-bola, Si-a-bola, bamp-ti, bamp-ti, bamp!“ Svako poslednje „bamp!“ bilo je propraćeno malim nespretnim skokom sve dok sve nije zaplivalo u vrelini i dok surovo vedro nebo nije poprimilo sivu boju sumraka, a on se srušio na drum, poluonesvešćen, dok mu je izmučeno srce ludački lupalo u sasušenim grudima. Poslednjom snagom, bulazneći i sa kezom na licu, on se uzverao preko prevrnutog kamioneta i legao u sve manji hlad, drhteći u vrelini, dahćući.

„Sibola!“ zakrkljao je. „Bampti-bampti-bamp!“

Nekako je skinuo čuturicu sa ramena rukom koja mu se pretvorila u kandžu i pretresao je. Čuturica je bila gotovo prazna. Nije bilo važno. Popiće sve do poslednje kapi, a onda ostati da leži tu dok sunce ne zađe, da bi zatim sišao sa druma u Sibolu, basnoslovni grad. Jedan od sedam. Večeras će piti iz nepresušne fontane prekrivene zlatom. Ali tek kad zađe ubistveno sunce. Bog je najveći piroman od svih. Nekada davno, dečak po imenu Donald Mervin Elbert spalio je ček od penzije stare gospođe Sempl. Isti taj dečak je spalio Metodističku crkvu u Pautenvilu, i ako je išta preostalo od Donalda Mervina Elberta u toj ljušturi, svakako je bilo kremirano zajedno sa rezervoarima za naftu u Geriju, u državi Indijana. Bilo ih je više od sto, i svi su eksplodirali kao ogromna niska petardi. I to taman za Četvrti jul. Lepo. A posle tog straobalnog požara, ostao je samo Đubretarac, leve ruke ispucale i nalik na proključali paprikaš, sa vatrom u telu koja se nikada neće ugasiti... ili makar neće sve dok mu se telo ne pretvori u pocrneli ugljen.

A večeras će piti vodu Sibole, da, a njen ukus biće kao ukus vina. Iskrenuo je čuturicu i grlo mu se zgrčilo kad su mu poslednji ostaci vode, topli kao pišaćka, zagrgljali u stomak. Kad je i to nestalo, bacio je čuturicu u pustinju. Znoj mu je izbio na čelu kao rosa. Ležao je i slasno drhtao od grčeva izazvanih vodom.

„Sibola!“ mrmljao je. „Sibola! Stižem! Stižem! Uradiću što god hoćeš! Život ti dajem! Bampti-bampti-bamp!“

Sada, pošto mu je žeđ bila malčice utoljena, počela je da ga obuzima pospanost. Umalo nije zaspao kad mu je jedna polarna pomisao probila um kao ledena oštrica bodeža:

Šta ako je Sibola bila fatamorgana?

„Ne“, promrmljao je. „Ne, a-a, ne.“

Ali jednostavno poricanje nije moglo da otera tu pomisao. Sečivo se zabadalo i čačkalo, terajući san koliko da mu ostane nadohvat ruke. Šta ako je popio poslednje ostatke vode slaveći fatamorganu? Na svoj osobeni način shvatao je da je lud, i da ludaci čine takve stvari, sasvim često. Ako je to bila fatamorgana, on će umreti tu u pustinji i poješće ga lešinari.

Konačno, nesposoban da više trpi tu groznu mogućnost, zateturao se na noge i nekako vratio na put, boreći se sa talasima nesvestice i mučnine koji su pokušavali da ga obore. Na vrhu brda se uzbuđeno zagledao dole u dugačku ravnicu, istačkanu jukom, zakotrljanim korovom i đavoljom mantiljom. Dah mu je zastao u grlu i potom se pretvorio u uzdah, nalik na parče tkanine okačeno o šiljak.

Bila je tamo.

Sibola, iz starih predanja, grad za kojim su tragali mnogi, da bi ga pronašao Đubretarac!

Daleko dole u pustinji, okruženi plavim planinama, i sami plavi u jari daljine, njegovi tornjevi i avenije blistali su u pustinjskom danu. Tamo je bilo palmi... video je palme... i kretanje... i vodu!

„O, Sibola...“ zapevušio je i teturao se natrag u hladovinu kamioneta. Bila je dalje nego što se čini, znao je to. Večeras, kada božja baklja nestane s neba, on će pešačiti kao nikada pre toga. Doći će do Sibole i najpre će se naglavačke baciti u prvu fontanu na koju naiđe. Onda će pronaći njega, čoveka koji ga je pozvao da dođe ovamo. Čoveka koji ga je vukao preko ravnica i planina, te konačno u pustinju, sve za samo mesec dana i pored njegove užasno opečene ruke.

On koji jeste - mračnjak, zajeban igrač. On je čekao Đubretarca u Siboli i njemu su pripadale vojske noći, njemu su pripadali mrtvi jahači belog lica koji će nagrnuti sa zapada u samo lice izlazećeg sunca. Nahrupiće iscereni, bulazneći, zaudarajući na znoj i barut. Biće vrištanja, a Đubretarac je vrlo malo mario za vrištanje, biće silovanja i podjarmljivanja, za koje je mario još manje, biće ubijanja, što je nevažno...

... i biće Velikog spaljivanja.

Za to je veoma mario. Mračnjak mu je dolazio u snove i širio ruke sa nekog visa, pokazujući Đubretarcu zemlju u plamenu. Gradove koji eksplodiraju kao bombe. Obrađene njive iscrtane vatrenim linijama. I same reke u Čikagu, Pitsburgu, Detroitu i Berminghamu koje bukte zapaljenom plutajućom naftom. I mračnjak mu je rekao u tim snovima nešto vrlo jednostavno, nešto što ga je nateralo da pohita: Postaviću te na visoko mesto u svojoj artiljeriji. Ti si taj koga hoću.

Okrenuo se na bok i obrazi i očni kapci bili su mu izgrebani i nadraženi peskom koji je nosio vetar. On je gubio nadu - da, otkad mu je točak spao sa bajsa, gubio je nadu. Bog, bog šerifa oceubica, bog Karlija Jejtsa, izgleda da je ipak bio jači od mračnjaka. Opet, on je nastavio da veruje i išao je dalje. I konačno, kada se činilo da će sagoreti u ovoj pustinji pre nego što uopšte dođe do Sibole gde ga mračnjak čeka, video ju je daleko dole, kako sanja na suncu.

„Sibola!“ šapnuo je i zaspao.

* * *

Prvi san mu je došao u Geriju, pre više od mesec dana, pošto je opekao ruku. Zaspao je te noći siguran da će umreti; niko nije mogao da pretrpi tako teške opekotine i da to preživi. Jedan refren mu se probio u glavu: Ko se baklje lati, od baklje će umreti. Ko se nje lati, od nje će i umreti.

Noge su ga izdale u gradskom parkiću i on je pao, sa levom rukom isturenom poput neke mrtve stvari, na kojoj je rukav košulje bio potpuno spaljen. Bol je bio ogroman, neverovatan. Nije ni sanjao da na svetu može postojati takav bol. Radosno je jurio od jedne grupe rezervoara za naftu do druge, postavljao primitivne tempirane sprave, napravljene od čelične cevi i zapaljive parafinske mešavine razdvojene od male količine kiseline čeličnim jezičkom. Gurao je te sprave u ispusne cevi na krovovima rezervoara. Kad kiselina projede čelik, parafin se zapali, i to izazove eksploziju rezervoara. Smerao je da pređe na zapadnu stranu Gerija, blizu zbunjujućeg niza petlji odakle su različiti putevi vodili prema Čikagu ili Milvokiju, pre nego što eksplodira ijedan od njih. Hteo je da posmatra predstavu dok čitav prljavi grad nestaje u vatrenoj oluji.

Ali loše je procenio poslednju spravu, ili je nije dobro napravio. Aktivirala se dok je pokušavao da otvori poklopac na ispustu francuskim ključem. Zapaljeni parafin je bljunuo iz cevi u zaslepljujućem belom blesku i prekrio mu levu ruku plamenom. To nije bila bezbolna plamena rukavica od tečnosti za upaljač, koja se mogla ugasiti kao velika šibica mahanjem ruke. Bila je to agonija, kao da si ruku stavio u vulkan.

Zavrištao je i mahnito potrčao po krovu rezervoara za naftu, odbijajući se od ograde visoke do struka kao kugla u nekakvom ljudskom fliperu. Da ograde nije bilo tamo, on bi se strmoglavio preko ivice i pao, premećući se, kao baklja ispuštena u bunar. Samo mu je slučaj spasao život; noge su mu se uplele i on je pao na levu ruku, ugušivši plamen.

Uspravio se u sedeći položaj, još polulud od bola. Kasnije će pomisliti kako ga je samo slepa sreća - ili mračnjakova namera - spasla od toga da živ ne izgori. Najveći deo parafinskog mlaza ga je promašio. I zato je bio zahvalan - ali ta zahvalnost je nastupila tek kasnije. U tim trenucima je mogao samo da ječi i ljulja se napred-nazad, držeći sprženu ruku dalje od tela dok mu se koža pušila, pucketala i skupljala se.

Nejasno, kao izbledela svetlost na nebu, palo mu je na pamet da je već postavio desetak tempiranih upaljača. Oni bi mogli da se aktiviraju svakog trena. Smrt i prekid ove krajnje patnje bili bi divni; ali smrt u plamenu bila bi krajnji užas.

Nekako je otpuzao sa rezervoara i oteturao se odatle, povodeći se i posrćući između mrtvih vozila, držeći ispečenu ruku što dalje od tela.

Kada je stigao do parkića blizu središta grada, bio je suton. Seo je na travu između dva terena za šaflbord, pokušavajući da se seti kako se leče opekotine. Stavi buter na njih, tako bi rekla mati Donalda Mervina Elberta. Ali to je bilo kad se opečeš, ili kad vrela mast od slanine skoči izuzetno visoko i poprska te. Nije mogao da zamisli kako stavlja buter na ispucalu i pocrnelu masu između lakta i ramena; nije mogao da zamisli da je dodirne.

Ubiće se. To je to, tako će se izvući. Prekratiće sebi muke kao starom psu...

Na istočnoj strani grada začu se iznenadna džinovska eksplozija, kao da je tkanje stvarnosti žustro pokidano na dva dela. Tečni stub vatre suknu uvis spram tamnog indiga sumraka. Morao je da stisne suzne, uzbunjene oči.

Čak i u toj agoniji, vatra mu je pružila zadovoljstvo... još više, oduševila ga je, ispunila. Vatra je bila najbolji lek, bolji i od morfijuma koji će pronaći sutradan (kao zatvorenik vredan poverenja radio je u ambulanti, kao i u biblioteci i voznom parku, i znao je za morfijum, „elavil“ i „darvon kompleks“). Agoniju u kojoj je trenutno bio nije povezivao sa vatrenim stubom. Znao je samo da je vatra dobra, da je vatra divna, da je vatra nešto što mu treba i što će mu uvek trebati. Predivna vatra!

Nekoliko trenutaka kasnije, drugi rezervoar nafte eksplodirao je i čak tu, pet kilometara odatle, on je osetio topli nalet vazduha koji se širio. Eksplodirao je još jedan rezervoar, a onda još jedan. Nastupila je kratka stanka, a onda je njih šest eksplodiralo u bučnom nizu i tamo je bilo isuviše sjajno da bi mogao da gleda, ali on je svejedno gledao, isceren, očiju punih žutog plamena, zaboravivši na povređenu ruku, zaboravivši na misli o samoubistvu.

Trebalo je da prođe više od dva sata da bi se svi zapalili, i tada se već smrklo ali nije bio mrak, noć je bila žuta, narandžasta i grozničava od plamenova. Čitav istočni luk horizonta poigravao je u vatri. To ga je podsetilo na jedan klasični strip koji je imao kad je bio mali, na adaptaciju Rata svetova H. Dž. Velsa. Sada, mnogo godina kasnije, dečaka kome je pripadao taj strip više nije bilo, ali Đubretarac je bio tu, i Đubros je bio vlasnik te divne, strašne tajne marsovskog zraka smrti.

Došlo je vreme da ode iz parkića. Temperatura je već porasla za deset stepeni. Trebalo je da pođe na zapad, da ostane ispred vatre kao u Pautenvilu, u trci sa sve širim lukom uništenja. Ali on nije bio u stanju da se trka. I tako je zaspao na travi, a svetlost vatre je poigravala na licu umornog, zlostavljanog deteta.

U san mu je došao mračnjak u rizi sa kapuljačom, nevidljivog lica... a opet, Đubretarcu se učinilo da je tog čoveka već ranije video. Kada su mu se mušterije u poslastičarnici i pivnici u Pautenvilu rugali, činilo se da je taj čovek među njima, nem i zamišljen. Kada je radio u „Skraba-Dabi“ (nasapunjaj farove, nasapunjaj bočne stranice, podigni brisače, obriši retrovizore, hej, gospodine, hoćete li vruć vosak preko toga?), sa sunđerastom rukavicom na desnoj ruci sve dok mu šaka ispod nje ne bi zaličila na bledu mrtvu ribu, noktiju belih kao sveža slonovača, činilo mu se da je video lice tog čoveka, plameno i iscereno u ludačkom veselju ispod namreškane vode koja se slivala niz šoferšajbnu. Kad ga je šerif poslao u ludaru u Tera Hoti, ovaj je bio iskeženi psihijatrijski bolničar koji je stajao iznad njegove glave u sobi za elektrošokove, sa rukama na kontrolama (spržiću ti mozak, momče, pomoći ti da se što lakše pretvoriš iz Donalda Mervina Elberta u Đubretarca, želiš li vruć vosak preko toga?), spreman da mu protrese mozak strujom od hiljadu volti. Znao je da je mračnjak čovek na svom mestu, sa licem koje nikad ne možeš sasvim videti i rukama koje dele samo pikove iz mrtvog špila, sa očima iza plamena i kezom iza rake sveta.

„Uradiću štogod hoćeš“, rekao je zahvalno u snu. „Život ti dajem!“

Mračnjak je podigao ruke unutar svoje rize i pretvorio se u crnog zmaja. Stajali su na nekom visu, a ispod njih, Amerika je ležala u plamenu.

Postaviću te na visoko mesto u svojoj artiljeriji. Ti si taj koga hoću.

Onda je ugledao vojsku od deset hiljada odrpanih, odbačenih muškaraca i žena koja se vozila na istok, vozila se preko pustinje u planine, gruba zver od vojske čiji je čas konačno kucnuo; natovarili su kamione, džipove, karavane, prikolice i cisterne; svi muškarci i žene imali su tamni kamen oko vrata, a duboko u tom kamenju bilo je crveno obličje koje je moglo predstavljati Oko, ili možda Ključ. A tamo, povrh džinovske cisterne sa ogromnim gumama, ugledao je sebe i shvatio da je taj kamion pun tečnog napalma... a iza njega, u koloni, bili su kamioni natovareni bombama za stvaranje pritiska, protivtenkovskim minama i plastičnim eksplozivom; bacačima plamena, raketama i projektilima navođenim toplotom; ručnim bombama, mitraljezima i raketnim bacačima. Ples smrti samo što nije počeo, a žice na violinama i gitarama već su se dimile, i zadah sumpora i kordita ispunio je vazduh.

Mračnjak je ponovo podigao ruke i kad ih je spustio, sve je bilo hladno i nemo, vatre su bile pogašene, čak je i pepeo bio ohlađen i on je ponovo bio samo Donald Mervin Elbert, mali, uplašen i zbunjen. Samo u tom trenu, posumnjao je kako je on tek još jedna figura u ogromnoj mračnjakovoj partiji šaha, kako je obmanut.

A onda je video da mračnjakovo lice više nije sasvim skriveno; dve tamnocrvene žeravice gorele su u upalim jamama gde je trebalo da su mu oči, i osvetljavale nos uzan kao sečivo.

„Uradiću što god hoćeš“, rekao je Đubros zahvalno u snu. „Život ti dajem! Dušu ti dajem!“

„Poslaću te da pališ“, rekao je mračnjak ozbiljno. „Moraš doći u moj grad i tamo će ti sve biti jasno.“

„Gde? Gde?“ Bio je u agoniji nade i očekivanja..

„Na zapadu“, rekao je mračnjak dok je bledeo. „Na zapadu. Iza planina.“

Tada se probudio, i još je bila noć, i još je sve sijalo oko njega. Plamen se približio. Vrelina je bila zagušljiva. Kuće su eksplodirale. Zvezde su nestale pod pokrovom gustog oblaka naftnog dima. Počela je da pada sitna kiša gareži. Tereni za šaflbord bili su prekriveni nanosom crnog snega.

Pošto je sada imao cilj, shvatio je da može da hoda. Zašepao je na zapad i video tu i tamo kako još nekolicina napušta Geri, osvrćući se prema požaru. Budale, pomislio je Đubros, gotovo s privrženošću. Izgorećete. Kad dođe vreme, izgorećete. Oni na njega nisu obraćali pažnju; za njih je Đubretarac bio samo još jedan preživeli. Nestali su u dimu i nešto posle zore, Đubretarac je ćopao preko državne granice sa Ilinoisom. Čikago je bio severno od njega, Džolijet jugozapadno, a požar se izgubio iza njegovih leđa u sopstvenom dimu koji je zamračio horizont. Bilo je to u osvit 2. jula.

Zaboravio je na svoje snove o tome da spali Čikago do temelja - na snove o novim rezervoarima nafte i cisternama punim tečnog naftnog gasa ušuškanim na sporednim kolosecima i o kućama suvim kao barut. Nije ga bilo briga za Vetroviti grad. Tog popodneva je provalio u ordinaciju nekog lekara u Čikago Hajtsu i ukrao kutiju sireta s morfijumom. Morfijum je malo potisnuo bol, ali imao je važniji uzgredni učinak: naterao ga je da manje mari za bol koji je osećao.

Uzeo je te noći ogromnu teglu „vazelina“ iz drogerije i obložio sprženi deo ruke debelim slojem želatina. Bio je veoma žedan; činilo mu se da mu se neprestano pije voda. Fantazije o mračnjaku zujale su mu u glavi kao zunzare. Kada se srušio u suton, već je počeo da pomišlja kako grad u koji ga mračnjak zove mora biti Sibola, sedam zlatnih gradova u jednom, Grad obećanja.

Te noći mu je mračnjak ponovo došao u snove i zlobnim kikotom potvrdio da je tako.

Đubretarac se probudio iz tih zbrkanih snova i sećanja na ono što je bilo, drhteći u pustinjskoj hladnoći. U pustinji je uvek bio ili led ili vatra; ništa između te dve krajnosti.

Zastenjavši malo, ustao je, trudeći se da ostane priseban koliko je to god bilo moguće. Iznad njega je sijao bilion zvezda, naizgled dovoljno blizu da ih dodirne, kupajući pustinju hladnim, avetnim svetlom.

Vratio se na drum, uz trzaje zbog izgrebane osetljive kože i mnogobrojnih bolova i tegoba. Veoma malo je sada mario za to. Zastao je na tren, zagledan u grad koji je sanjao u noći (tu i tamo videle su se iskrice svetla, nalik na električne logorske vatre). Onda je počeo da pešači.

Kada je nekoliko sati kasnije zora počela da boji nebo, Sibola je izgledala gotovo podjednako daleko kao i kada je prešao prvi put preko uzvisine i opazio je. A budalasto je ispio svu vodu, zaboravivši na to koliko ovde sve izgleda uveličano. Nije se usuđivao da dugo hoda posle izlaska sunca, zbog dehidriranosti. Moraće ponovo da legne pre nego što se sunce ne digne u punoj snazi.

Jedan sat posle zore, naišao je na ivici puta na „mercedes“ čija je desna strana bila zatrpana peskom sve do vrata. Otvorio je jedna vrata s leve strane u uzvukao napolje dva smežurana, majmunolika putnika - staricu sa mnogo bižuterije na sebi i starca sa belom kosom i frizurom poput nekog pozorišnog lika. Mrmljajući nešto, Đubros je izvukao ključeve iz brave motora, obišao oko kola i otvorio prtljažnik. Koferi im nisu bili zaključani. Pokačio je odeću preko prozora „mercedesa“, pritisnuvši je kamenjem. Sada je imao svežu, zasenčenu pećinu.

Zavukao se tamo i zaspao. Kilometrima na zapadu, grad Las Vegas blistao je pod letnjim suncem.

Nije umeo da vozi, to ga nisu naučili u zatvoru, ali umeo je da vozi bajs. Četvrtog jula, onog dana kada je Leri Andervud otkrio da se Rita Blejkmor predozirala i da je umrla u snu, Đubretarac je uzeo desetobrzinac i povezao se njime. Isprva je polako napredovao, zato što nije bogzna koliko mogao da se koristi levom rukom. Tog prvog dana je dvaput pao, jednom pravo na opekotinu, što je u njemu izazvalo strahovit bol. Tada se opekotina već obilno gnojila kroz „vazelin“ i užasno smrdela. S vremena na vreme je pomišljao na gangrenu, ali nije sebi dozvoljavao da se dugo zadržava na toj temi. Počeo je da meša „vazelin“ sa antiseptičkim melemom i nije znao hoće li mu to pomoći, ali bio je siguran da ne može da mu naškodi. Dobio je mlečni, masni premaz koji je ličio na spermu.

Malo-pomalo, prilagodio se vožnji bajsa korišćenjem uglavnom samo jedne ruke i ustanovio da može da vozi prilično brzo. Zemljište je postalo ravnije i on je najčešće mogao da jezdi vrtoglavom brzinom. Bio je neumoran, uprkos opekotini i omamljenosti od stalnog drogiranja morfijumom. Pio je vode na galone i obilno jeo. Razmišljao je o mračnjakovim rečima: Postaviću te na visoko mesto u svojoj artiljeriji. Ti si taj koga hoću. Kako su samo lepe bile te reči - da li ga je iko ikada hteo? Te reči su mu iznova i iznova prolazile kroz glavu dok je okretao pedale pod vrelim suncem Srednjeg zapada. A počeo je poluglasno da pevuši melodiju pesme sa nazivom „Pravac noćni klub“. Reči („Si-a-bola! Bampti-bampti-bamp!“) su mu došle kasnije. Tada još nije bio onoliko lud koliko će tek postati, ali napredovao je prema tom cilju.

Osmog jula, istog onog dana kada su Nik Andros i Tom Kulen ugledali bizone na ispaši u okrugu Komanči u Kanzasu, Đubretarac je prešao reku Misisipi kod Četiri grada: Devenporta, Rok Ajlanda, Betendorfa i Molina. Bio je u Ajovi.

Četrnaestog, istog onog dana kada se Leri Andervud probudio blizu velike bele kuće u istočnom Nju Hempširu, Đubrence je prešao reku Misuri severno od Kaunsil Blafsa i ušao u Nebrasku. Bio je ponovo u stanju da delimično koristi levu ruku, ojačali su mu nožni mišići i on je gazio dalje, sa strahovitom potrebom da žuri, žuri.

I upravo na zapadnoj obali Misurija, Đubros je prvi put posumnjao da bog lično smera da se postavi između Đubretarca i njegove sudbine. Nešto nije bilo u redu sa Nebraskom, nešto strašno nije bilo u redu. Nešto ga je tu plašilo. Činilo se da je sve isto kao u Ajovi... ali nije bilo. Mračnjak mu je svake prethodne noći dolazio u san, ali kada se Đubrence obreo u Nebraski, mračnjaka više nije bilo.

Umesto toga, počeo je da sanja neku babu. U tim snovima bi se obreo u kukuruzištu i ležao bi ničice, gotovo obamro od mržnje i straha. Bilo je vedro jutro. Čuo je graktanje jata vrana. Ispred njega je bio zastor od širokog lišća kukuruza nalik na mačeve. Ne želeći to, ali nesposoban da sam sebe spreči, razgrnuo bi lišće drhtavom rukom i provirio. Ugledao bi staru kuću nasred čistine. Kuća je stajala na blokovima, ručnim dizalicama ili nečem sličnom. Bilo je tamo stablo jabuke sa ljuljaškom od gume koja je visila sa jedne grane. A na verandi je sedela stara crnkinja, svirala gitaru i pevala neku staru duhovnu pesmu. Ta pesma se menjala iz sna u san, a Đubros je većinu njih znao zato što je nekada poznavao jednu ženu, majku dečaka po imenu Donald Mervin Elbert, koja je pevala mnoge od tih pesama dok je obavljala kućne poslove.

Taj san je bio košmar, ali ne samo zato što se na njegovom kraju zbivalo nešto izuzetno užasno. Isprva bi se reklo kako u čitavom tom snu nema baš ničeg strašnog. Kukuruz? Plavo nebo? Starica? Ljuljaška od traktorske gume? Zbog čega bi sve to uopšte bilo strašno? Starice ne gađaju kamenjem niti se rugaju, pogotovo ne starice koje pevaju te stare crkvene pesmičuljke poput „U ovo jutro divno za ustajanje“ i „Zbogom, slatki Gospode, zbogom“. Kamenjem su se gađali oni kao što je bio Karli Jejts.

Ali mnogo pre završetka sna, on bi bio ukočen od straha, kao da uopšte ne gleda u neku staricu već u neku tajnu, u neko jedva prikriveno svetlo spremno da blesne oko nje, da je oblije plamenim sjajem prema kojem bi zapaljeni naftni rezervoari u Geriju izgledali kao plamičci sveća na vetru - svetlo toliko jako da mu oči sprži u pepeo. I za vreme tog dela sna, mislio je samo: O, molim te, sklanjaj me od nje, neću da imam ništa sa tom babom, molim te, o molim te, izvuci me iz Nebraske!

Onda bi se pesma koju je svirala završila naglo i disonantno. Ona bi pogledala baš tamo gde je on virio kroz rupicu u širokom prepletu lišća. Lice joj je bilo staro i izbrazdano borama, kosa dovoljno retka da joj se kroz nju providi smeđa lobanja, ali oči su joj bile sjajne kao dijamanti, pune svetla kojeg se plašio.

Starim, napuklim, ali jakim glasom ona bi uzviknula: Lasice u kukuruzu! I on bi osetio promenu u sebi, spustio bi pogled i video da se pretvorio u lasicu, dlakavo, braonkastocrno šunjalo, njuške izdužene i oštre, očiju istopljenih u crna zrnca, prstiju preobraženih u kandže. Bio je lasica, kukavički noćni stvor koji traži slabe i male žrtve.

Tada bi zavrištao i na kraju tim vrištanjem sam sebe probudio, okupan u znoju i iskolačenih očiju. Ruke bi mu poletele po telu, kako bi ga uverile da su mu svi ljudski organi još tu. Na kraju te panične provere, dograbio bi se za glavu kako bi se uverio da je to i dalje ljudska glava, a ne nešto dugačko, tanko i aerodinamično, krzneno i u obliku metka.

Prešao je šeststo kilometara kroz Nebrasku za tri dana, vozeći mahom gonjen visokooktanskom stravom. Prešao je u Kolorado kod Džulzburga, i san je počeo da bledi i poprima tonove sepije.

(Što se Majke Ebigejl tiče, ona se probudila u noći 15. jula - nedugo pošto je Đubretarac prošao severno od Hemingford Houma - u strašnoj jezi i sa osećajem pomešanog straha i sažaljenja; ali nije znala kome je ili čemu to sažaljenje bilo namenjeno. Pomislila je da je možda sanjala svog unuka Andersa, koji je besmisleno poginuo u nesreći u lovu kad mu je bilo samo šest godina.)

Osamnaestog jula, tada već jugozapadno od Sterlinga, u Koloradu, i dalje nekoliko kilometara daleko od Braša, naišao je na Kida.

Đubros se probudio taman kada se spuštao sumrak. I pored odeće koju je okačio preko prozora, u „mercedesu“ je bilo vruće. Grlo mu je bilo suvo okno bunara obloženo šmirglom. Slepoočnice su mu bubnjale i poskakivale. Isplazio je jezik, i kada ga je pogladio prstom, učinilo mu se da gladi mrtvu grančicu. Uspravio se, spustio ruku na volan „mercedesa“, a onda je trgao zašištavši od bola, opržen. Morao je da obavije kraj košulje oko ručice na vratima kako bi izašao. Mislio je da će jednostavno kročiti napolje, ali precenio je svoju snagu i potcenio to koliko je dehidrirao te avgustovske večeri: noge su mu zaklecale i on je ispao na drum, koji je isto tako bio vreo. Zastenjavši, otpuzao je u senku „mercedesa“ kao obogaljeni rak. Ostao je da sedi tamo, oklembesivši ruke i glavu između nakrivljenih kolena, i dahće. Zurio je potišteno u dva leša koje je izvukao iz kola, nju sa grivnama na sasušenim rukama i njega sa pramenom pozorišne bele kose iznad mumifikovanog majmunskog lica.

Mora stići do Sibole pre nego što sunce izađe sutra ujutro. Ako mu to ne uspe, umreće... i to nadomak cilja! Mračnjak svakako nije mogao biti toliko surov - svakako nije!

„Život ti dajem“, šapnuo je Đubretarac, i kada je sunce potonulo ispod ivice planina, uspeo je da se osovi na noge i krenuo prema kulama, minaretima i avenijama Sibole, gde su se ponovo pojavljivale iskrice svetiljki.

Dok je vrelina dana jenjavala u svežinu pustinjske noći, ustanovio je da mu je lakše da hoda. Njegove iscepane i kanapom vezane patike šljapkale su i lupkale po površini međudržavnog puta broj 15. Teško je koračao dalje, glave pognute nalik na cvet gotovo uvenulog suncokreta, i nije video zeleni, reflektujući znak na kojem je pisalo LAS VEGAS 50 kada je pored njega prošao.

Mislio je na Kida. Da je neke pravde, Kid bi sada bio s njim. Trebalo bi da se dovezu u Sibolu zajedno, uz odjek izduvnih cevi Kidovog „ford kupea“ dvoseda u pustinji. Ali pokazalo se da Kid nije vredan toga, i Đubros je morao sam u divljinu.

Stopala su mu se dizala i padala po asfaltu. „Si-a-bola!“ zakrkljao je. „Bampti-bampti-bamp!“

Oko ponoći se srušio kraj puta i utonuo u nelagodni dremež. Grad je sada bio bliži.

Uspeće.

Bio je sasvim siguran da će uspeti.

Čuo je Kida mnogo pre nego što ga je opazio. Bila je to teška, pucketava rika neprigušena auspusima i grmela je prema njemu sa istoka, kao da žigoše taj dan. Zvuk je dopirao sa puta broj 34 iz smera Jume, u Koloradu. Prvi poriv mu je bio da se sakrije, isto onako kao što se krio od nekoliko drugih preživelih koje je video posle Gerija. Ali ovaj put ga je nešto nateralo da ostane tamo gde se našao, raskoračen na svom bajsu kod bankine, zagledan podozrivo preko ramena.

Grmljavina je bila sve glasnija i glasnija, a onda se sunce odbilo od hroma i

(??VATRE??)

nečeg jarkog i narandžastog.

Vozač ga je ugledao. Prebacio je u niži stepen prenosa uz mitraljeski rafal pucnjeva iz motora. „Gudjirova“ guma se sljuštila na autoputu u vrelim trakama. A onda su se kola obrela kraj njega, i nisu brujala u leru već dahtala kao neka smrtonosna životinja koja se možda i može ukrotiti, a vozač je izlazio iz njih. Ali Đubros najpre nije mogao da odvoji pogled od kola. On se razumeo u kola, voleo je kola, mada nikada nije stekao ni dozvolu za one koji se obučavaju da voze. Ova su bila prava lepota, kola na kojima je neko radio godinama, ulagao u njih hiljade dolara, jedna od onih koja se obično viđaju na priredbama neobičnih vozila, proizvod ljubavi.

Bio je to „ford kupe“ dvosed iz 1932, ali njegov vlasnik se nije ograničio niti zaustavio na uobičajenim inovacijama za budženje kupea dvoseda. Terao je i terao, i pretvorio ga u parodiju svih američkih kola, svetlucavo naučnofantastićno vozilo sa ručno oslikanim plamenovima koji su izbijali iz tobožnjih cevi. Farba je bila zlatna. Sunce je žestoko sijalo na hromiranim cevima koje su se pružale gotovo čitavom dužinom kola. Šoferšajbna je bila konveksni mehur. Zadnje gume su bile džinovski „Gudjirovi široki ovali“, a oplata oko točkova isečena preterano visoko i duboko kako bi mogli da stanu tamo. Iz haube je kao neki čudan cevovod za grejanje izbijao kompresor. Iz krova, sasvim crnog, ali prošaranog crvenim tačkicama nalik na žar, raslo je čelično ajkulino peraje. Na obe strane bila je ispisana jedna reč, povijena unazad kako bi ukazala na brzinu. Tamo je pisalo KID.

„Hej, ala si ti visok i ružan“, rekao je vozač otegnuto, i Đubros je pažnju sa oslikanih plamenova usmerio na vozača te kotrljajuće bombe.

Bio je visok metar i šezdeset. Kosa mu je bila ćubasta , talasasta, premazana pomadom i briljantinom. Sama kosa mu je dodavala još sedam-osam centimetara visine. Uvojci su mu se spajali iznad kragne i to ne u pačjem repu, već u ovaploćenju svih frizura u stilu pačjeg repa koje su bitange i siledžije širom sveta ikada furale. Na nogama je imao crne čizme šimike. Čizme su sa strane imale lastiš. Potpetice, koje su Kidu davale još sedam-osam centimetara, i uzdizale ga do respektabilnih metar i sedamdeset pet, bile su kubanske. Izbledele farmerke sa nitnama bile su mu dovoljno tesne da mogu da se pročitaju datumi sa novčića u njegovim džepovima. One su od svakog finog malog guza stvarale neku vrstu plave skulpture, a međunožje mu je u njima izgledalo kao da je tamo možda strpao kožnu vrećicu punu Spoldingovih loptica za golf. Imao je na sebi svilenu kaubojsku košulju boje nalik boji burgunca. Ona je bila ukrašena žutim obrubom i dugmadima od lažnih safira. Dugmad za manžete su bile kao uglačana kost i Đubros je kasnije otkrio da su baš od toga i bile napravljene. Kid je imao dva kompleta, jedan napravljen od dva ljudska kutnjaka, drugi od sekutića dobermana. Preko tog čuda od košulje, uprkos vrelini dana, imao je crnu motociklističku jaknu sa orlom na leđima. Po njoj su bili izukrštani rajsferšlusi, čiji su zupci sijali kao dijamanti. Sa epoleta na ramenima i sa kaiša oko struka visile su mu tri zečje šape. Jedna je bila bela, jedna smeđa, jedna svetlozelena, kao za Dan svetog Patrika. Ta jakna, još čudesnija od košulje, samozadovoljno je krčkala, bogato premazana uljem. Iznad orla, ovaj put ispisana belim svilenim koncem, bila je reč KID. Lice koje je sada gledalo odozdo u Đubretarca između visoke ćube sjajne kose i uvis izvrnute kragne blistave bajkerske jakne bilo je maleno i bledunjavo, lice lutke, sa punim ali besprekorno oblikovanim napućenim usnama, mrtvim sivim očima, širokim čelom bez belega ili bore i neobičnim punim obrazima. Ličio je na Elvisa bebu.

Dva opasača sa pištoljima bila su ukrštena na njegovom ravnom stomaku, a iz svake spuštene futrole na kukovima virila mu je po jedna četrdesetpetica.

„Hej, momak, š’a kažeš?“ razveza Kid.

A jedino što se Đubros setio da kaže bilo je: „Sviđaju mi se tvoja kola.“

Bila je to prava stvar. Možda i jedina stvar. Pet minuta kasnije, Đubros je bio na mestu suvozača i kupe dvosed je ubrzavao do Kidove uobičajene brzine, koja je iznosila oko sto pedeset na sat. Bajs koji je Đubros vozio još od istočnog Ilinoisa smanjivao se u trunku na horizontu.

Đubretarac sramežljivo primeti da pri toj brzini Kid neće stići da vidi olupinu ili čep na drumu ako na njega naiđu (u stvari, već su naišli na nekoliko; Kid je jednostavno provozao slalom oko njih, dok su „široki ovali“ vrištali u neskrivenom protivljenju).

„Hej, momak“., reče Kid. „Imam ja reflekse. Imam osećaj za trenutak. U tri petine sekunde. Veruješ mi to?“

„Da, gospodine“, reče Đubros jedva čujno. Osećao se kao čovek koji je upravo štapom pročačkao po zmijskom leglu.

„Sviđaš mi se, momak“, reče Kid tim čudnim, monotonim glasom. Njegove oči lutke zurile su preko fluorescentno narandžastog volana u treperavi drum. Velike kocke od stiropora sa mrtvačkim glavama umesto tačkica visile su i poskakivale o retrovizoru. „Uzi si pivo sa zadnjeg sedišta.“

Bio je to „korz“, i to topao, a Đubretarac je mrzeo pivo i popio je jedno brzo, a onda rekao koliko je dobro.

„Hej, momak“, rekao je Kid. „’Korz’ je jedino pivo. Ja bi’ pišo ’korz’ samo da mogu. Veruješ li u to blabla-trućtruć?“

Đubros je rekao kako zaista veruje u to blabla-trućtruć.

„Zovu me Kid. Iz Šrivporta sam, iz Luzijane. Znaš to? Ova ovđe zver je pobedila na svim velikim izložbama kola na Jugu. Veruješ li u to blabla-trućtruć?“

Đubretarac je rekao da veruje i dobio još jedno toplo pivo. U datim okolnostima, to mu je izgledalo kao najbolji potez.

„A kako tebe zovu, momak?“

„Đubretarac.“

„Š’a reče?“ U jednom užasnom trenutku, mrtve lutkine oči zaustavile su se na Đubrosovom licu. „Se ti to zezaš sa mnom, momak? Niko se ne zeza s Kidom. A u to blabla-trućtruć bi ti bolje bilo da veruješ.“

„Verujem“, reče Đubros iskreno, „ali stvarno me tako zovu. Zato što sam palio ljudima kante za đubre, poštanske sandučiće i tako to. Zapalio sam ček od penzije stare gospođe Sempl. Poslali su me zbog toga u dom. Isto tako sam spalio metodističku crkvu u Pautenvilu, u Indijani.“

„Keve ti?“ upita Kid, oduševljen. „Momak, ti si bre lud ko pacov u kenjari. Ali to je u redu. Ja volim ludake. I ja sam lud. Skroz sam skrenuo. Đubretarac, a? Sviđa mi se to. Dobar smo par. Jebeni Kid i jebeni Đubretarac. Rukovanje, Đubrose.“

Kid mu pruži ruku i Đubros se rukova s njim što je pre mogao kako bi Kid mogao da obema rukama drži volan. Prošišali su kroz krivinu i tamo je Bekinsov kamion zaprečio gotovo čitav drum, te Đubros prekri rukama lice, spreman za momentalno preseljenje na astralnu ravan. Kid se nije ni žacnuo. Kupe dvosed je poskočio po levoj strani druma kao vodena buba i prozujali su kraj kabine kamiona za debljinu sloja laka.

„Blizu“, rekao je Đubors kad je uspeo da progovori bez drhtanja u glasu.

„Hej, momak“, rekao je Kid ravno. A onda se jedno njegovo lutkino oko sklopilo u ozbiljnom migu. „Pusti ja da ti kažem. Kako pivo? Jebote, ekstra, a? Prija posle onog dečjeg bajsa koji si vozio, zar ne?“

„Nego šta nego prija“, rekao je Đubretarac i otpio još jedan veliki gutljaj toplog „korza“. On jeste bio lud, ali nedovoljno da bi se usprotivio Kidu dok ovaj vozi. Ma kakvi.

„Pa, jebote, ne vredi da okolopišamo“, rekao je Kid i posegnuo pozadi da i sam uzme konzervu piva. „Izgleda da idemo na isto mesto.“

„Izgleda“, rekao je Đubros oprezno.

„Da se pridružimo“, rekao je Kid. „Na zapad. Upašćemo usred srede. Veruješ to blabla-trućtruć?“

„Valjda.“

„I ti si sanjo neko čudo u crnom letačkom odelu, a?“

„Misliš, sveštenika.“

„Uvek mislim što kažem i kažem što mislim“, rekao je Kid smireno. „Ja ću tebi da kažem, insektu jedan jebeni. To je crno letačko odelo, a tip ima zaštitne naočari. Ko Džon Vejn u nekom filmu u Drugom svetskom. Naočari tolike da ne možeš da mu vidiš lice, mamicu mu jebem. Jezivi kurajber, a?“

„Da“, rekao je Đubros i srknuo svoje toplo pivo. U glavi je počelo da mu zuji.

Kid se zgrbio iznad narandžastog volana i počeo da oponaša pilota lovca - verovatno nekog iz drugog svetskog - u vazdušnoj borbi. Kupe dvosed je zabrinjavajuće šetao od jedne strane druma do druge, oponašajući petlje, poniranje i kolutove.

„Niiiijaaaahhhh... eheheheheheh... badda-badda-badda... evo ti, Švabo, mater ti jebem... Kapetane! Banditi pravo napred!... Okreni top sa vazdušnim hlađenjem prema njima, govnaru jedan jebeni... takka... takka... ta-kka-takka-takka! Imamo ih, gospodine! Sve je čisto... MuaaHAHAHAHA! Voljno, momci! MuaaHAHAHAHA!“

Lice mu nije poprimilo nikakav izraz dok je proživljavao svoju fantaziju; niti jedna jedina dobro namazana vlas nije mu se pomerila dok je on naglo vraćao kola u svoju kolovoznu traku i gonio ih dalje drumom. Đubretarcu je srce teško lupalo u grudima. Telo mu je bilo lako obliveno znojem. Otpio je malo piva. Pripiškilo mu se.

„Ali ja se njega ne plašim“, rekao je Kid, kao da nisu ni skretali sa prethodne teme razgovora. „Jebote, ma kakvi. Gadan je to igrač, ali Kid je i ranije imao posla sa gadnim igračima. Prvo ih nateram da umuknu, a onda ih isteram s druma, ko što veli Gazda.³⁴ Veruješ to blabla-trućtruć?“

„Naravski“, rekao je Đubros.

„Voliš Gazdu?“

„Naravski“, rekao je Đubros. Pojma nije imao ko je bio dotični Gazda. „Jebote, i bolje da voliš Gazdu. Slušaj, znaš šta ću da uradim?“

„Da odeš na zapad?“ osmelio se Đubretarac. Činilo mu se da je bezbedno.

Kid je izgledao nestrpljivo. „Pošto stignem tamo, na to mislim. Posle toga. Znaš šta ću da uradim posle toga?“

„Ne. Šta?“

„Malo ću da se primirim. Da izvidim situaciju. Kapiraš to blabla-trućtruć?“

„Naravski“, rekao je Đubros.

„Jebote, nego šta. Jebote, da ti ja kažem. Samo ću da izvidim situaciju. Da vidim kakav je taj glavni. A onda...“

Kid je zaćutao, zamišljen povrh svog narandžastog volana.

„Šta onda?“ upitao je Đubros s oklevanjem.

„Ima da ga izguram s puta. Da izleti iz mrtve krivine. Da ga smestim na jebeni Ranč kadilaka.³⁵ Veruješ to?“

„Da, naravski.“

„Ja ću da preuzmem stvar“, rekao je Kid sa samopouzdanjem. „Ima da mu uzmem sve i ostavim ga na Ranču kadilaka. Drži se ti mene, Đubretaru, ili kako se koji moj već zoveš. Nećemo da klopamo svinjetinu i pasulj. Ima da iz’edemo više piletine nego što je ijedan muškarac ikad vido.“

Kupe dvosed je grmeo autoputem dok su mu naslikani plamenovi rigali iz lažnih cevki. Đubretarac je sedeo na sedištu suvozača sa toplim pivom u krilu i zabrinutim mislima u glavi.

Samo što nije svanulo jutro 5. avgusta kada je Đubretarac ušao u Sibolu, inače poznatu kao Vegas. U nekom trenutku dok je prelazio poslednjih deset kilometara izgubio je levu patiku i sada, dok je silazio niz zakrivljenu izlaznu rampu, koraci su mu zvučali ovako:pljas-DUM, pljas-DUM, pljas-DUM. Ličili su na zvuk probušene gume.

Bio je na izmaku snaga, ali malo čudo mu se dogodilo i on je došao sebi dok se probijao kroz bulevar zakrčen mrtvim kolima i velikim brojem mrtvih ljudi, koje su većinom iskljuvali lešinari. Uspeo je. Bio je tu, u Siboli. Testirali su ga i on je na tom testu prošao.

Video je na stotine noćnih klubova. Bio je tamo znak sa natpisom LIBERALNE SLOT-MAŠINE, znaci sa natpisima KAPELA ZA VENČANJA „DIVLJI ZUMBUL“ i VENČANJE ZA 60 SEKUNDI, DA POTRAJE DO KRAJA ŽIVOTA! Video je „rols-rojs“, model „srebrni duh“, zabijen do polovine u izlog prodavnice porno-knjiga. Video je neku golu ženu obešenu naglavačke o stub ulične lampe. Video je kako dve stranice lasvegaskog Sana lepršaju kraj njega. Naslov koji mu se iznova i iznova otkrivao dok je list lepetao i okretao se glasio je ZARAZA SVE GORA VAŠINGTON ĆUTI. Video je džinovski bilbord na kojem je pisalo NIL DAJMOND! HOTEL AMERIKANA 15. JUNA DO 30. AVGUSTA! Neko je naškrabao reči CRKNI LAS VEGASE ZBOG SVOJIH GREHOVA! preko izloga prodavnice nakita koja je izgleda bila specijalizovana samo za burme i vereničko prstenje. Video je prevrnut koncertni klavir koji je ležao na ulici kao veliki mrtvi drveni konj. Oči su mu ispunila sva ta čudesa.

Dok je hodao, počeo je da primećuje i druge znakove, čiji je neon ovog leta bio ugašen prvi put posle mnogo godina. Flamingo. Menta. Dine. Sahara. Staklena cipelica. Imperijal. Ali gde su ljudi? Gde je voda?

Jedva svestan onoga što radi, dopustivši nogama da same biraju stazu, Đubretarac je skrenuo s bulevara. Glava mu je klonula napred i brada mu je počivala na prsima. Dremao je u hodu. A kad su mu se noge saplele o ivičnjak, kada je pao napred i razbio nos na pločniku, kada je podigao pogled i video šta se tamo nalazi, jedva je mogao da poveruje. Krv mu je neprimećena curila po iscepanoj plavoj košulji. Činilo se da još drema i da je ovo njegov san.

Visoka bela zgrada istezala se u pustinjsko nebo, monolit u pustinji, igla, spomenik, jednako veličanstven kao i Sfinga ili Velika piramida. Prozori na njenoj istočnoj strani goreli su vatrom izlazećeg sunca kao predskazanje. Ispred tog pustinjskog zdanja belog kao kost, s obe strane ulaza u nju, bile su dve ogromne zlatne piramide. Iznad strehe se nalazio veliki bronzani medaljon, sa režećom glavom lava u bareljefu.

Iznad toga, takođe u bronzi, jednostavan ali moćan natpis: MGM GRAND HOTEL.

Ali ono što mu je zarobilo pogled stajalo je na travnatom četvorouglu između parkirališta i ulaza. Đubros je zurio i orgazmički drhtaji su ga obuzeli toliko žestoko da je za trenutak mogao samo da se oslanja krvavim rukama između kojih je visio razvezani kraj zavoja, i zuri u fontanu zgasnulim plavim očima, očima koje su sada već bile delimično slepe od pustinjskog sunca. Ote mu se tiho stenjanje.

Fontana je radila. Bila je to divna građevina od kamena i slonovače, optočena i ukrašena zlatom. Šarena svetla su se igrala nad mlazom tako da je voda bila ljubičasta, žutonarandžasta, crvena pa zelena. Neprestani šum mlaza koji je padao natrag u basen bio je veoma glasan.

„Sibola“, promrmlja on i nekako se osovi na noge. Iz nosa mu je još curila krv.

On se zatetura prema fontani. Teturanje mu se pretvori u trk. Trk mu pređe u sprint, a sprint u ludačku jurnjavu. Krastava kolena su mu se dizala, kao klipovi motora, gotovo sve do vrata. Reč mu se začu iz usta, reč dugačka kao papirna traka za proslave koja se uzdigla u nebo, dozvavši ljude na prozore visoko gore (a ko je njih video? Bog, možda, ili đavo, ali Đubretarac svakako ne). Reč je bila sve viša o kreštavija, sve duža i duža dok se približavao fontani, i ta reč je bila:

„SIIIIIIIIBOLAAAAAAAA!“

Poslednji zvuk „aaa“ trajao je i trajao, zvuk svakog zadovoljstva koje su svi ljudi na zemlji ikada spoznali, i okončao se tek kad je on naleteo na rub fontane grudima, uskobeljao se preko i upao u kupku neizrecivo svežu i milosrdnu. Osetio je kako mu se pore na telu otvaraju kao milion usta i usisavaju vodu u sebe poput sunđera. Vrisnuo je. Spustio je glavu, ušmrknuo vodu, i izbacio je napolje u kombinaciji kijanja i kašlja tako da su krv, voda i sline glasno zapljusnuli zid fontane. Spustio je glavu da se napoji kao govedo.

„Sibola! Sibola!“ kreštao je Đubros ushićeno. „Život ti dajem!“

Zaplivao je kao pas po fontani, ponovo otpio, a onda se uzverao preko ivice i srušio nespretno na travu, sa glasnim i tupim udarcem. Vredelo je, vredelo je svih tih muka. Obuzeše ga grčevi od vode i on najednom povrati, zaroktavši glasno. Čak je i povraćanje bilo veličanstveno.

Stao je na noge, pridržao se za rub fontane kandžom i ponovo otpio. Ovog puta, njegov želudac je sa zahvalnošću prihvatio taj dar.

Ljeskajući se kao puna mešina, zateturao se prema gipsanim stepenicama koje su vodile do vrata tog fantastičnog mesta, stepenicama koje su vodile između dve zlatne piramide. Na pola puta uza stepenice, presamitio se od grča izazvanog vodom. Kada je grč prošao, bodro je nastavio da posrće dalje. Vrata su bila obrtna i trebala mu je sva njegova malena snaga da ih pokrene. Progurao se kroz njih u predvorje obloženo bogatim tepihom koje je izgledalo dugačko kilometrima. Tepih pod njegovim nogama bio je debeo, raskošan i boje brusnice. Bila je tamo recepcija, sto za poštu, sto sa ključevima, šalteri sa blagajnama. Sve prazno. Desno od njega, iza ukrasne rešetkaste ograde, nalazila se kockarnica. Đubretarac je zurio u nju sa strahopoštovanjem - u nizove slot-aparata koje su stajale kao vojnici na mestu voljno, iza njih u stolove za rulet i bacanje kockica, dok su stolovi za bakaru bili okruženi mermernim ogradama.

„Ima li koga?“ zakrklja Đubros, ali niko mu ne odgovori.

Tada se uplašio, pošto je to bilo mesto duhova, mesto na kojem bi mogla da vrebaju čudovišta, ali njegov strah bio je oslabljen umorom. Zateturao se niza stepenice u kockarnicu, prošavši kraj bara gde je Lojd Henrejd nemo sedeo u dubokim senkama i posmatrao ga sa bocom mineralne vode u ruci.

Došao je do stola obloženog zelenom čojom, sa mističnim natpisom DILER MORA DOBITI 16 I STAJATI NA 17. Đubros se popeo na njega i istog trena zaspao. Ubrzo zatim, pet-šest ljudi stajalo je oko usnulog odrpanca po imenu Đubretarac.

„Šta ćemo s njim?“ upita Ken Demot.

„Neka se ispava“, odgovori Lojd. „Fleg ga traži.“

„Je l'? Dobro, bre, gde je Fleg uopšte?“ upita neko drugi. Lojd se okrenu da pogleda tog čoveka, proćelavog i tridesetak centimetara višeg od Lojda. Ovaj bez obzira na to ustuknu pred Lojdovim pogledom. Kamen koji je Lojdu visio oko vrata jedini nije bio sasvim crn; u njegovom središtu sijala je mala i uznemirujuća crvena tačka.

„Zar si toliko željan da ga vidiš, Hek?“ upita Lojd.

„Ne“, reče proćelavi. „Hej, Lojde, znaš da nisam...“

„Naravski.“ Lojd spusti pogled na čoveka koji je spavao na stolu za ajnc. „Doći će Fleg“, reče on. „Čekao je ovoga. Ovaj je po nečemu poseban.“

Na stolu, nesvestan svega toga, Đubretarac je nastavio da spava.

Đubros i Kid su proveli noć 18. jula u motelu u gradu Golden, u Koloradu. Kid je izabrao dve sobe spojene zajedničkim vratima. Ta vrata su bila zaključana. Kid, koji je sad bio prilično pijan, rešio je taj mali problem tako što je razneo bravu sa tri metka iz jedne svoje „četrdesetpetice“.

Kid je podigao jednu malenu čizmu i šutnuo vrata. Ona su se drhtavo otvorila u finoj plavoj sumaglici barutnog dima.

„Jebote, tako treba“, rekao je on. „Koju ćeš sobu? Biraj, Đubrence.“

Đubretarac se odlučio za sobu sa desne strane, i neko vreme je ostao sam. Kid je negde izašao. Đubretarac je sporo razmišljao o mogućnosti da jednostavno nestane u pomrčini pre nego što se ne dogodi nešto zaista ružno - i trudio se da uporedi tu mogućnost sa svojim nedostatkom prevoznog sredstva - kada se Kid vratio. Đubretarac se zabrinuo kada je video da ovaj gura kolica iz samoposluge puna pakovanja od po šest konzervi piva „korz“. Oči lutke sada su bile zakrvavljene i uokvirene crvenilom. Ćubasta frizura se rasturala kao prekinuta i izvaljena opruga iz časovnika, i masni pramenovi kose sada su visili Kidu preko ušiju i obraza, tako da je ličio na nekog opasnog (premda apsurdnog) pećinskog čoveka koji je pronašao zaboravljenu kožnu jaknu nekog putnika kroz vreme i obukao je. Zečje šape su se ljuljale tamo-amo na kaišu jakne.

„Toplo je“, rekao je Kid, „ali zabole nas ćoše, a?“

„Tako je, apsolutno“, kazao je Đubretarac.

„Uzmi pivo, seronjo“, rekao je Kid i dobacio mu konzervu. Kad je Đubros povukao prsten, isprskala ga je pena i Kid se nasmejao neobično sitnim grohotom, držeći se za ravan stomak obema rukama. Đubros se slabašno osmehnuo. Odlučio je da kasnije te noći, pošto ovo malo čudovište posustane i preda se snu, šmugne i pobegne. Bilo mu je dosta svega. A ono što je Kid rekao o mračnom svešteniku... Đubretarčevi strahovi zbog toga bili su toliko veliki da nisu mogli čak ni da mu se slegnu. Reći tako nešto, čak i u šali, bilo je kao da sereš na oltaru u crkvi ili stojiš usred oluje lica okrenutog prema nebu i moliš se da te udari grom.

Najgore je bilo to što je mislio da se Kid ne šali.

Đubretarac nije imao nameru da se zaputi u planine sa svim tim oštrim krivinama u društvu ovog ludog kepeca koji je po čitav dan pio (a izgleda i po čitavu noć) i pričao o tome da će da zbaci mračnjaka i sebe postavi na njegovo mesto.

U međuvremenu, Kid je sabio dva piva za dva minuta, zgužvao konzerve i ravnodušno ih bacio na jedan od dva kreveta u sobi. Gledao je mrzovoljno u RCA hromakolor televizor, sa novim „korzom“ u levoj i „četrdesetpeticom“ pomoću koje je razneo vrata između soba u desnoj ruci.

„Nema jebene struje, tako da nema ni jebenog TV-a“, rekao je on. Kako je bio sve pijaniji, njegov južnjački naglasak bio je sve izraženiji, pa se činilo da mu na rečima niče krzno. „Ne da to mrzim. Volim što su skenjani svi oni govnari, ali bog te mazo, gde je HBO? Gde su oni prokleti prenosi rvanja? Gde je Plejboj kanal? Taj je bio dobar, Đubrence. Mislim, nikad oni nisu prikazali do kraja kako tip klekne da poklopa dlakavu krofnicu, da sažvaće staru dobru bradatu zemičku, znaš na šta mislim, ali neke od tih riba su imale noge do brade, mater ti jebem, znaš o čemu pričam?“

„Naravski“, rekao je Đubros.

„Jebote, naravno da znaš. Ja ću da ti kažem.“

Kid je zurio u mrtav TV. „Pizdo jedna neosetljiva“, rekao je i opalio u TV. Katodna cev je implodirala sa glasnim, šupljim praskom. Staklo je pokuljalo na tepih. Đubretarac je podigao ruke da zaštiti oči, i pivo mu je pri tom isklokotalo na zeleni najlonski tepih.

„O, vidi ti to, kretenu glupi!“ uskliknuo je Kid. Učinio je to s prizvukom strašnog besa. Najednom je „četrdesetpetica“ bila uperena u Đubrosa, i usta cevi bila su joj velika i tamna kao dimnjak prekookeanskog broda. Đubros oseti da su mu prepone obamrle. Pomislio je da se možda upravo upišava u gaće, ali nije nikako mogao da bude siguran u to.

„Ima da ti provetrim glavu zbog toga“, rekao je Kid. „Proso si pivo. Da je bilo koje drugo, š’a me gabri, ali proso si korz. Ja bi’ pišo „korz“ da mogu, i bolje bi ti bilo da veruješ u to blabla-trućtruć!“

„Naravski“, šapnu Đubretarac.

„A šta misliš, Đubrence, da li sada i dalje prave ’korz’? Jebote, da l’ ti se čini da to rade?“

„Ne“, šapnu Đubros. „Verovatno ne rade.“

„Jebote, pravo govoriš. To ti je sad ugrožena vrsta.“ Malo je podigao pištolj. Đubretarac je pomislio da je to svakako svršetak njegovog života. Onda je Kid ponovo spustio pištolj... malčice. Lice mu je bilo apsolutno prazno. Đubros je pretpostavio da taj izraz ukazuje na njegovo duboko razmišljanje. „Vidi da ti kažem, Đubrence. Uzmi ti lepo drugu konzervu i eksiraj je. Ako uspeš da je celu eksiraš, neću te poslati na Ranč kadilaka. Veruješ u to blabla-trućtruć?“

„Šta znači... šta je to eksiranje?“

„Pobogu, momak, pa ti si glup ko noć! Ispij celu konzervu bez prekida, eto to je eksiranje! Gde si bre ti to živeo, mater ti jebem, u Africi? Bolje prioni na to, Đubrence. Ako već moram da ti steram jedan metak, ima da te pogodi pravo u oko. Napunio sam ovu pucu dumdum mecima. Otvori te, a onda te pretvori u jebeni švedski sto za bubašvabe u ovoj rupi.“ Mahnuo je pištoljem, crvenih očiju prikovanih za Đubrosa. Na gornjoj usni je imao malo pivske pene.

Đubros je prišao kartonskoj kutiji, odabrao pivo i otvorio ga.

„Ajd’ sad. Do poslednje kapi. A ako povratiš, pozdravi se sa životom.“

Đubretarac je izvrnuo konzervu. Pivo je zaklokotalo iz nje. Grčevito ga je gutao i Adamova jabučica mu se kretala gore-dole kao majmun na štapu za skakanje. Kada je konzerva ostala prazna, ispustio ju je između nogu, zapodenuo naizgled beskrajnu bitku sa sopstvenim ždrelom, i sačuvao sebi život dugačkim, odjekujućim podrigivanjem. Kid je zabacio svoju glavicu i nasmejao se oduševljeno. Đubros se zaneo na nogama, sa bolesnim kezom na licu. Najednom je bio pijan, a ne samo pripit.

Kid je vratio pištolj u futrolu.

„Dobro. Nije loše, Đubretarac. Mater ti jebem, nije to bilo nimalo loše.“

Kid je nastavio da pije. Zgužvane konzerve su se gomilale na motelskom krevetu. Đubros je držao konzervu „korza“ među kolenima i srkutao iz nje kad god bi se učinilo da ga Kid gleda s neodobravanjem. Kid je mrmljao bez kraja i konca, a glas mu je bio sve tiši i sve južnjačkiji kako je gomila praznih konzervi sve više rasla. Pričao je o mestima koja je posetio. O trkama u kojima je pobedio. O tovaru gudre koji je preneo preko granice sa Meksikom u kamionu perionice sa „hemi motorom 442“ pod haubom.³⁶ Gadna stvar, rekao je. Sva gudra je bila gadna stvar. On je lično nikad nije ni pipnuo, ali da si ti meni živ i zdrav, posle nekoliko šverc-tura s tim sranjem, možeš da brišeš dupe zlatnim klozet-papirom. Konačno je glava počela da mu pada, sitne crvene oči da mu se zatvaraju u sve dužim i dužim razmacima, da bi se potom s oklevanjem vratile na pola koplja.

„Skenjaću ja njega, Đubrence“, promrmljao je Kid. „Ima da odem tamo, izvidim kako je, nastavim da ga ljubim u guzicu, mater mu jebem, sve dok ne vidim u čemu je stvar. Ali niko Kidu neće da naređuje. Jebote, niko. Ne zadugo. Ne obavljam ja poslove za druge. Ako već nešto radim, ja sam glavni. Takav mi je stil. Ne znam ko je on, odakle je niti kako može da nam odašilje misli u glavu, mater mu jebem, ali ima da ga sjebem i oteram“, ogroman zev, „iz grada. Ima da ga sredim. Ima da ga pošaljem na Ranč kadilaka. Samo se drži ti mene, Đubrence, ili ko god već da si.“

Polako se srušio unazad na krevet. Konzerva piva, novootvorena, ispala mu je iz opuštene šake. Još „korza“ je poteklo u lokvu na tepihu. Kutija je bila dokrajčena, i koliko je Đubros mogao da se seti, Kid je sam sabio dvadeset jednu konzervu. Đubretarac nije mogao da shvati kako jedan toliko sitan čovek može da popije toliko piva, ali jeste shvatio koliko je sati: taman toliko da krene. Znao je to, ali osećao se pijano, slabo i bolesno. Sada je više od svega želeo malo da odspava. To će biti u redu, zar ne? Kid će sigurno celu noć prespavati kao klada, a možda i pola sutrašnjeg jutra. On će imati dovoljno vremena da malo odrema.

I tako je otišao u drugu sobu (na vrhovima prstiju i pored toga što se Kid tako komirao) i zatvorio vrata između njih što je bolje mogao - a to nije bilo naročito dobro. Od siline metaka, vrata su se nekako izvitoperila. Na komodi je bio budilnik na navijanje. Đubros će ga naviti, podesiti na ponoć pošto nije znao (niti mario) koliko je zaista sati, a onda buđenje podesiti na pet. Legao je u jedan od dva kreveta, a da nije ni skinuo patike. Posle pet minuta, već je spavao.

Probudio se nešto kasnije, u mračnom grobu jutra, dok mu je zadah piva i povraćanja prekrivao lice kao suvi povetarac. Nešto je bilo u krevetu s njim, nešto vrelo, glatko i ljigavo. Prva uspaničena pomisao bila mu je da se neka lasica nekako iskobeljala iz njegovog sna o Nebraski pravo u stvarnost. Otelo mu se tiho cviljenje kada je shvatio da je životinja u krevetu sa njim, iako ne krupna, prevelika za lasicu. Glava ga je bolela od piva; osećao je taj bol kao nemilosrdno svrdlanje po slepoočnicama.

„U’vati me“, šapnuo je Kid u mraku. Đubrosovu ruku je nešto zgrabilo i povuklo do nečeg tvrdog i cilindričnog nalik na klip. „Izdrkaj mi ga. Ajde, izdrkaj mi ga, znaš šta treba da radiš, vido sam to čim sam te prvi put spazio. Ajde, drkadžijo, mater ti jebem, izdrkaj mi ga.“

Đubretarac je znao kako se to radi. U mnogo čemu je to za njega bilo olakšanje. Znao je za to zahvaljujući dugim noćima u ćuzi. Pričali su da to ne valja, da to rade pederi, ali ono što su pederi radili bilo je bolje od nekih stvari koje su radili drugi, oni koji su noći provodili oštreći drške kašika u bodeže, i oni koji su samo ležali na svojim krevetima, pucketali zglavcima na rukama, gledali te i cerili se.

Kid je Đubrosovu ruku doveo do one vrste pištolja koju je ovaj kapirao. Stegao ga je i počeo. Kad bude gotovo, Kid će ponovo zaspati. A on će se onda odšunjati.

Kidu je dah postao isprekidan. Počeo je da izdiže kukove u ritmu pokreta Đubrosove ruke. Đubros isprva nije shvatio da mu Kid ujedno raskopčava opasač, a onda svlači farmerke i gaće do kolena. Đubros ga je pustio. Nije bilo važno ako Kid hoće da mu ga turi. Đubrosu su ga već turali. Od toga se ne umire. Nije to otrov.

Onda mu se ruka ukočila. Ono što mu je najednom pritiskalo čmar nije bilo od krvi i mesa. Bio je to hladan čelik.

I najednom je znao šta je to.

„Ne“, šapnuo je. Oči su mu bile razrogačene i prestravljene u mraku. Sad je mogao nejasno da vidi to ubilačko lice lutke u ogledalu, kako visi preko njegovog ramena sa kosom preko crvenih očiju.

„Da“, uzvratio mu je Kid šapatom. „I bolje da ne prestaješ sa tim, Đubrence. Da nisi preskočio niti jedan pokret, mater ti jebem. Inače mogu samo lepo da povučem obarač. Da ti raznesem fabriku govana. Dumdum meci, Đubrence. Veruješ u to blabla-trućtruć?“

Zacvilevši, Đubros je ponovo počeo da mu ga drka. Cviljenje mu se pretvorilo u brektaje bola dok se cev „četrdesetpetice“ probijala u njega, rotirajući se, zabadajući, cepajući. I zar je bilo moguće da je uzbuđen od toga? Jeste, bilo je.

Na kraju je njegovo uzbuđenje postalo očigledno i za Kida.

„Sviđa ti se, je l’ da?“ dahtao je Kid. „Znao sam da oće, govnaru jedan. Voliš ga u dupetu, a? Kaži da, govnaru. Kaži da, ili ideš pravo do đavola.“

„Da“, zacvileo je Đubretarac.

„’Oćeš da ti radim to?“

Nije to hteo. Uzbuđen ili ne, nije hteo. Ali znao je da to ne sme da kaže. „Da.“

„Ne bi’ ti pipno kitu ni da je od dijamanata. Odradi to sam. Š’a misliš, što ti je bog podario dve ruke?“

Koliko je to dugo trajalo? Bog sveti zna; Đubretarac to nije znao. Minut, sat, vek - u čemu je razlika? Postao je siguran da će u trenutku Kidovog orgazma osetiti istovremeno dve stvari: vreli mlaz semena malog čudovišta na svom stomaku i pečurku agonije od dumdum metka koji mu razara utrobu. Klistir nad klistirima.

Onda su se Kidovi kukovi ukočili i penis je počeo da mu se grči u Đubretarčevoj ruci. Đubretarčeva pesnica je postala klizava, kao gumena rukavica. Trenutak kasnije, pištolj se povukao. Suze nemog olakšanja pokuljale su niz Đubretarčeve obraze. Nije se plašio smrti, bar ne u mračnjakovoj službi, ali on nije želeo da umre u toj mračnoj motelskoj sobi od ruku jednog psihopate. Ne pre nego što ugleda Sibolu. Pomolio bi se bogu, ali nagonski je znao da bog ne bi sa simpatijama saslušao nekoga ko je svoju lojalnost poklonio mračnjaku. I šta je bog uopšte ikada uradio za Đubretarca? Ili, kad smo već kod toga, za Donalda Mervina Elberta?

U zadihanoj tišini, Kidov glas se podigao u pesmi, napukao, jenjavajući u san:

„Moje drugove i mene sad znaju svi... na miru nas ostavljaju huligani...“³⁷

Zahrkao je.

Sada ću poći, pomislio je Đubretarac, ali plašio se da će probuditi Kida samo ako se pomeri. Poći ću čim budem siguran da je zaista zaspao. Pet minuta. Ne bi trebalo da bude duže od toga.

Ali niko ne zna koliko pet minuta traju u mraku; bilo bi pošteno reći da, u mraku, pet minuta ne postoji. Čekao je. Tonuo je u dremež i trzao se iz njega ne znajući da je uopšte dremao. Nešto kasnije, skliznuo je niz tobogan sna.

Bio je negde veoma visoko, na mračnom putu. Činilo se da su mu zvezde toliko blizu da može da posegne i da ih dodirne; činilo se da može da ih ubere s neba i ubaci u teglu, kao svice. Bilo je strašno hladno. Mračno. Nejasno, prekrivena sjajem zvezda, video je lica stenja kroz koje je drum bio prosečen.

A u mraku, nešto je koračalo prema njemu.

I tada se začuo njegov glas, niotkuda, odasvuda: U planinama ću ti dati znak. Pokazaću ti svoju moć. Pokazaću ti šta se dešava s onima koji mi se usprotive. Čekaj. Pazi.

U mraku počeše da se otvaraju crvene oči, kao da je neko upalio tridesetak fenjera sa navučenim poklopcima koje sada skida u parovima. Bile su to oči, oči koje su okružile Đubretarca u čarobnom krugu. Najpre je pomislio da su to oči lasica, ali kako se krug smanjivao oko njega, video je da su to veliki sivi planinski vukovi, ušiju nakrivljenih napred, sa penom koja im kaplje s tamnih gubica.

Uplašio se.

Oni nisu tu zbog tebe, moj dobri i odani slugo. Vidiš?

I oni iščeznuše. Tek tako, dahtavi planinski vukovi iščeznuše.

Pazi, reče glas.

Čekaj, reče glas.

San se završio. On se probudio i ustanovio da kroz prozor motelske sobe sija jako sunce. Kid je stajao pred prozorom, kao da mu sinoćni okršaj sa sada već zatvorenom kompanijom Adolfa Korza nimalo nije naudio. Kosa mu je bila očešljana u sjajne uvojke i lokne kao pre i on se divio svom odrazu u staklu. Navukao je kožnu jaknu preko naslona stolice. Zečje šape su visile o kaišu kao majušni leševi o vešalima.

„Hej, govnaru! Mislio sam da ću morati opet da ti podmažem ruku da bi’ te probudio. Ajde, čeka nas veliki dan. Danas ima puno toga da se desi, zar ne?“

„Nego kako“, odgovorio mu je Đubretarac sa čudnim osmehom.

Kada je Đubretarac isplivao iz sna 5. avgusta uveče, još je ležao na stolu za ajnc u kockarnici MGM Grand Hotela. Na stolici pred njim unatraške je sedeo mladić mlitave plave kose sa naočarima za sunce čija su stakla bila ogledala. Prvo što je Đubros primetio bio je kamen koji je ovome visio oko vrata u V razrezu raskopčane sportske majice. Crni, sa crvenom mrljicom u središtu. Kao vučje oko u noći.

Pokušao je da kaže da je žedan i uspeo samo da ispusti slabašan zvuk „Ga!“

„Izgleda da si proveo poprilično vremena pod vrelim suncem“, reče Lojd Henrejd.

„Jesi li ti on?“ šapnu Đubros. „Jesi li ti...“

„Glavni baja? Ne, nisam. Fleg je u El-Eju. Ali zna da si ovde. Pričao sam s njim danas po podne preko radija.“

„Da li dolazi?“

„Što, samo da bi se video s tobom? Ma kakvi! Doći će on ovamo kad bude hteo. Ti i ja, brate, mi smo ti sitni igrači. Doći će on ovamo kad bude hteo.“ A onda on ponovi pitanje koje je postavio dugonji nedugo pošto se Đubretarac uteturao unutra. „Zar toliko goriš od želje da ga vidiš?“

„Da... ne... ne znam.“

„Pa, kako god ispadne, imaćeš priliku za to.“

„Žedan....“

„Naravski. Evo.“ On mu pruži veliki termos pun „kul-ejda“ od trešnje. Đubros to iskapi do kraja, a onda se presamiti, uhvati za stomak i zastenja. Kada je grč prošao, on pogleda Lojda sa tupavom zahvalnošću.

„Misliš da bi mogao nešto da pojedeš?“ upita Lojd.

„Da, mislim da bih.“

Lojd se okrenu prema čoveku koji je stajao iza njih. Taj je dokono okretao točak ruleta, a onda puštao belu lopticu da tamo čegrta i poskakuje.

„Rodžere, idi i kaži Vitniju ili Stefani-En da ovom čoveku ispeku malo pomfrita i par hamburgera. Ma jok, sranje, uopšte ne razmišljam? Ima da se ispovraća na sve strane. Čorbu. Dajte mu malo čorbe. Je l’ to u redu, brate?“

„Šta god“, reče Đubros zahvalno.

„Imamo ovde jednog baju“, reče Lojd, „koji se zove Vitni Horgan, a nekad je bio kasapin. Debeo je i bučan taj govnar, ali ne da zna da kuva! Isuse! A ovde imaju svega. Generatorčići su još radili kad smo se uselili, i zamrzivači su puni. Jebeni Vegas! Zar ovo nije najneverovatnije mesto koje si ikad video?“

„Da“, reče Đubros. Lojd mu se već dopadao, a ni ime mu nije znao. „Ovo je Sibola.“

„Šta reče?“

„Sibola. Koju mnogi traže.“

„Da, mnogi su tragali za ovim mestom godinama, ali većina je otišla nesrećna zbog toga što ga je pronašla. Pa, zovi ga kako god hoćeš, drugar - izgleda da umalo sam sebe nisi ispržio na putu dovde. Kako se zoveš?“

„Đubretarac.“

Činilo se da Lojdu to ime nije nimalo čudno. „Sa takvim imenom, kladim se da si bio bajker.“ On pruži ruku. Na vrhovima prstiju još su mu se videli tragovi boravka u zatvoru u Feniksu, gde umalo nije umro od gladi. „Ja sam Lojd Henrejd. Drago mi je što smo se upoznali, Đubrose. Dobro došao na palubu dobre lađe po imenu Lilihip.“³⁸

Đubretarac prihvati pruženu ruku jedva uspevši da ne zaplače od zahvalnosti. Koliko je mogao da se seti, ovo je bilo prvi put u životu da je neko ponudio da se rukuje s njim. Bio je tu. Bio je prihvaćen. Konačno je bio unutar nečega. Prošao bi kroz dvostruko veću pustinju i spržio drugu ruku i obe noge za ovaj trenutak.

„Hvala“, promrmlja on. „Hvala, gospodine Henrejde.“

„Ne seri, brate - ako me ne budeš zvao po imenu, moraćemo da stopiramo tu supu.“

„Onda, neka bude Lojd. Hvala, Lojde.“

„To je već bolje. Kad budeš završio s jelom, odvešću te gore da te smestim u tvoju sobu. Sutra ćemo ti dati nešto da radiš. Mislim da glavni baja ima nešto svoje za tebe, ali dotad ima ovde puno posla koji bi mogao da odradiš. Ovo mesto donekle ponovo funkcioniše, ali daleko je to od onoga što treba da bude. Jedna ekipa je gore, na brani Bolder, gde pokušava da ponovo vrati struju. Druga ekipa radi na vodosnabdevanju. Imamo sad i izvidnice, dovlačimo po šest ili osam ljudi dnevno, ali na neko vreme ćemo te poštedeti tog posla. Izgleda da ti je sunca dosta najmanje za mesec dana.

„Izgleda da jeste“, reče Đubretarac sa osmejkom. Već je bio spreman da život da za Lojda Henrejda. Prikupivši svu hrabrost, on pokaza na kamen koji je počivao u udubljenju ispod Lojdovog grla. „To...“

„Da, svi mi koji, kao, vodimo celu priču, nosimo to. Njegova ideja. To je izuzetno tvrd ugljen. Uopšte nije kamen, znaš. Kao mehurić nafte.“

„Mislim na... crveno svetlo. Na oko.“

„I tebi liči na to, a? To je mrljica. Naročita, njegova. Ja nisam njegov najpametniji čovek, pa čak ni najpametniji u starom dobrom Las Vegasu, taman posla. Ali sam... jebi ga, valjda bi moglo da se kaže da sam mu maskota.“ On pogleda Đubrosa podrobno. „Možda si i ti, ko zna? Ja ne, svakako. Fleg je prilično zatvoren tip. Kako god bilo, čuli smo da naročito priča o tebi. Ja i Vitni. To nije uobičajena stvar. Previše ih pristiže da bi on na mnoge obraćao posebnu pažnju.“ Zaćutao je načas. „Premda mislim da bi on to mogao, samo da želi. Mislim da bi on mogao da obrati pažnju praktično na svakoga.“

Đubretarac klimnu glavom.

„On zna čarolije“, reče Lojd i glas mu postade pomalo promukao. „Viđao sam to. Ne bih voleo da sam mu protivnik, znaš?“

„Da“, reče Đubretarac. „Video sam šta se desilo Kidu.“

„Kakvom Kidu?“

„Tipu sa kojim sam bio dok nismo zašli u planine.“ On zadrhta. „Neću da pričam o tome.“

„Važi, čoveče. Stiže tvoja čorba. A Vitni ti je ipak turio i pljesak sa strane. Videćeš, prste da poližeš. Taj pravi sjajne pljeskavice, ali gledaj da ne povratiš, važi?“

„Važi.“

„Moram da obiđem neka mesta i vidim se s nekim ljudima. Da moj stari drugar Pouk samo može sada da me vidi, ne bi mogao da poveruje. Imam više posla od jednonogog čoveka na takmičenju u šutiranju u dupe. Vidimo se kasnije.“

„Naravski“, reče Đubretarac, a onda nadoda, gotovo stidljivo: „Hvala. Hvala ti za sve.“

„Nemoj zahvaljivati meni“, reče Lojd prijazno. „Zahvali se njemu.“

„Radim to“, reče Đubretarac. „Svake noći.“ Ali, govorio je to sebi. Lojd je već bio na pola puta kroz predvorje i razgovarao sa čovekom koji je doneo supu i hamburger. Đubretarac ih je posmatrao privrženo sve dok nisu izmakli van vidokruga, a onda počeo da klopa, sa velikim apetitom, sve dok gotovo sve nije pojeo. I ništa mu ne bi falilo samo da nije pogledao u činiju sa čorbom. Bila je to čorba od paradajza, boje krvi.

Odgurnuo je činiju od sebe, najednom ostavši bez trunke apetita. On je bez mnogo muke mogao da kaže Lojdu Henrejdu kako ne želi da priča o Kidu; sasvim je drugačije bilo kada je pokušao da prestane da misli o tome što se sa Kidom dogodilo.

Prišao je točku ruleta, pijuckajući mleko iz čaše koju je dobio uz hranu. Dokono je okrenuo točak i ispustio beli klikerčić u posudu. Ovaj se zakotrljao duž ruba, a onda udario u proreze ispod toga i počeo da se odbija tamo-amo. Pomislio je na Kida. Upitao se da li bi neko došao i njemu pokazao koja mu soba pripada. Razmišljao je o Kidu. Pitao se hoće li kuglica završiti na crvenom ili crnom broju... ali uglavnom je mislio na Kida. Poskakujuća, drhtava kuglica je zapala u jedan prorez, ovaj put da tamo i ostane. Točak se zaustavio. Kuglica je mirovala ispod zelene duple nule.

Kuća dobija.

Bio je vedar dan od nekih dvadeset sedam stepeni kad su se zaputili iz Goldena pravo u Stenovite planine međudržavnim autoputem broj 70, Kid je odustao od „korza“ zarad boce viskija marke „rebel jel“. Još dve boce nalazile su se između njih dvojice na ispupčenju kutije menjača, i svaka je bila uredno spakovana u praznu kartonsku kutiju od mleka kako se boce ne bi otkotrljale i polomile. Kid bi gucnuo iz boce, popio posle toga gutljaj „pepsi-kole“, a onda dreknuo sine-miki! ili juhuuu! ili koji sam ja jebač! iz sveg glasa. Nekoliko puta je napomenuo kako bi pišao „rebel jel“ samo da može. Pitao je Đubretarca veruje li u to blabla-trućtruć. Đubretarac, prebledeo od straha i još mamuran od tri piva koja je popio prošle noći, rekao je da veruje.

Čak ni Kid nije mogao da piči sto pedeset po tim putevima. Spustio je brzinu na devedeset i mrmljao je poluglasno o prokletim jebenim planinama. Onda se razvedrio. „Kad stignemo u Jutu i Nevadu, nadoknadićemo dosta izgubljenog vremena, Đubrence. Ovo luče će da šiba dvesta pedeset na ravnom. Veruješ li u to blabla-trućtruć?“

„Baš dobra kola“, rekao je Đubros sa osmehom bolesnog šteneta.

„Nego šta je.“ Gucnuo je „rebel jel“. Zatim otpio gutljaj „pepsija“. Dreknuo juhuuu! iz sveg glasa.

Đubros je snuždeno posmatrao pejzaže koji su promicali kraj njih, sada obasjane jutarnjim suncem. Međudržavni autoput je bio usečen pravo u rame planine, i povremeno su prolazili između ogromnih stenovitih litica. Litica koje je on video u snu prošle noći. Kad padne mrak, hoće li se te crvene oči ponovo otvoriti?

On uzdrhta.

Malo kasnije, shvatio je da im je brzina spala sa devedeset na sedamdeset. Pa na pedeset. Kid je monotono i grozno psovao u pola glasa. Kupe dvosed se provlačio između sve gušće raspoređenih vozila, koja su sva bila nepomična i smrtonosno nema.

„Jebote, šta je ovo?“ besneo je Kid. „Šta su to uradili? Svi su rešili da crknu na visini od tri jebene hiljade metara? Hej, govnari glupi, s puta! Čujete? S puta, pizda vam materina!“

Đubretarac se skupio u sedištu.

Zavili su za okuku i suočili se sa užasnim sudarom četiri vozila koja su potpuno zaprečila kolovozne trake puta 1-70 koje su vodile na zapad. Jedan mrtvac prekriven krvlju koja se odavno sasušila u neravnomernu glazuru, ležao je raširenih ruku i nogu licem okrenut prema drumu. Kraj njega je bila lutka Brbljiva Keti. Sav prostor za obilazak zakrčenja na levoj strani bio je zaprečen čeličnim stubovima zaštitne ograde visokim metar i osamdeset. Desno, tle se obrušavalo u maglovitu dubinu.

Kid je gucnuo „rebel jel“ i okrenuo kupe dvosed prema strmini. „Drž’ se, Đubrose“, šapnuo je, „idemo okolo.“

„Nema mesta“, zastruga Đubretarac. Grlo mu je bilo kao površina čelične turpije.

„Ma ima taman kol’ko treba“, šapnuo je Kid. Oči su mu svetlucale. Počeo je polako da silazi kolima s puta. Točkovi sa desne strane sada su šištali po zemlji kod bankine.

„Bez mene“, rekao je Đubros žurno i dograbio ručicu na vratima.

„Sedi miran“, rekao je Kid, „da ne bi bio jedan mrtav govnar.“

Đubros je okrenuo glavu i ugledao cev „četrdesetpetice“. Kid se napregnuto zakikotao.

Đubretarac se uspravio. Hteo je da zatvori oči, ali nije mogao. Sa njegove strane kola, poslednjih petnaest centimetara bankine nestajalo je iz vidokruga. Sada mu je pogled pucao pravo na dugačku šumu plavosivih borova i ogromne svaljene stene. Zamišljao je da su „široki ovali“ kupea dvoseda sada deset centimetara od ivice... pa pet...

„Još dva santima“, zapevušio je Kid, ogromnih očiju, rastegnutog keza. Znoj je izbio na tom bledom čeku kutke u savršenim bistrim kapima. „Još... samo... dva.“

Završilo se brzo. Đubretarac je osetio kako zadnja strana kola najednom klizi napolje i oštro nadole. Začuo je odron, najpre šljunka, zatim krupnijeg kamenja. Vrisnuo je. Kid je grozno opsovao, ubacio u prvu i nagazio na gas do daske. Sleva, tamo gde su prolazili kraj prevrnutog leša „folksvagen mikrobusa“, začula se škripa i struganje metala o metal.

„Poleti!“ zaurlao je Kid. „Ko ptica, majku ti jebem! Poleti! Đavo da te nosi, POLETI!“

Zadnji točkovi kupea dvoseda su se zavrteli. Za trenutak se činilo da još više propadaju. Onda su kola trznula napred, cimnula, i oni su se našli ponovo na drumu s druge strane gomile olupina, ostavljajući gumu na asfaltu.

„Reko sam ti da može to“ Vrisnuo je Kid trijumfalno. „Do đavola! Jesmo li uspeli? Jesmo li uspeli, Đubrence, jebeni govnaru posrani?“

„Uspeli smo“, rekao je Đubretarac tiho. Sav se trzao. Kao da nije to mogao da kontroliše. A onda je, drugi put otkad je sreo Kida, nehotice rekao jedino što mu je moglo spasti život - da nije, Kid bio ga svakako ubio; to bi bio njegov čudan način da proslavi. „Dobra vožnja, šampione“, rekao je. Nikad se nikome u životu nije obratio kao „šampionu“.

„Ahhh... nije baš sjajna“, rekao je Kid pokroviteljski. „U zemlji ima najmanje još dvojica koji bi to mogli da urade. Veruješ u to blabla-trućtruć?“

„Kad ti tako kažeš, Kide.“

„Ja da ti kažem, srce moje jebeno. Pa, idemo dalje. Sve to ide u rok službe.“

Ali nisu išli dugo. Kidov kupe dvosed bio je konačno zaustavljen petnaest minuta kasnije, tri hiljade kilometara ili više od njegovog polazišta u Šrivportu, u Luizijani.

„Ne mogu da verujem“, rekao je Kid. „Jebo mater svoju... ne mogu da... VERUJEM!“

Naglo je otvorio svoja vrata i iskočio, sa do četvrtine punom bocom „rebel jela“ i dalje stegnutom u levoj ruci.

„SKLANJAJTE SE S MOG DRUMA!“ urlao je Kid i igrao u svojim grotesknim čizmama sa visokim potpeticama - malena prirodna sila uništenja, kao zemljotres u flaši. „SKLANJAJTE SE S MOG DRUMA, DA VAM NE BI’ JEBAO MATER, MRTVI STE, SVIMA VAM JE MESTO NA GROBLJU, PIZDA VAM MATERINA, ŠTA TRAŽITE NA MOM JEBENOM DRUMU!“

Zavrljačio je bocu „rebel jela“ i ona je poletela kroz vazduh premećući se, dok su iz nje prskale ćilibarske kapljice. Razbila se u stotinu komada o bok nekog starog „poršea“. Kid je nemo stajao, dahtao i malo se povodio na petama.

Sada problem nije bio tako jednostavan kao gomila od četiri olupine. Sada je problem bila puka gustina saobraćaja. Kolovozne trake koje su vodile prema istoku bile su odeljene od onih što su išle na zapad travnatom razdelnicom širine desetak metara i kupe dvosed je verovatno mogao da pređe s jedne strane autoputa na drugu, ali stanje je u obe arterije bilo isto: četiri trake bile su zakrčene sa po šest kolona vozila, naredanih branik uz branik i vrata uz vrata. Zaustavne trake su bile pune koliko i putne. Neki vozači su pokušali čak da iskoriste samu razdelnicu, iako je bila neravna, strma i puna kamenja koje je izbijalo iz tankog sivog tla nalik na zmajeve zube. Možda je i bilo kola sa pogonom na sva četiri točka dovoljno odignutih od zemlje da tu imaju nekakvog uspeha, ali Đubros je na razdelnici video groblje slupanih, rasturenih i smrskanih vozila proizvedenih u Detroitu. Kao da je masovno ludilo zarazilo sve vozače, pa su odlučili da održe apokaliptički derbi sa razbijanjem kola ili ludačku auto-moto smotru ovde, na putu 1-70. Visoko u Stenovitim planinama Kolorada, pomislio je Đubretarac, s neba se sručila automobilska kavalkada. Umalo se nije zakikotao, pa je žurno prekrio usta. Ako ga Kid sada čuje da se kikoće, to će Đubretarcu verovatno biti poslednji kikot u životu.

Kid se vratio koračajući u svojim čizmama sa visokom potpeticama, dok mu je pažljivo nakolmovana kosa sijala. Lice mu je ličilo na njušku patuljaste aždaje. Oči su mu bile iskolačene od besa. „Jebote, neću da ostavim kola“, rekao je on. „Čuješ? Nema šanse. Ne ostavljam ih. Kreni ti, Đubrence. Popni se gore pešaka i vidi dokle se proteže ovaj krkljanac, da mu jebem mater. Možda je to napravio neki kamion na putu, šta znam. Jebote, znam da ne možemo natrag. Odronila se bankina. Strmeknuli bismo se. Ali ako je razlog samo neki zaglavljeni kamion, zabole me ćoše. Ima da startujem ova govna jedno po jedno i da ih pošaljem sve preko ivice u pizdu lepu materinu. Mogu ja to, a u to blabla-trućtruć možeš slobodno da poveruješ. Kreni ti lepo, sinak.“

Đubros se nije usprotivio. Pošao je oprezno drumom, provlačeći se između tesno sabijenih kola. Bio je spreman da se sagne i potrči ako Kid bude pripucao. Ali Kid to nije uradio. Kada je Đubretarac prevalio udaljenost koja je po njegovoj proceni bila bezbedna (odnosno, van dometa pištolja), popeo se na jednu cisternu i pogledao nazad. Kid, minijaturna ulična propalica iz pakla, sada zaista mali kao lutka na ovoj daljini od nekih sedamsto ili osamsto metara, stajao je naslonjen na bok svog dvoseda i pio. Đubretarac je pomislio da mu mahne, ali je onda zaključio kako to i nije mnogo pametno.

Đubretarac je započeo svoj hod tog dana oko pola jedanaest pre podne po letnjem planinskom vremenu.³⁹ Išao je sporo - često je morao da se vere preko hauba i krovova kola i kamiona, toliko su bili nabijeni jedni uz druge - i u vreme kada je stigao do prvog znaka sa natpisom TUNEL ZATVOREN, već je bilo tri i petnaest po podne. Prevalio je oko dvadeset kilometara. Dvadeset kilometara nije bilo tako mnogo - ne za nekoga ko je dvadeset procenata čitave zemlje prevalio na biciklu - ali ako se imaju u vidu prepreke, on je pomislio kako je dvadeset kilometara neviđen uspeh. Odavno je već mogao da se vrati i kaže Kidu da je nemoguće proći... da je uopšte i nameravao da se vrati. Ali nije, naravno. Đubretarac nikada nije čitao mnogo o istoriji (posle terapije elektrošokovima, bilo mu je prilično teško da čita), ali to mu nije bilo potrebno da zna kako su, u stara vremena, kraljevi i carevi često ubijali glasnike koji su donosili loše vesti, iz čistog ćefa. Ono što je znao bilo je dovoljno: od Kida je video taman toliko da zna kako ne želi da vidi od njega ništa novo.

Stajao je zagledan u znak, sa crnim slovima na narandžastom polju u obliku romba. Bio je preturen i ležao je pod jednim točkom nečega što je ličilo na najstariji „jugo“ na svetu. TUNEL ZATVOREN. Kakav tunel? Zagledao se napred, zaklonivši oči, i učinilo mu se da vidi nešto. Prešao je još trista metara, verući se preko kola kada je to bilo neophodno, i naišao na zabrinjavajuću gužvu slupanih vozila i mrtvih tela. Neki automobili i kamioni izgoreli su sve do osovina. Mnogi su bili vojna vozila. Mnoga tela imala su na sebi uniforme. Iza prizora te bitke - Đubros je bio prilično siguran da je to bilo posredi - ponovo je počinjao saobraćajni krkljanac. A iza toga, prema istoku i zapadu, vozila su se gubila u istovetnim otvorima onoga što je ogroman znak zašrafljen za stenu obeležavao kao AJZENHAUEROV TUNEL.

Prišao je bliže, dok mu je srce lupalo, ne znajući tačno šta namerava da uradi. Te dve rupe probušene u kamenu plašile su ga, i kako im se približavao, taj strah se pretvarao u čisti užas. On bi savršeno dobro shvatio ono što je Leri Andervud osećao u Linkolnovom tunelu; u tom trenutku, njih dvojica nisu bili svesni da su braća po duši, da im duše dele jedno jedino osećanje, posvemašnji strah.

Glavna razlika bila je u tome što je u Linkolnovom tunelu pločnik za pešake bio izdignut visoko iznad kolovoznih traka, dok je ovde bio dovoljno nisko da su neka kola čak pokušala da se po njemu provezu, sa jednim parom točkova na pločniku i drugim na drumu. Tunel je bio dugačak tri kilometra. Kroz njega se moglo proći jedino provlačenjem i puzanjem od kola do kola po mrklom mraku. To će potrajati satima.

Đubretarac je osetio da mu se utroba pretvara u vodu.

Stajao je i dugo gledao u tunel. Pre više od mesec dana, Leri Andervud je ušao u svoj tunel uprkos strahu. Posle dugog razmišljanja, Đubretarac se okrenuo i pošao natrag prema Kidu, oklembešenih ramena, dok su mu usta drhtala na krajevima. Na povratak ga nije nateralo samo odsustvo lakog prolaza ili dužina tunela (Đubros, koji je čitav svoj život proveo u Indijani, pojma nije imao koliko je dugačak Ajzenhauerov tunel). Leri Andervud je bio pokretan (a možda i kontrolisan) pritajenom crtom interesa za samoočuvanjem, po prostoj logici opstanka: Njujork je bio ostrvo, i on je morao da dođe do kopna. Tunel je bio najbrži put za to. Zato će on proći kroz njega što brže može; uradiće to kao kad stisneš nozdrve i brzo progutaš ako znaš da lek ima gadan ukus. Đubretarac je bio iznureno stvorenje, naviknuto da prima udarce i ćuške kako sudbine, tako i sopstvene neobjašnjive prirode... i da to čini pognute glave. Dodatno je bio poražen, gotovo ispranog mozga, zahvaljujući kataklizmičnom susretu sa Kidom. Bio je nošen brzinama gotovo dovoljno velikim da izazovu moždana oštećenja. Pretili su mu uništenjem ukoliko ne bude mogao da ispije na eks celu konzervu piva, a da potom ne povrati. Sodomizovali su ga pištoljem. Umalo se nije strmoglavio u provaliju duboku trista metara sa ivice druma. Posle svega toga, zar je mogao da prikupi dovoljno hrabrosti da otpuzi kroz rupu izbušenu u osnovi planine, kroz rupu u čijem bi mraku mogao naići na ko zna kakve užase? Nije. Drugi bi možda to mogli, ali ne i Đubretarac. A bilo je i izvesne logike u zamisli da se vrati. Istina, bila je to logika poraženih i poluludih, ali je i dalje bila nekako perverzno privlačna. On nije bio na ostrvu. Ako bude morao da se vraća do kraja dana i čitav sutrašnji dan kako bi pronašao put koji prelazi preko planina umesto kroz njih, učiniće to. Moraće da istrpi Kida, tačno, ali on je pomislio da se Kid možda predomislio i već otišao, uprkos tome što je tvrdio suprotno. Možda je mrtav pijan. Možda je čak (premda je Đubros zaista sumnjao da bi tako izuzetna sreća mogla da se njemu dogodi) jednostavno mrtav. U najgorem slučaju, ako je Kid još tamo, i posmatra i čeka, Đubros može sačekati da padne mrak i prošunjati se kraj njega kao (lasica) neka sitna zverka u grmlju. Potom bi prosto nastavio na istok, sve dok ne pronađe put za kojim traga.

Stigao je do cisterne sa čijeg je vrha poslednji put video Kida i njegov mitski kupe dvosed, brže nego u odlasku. Sada se nije popeo tamo gde bi se ocrtao kao jasna silueta spram večernjeg neba, već je počeo da puzi od kola do kola na rukama i kolenima, trudeći se da bude veoma tih. Kid je možda bio budan i na straži. Sa takvima kao što je Kid, prosto nisi mogao da znaš na čemu si... a ne isplati se riskirati. Shvatio je da priželjkuje da je uzeo pušku nekog od vojnika, iako nikada u životu iz puške nije gađao. Nastavio je da puzi, dok su mu se kamičci sa druma bolno zabadali u ruku-kandžu. Bilo je osam sati i sunce je zašlo za planine.

Đubros je stao iza haube „poršea“ u koji je Kid hitnuo svoju bocu s pićem i oprezno provirio preko nje. Da, tamo je bio Kidov kupe dvosed, razmetljivo obojen u zlatno, sa konveksnom šoferšajbnom i ajkulinim perajem koje je zasecalo pomodrelo večernje nebo. Kid je sedeo klonulo iza fluorescentnog volana, zatvorenih očiju, otvorenih usta. Đubretarcu je srce odlupalo pobedničku pesmu u grudima. Mrtav pijan, objavili su otkucaji njegovog srca u po dva sloga. Mrtav pijan! Bog te mazo! Mrtav pijan! Đubros je pomislio kako bi mogao da se nađe trideset kilometara daleko pre nego što se Kid uopšte probudi mamuran.

Ipak, bio je obazriv. Skakutao je od kola do kola kao vodena buba koja prelazi preko nepomične površine bare, zaobišavši kupe koji mu je bio s leve strane, požurivši kroz sve šire procepe. Sad je dvosed bio tačno levo od njega, potom malo iza, a onda mu je ostao potpuno za leđima. Samo da se što više udalji od tog ludog...

„Da nisi mrdnuo, mrtvu ti majku jebem.“

Đubros se ukočio na rukama i kolenima. Upiškio se u gaće i um mu se rastvorio u ludački uzmlataralu crnu pticu panike.

Okretao se malo-pomalo, i tetive u njegovom vratu škripale su kao šarke na vratima uklete kuće. A tamo je stajao Kid, blistav u svetlucavoj zelenozlatnoj košulji i somotskim pantalonama izbledelim od sunca. U obema rukama držao je „četrdesetpetice“, a na licu mu je bila užasna grimasa mržnje i besa.

„Samo sam proh-proveravao kako je ovde“, čuo je Đubretarac sopstvene reči. „Da se uverim da je sve čih-čih-čisto.“

„Ma keve ti - na rukama i kolenima si proveravo, buzdovanu jedan. More, počistiću ja tebe. Diž’ se.“

Đubros se nekako osovio na noge i ostao na njima pridržavši se za ručicu kola s njegove desne strane. Istovetni otvori Kidovih „četrdeset-petica“ izgledali su jednako veliki kao dve rupe Ajzenhauerovog tunela. Sada je gledao u lice smrti. Znao je to. Ovaj put nije bilo tih reči koje su mogle da je spreče.

On se nemo pomolio mračnjaku: Molim te... ako je takva volja tvoja... život ti dajem!

„Šta ima tamo?“ upitao je Kid. „Neka olupina?“

„Tunel. Sasvim je začepljen. Zato sam se i vratio, da ti kažem to. Molim te...“

„Tunel“, zastenjao je Kid. „E nek se nosi u tri lepe pizde materine!" Ponovo se namrštio. „Je l’ ti to mene lažeš, pederu jebeni?“

„Ne! Kunem se! Na znaku je pisalo da je to Izinhauerov tunel. Mislim da je tako pisalo, ali ne umem najbolje da čitam dugačke reči. Ja...“

„Začepi. Koliko je daleko?“

„Dvanaest kilometara. Možda čak i više.“

Kid je na trenutak ćutao, zagledan na zapad duž autoputa. Onda je prostrelio Đubretarca svetlucavim pogledom. „Ti to oćeš da kažeš kako je ovaj krkljanac dugačak dvanes’ kilometara? Govnaru jedan lažljivi!“ Kid je napeo otponce oba pištolja dopola. Đubros, koji pojma nije imao kakva je razlika između napinjanja dopola i do kraja, vrisnuo je kao neka žena i prekrio oči rukama.

„Ne zezam!" zavrištao je. „Ne zezam! Kunem se! Kunem se!“

Kid ga je dugo gledao. Konačno je otpustio otponce na pištoljima.

„Ubiću te, Đubrence“, rekao je on s osmehom. „Mater ti jebem, uzeću ti život. Ali prvo ima da se odšetamo nazad do onog čepa kraj kog smo se jutros provukli. Ti ćeš da gurneš kombi u provaliju. A ja ću onda da se vratim i nađem drugi put. Jebote, ne pada mi na pamet da ostavim kola“, dodao je džandrljivo. „Nema šansone.“

„Nemoj me ubiti, molim te“, šapnuo je Đubros. „Molim te, nemoj.“

„Ako ti uspe da svališ onaj Folksvagenov kombi preko ivice za manje od petnaest minuta, možda i neću“, rekao je Kid. „Veruješ u to blabla-trućtruć?“

„Da“, rekao je Đubros. Ali dobro je pogledao te neprirodno svetlucave oči i nije ni najmanje verovao u to.

Vratili su se peške do gomile olupina, Đubretarac je išao ispred Kida i noge su mu bile klecave, kao od gume. Kid je koračao izveštačeno, a kožna jakna mu je tiho škripuckala u svojim skrivenim prevojima. Na njegovim usnama lutke lebdeo je jedva primetan, gotovo sladak osmeh.

Kada su stigli do olupina, sumraku je bio kraj. Folksvagenov mikrobus je ležao postrance, a leševi tri ili četiri putnika ležali su isprepletanih ruku i nogu, i na svu sreću nisu se dobro videli pri svetlu koje je brzo čilelo. Kid je prošao kraj kombija i stao na bankinu, da pogleda mesto gde su se provukli pre desetak sati. Trag jedne od guma dvoseda još je bio tamo, ali drugi se odronio zajedno sa ivicom puta.

„Jok“, rekao je Kid konačno ubeđen. „Nikad nećemo tuda proći ako prvo nešto ne pomerimo. Ja da ti kažem.“

U jednom kratkom trenutku, Đubretarac je pomislio da jurne na Kida i proba da ga gurne preko ivice. Onda se Kid okrenuo. Pištolji su mu bili u rukama, nehajno upereni u Đubrosov stomak.

„More, Đubrence, gadne stvari su ti na pameti. Nemoj samo da se trudiš da me uveravaš u suprotno. Mater ti jebem, čitam te ko otvorenu knjigu.“

Đubros je počeo silovito da odmahuje glavom u znak protivljenja.

„Nemoj samo pogrešno da me proceniš, Đubrence. To bi ti bila najgora stvar na svetu. Ajd’ sad, guraj taj kombi. Imaš petnaest minuta.“

U blizini, na isprekidanoj beloj liniji, bio je parkiran „ostin“. Kid je otvorio vrata suvozača, nehajno izbacio napolje naduveni leš neke tinejdžerke (njena ruka mu je ostala u šaci i on ju je rasejano bacio u stranu kao čovek koji je upravo oglodao ćureći batak), i seo na sedište s okruglim naslonom oslonivši noge na asfalt. Mahnuo je raspoloženo pištoljima prema klonulom, drhtavom Đubretarčevom obličju.

„Traćiš vreme, dobri moj.“ Zabacio je glavu i zapevao: „O... evo nama Džonija, sa kitom u rukama, ima samo jedno jajce i sprema se za ro-dee-O... tako je, Đubrence, seronjo jedan jebeni, upri malo, imaš još samo dvanaest minuta... bi’ nalevo, bi’ nadesno, ajde, budalo jedna jebena, poturi desnu nogu....“

Đubros je upirao u mikrobus. Gurao povijenih nogu. Mikrobus se pomerio nekih pet centimetara prema provaliji. U njegovom srcu je nada - taj neuništivi korov ljudskog srca - ponovo počela da cveta. Kid je bio iracionalan, impulsivan, bio je, što bi Karli Jejts i njegovi drugari sa bilijara rekli, luđi od pacova u kenjari. Možda mu, ako zaista uspe da prevali kombi u ponor i raščisti put za Kidov dragoceni kupe dvosed, ludak dozvoli da živi.

Možda.

Pognuo je glavu, ščepao ivicu rama „folksvagena“ i pogurao svom snagom. Bol mu je buknuo u nedavno opečenoj ruci i znao je da će se krhko mlado tkivo ubrzo pokidati. Onda će se bol pretvoriti u agoniju.

Vozilo se pomerilo za nekih osam centimetara. Znoj je curio Đubrosu sa čela u oči i pekao ga kao vruće motorno ulje.

„O... evo nama Džonija, sa kitom u rukama, ima samo jedno jajce i sprema se za ro-dee-O...!“ pevao je Kid. „Bi’ nalevo, bi’ nades...“

Pesma se prekinula kao krta grančica. Đubretarac je podigao glavu s podozrenjem. Kid je ustao sa sedišta suvozača u „ostinu“. Stajao je profilom okrenut Đubrosu, zagledan niz autoput u kolovozne trake koje su vodile na istok. Stenovita strmina obrasla žbunjem uzdizala se iza njih i zaklanjala pola neba.

„Jebote, šta to bi?“ šapnuo je Kid.

„Ja nisam čuo niš...“

A onda jeste nešto čuo. Čuo je tihi zveket oblutaka i kamenja s druge strane puta. Najednom se potpuno setio svog sna i krv mu se sledila u žilama, a pljuvačka osušila u ustima.

„Koje to tamo?“ viknuo je Kid. „Bolje da se javiš! Javi se, đavo da te nosi, inače počinjem da pucam!“

Ali ono što mu se jeste javilo nije bio ljudski glas. U noći se začulo zavijanje nalik na promuklu sirenu, uzdigavši se najpre da bi se zatim brzo spustilo u duboko režanje.

„Svetog mu sveca!“ rekao je Kid i glas mu je najednom bio tanušan.

Niz strminu sa druge strane autoputa silazili su vukovi i prelazili preko razdelnice, mršavi sivi planinski vukovi, crvenih očiju, čeljusti razjapljenih i punih bala. Bilo ih je više od dvadesetak. U ekstazi strave, Đubros se ponovo upiškio u gaće.

Kid je obišao „ostin“ iza prtljažnika, uperio „četrdesetpetice“ i pripucao. Plamen je liznuo iz cevi; zvuk pucnjeva je odjekivao i odjekivao između planinskih litica, kao da dejstvuje nekakva artiljerija. Đubretarac je kriknuo i zapušio uši kažiprstima. Noćni lahor je iskidao barutni dim, svež, bogat i vreo. Miris kordita zapekao mu je nozdrve.

Vukovi su i dalje nailazili, ni brže ni sporije, u brzom hodu. Njihove oči... Đubretarac je shvatio da ne može da odvoji pogled od njihovih očiju. To nisu bile oči običnih vukova, bio je sasvim ubeđen u to. To su oči njihovog Gospodara, pomislio je. Njihovog Gospodara i njegovog. Odjednom se setio svoje molitve i više se nije plašio. Izvukao je prste iz ušiju. Nije obraćao pažnju na vlagu koja mu se širila među nogama. Počeo je da se osmehuje.

Kid je ispraznio oba pištolja, oborivši pri tom tri vuka. Vratio je „četrdesetpetice“ u futrole ne pokušavši da ih ponovo napuni i okrenuo se prema zapadu. Prešao je desetak koraka, a onda stao. Još vukova tapkalo je tim kolovoznim trakama, provlačeći se između tamnih olupina mrtvih kola kao iscepkane trake sumaglice. Jedan od njih je podigao gubicu prema nebu i počeo da zavija. Njegovom zovu pridružio se drugi, drugome treći, a trećem čitav hor. Onda su ponovo nagrnuli.

Kid je počeo da uzmiče. Sada je pokušavao da napuni jedan pištolj, ali meci su mu se rasipali među nervoznim prstima. Najednom je digao ruke od toga. Pištolj mu je ispao iz ruke i zazvečao na drumu. Kao da je to bio signal koji su čekali, vukovi su jurnuli na njega.

Sa visokim, drhtavim krikom straha, Kid se okrenuo i potrčao prema ostinu. U trku, njegov drugi pištolj ispao je iz futrole i odskočio na drumu. Sa dubokim, gromkim režanjem, vuk koji mu je bio najbliži skočio je baš kada se Kid bacio u „ostin“ i zalupio za sobom vrata.

Jedva je stigao. Vuk se odbio od vrata, zarežao, a crvene oči su mu užasno zakolutale. Pridružili su mu se i ostali, i za nekoliko trenutaka, „ostin“ je bio okružen vukovima. Iznutra, Kidovo lice je izgledalo kao mali beli mesec koji gleda napolje.

Onda se jedan vuk zaputio prema Đubretarcu, pognute trouglaste glave, očiju sjajnih kao svetiljke.

Život ti dajem...

Polako, sada bez trunke straha, Đubros mu je pošao u susret. Pružio je opečenu ruku i vuk ju je liznuo. Trenutak kasnije, seo je kraj njegovih nogu i savio iskrzani, čupavi rep oko hrbata.

Kid je zurio u njega, oklembešene donje vilice.

Osmehnuvši mu se pravo u oči, Đubretarac mu je pokazao srednjak.

Oba srednjaka.

A onda je zaurlao: „Jebi se! Izguran si s druma! Čuješ li me? VERUJEŠ LI U TO BLABLA-TRUĆTRUĆ? IZGURAN! JA DA TI KAŽEM!“

Vučja usta su se blago sklopila oko Đubrosove zdrave šake. Spustio je pogled. Vuk je ponovo stajao i lako ga cimao. Cimao ga prema zapadu.

„U redu“, rekao je Đubros smireno. „U redu, momče.“

Krenuo je i vuk je stupio tik iza njega, kao dobro istrenirani pas koji gazdi ide uz petu. Dok su se udaljavali, još pet vukova im se pridružilo između zaglavljenih kola. Sad je koračao sa jednim vukom ispred sebe, sa jednim iza i sa po dva s obe strane, kao neki velikodostojnik sa pratnjom.

Zastao je jednom i osvrnuo se. Nikada nije zaboravio ono što je video: prsten vukova koji su sedeli strpljivo u sivom krugu oko malog „ostina“, i bledi krug Kidovog lica koji zuri napolje, dok mu se usta pomeraju iza prozorskog stakla. Činilo se da se vukovi keze Kidu, sa jezicima isplaženim iz usta. Činilo se da ga pitaju koliko će mu tačno vremena trebati da izbaci mračnjaka iz stare Mamipare⁴⁰ šutom u guzicu. Koliko tačno?

Đubretarac se pitao koliko će dugo ti vukovi sedeti oko malog „ostina“, okruživši ga prstenom zuba. Naravno, odgovor je glasio: koliko god bude potrebno. Dva dana, tri, možda čak i četiri. Kid će sedeti tamo i gledati napolje. Neće imati šta da jede (osim ako tinejdžerka nije imala saputnika), šta da pije, a popodnevna temperatura u maloj unutrašnjosti kola biće možda čak i pedeset pet stepeni, kad se uračuna i efekat staklene bašte. Mračnjakovi verni psi sačekaće da Kid umre od gladi, ili da poludi dovoljno da otvori vrata i proba da pobegne. Đubretarac se zakikotao u mraku. Kid nije bio naročito krupan. Svakome od njih pripašće možda po jedan veći zalogaj. A od onoga što budu pojeli, možda će se otrovati.

„Jesam li u pravu?“ uskliknuo je i zacerekao se na sjajne zvezde. „Nemoj meni da pričaš da li veruješ u to blabla-trućtruć! Ja da TEBI kažem, mater ti jebem!“

Njegovi sivi, avetni saputnici tapkali su ozbiljno oko njega, ne obraćajući pažnju na Đubretarčeve povike. Kada su stigli do Kidovog kupea dvoseda, vuk koji mu je išao za petama pritrčao je kolima, onjušio jedan „široki oval“, a onda, sa zlobnim kezom podigao nogu da se na gumu popiša.

Đubretarac je morao da se nasmeje. Smejao se dok mu suze nisu potekle iz očiju niz ispucale, obrasle obraze. Njegovo ludilo je sada, kao fino jelo u tiganju, čekalo samo da procvrči na pustinjskom suncu i bude gotovo, da tako poprimi tu poslednju, suptilnu aromu.

Koračali su, Đubretarac i njegova pratnja. Kako su vozila bila sve tesnije sabijena jedna uz druga, vukovi su morali ili da se provlače ispod kola dok su im se repovi vukli po drumu ili da tapkaju preko hauba i krovova blizu njega - živahni, tihi saputnici crvenih očiju i sjajnih zuba. Kada su malo iza ponoći stigli do Ajzenhauerovog tunela, Đubros nije oklevao, već je nastavio da se probija do ždrela na strani koja je vodila na zapad. Kako je sada mogao da se plaši? Kako je mogao da se plaši sa takvim čuvarima?

Bio je to dug put i on je izgubio svaki osećaj za vreme gotovo odmah posle njegovog početka. Slepo je pipao ispred sebe od jednih kola do drugih. Jednom mu je ruka uronila u nešto vlažno i mučno mekano, i začuo se užasan šum smrdljivog gasa. Čak ni tada nije posustao. S vremena na vreme je video crvene oči u mraku, uvek ispred sebe, da ga vode stalno napred.

Nešto kasnije, osetio je novu svežinu u vazduhu i požurio, tako da je jednom izgubio ravnotežu i strovalio se sa haube jednih kola kako bi bolno udario glavom o branik sledećih. Ubrzo potom, podigao je pogled i ponovo ugledao zvezde; sada su bledele u praskozorju. Izašao je.

Njegovi čuvari su nestali. Ali Đubros je pao na kolena i zahvalio se u dugoj, besmislenoj, raštimanoj molitvi. Video je mračnjakovu ruku na delu, video ju je sasvim jasno.

I pored svega kroz šta je prošao otkad se prošlog jutra probudio i video kako se Kid divi svojoj frizuri u ogledalu sobe u Golden motelu, Đubros je bio previše ushićen da bi spavao. Umesto toga, krenuo je dalje i ostavio tunel za sobom. Saobraćaj je bio zakrčen i sa strane tunela okrenute prema zapadu, ali pre nego što je prešao tri kilometra, bilo je dovoljno mesta da komotno korača. S druge strane razdelnice, u kolovoznim trakama koje su vodile prema istoku, reka kola koja su čekala da prođu kroz tunel protezala su se u nedogled.

U podne je počeo da silazi sa Prevoja Vajl u sam Vajl, pored stambenih naselja za porodice i samce. Umor ga je sada gotovo savladao. Polomio je jedan prozor, otključao vrata, pronašao krevet. I to je bilo sve čega se sećao sve do ranog jutra sledećeg dana.

Lepota koja se krije u verskoj maniji jeste način na koji ona sve može da objasni. Pošto jednom prihvatite Boga (ili sotonu) kao glavni uzrok svega što se dešava u svetu smrtnika, ništa više ne ostaje prepušteno slučaju... ili promeni. Kada jednom fraze u napevima poput „sada vidimo kroz staklo ono što je u mraku“ i „nedokučivi su putevi gospodnji“ budu savladane, logika se može sasvim lepo baciti kroz prozor. Verska manija je jedan od malobrojnih nepogrešivih načina da se reaguje na hirove sveta, pošto potpuno eliminiše čisti slučaj. Za pravog verskog manijaka, iza svega stoji nekakva svrha.

Sasvim je moguće da je upravo zato Đubretarac gotovo dvadeset minuta razgovarao s jednom vranom na drumu zapadno od Vajla, ubeđen da je ona mračnjakov izaslanik... ili mračnjak lično. Vrana ga je nemo posmatrala sa visoke telefonske žice gde je dugo sedela, i odletela je tek pošto joj je dosadilo ili pošto je ogladnela... ili kada je Đubrosov izliv hvale i obećanja odanosti bio gotov.

Našao je drugi bajs blizu Velikog raskršća i 25. jula već jurio kroz zapadnu Jutu putem broj 4, koji spaja 1-89 na istoku sa velikim 1-15 koji skreće na jugozapad, severno od Solt Lejk Sitija pa sve do San Bernadina u Kaliforniji. A kada je prednji točak njegovog novog bajsa najednom rešio da se rastane od ostatka mašine i otkotrlja se sam u pustinju, Đubretarac je preleteo preko upravljača i pao na glavu, od čega je trebalo da razbije lobanju (kada se to desilo, vozio je brzinom od šezdeset na sat, a nije imao kacigu na glavi). Ipak, bio je u stanju da ustane posle manje od pet minuta, dok mu je krv liptala po licu iz pet-šest posekotina i ogrebotina, u stanju da izvede svoj mali nespretni ples praćen grimasom, u stanju da zapeva: „Sii-a-bo-la, život ti dajem, Si-a-bola, bampti, bampti, bamp!“

Zaista, nema ničeg tako utešnog za one čiji je duh poražen ili glava razbijena od dobre jake doze rečenice: „Neka bude volja tvoja.“

Sedmog avgusta, Lojd Henrejd je ušao u sobu u koju su prethodnog dana smestili dehidriranog Đubretarca u poludelirijumu. Bila je to fina soba, na tridesetom spratu MGM Granda. U njoj je bio okrugao krevet sa svilenom posteljinom, i okruglo ogledalo koje je izgleda bilo jednake veličine kao i krevet, postavljeno na tavanicu.

Đubretarac pogleda Lojda.

„Kako se osećaš, Đubrose?“ upita Lojd uzvrativši mu pogledom.

„Dobro“, reče Đubretarac. „Bolje.“

„Malo hrane, vode i odmora, samo to ti je trebalo“, reče Lojd. „Doneo sam ti malo čiste odeće. Morao sam da nagađam koju veličinu nosiš.“

„Izgleda sasvim dobro.“ Đubros nikada nije mogao da upamti koju veličinu nosi. Uzeo je farmerke i radničku košulju koju mu je Lojd ponudio.

„Kad se obučeš, siđi da doručkuješ“, reče Lojd. Govorio je gotovo sa poštovanjem. „Većina nas obeduje u delikatesnom restoranu:“

„Važi. Naravski.“

Restoran je brujao od razgovora i on je zastao napolju iza ćoška, najednom ophrvan strahom. Svi će podići pogled prema njemu kada bude ušao. Pogledaće ga i nasmejati se. Neko će se zakikotati u zadnjem delu prostorije, neko drugi će se pridružiti, a onda će ceo restoran da se zatrese od grohota i pokazivanja prstom.

Hej, sklanjajte šibice, evo Đubretarca!

Šta je matora Semplova rekla kad si joj zapalio ček od penzije, Đubrose?

Da li mnogo piškiš u krevet, Đubrence?

Znoj mu je izbio po koži, tako da se osećao ljigavo iako se istuširao kada je Lojd otišao. Setio se svog lica u ogledalu kupatila, prekrivenog krastama koje su sporo zarastale, svog tela, previše mršavog, svojih očiju, previše sitnih za te zjapeće duplje. Da, smejaće se. Osluškivao je šum razgovora, zveckanje pribora za jelo, i pomislio da bi najbolje bilo da šmugne odatle.

Onda se setio kako ga je vuk uzeo za ruku, tako blago, i poveo ga Dalje od Kidove metalne grobnice, i Đubros se uspravio i ušao unutra.

Nekoliko ljudi je načas podiglo pogled, a onda se vratilo svom obroku i razgovoru. Lojd, za velikim stolom usred prostorije, podiže ruku i mahnu mu da mu priđe. Đubros pođe prema njemu između stolova i ispod zatamnjene elektronske ploče za Keno. Za stolom je bilo i drugih ljudi. Svi su jeli šunku i kajganu.

„Posluži se“, reče Lojd. „Imaš klopu u spremištima stola sa parnim zagrevanjem.“

Đubretarac je uzeo poslužavnik i poslužio se. Čovek iza stola, krupan i odeven u prljavu belu kuvarsku uniformu, posmatrao ga je.

„Jeste li vi gospodin Horgan?“ upita Đubretarac stidljivo.

Horgan se isceri, pokazavši proređene zube. „Jesam, ali ništa nećemo uraditi ako nastaviš tako da mi se obraćaš, dečko. Zovi me lepo Vajti. Osećaš se malo bolje? Kad si stigo, izgledo si ko žrtva gneva božjeg.“

„Mnogo mi je bolje, svakako.“

„Navali na ta jajca. Kol’ko ti volja. Ali ne preteruj s pomfritom. Bar ja ne bi’. Taj krompir je mator i tvrd. Lepo što si ovde, dečko.“

„Hvala“, reče Đubros.

On se vrati Lojdovom stolu.

„Đubrose, ovo ti je Ken Demot. Tip sa ćelom je Hektor Drogan. A ovaj klinac koji se trudi da mu na licu izraste ono što mu džiklja u dupetu zove sam sebe Ejs Haj.“

Svi mu klimnuše u znak pozdrava.

„Ovo je naš novi momak“, reče Lojd. „Zove se Đubretarac.“

Svi se rukovaše sa njim. Đubros navali na jaja. Pogleda mladića sa retkom bradicom i reče tiho i učtivo: „Da li biste mi dodali malo soli, gospodine Haj?“

U jednom trenutku su se svi zgledali iznenađeno, a onda su prsnuli u smeh. Đubros je zurio u njih, osetivši da mu se u grudima javlja panika, a onda začu taj smeh, zaista ga začu, ne samo ušima već i umom, i shvati da u njemu nema ni trunke zlobe. Niko ga ovde neće pitati zašto nije zapalio školu umesto crkve. Niko ga neće začikavati zbog čeka od penzije matore Sempl. I on je mogao da se osmehuje ako to želi. Pa je tako i uradio.

„Gospodine Haj“, kikotao se Hektor Drogan. „O, Ejs, ala te je zezno. Gospodin Haj, divno. Gosiiiin Haaaaah. Čoveče, pa ovo je skroz ludo.“

Ejs Haj dodade Đubrosu so. „Samo Ejs, čoveče. Na to ću uvek da se odazovem. Nemoj da me zoveš ’Gospodin Haj’, a ja tebe neću da zovem ’Gospodin Đubre’, je l’ može?“

„Može“, reče Đubretarac i dalje s osmehom. „To je skroz u redu.“

„O, gospodine Haaaaaj?“ reče Hek Drogan stidljivim falsetom. Onda ponovo prsnu u smeh. „Ejs, ovoga se nikad nećeš osloboditi. Kunem se da nećeš.“

„Možda i neću, ali kunem se da ću se potruditi da budem vredan tog imena“, reče Ejs Haj i ustade sa tanjirom da uzme još jaja. Pri tom mu je šaka načas stegnula Đubretarčevo rame. Šaka mu je bila topla i čvrsta. Bila je to prijateljska šaka koja nije štipala niti bolno stiskala.

Đubretarac se vrati jajima, sa toplim i dobrim osećajem u sebi. Ta toplota i dobrota bile su toliko strane njegovoj prirodi da mu je gotovo ličila na bolest. Dok je jeo, trudio se da to izoluje, shvati. Podigao je pogled, osmotrio lica oko sebe i pomislio da možda razume šta je posredi.

Sreća.

Kakva grupa dobrih ljudi, pomisli on.

A onda, odmah zatim: Kod kuće sam.

Tog dana su ga ostavili na miru da spava, ali sutradan su ga autobusom odvezli na branu Bolder sa mnogo drugih ljudi. Tamo su ceo dan proveli namotavajući bakarnu žicu na kalemove spaljenih motora. On je radio na klupi sa pogledom na vodu - jezero Mid - i niko ga nije nadzirao. Đubretarac je pretpostavio da tu nema predradnika niti nikog sličnog zato što su svi bili jednako zaljubljeni u svoj posao kao on.

Sledećeg dana je saznao da nije baš tako.

Bilo je deset i petnaest ujutro. Đubretarac je sedeo na svojoj klupi, motao bakarnu žicu, u mislima milion kilometara daleko dok su mu prsti radili. Komponovao je u glavi psalam hvale mračnjaku. Palo mu je na pamet da nabavi neku veliku knjigu (knjigu sa velikim K, zapravo) i počne da zapisuje neke svoje misli o njemu. Bila bi to Knjiga koju bi ljudi jednog dana možda želeli da pročitaju. Ljudi koji su prema njemu osećali isto što i Đubros.

Ken Demot je došao do njegove klupe, sav bled i preplašen ispod pustinjskog potamnelog tena. „Hodi“, rekao je on. „Gotovo je s poslom. Vraćamo se u Vegas. Svi. Autobusi su napolju.“

„A? Zašto?“ Đubros trepnu prema njemu.

„Ne znam. On je tako naredio. Lojd je preneo naređenje. Mrdni malo, Đubrence. Najbolje je ne postavljati pitanja kad je reč o velikom baji.“

Zato nije ništa pitao. Napolju, na Huver Drajvu, tri autobusa javne škole iz Las Vegasa bila su parkirana sa motorima u leru. Muškarci i žene su ulazili u njih. Malo ko je pričao; vožnja natrag u Vegas sredinom prepodneva bila je antiteza uobičajenih vožnji na posao i s njega. Niko se nije zavitlavao, malo se razgovaralo, i dvadesetak žena i tridesetak muškaraca nisu razmenjivali uobičajene pošalice. Svi su bili povučeni u sebe.

Kada su se približili gradu, Đubretarac je čuo kako jedan od ljudi koji su sedeli preko puta njega tiho kaže svom saputniku: „Posredi je Hek. Hek Drogan. Do đavola, kako taj bauk samo sve sazna?“

„Umukni“, reče onaj drugi i pogleda Đubretarca s nepoverenjem.

Đubros skrenu pogled kroz prozor prema pustinji koja je promicala kraj njega. Ponovo se uznemirio.

„O, bože“, rekla je jedna žena dok su izlazili iz autobusa, ali niko osim nje nije komentarisao.

Đubros je pogledao oko sebe, zbunjen. Svi su bili tu, kako se činilo, svi iz Sibole. Svi su opozvani, sa izuzetkom nekolicine izvidnika koji su mogli biti negde između Meksičkog poluostrva i zapadnog Teksasa. Okupili su se u razuđenom polukrugu oko fontane, u šest i sedam redova, sveukupno više od četiri stotine njih. Neki od onih koji su bili pozadi stajali su na hotelskim stolicama kako bi mogli da vide, i Đubretarac je mislio da oni gledaju u fontanu sve dok nije prišao bliže. Nakrivivši vrat, video je da nešto leži na travnjaku ispred fontane, ali nije mogao da vidi šta je to.

Nečija ruka ga zgrabi za lakat. Bio je to Lojd. Lice mu je bilo belo i napregnuto. „Tražio sam te. On hoće da te vidi kasnije. U međuvremenu, imamo ovo. Bože, mrzim ove stvari. Hodi. Treba mi pomoć, a ti si izabran.“

Đubretarcu se vrtelo u glavi. On hoće da ga vidi! On! Ali je u međuvremenu bilo ovo... šta god ovo bilo.

„Šta, Lojde? Šta je to?“

Lojd nije odgovorio. Držeći i dalje lako Đubretarca za mišicu, poveo ga je prema fontani. Gomila se razmakla pred njima, gotovo kao da je ustuknula od njih. Uski hodnik kroz koji su prošli kao da je bio obložen nepomičnim, hladnim slojem gnušanja i straha.

Ispred gomile je stajao Vajti Horgan. Pušio je cigaretu. Jedna mokasina mu je bila podignuta na predmet koji Đubros maločas nije sasvim mogao da razazna. Bio je to drveni krst. Njegov uspravni deo bio je dugačak oko tri i po metra. Ličio je na primitivno malo slovo t.

„Svi su tu?“ upita Lojd.

„Da“, reče Vajti, „valjda jesu. Vinki je obavio prozivku. Devetorica su nam van države. Fleg je rekao da ne brinemo za njih. Kako se ti držiš, Lojde?“

„Biće sve u redu sa mnom“, reče Lojd. „Pa... ne u redu, ali znaš već -prebrodiću ovo.“

Vajti nakrivi glavu prema Đubretarcu. „Koliko ovaj mali zna?“

„Ne znam ja ništa“, reče Đubretarac, zbunjeniji nego ikad pre. U njemu su nada, strahopoštovanje i strepnja bili u sumnjičavom međusobnom sukobu. „Šta je ovo? Neko je pomenuo Heka...“

„Da, reč je o Heku“, kazao Lojd. „Uradio se. Jebeni kokain, kako samo mrzim jebeni kokain. Hajde, Vajti, reci im da ga izvedu.

Vajti se odmaknu od Lojda i Đubrosa, prekoračivši četvrtastu rupu u zemlji. Rupa je bila obložena cementom. Izgledala je taman tolike širine i dubine da primi u sebe donji kraj krsta. Dok je Vitni Vajti Horgan kaskao uz široke stepenice između zlatnih piramida, Đubretarac je osetio da mu se suši pljuvačka u ustima. Naglo se okrenuo, najpre prema utihnuloj gomili, koja je čekala u poretku polumeseca pod plavim nebom, a zatim prema Lojdu, koji je stajao bled i nem, zagledan u krst, čačkajući zagnojeni bubuljicu na bradi.

„Ti ćeš... mi ćemo... da ga prikucamo?“ uspeo je konačno Đubros da izusti. „Zar se o tome radi?“

Lojd najednom posegnu u džep svoje izbledele košulje. „Znaš, imam nešto za tebe. On mi je to dao da ti predam. Ne mogu te naterati da uzmeš, ali sreća moja da sam se setio da ti makar ponudim. Želiš li ovo?“

Iz džepa na prsima izvukao je fini zlatni lanac sa crnim ugljenim kamenom na kraju. U kamenuje bila crvena mrljica kao i u Lojdovom. Zanjihao je to pred Đubretarčevim očima kao hipnotizerskom amajlijom.

Istina je bila u Lojdovim očima, previše jasna da se ne prepozna, i Đubretarac je znao da ne sme zajecati niti zagmizati - ne pred njim - i tvrditi kako nije razumeo. Ako prihvatiš ovo, prihvatio si sve, govorile su Lojdove oči. A šta spada u to sve? Pa Hek Drogan, naravno. Hek i rupa u zemlji obložena cementom, rupa taman dovoljno velika da primi donji kraj Hekovog krsta.

On polako pruži ruku prema tome. Ruka mu zastade taman pre nego što su ispruženi prsti mogli da mu dotaknu zlatni lančić.

Ovo je moja poslednja prilika. Poslednja prilika da budem Donald Mervin Elbert.

Ali neki drugi glas, sa mnogo više autoriteta u sebi (i donekle blag, kao hladna ruka na grozničavom čelu), saopštio mu je da je vreme izbora odavno prošlo. Ako sada bude izabrao Donalda Mervina Elberta, umreće. Svojevoljno je potražio mračnjaka (ako za Đubretarce širom sveta uopšte postoji slobodna volja), prihvatio je mračnjakove usluge. Mračnjak ga je spasao od smrti od Kidove ruke (to da je mračnjak mogao da mu pošalje Kida samo zbog toga Đubretarcu nikada nije ni palo na pamet), i to je svakako značilo da istom tom mračnjaku duguje život... čoveku koga su neki ovde nazivali Pešakom. Njegov život! Zar mu ga nije i sam nudio, iznova i iznova?

Ali tvoja duša ...jesi li mu ponudio i dušu?

Kad je bal, nek je bal, pomisli Đubretarac i nežno jednom rukom uze zlatni lančić, a drugom tamni kamen. Kamen je bio hladan i gladak. Držao ga je načas u pesnici kako bi video može li ga zagrejati. Nije verovao da će to moći, i bio je u pravu. I tako ga je stavio oko vrata, gde mu je legao na kožu kao majušna ledena kugla.

Ali taj dodir leda nije mu smetao.

Taj dodir leda bio je u ravnoteži s vatrom koja mu je stalno bila na pameti.

„Samo govori sebi da ga ne poznaješ“, reče Lojd. „Mislim, Heka. Tako ja uvek radim. Bude lakše. Bude...“

Široka hotelska vrata se otvoriše s treskom. Mahniti, prestravljeni krici dolebdeše do njih. Gomili se ote uzdah.

Njih devetorica silazili su niza stepenice. Hektor Drogan je bio u središtu. Otimao se kao tigar uhvaćen u mrežu. Lice mu je bilo samrtnički bledo s izuzetkom dve jektičave mrlje rumenila visoko na jagodicama. Znoj mu je u potocima kuljao niz svaki centimetar kože. Bio je nag, kao od majke rođen. Petorica su ga držala. Jedan od njih je bio Ejs Haj, klinac koga je Hek zavitlavao zbog imena.

„Ejs!“ trabunjao je Hektor. „Hej, Ejs, šta kažeš? Pripomogni malo, važi? Kaži im da prekinu sa ovim, čoveče - mogu da se skinem, tako mi boga, mogu da se skinem sa gudre. Šta kažeš? Pomozi mi malo! Molim te, Ejs!“

Ejs Haj je oćutao na to i samo je jače stegao Hekovu ruku koju je ovaj pokušavao da otrgne. Bio je to sasvim jasan odgovor. Hektor Drogan je ponovo zavrištao. Neumoljivo su ga vukli preko paviljona prema fontani.

Iza njega su koračala tri muškarca, kao ozbiljni grobari: Vitni Horgan, sa velikom putničkom torbom; čovek po imenu Roj Hups, sa merdevinama; i Vinki Vinks, ćelavac čije su oči neprestano žmirkale. Vinki je nosio tablu sa štipaljkom i odštampani list papira.

Heka su dovukli do podnožja krsta. Užasan žuti zadah straha širio se od njega; oči su mu kolutale, tako da su mu se videle mutne beonjače, nalik na oči konja ostavljenog napolju po grmljavini.

„Hej, Đubrence“, reče on promuklo dok je Roj Hups postavljao merdevine iza njega. „Đubretarac. Reci im da prekinu, druže. Reci im da mogu da se skinem. Reci im da je ovakav strah bolji od svih jebenih rehabilitacija na svetu. Reci im, čoveče.“

Đubros je zurio u svoja stopala. Kada je povio vrat, crni kamen mu je ispao sa prsa tako da je mogao da ga vidi. Crvena mrljica, oko, kao da je pomno piljila odozdo u njega.

„Ne znam ko si ti“, promumla on.

Krajičkom oka video je da Vajti kleči sa cigaretom oklembešenom u kutku usta, čkiljeći levim okom zbog dima. On je otvorio torbu. Iz nje je vadio oštre drvene eksere. U Đubretarčevim užasnutim očima oni su izgledali kao klinovi za šator. Poredao je eksere na travi, a onda iz torbe izvadio veliki drveni malj.

I pored mrmljanja glasova oko njega, Đubretarčeve reči kao da su probile uspaničeno bunilo u glavi Hektora Brogana. „Kako to misliš da ne znaš ko sam ja?“ kriknuo je on mahnito. „Koliko prekjuče smo zajedno doručkovali! Ovom klincu si rekao da je Gospodin Haj. Kako to misliš da ne znaš ko sam ja, lažove jedan kukavički?“

„Pojma nemam ko si ti“, ponovi Đubros, sada malo jasnije. I gotovo da oseti olakšanje. Pred sobom je video samo neznanca, neznanca koji je pomalo ličio na Karlija Jejtsa. Ruka mu se podigla do kamena i sklopila oko njega. Njegova hladnoća ga je dodatno ohrabrila.

„Lažove!“ vrisnu Hek. Ponovo poče da se otima, dok su mu se mišići napinjali i opružali, a znoj curio niz gole grudi i mišice. „Lažove! Znaš ti dobro ko sam ja! Znaš, lažovčino!“

„Ne, ne znam. Ne znam ko si, i ne želim to da znam.“

Hek ponovo zaurla. Četvorica koja su ga držala obuzdaše ga, brekćući i bez daha.

„Hajde“, reče Lojd.

Heka povukoše unazad. Jedan od onih koji su ga držali podmetnu mu nogu i saplete ga. On pade i nađe se polovinom tela na krstu. U međuvremenu, Vinki je počeo da čita sa odštampanog lista na tablici sa štipaljkom visokim glasom koji je prosecao Hekove krike kao brujanje motorne testere.

„Pažnja, pažnja, pažnja! Po naređenju Rendala Flega, narodnog vođe i prvog građanina, ovaj čovek, po imenu Hektor Alonzo Drogan, ima se pogubiti činom razapinjanja na krst, što je kazna koja mu se određuje zbog zločina korišćenja droge.“

„Ne! Ne! Ne!“ vrištao je Hek u mahnitom kontrapunktu. Njegova leva ruka, masna od znoja, izmače stisku Ejsa Haja i Đubros nagonski kleknu i ponovo prikova tu ruku, tako da je ručni zglob na silu bio prislonjen uz poprečnu dasku krsta. Sekund kasnije, Vajti je klečao kraj Đubrosa sa drvenim maljem i dva primitivna eksera. Cigareta mu je još visila iz kutka usta. Izgledao je kao čovek koji treba časkom da odradi neki stolarski poslić u zadnjem dvorištu.

„Da, dobro, drži ga baš tako, Đubrose. Ja ću da ga zaheftam. Sad će to, za tili čas.“

„Upotreba droga nije dozvoljena u ovom Narodnom društvu zato što štetno utiče na sposobnost korisnika da u potpunosti doprinosi Narodnom društvu“, deklamovao je Vinki. Govorio je brzo, kao aukcioner, a oči su mu se kolačile, žmirkale i kolutale. „Konkretno u ovom slučaju, kod optuženog Hektora je pronađen pribor za prečišćavanje i velika količina kokaina.“

Sad su Hekovi krici dosegli visinu na kojoj su mogli da razbiju kristal, samo da je kristala bilo u blizini. Šibao je glavom levo-desno. Pena mu je izbila na usta. Potoci krvi slivali su mu se niz ruke dok su njih šestorica, uključujući i Đubretarca, podizali krst da ga zabodu u cementnu rupu. Sada se Hektor Drogan ocrtavao spram neba glave zabačene u bolnom grču.

„... se radi za dobro ovog Narodnog društva“, urlao je Vinki neumorno. „Ova poruka se završava ozbiljnim upozorenjem i pozdravima narodu Las Vegasa. Neka se ovo svedočanstvo o činjenicama prikuca iznad prestupnikove glave, obeleženo pečatom prvog građanina, kome je ime RENDAL FLEG“

„O, moj bože, kako BOLIl“ vrištao je Hektor Drogan iznad njih. „O, moj bože, moj bože, o bože, bože, bože!

Gomila je ostala na okupu gotovo čitav sat, i svi su se plašili da ne budu ukoreni kao prvi koji će otići. Na mnogim licima je bilo primetno gnušanje, na mnogim drugim neka vrsta lenjog uzbuđenja... ali ako je postojalo nešto zajedničko za sve, onda je to bio strah.

Ali Đubretarac se nije plašio. I zašto bi se uopšte plašio? On nije znao ko je taj čovek.

Uopšte nije znao ko je to.

Bilo je deset i četvrt te večeri kada je Lojd ponovo došao u Đubretarčevu sobu. Bacio je pogled na Đubrosa i rekao: „Obučen si. Dobro. Mislio sam da si možda već legao da spavaš.“

„Ne“, reče Đubretarac. „Budan sam. Zašto?“

Lojdov glas postade tiši. „Kucnuo je taj čas, Đubrence. On hoće da te vidi. Fleg.“

„On...?“

„Da.“

Đubretarac je bio ushićen. „Gde je? Život mu dajem, o da...“

„Na poslednjem spratu“, reče Lojd. „Došao je taman pošto smo završili sa spaljivanjem Broganovog tela. S obale. Bio je ovde kad smo se Vajti i ja vratili sa otpada. Njega niko ne vidi kad dolazi ili odlazi, Đubrose, ali svi uvek znaju kad ponovo negde ode. Ili kad se vrati. Hajde, idemo.“

Četiri minuta kasnije, lift je došao do poslednjeg sprata i Đubretarac je iskoračio iz njega, ozarenog lica i izbuljenih očiju. Lojd nije.

Đubros se okrenu prema njemu. „Zar ti nećeš...“

Lojd se prisili na osmeh, ali to mu je slabo polazilo za rukom. „Ne, hoće da se vidite nasamo. Srećno, Đubrose.“

I pre nego što je on stigao da kaže bilo šta novo, vrata lifta su se zatvorila i Lojd je nestao.

Đubretarac se okrenuo. Bio je u širokom, raskošnom hodniku. Bila su tamo dvoja vrata... a ona na kraju su se polako otvarala. Unutra je bio mrak. Ali Đubros je nazirao obličje koje je stajalo na vratima. I oči. Crvene oči.

Suvih usta, sa sporim udarima srca u grudima, Đubretarac pođe prema tom obličju. Dok je koračao, činilo se da vazduh postaje sve hladniji i hladniji. Suncem opaljene mišice potpuno su mu se naježile. Negde duboko u njemu, leš Donalda Mervina Elberta se prevrnuo u svom grobu i kao da je jeknuo.

Onda se ponovo umirio.

„Đubretarac“, reče duboki i opčinjavajući glas. „Baš lepo što si tu. Vrlo, vrlo lepo.“

Reči su mu iz usta ispale kao prah: „Život... život ti dajem.“

„Da“, reče obličje na vratima umirujuće. Usne se razmaknuše i beli zubi se ukazaše u kezu. „Ali ne verujem da će do toga doći. Uđi. Da te osmotrim.“

Očiju isuviše sjajnih, lica opuštenog nalik na lice mesečara, Đubretarac stupi unutra. Vrata se zatvoriše, i oni se nađoše u mraku. Strašno vrela šaka sklopi se preko Đubretarčeve ledene... i njega najednom ispuni mir.

Fleg reče: „Za tebe ima posla u pustinji, Đubrose. Velikog posla. Ako ga želiš.“

„Šta god“, šapnu Đubretarac. „Šta god.“

Rendal Fleg mu obgrli mršava ramena. „Poslaću te da pališ“, reče on. „Hodi da popijemo nešto i popričamo o tome.“

I na kraju, to paljenje je bilo zaista grandiozno.

49.

Kada se Lusi Svon probudila, bilo je petnaest minuta do ponoći po ženskom časovniku marke „pulsar“ koji je imala » na ruci. Videle su se neme munje izazvane vrelinom, na zapadu, tamo gde su bile planine - Stenovite planine, pomislila je sa izvesnim strahopoštovanjem. Pre ovog putovanja ona nikada nije bila zapadno od Filadelfije, gde joj je živeo zet. Gde je nekada živeo.

Druga polovina duple vreće za spavanje bila je prazna; zbog toga se probudila. Pomislila je da se prosto okrene na drugu stranu i ponovo zaspi -on će se vratiti u postelju kada bude spreman - a onda je ustala i tiho pošla tamo gde je očekivala da će ga naći, na zapadnu stranu bivaka. Hodala je gipko, ne uznemirivši nikoga. Osim Sudiju, naravno; njegova smena je bila od deset do ponoći, i niko nikada nije uhvatio Sudiju Farisa kako drema na dužnosti. Sudiji je bilo sedamdeset godina, i pridružio im se u Džolijetu. Sad ih je bilo devetnaestoro, petnaest odraslih, troje dece i Džo.

„Lusi?“ reče Sudija tihim glasom.

„Da. Jeste li videli...“

Tihi kikot. „Nego šta sam. Kod druma je. Na istom mestu kao prošle i pretprošle noći.“

Primakla mu se bliže i videla da mu je u krilu otvorena Biblija. „Sudijo, naprežete oči kad tako čitate.“

„Gluposti. Svetlost zvezda je najbolja za ovo. Možda i jedina prava. Pazi sad: Nije li čovek na vojsci na zemlji? A dani njegovi nisu li kao dani nadničarski? Kao što sluga uzdiše za hladom, i kao što nadničar čeka na platu, tako su i meni dati u nasledstvo meseci zaludni i noći mučne određene mi. Kad legnem, govorim: Kad ću ustati? I kad će proći noć? I mučim se prevrćući se do svanuća.“⁴¹

„Ludo“, reče Lusi bez naročitog entuzijazma. „Baš lepo. Sudijo.“

„Nije lepo, to je Jov. Nema ničeg lepog u Knjizi o Jovu, Lusi.“ On sklopi Bibliju. „I mučim se prevrćući se do svanuća. Takav je čovek tvoj, Lusi: to ti je pljunuti Leri Andervud.“

„Znam“, reče ona i uzdahnu. „E sad, samo kad bih znala koji mu je andrak“

Sudija, koji je gajio sopstvene sumnje, oćuta na to.

„Ne mogu biti posredi snovi“, reče ona. „Niko ih više ne sanja, osim možda Džoa. A Džo je... drugačiji.“

„Jeste. Drugačiji je. Jadan dečak.“

„I svi su zdravi. Makar otkad je umrla gospođa Volmen.“ Dva dana pošto im se Sudija pridružio, Leriju i njegovom probranom društvancetu preživelih pridružio se i par koji se predstavio kao Dik i Sali Volmen. Lusi je smatrala da je krajnje neverovatno da grip poštedi i muža i ženu, i podozrevala je da su oni zapravo u vanbračnoj zajednici, i to veoma skorašnjoj. Bili su u svojim četrdesetim godinama, i očigledno su se jako voleli. Onda, pre nedelju dana, u kući one starice u Hemingford Houmu, Sali Volmen se razbolela. Kampovali su dva dana i bespomoćno čekali da se oporavi ili umre. Umrla je. Dik Volmen je i dalje bio sa njima, ali sada je bio sasvim drugačiji - nem, zamišljen, bled.

„Teško mu je to palo, zar ne?“ upita ona Sudiju Farisa.

„Leri je čovek koji je pronašao sebe relativno kasno u životu“, reče Sudija, nakašljavši se. „Ili makar meni tako izgleda. Ljudi koji sebe pronađu kasno nikada nisu sigurni. Oni su upravo onakvi dobri građani kakve propisuju udžbenici o građanskim pravima: pobornici određenog mišljenja ali nikada fanatici, poštuju činjenice vezane za svaku situaciju ali ih nikada ne prilagođavaju svojim ciljevima, ne prija im da budu vođe ali su retko kadri da odbiju odgovornost kada im se ona ponudi... ili nametne. Oni su najbolje vođe u demokratiji zato što je malo verovatno da će se zaljubiti u vlast. Sasvim suprotno. A kad stvari krenu loše... kad umre neka gospođa Volmen...

Je li razlog možda bila šećerna bolest?“ prekinu Sudija sam sebe. „Rekao bih da jeste. Požutela koža, brz put do kome... moguće, moguće. Ali ako je već tako, gde je njen insulin? Da nije dozvolila sebi da umre? Da nije to bilo samoubistvo?“

Sudija je načas zaćutao da razmisli, ruku sklopljenih ispod brade. Izgledao je kao neka zamišljena ptica grabljivica.

„Hteli ste nešto da kažete o tome kad stvari krenu loše“, podstaknu ga Lusi blago.

„Kad krenu loše - kada umre neka Sali Volmen, od šećerne bolesti, unutrašnjeg krvarenja ili čega već ne - čovek kao što je Leri krivi sebe za to. Ljudi koje udžbenici o građanskim pravima idealizuju retko kada dobro završe. Melvin Pervis, superagent FBI-ja iz tridesetih, ubio se 1959. iz službenog pištolja. Kada je na Linkolna izvršen atentat, on je već bio prerano ostareli čovek na ivici nervnog sloma. Gledali smo na nacionalnoj televiziji kako predsednici propadaju na naše oči iz meseca u mesec i čak iz nedelje u nedelju - izuzev Niksona, naravno, koji se hranio vlašću onako kako se vampirski šišmiš hrani krvlju, i Regana, koji je izgleda bio malčice glup da bi ostario. Mislim da je i Džerald Ford bio takav.“

„Ja mislim da tu ima još nečega“, reče Lusi tužno.

On je upitno pogleda.

„Kako ono rekoste? I mučim se prevrćući se do svanuća?“

On klimnu glavom.

Lusi reče: „To je prilično dobar opis jednog zaljubljenog muškarca, zar ne?“

On je pogleda, iznenađen zbog toga što je ona sve vreme znala ono što on nije želeo da kaže. Lusi slegnu ramenima, osmehnu se - bio je to ogorčeni trzaj usana. „Žene to znaju“, reče ona. „Žene to gotovo uvek znaju.“

Pre nego što je stigao da odgovori, ona se udaljila prema drumu gde je Leri sigurno sedeo i mislio na Nadin Kros.

„Leri?“

„Tu sam“, reče on kratko. „Zašto si budna?“

„Nahladila sam se“, reče ona. Sedeo je ukrštenih nogu na kamenoj bankini druma, kao da meditira. „Ima li mesta za mene?“

„Naravski.“ Pomerio se. U kamenu je još bilo malo toplote dana koji je sada prolazio. Ona sede. On je zagrli. Po Lusinoj proceni, bili su sada osamdesetak kilometara istočno od Boldera. Ako uspeju da krenu sutra do devet, stići će u Slobodnu zonu Bolder u vreme ručka.

Čovek sa radija je to nazivao Slobodnom zonom Bolder; ime mu je bilo Ralf Brentner, i rekao je (donekle postiđeno) kako je Slobodna zona Bolder uglavnom naziv za svrhu radio-komunikacija, ali Lusi se to ime dopadalo samo po sebi. Ukazivalo je na novi početak. A Nadin Kros je to ime prihvatila sa gotovo verskim fanatizmom, poput talismana.

Tri dana pošto su Leri, Nadin, Džo i Lusi stigli u Stovington i pronašli pusti centar za zaraze, Nadin je predložila da nađu negde radio-stanicu i počnu da pretražuju četrdeset kanala. Leri je oberučke prihvatio tu zamisao - onako kako je prihvatao većinu njenih zamisli, mislila je Lusi. Ona uopšte nije razumela Nadin Kros. Leri se ložio na nju, to je bilo očigledno, ali Nadin nije želela da ima posla s njim van svakodnevne rutine.

Kako god bilo, zamisao o radio-stanici je bila dobra, iako je mozak koji ju je proizveo bio leden (osim kada se radilo o Džou). To je najlakši način da se lociraju druge grupe, kazala je Nadin, i da se ugovore sastanci sa njima.

To je dovelo do izvesne zbunjene rasprave u njihovoj grupi, koja je u to vreme brojala šest članova kad su im se pridružili Mark Zelman, koji je ranije bio zavarivač na severu države Njujork, i Lori Konstebl, dvadesetšestogodišnja bolničarka. A zbunjena rasprava je dovela do još jedne uznemirujuće svađe u vezi sa snovima.

Lori je započela svoje protivljenje tvrdnjom da tačno znaju kuda idu. Sledili su snalažljivog Harolda Laudera i njegovu grupu u Nebrasku. Naravno da su to radili, s razlogom. Silina snova bila je jednostavno prevelika da bi se mogla poricati.

Pošto su se malo oko toga nadgornjavali, Nadin je pohisterisala. Ona nije ništa sanjala -i ponovila je to: ama baš ništa nije sanjala. Ako ostali već žele da vežbaju jedno na drugom autohipnozu, u redu. Ali samo dok postoji nekakav racionalni osnov za njihov odlazak u Nebrasku, kao što je bio putokaz u bazi u Stovingtonu. Ali ona je htela da se zna kako ona ne ide tamo zahvaljujući nekom metafizičkom sranju. Ako nemaju ništa protiv, ona će radije da se pouzda u radio-stanice, nego u vizije.

Mark je okrenuo prijateljski, krezubi osmeh prema Nadininom napregnutom licu i rekao: „Ako već nisi ništa od svega toga sanjala, otkud onda da si me prošle noći probudila govoreći u snu?“

Nadin je pobelela kao papir. „Ti to hoćeš da kažeš da lažem?“ umalo nije vrisnula. „Jer ako je tako, onda je najbolje da se jedno od nas dvoje smesta udalji!“ Džo se sav skupio uz nju, cvileći.

Leri je to izgladio, saglasivši se sa idejom o radio-stanici. A u nekih proteklih nedelju dana, počeli su da hvataju poruke, ne iz Nebraske (koja je bila napuštena još pre njihovog dolaska - snovi su im to saopštili, ali čak su i oni bledeli, gubeći svoju podstrekačku snagu), već iz Boldera, u Koloradu, hiljadu kilometara dalje na zapadu - signale koje je pojačavao Ralfov moćni primopredajnik.

Lusi je još pamtila radosna, gotovo ekstatična lica ostalih kada se za Oklahomu karakterističan razvučeni i nazalni naglasak Ralfa Brentnera probio kroz šum atmosferskih smetnji: „Ovde Ralf Brentner, Slobodna zona Bolder. Ako me čujete, odgovorite preko kanala 14. Ponavljam, preko kanala 14.“

Oni su čuli Ralfa, ali nisu imali dovoljno snažan primopredajnik da mu to jave, tada još ne. Ali primakli su se bliže, i posle te prve poruke otkrili da su starica, po imenu Ebigejl Frimentl (ali ona će za Lusi uvek biti Majka Ebigejl), i njena grupa prvi stigli, ali da su potom ljudi pristizali po dvoje, po troje, i u grupama od čak trideset njih. U Bolderu je bilo dvesta ljudi kada je Brentner prvi put uspostavio vezu s njima; te večeri, dok su ćeretali sa njim - pošto je njihova radio-stanica sada bila u dometu - tamo je bilo više od trista pedeset preživelih. Njihova grupa će taj broj dovesti mnogo bliže broju od četiri stotine.

„Da mi je samo da znam na šta misliš“, reče Lusi Leriju i spusti ruku na njegovu mišicu.

„Mislio sam na taj časovnik i na smrt kapitalizma“, reče on i pokaza na njen „pulsar“. „Ranije je bilo, kao, dirinči ili crkni - a onaj ko je najviše dirinčio na kraju bi dobio ’kadilak’ crvene, bele i plave boje i časovnik marke ’pulsar’. Sad imamo pravu demokratiju. Svaka žena u Americi može da ima digitalni ’pulsar’ i bundu od kanadske kune.“ On se nasmeja.

„Možda“, reče ona. „Ali da ti kažem nešto, Leri. Moguće je da ne znam mnogo toga o kapitalizmu, ali znam ponešto o ovom satu koji košta hiljadu dolara. Znam da ništa ne valja.“

„Ne?“ On je pogleda, iznenađeno i s osmehom. Bio je to mali osmeh, ali pravi. Drago joj je bilo što ga vidi kako se smeška - taj osmeh je bio namenjen njoj. „Zašto ne?“

„Zato što niko ne zna koliko je sati“, reče Lusi odrešito. „Pre četiri ili pet dana, pitala sam gospodina Džeksona, Marka i tebe, jednog za drugim. I svi ste mi rekli različito vreme i svi ste rekli da su vam satovi stali makar jednom... sećaš se onog mesta gde mere svetsko vreme? Čitala sam jednom članak o tome u časopisu, dok sam čekala na pregled kod lekara. Merenje je bilo tačno sve do mikro-mikrosekunde. Imali su klatna, solarne časovnike i šta sve ne. Sad povremeno pomislim na to mesto i prosto se razbesnim. Tamo svi satovi mora da su stali, a ja imam ’pulsar’ od hiljadu dolara koji sam maznula iz juvelirnice, i on ne može da meri vreme do solarne sekunde kao što bi trebalo. Zbog gripa. Zbog prokletog gripa.“ Načas je zaćutala i sedeli su neko vreme zajedno bez reči. Onda Leri pokaza u nebo. „Vidi tamo!“

„Šta? Gde?“

„Kao na tri sata na brojčaniku. Sad je već na dva.“

Pogledala je, ali nije ugledala ono što joj je pokazivao sve dok nije prislonio svoje tople šake uz njene obraze i nakrivio joj glavu prema odgovarajućem kvadrantu neba. Onda je opazila to i dah joj je zastao u grlu. Jarka svetlost, kao svetlost zvezda, ali snažna i bez treptanja. Brzo je zamicala na nebu prateći pravac istok-zapad.

„Bože“, uskliknu ona, „to je avion, Leri, zar ne? Avion?“

„Ne. Zemaljski satelit. Verovatno će se vrteti tamo gore sledećih sedamsto godina.“

Sedeli su i posmatrali ga sve dok se nije izgubio iz vidokruga iza tamnih masiva Stenovitih planina.

„Leri?“ reče ona tiho. „Zašto Nadin nije htela da prizna? Ono za snove?“

U njemu se jedva primetno nešto pomerilo i nagnalo je da poželi da to nije ni pominjala. Ali kad već jeste, odlučila je da insistira na tome... osim ako je on potpuno ne isključi.

„Ona kaže da ništa ne sanja.“

„Ali ipak sanja - Mark je bio u pravu. I priča u snu. Jedne noći je bila toliko glasna da me je probudila.“

Sada je gledao u nju. Mnogo kasnije, upitao je: „Šta je govorila?“

Lusi razmisli, pokušavajući da se valjano priseti. „Bacakala se u svojoj vreći za spavanje i govorila neprestano: ’Nemoj, tako je hladan, nemoj, ne mogu to da trpim, tako je hladan, tako hladan.’ A onda je počela da čupa kosu. Počela je da čupa rođenu kosu u snu. I da stenje. Bilo je jezivo.“

„Ljudi imaju košmare, Lusi. To ne znači da sanjaju... pa, njega.“

„Bolje je ne pričati mnogo o njemu pošto padne mrak, zar ne?“

„Bolje, da.“

„Ona se ponaša kao da se raspada po šavovima, Leri. Znaš na šta mislim?“

„Da.“ Znao je. Iako je insistirala da ne sanja, kad su stigli u Hemingford Houm, imala je tamne krugove oko očiju. Onaj veličanstveni pramen guste kose bio je primetno belji. A kad bi je neko dodirnuo, poskočila bi. Trgla bi se.

Lusi reče: „Ti je voliš, zar ne??

„O, Lusi“, reče on prekorno.

„Ne, samo hoću da znaš...“ Ona silovito odmahnu glavom ugledavši izraz njegovog lica. „Moram ovo reći. Vidim kako je gledaš... i kako ona tebe povremeno gleda, kad si zauzet nečim drugim i to je... sigurno. Ona tebe voli, Leri. Ali se plaši.“

„Čega se plaši? Čega se plaši?“

Sećao se svog pokušaja da vodi ljubav s njom, tri dana posle fijaska u Stovingtonu. Od tada se povukla u sebe - povremeno bi se razveselila, ali sada se očito trudila da bude vesela. Džo je spavao. Leri je seo kraj nje, i neko vreme su razgovarali, ne o svojoj trenutnoj situaciji već o starim stvarima, bezbednim stvarima. Leri je pokušao da je poljubi. Ona ga je odgurnula od sebe, okrenuvši glavu, ali tek pošto je on osetio sve ono što mu je Lusi upravo rekla. Probao je ponovo, istovremeno i grub i nežan, izgarajući od želje za njom. I samo za trenutak, ona mu se prepustila, pokazala mu kako bi to moglo da bude kad bi...

Onda se odvojila od njega i udaljila, lica bledog, ruku ukrštenih preko grudi, držeći se za laktove, pognute glave.

Ne radi to opet, Leri. Molim te, nemoj. Inače ću morati da uzmem Džoa i odem.

Zašto? Zašto, Nadin? Zašto to mora da bude toliko velika stvar?

Nije mu odgovorila. Samo je stajala tako pognute glave, a smeđe modrice već su joj se pojavile ispod očiju.

Rekla bih ti da mogu, kazala je konačno, i udaljila se bez osvrtanja.

„Jednom sam imala drugaricu koja se ponašala kao ona“, reče Lusi. „Kad sam bila maturantkinja. Zvala se Džolin. Džolin Mejdžors. Džolin nije išla u gimnaziju. Napustila je školu kako bi se udala za svog dečka. On je bio u mornarici. Kad su se venčali, bila je trudna, ali je izgubila bebu. Njen muž je mnogo odsustvovao, a Džolin... Džolin je volela da se provodi. Dopadalo joj se to, a muž joj je bio neviđeno ljubomoran. Rekao je da će, samo li sazna da mu švrlja iza leđa, da joj polomi obe ruke i naruži lice. Možeš li da zamisliš na šta je ličio taj život? Muž ti dođe kući i kaže: ’Pa, sad isplovljavam, ljubavi. Poljubi me, pa da se malo povaljamo u senu, i uzgred, ako mi neko bude rekao kad se vratim da si švrljala, polomiću ti obe ruke i naružiti ti lice.’“

„Da, to baš i nije naročito lepo.“

„I tako je ona posle nekog vremena upoznala jednog tipa“, reče Lusi. „On je bio pomoćnik profesora fizičkog u Barlingtonskoj gimnaziji. Krili su se, stalno osvrtali, i ne znam da li je njen muž poslao nekoga da ih uhodi, ali posle izvesnog vremena nije ni bilo važno. Posle izvesnog vremena, Džolin je stvarno odlepila. Pomislila bi za nekog tipa koji čeka autobus na ćošku da je jedan od prijatelja njenog muža. Ili da je to putujući trgovac koji je uzeo sobu odmah iza nje i Herba u nekoj buvari od motela. Mislila je to čak i kada je hotel bio negde duboko u državi Njujork. Ili je to mislila čak i za pandura koji im je objašnjavao kako da nađu mesto za izlet kad su bili zajedno. Ta se situacija toliko pogoršala da se ona oglašavala kratkim vriskom kad god bi se neka vrata zalupila na promaji, i skakala kad god bi se neko peo njenim stepenicama. A pošto je živela u kući podeljenoj na sedam malih stanova, neko se gotovo uvek peo uza stepenice. Herb se utronjao i ostavio je. Nije se on uplašio Džolininog muža - uplašio se nje. I neposredno pre nego što će joj muž doći na odsustvo, Džolin je pretrpela nervni slom. Sve to zato što je malo mnogo volela da voli... i zato što je on bio ludački ljubomoran. Nadin me podseća na tu devojku, Leri. Sažaljevam je. Mislim da mi se ne dopada mnogo, ali svakako je sažaljevam. Užasno izgleda.“

„Hoćeš da kažeš kako se Nadin plaši mene kao što se ta devojka plašila svog muža?“

Lusi reče: „Možda. Ali da ti kažem nešto - gde god Nadinin muž bio, on nije ovde.“

Nasmejao se pomalo nelagodno. „Treba da se vratimo na spavanje. Sutra nas čeka težak dan.“

„Da“, reče ona, pomislivši kako on nije razumeo ni reč od onoga što mu je ispričala. I najednom joj grunuše suze.

„Hej“, reče on. „Hej.“ Pokuša da je zagrli.

Ona strese njegovu ruku sa sebe. „Od mene dobijaš ono što želiš; ne moraš to da radiš!“

U njemu je još bilo dovoljno onog starog Lerija da se zapita hoće li je čuti neko u bivaku.

„Lusi, nikad te nisam ni na šta terao“, reče on smrknuto.

„O, kako si samo glup!“ viknu ona i udari ga po nozi. „Zašto su muškarci toliko glupi, Leri? Vidite sve crno-belo. Ne, nikad me nisi ni na šta terao. Nisam ja ko ona. Nju bi mogo da teraš koliko hoćeš, pa da ti opet pljune u oko i stisne butine. Muškarci imaju ime za devojke kao što sam ja; čujem da ga ispisuju po kabinama klozeta. Ali radi se samo o potrebi za nekim toplim, o potrebi da ti bude toplo. Potrebi za ljubavlju. Zar je to tako loše?“

„Ne. Ne, nije. Ali, Lusi...“

„Ali ti to ne veruješ“, reče ona posprdno, „pa onda juriš za uobraženom gospođicom dok u međuvremenu imaš Lusi za hopa-cupa kad zađe sunce.“

Sedeo je nemo i klimao glavom. Bila je to istina, svaka reč. Bio je previše umoran, previše izmožden da bi to osporavao. Ona kao da je to shvatila; lice joj je smekšalo i spustila je ruku na njegovu mišicu.

„Ako je budeš uhvatio, Leri, ja ću ti prva čestitati. Nikada u životu nikome ništa nisam zamerala. Samo... potrudi se da ne budeš previše razočaran.“

„Lusi...“

Glas joj se najednom diže, grub od neočekivane snage, i njemu se mišice na tren naježiše. „Ja samo mislim da je ljubav veoma važna, da nas samo ljubav i dobre veze mogu provesti kroz ovo; protiv nas je mržnja, i još gore, praznina.“ Glas joj se utiša. „U pravu si. Kasno je. Vraćam se na spavanje. Ideš?“

„Da“, reče on i kada su ustali, uze je u naručje bez ikakvog kalkulisanja i čvrsto je poljubi. „Volim te koliko god mogu, Lusi.“

„Znam“, reče ona i osmehnu mu se umorno. „Znam to, Leri.“

Ovog puta, kada ju je zagrlio, nije stresla njegovu ruku sa sebe. Vratili su se u bivak zajedno, snebivljivo vodili ljubav, zaspali.

Nadin se probudila kao mačka u mraku, dvadesetak minuta pošto su se Leri Andervud i Lusi Svon vratili u bivak, deset minuta pošto su okončali svoj ljubavni čin i utonuli u san.

U žilama joj je gorela gvozdena pesma straha.

Neko me želi, pomislila je, osluškujući kako joj zahuktalo srce usporava. Njene oči, razrogačene i pune tame, zurile su uvis gde su nadnesene grane bresta opervažile nebo senkama. To mu je to. Neko me želi. Istina je.

Ali... to je tako hladno.

Njeni roditelji i brat poginuli su u saobraćajnoj nesreći kad joj je bilo šest godina; ona tog dana nije otišla u posetu tetki i teči, već je umesto toga ostala da se igra sa drugaricom iz ulice. Ionako su najviše voleli njenog brata, toga se sećala. Brat nije bio kao ona, mala polutanka ukradena iz kolevke sirotišta kad joj je bilo četiri i po meseca. Bratovljevo poreklo je bilo jasno. Brat je bio - fanfare, moliću lepo - njihov rođeni. Ali Nadin je oduvek i zauvek pripadala samo Nadin. Ona je bila dete zemlje.

Posle nesreće, prešla je da živi sa tetkom i tečom, zato što su joj oni bili jedini srodnici. Bele planine u istočnom Nju Hempširu. Sećala se da su je poveli na vožnju planinskom železnicom uz Maunt Vašington za osmi rođendan, pa joj je zbog visine potekla krv iz nosa, a oni su se naljutili na nju. Tetka i teča su bili previše stari, kad je ona navršila šesnaestu već su prevalili pedeset i neku, i bila je to iste one godine kada je hitro trčala po rosnoj travi na mesečini - u noći vina, kada se snovi zgušnjavaju i pojavljuju ni iz čega kao noćno mleko fantazije. U noći za ljubav. A da ju je momak stigao, ona bi mu dala sve ono što je imala da mu da, i zar je važno bilo hoće li je uhvatiti ili ne? Trčali su, zar to nije bilo najvažnije?

Ali on je nije stigao. Oblak se navukao preko meseca. Rosa je postala lepljiva i neprijatna, zastrašujuća. Ukus vina u njenim ustima nekako se izmenio u ukus električne pljuvačke; pomalo kiseo. Došlo je do nekakvog preobražaja, i osetila je da treba, da mora da čeka.

A gde je on tada bio, njen suđeni, njen mračni mladoženja? Na kojim to ulicama, na kojim sporednim putevima, gde je to tabanao napolju po mraku predgrađa gde su krto zveckanje koktela i ćeretanje delili svet u uredne i racionalne odeljke? Koji su mu to hladni vetrovi pripadali? Koliko je štapina dinamita bilo u njegovom iskrzanom rancu? Ko zna kako se zvao kad je njoj bilo šesnaest? Koliko je drevan bio? Gde mu je bio dom? Kakva ga je to mati prinosila dojci? Bila je sigurna samo da je bio siroče kao i ona, i da njegovo vreme tek dolazi. Išao je uglavnom onim putevima koji još nisu bili sagrađeni, dok je ona po tim istim putevima gazila samo jednom nogom. Raskršće na kojem će se sresti bilo je daleko napred. Bio je Amerikanac, to je znala, čovek koji voli mleko i pitu s jabukama, čovek koji ceni jednostavnu lepotu crvene karirane tkanine. Njegov dom je bila Amerika, a putevi su mu bili tajni, skriveni drumovi, podzemne železnice gde su putokazi ispisani runama. On je bio onaj drugi čovek, drugo lice, zajeban igrač, mračnjak, Pešak, a izlizane potpetice su mu lupkale po mirisnim putevima letnje noći.

Zna li ko god kad mladoženja stiže?

Čekala ga je, netaknuta. U šesnaestoj umalo nije posrnula, kao i na koledžu. Oboje su iz toga izašli ljutiti i zbunjeni, baš kao što je Leri bio sad, osetivši raskrsnicu u njoj, naslutivši neku predodređenu, mističnu tačku susreta.

Bolder je bilo mesto gde se putevi razdvajaju.

Čas samo što nije kucnuo. On ju je pozvao, zatražio da mu dođe.

Posle koledža, zatrpala se poslom i delila je iznajmljenu kuću sa još dve devojke. Koje dve devojke? Pa, one su dolazile i odlazile. Samo je Nadin ostajala, i bila je pristojna prema mladićima koje su njene promenljive cimerke dovodile kući, ali nikada sama nije imala mladića. Pretpostavljala je da je ogovaraju, da je nazivaju babadevojkom, možda čak podozrevaju da je pritajena lezbijka. To nije bilo tačno. Ona je jednostavno bila...

Neukroćena.

Čekala je.

Ponekad joj se činilo da nastupa promena. Odlažući igračke u tihoj učionici na kraju dana, najednom bi zastala, očiju ozarenih i na oprezu, sa čupavcem iz kutije zaboravljenim u ruci. I pomislila bi: Dolazi promena... jak vetar će dunuti. Ponekad, kad bi joj se takva misao javila, shvatila bi da se osvrće kao neko koga gone. Onda bi to prestalo i ona bi se nelagodno nasmejala.

Kosa je počela da joj sedi u šesnaestoj, istoj onoj godini kada je bila gonjena ali ne i uhvaćena - isprva samo nekoliko vlasi, zapanjujuće vidljivih u toj gustoj crnoj kosi, i boja im nije bila siva, ne, to je bila pogrešna reč... bela, bila je bela.

Godinama zatim, bila je na žurci u salonu u suterenu jednog univerzitetskog bratstva. Svetla su bila prigušena i malo kasnije svi su se izdvojili u parove. Mnoge devojke - među njima i Nadin - odjavile su se za celu noć u svojim spavaonicama. Zaista je nameravala da to uradi... ali zadržalo ju je nešto i dalje zakopano ispod svih tih meseci i godina. A sutradan, na hladnom svetlu u sedam ujutro, pogledala se u jednom od ogledala poredanih u dugom nizu u kupatilu spavaonice i videla da je to belilo ponovo napredovalo, naizgled preko noći - iako je to, naravno, bilo nemoguće.

I tako su godine prolazile, jedna za drugom kao sezone u razdoblju suše, i bilo je osećanja, da, osećanja, a ponekad se u mrtvom grobu noći istovremeno i vrela i hladna, okupana znojem, izvanredno živa i svesna u rovu svog kreveta, sa mislima o čudnom mračnom seksu u nekoj vrsti prljave ekstaze. Prevrtala se u vreloj tečnosti. Istovremeno svršavala i ujedala. A ujutro bi prišla ogledalu i učinilo bi joj se da tamo vidi još belih vlasi.

Svih tih godina ona je, spolja, bila samo Nadin Kros, slatka žena koja ume s decom, dobra u svom poslu, neudata. Nekada bi takva žena izazivala komentare i ljubopitljivost u zajednici, ali vremena su se promenila. A njena lepota je bila toliko jedinstvena da se nekako činilo da joj savršeno pristaje da bude upravo to što je bila.

A sada će se vremena ponovo promeniti.

Promena je nailazila i ona je u snovima počela da prepoznaje svog mladoženju, da ga pomalo shvata, iako mu nikada nije videla lice. On je bio taj koga je čekala. Želela je da mu ode... ali nije to želela. Bila mu je suđena, ali i prestravljena od njega.

Onda je naišao Džo, a za njim i Leri. Stvari su se tada strašno zakomplikovale. Počela je da se oseća kao trofejni prsten na konopcu za navlačenje između dve ekipe. Znala je da je njena čistota, njeno devičanstvo, mračnjaku zbog nečega važno. Da će, ukoliko se poda Leriju (ili bilo kom drugom muškarcu), mračnoj čaroliji doći kraj. A nju je Leri privlačio. Odlučila je, sasvim svesno, da mu se poda - i opet, nameravala je da to izgura do kraja. Neka je on uzme, neka se to završi, neka se sve okonča. Bila je umorna, a Leri je imao pravo. Čekala je predugo na onog drugog, previše sušnih godina.

Ali Leri nije imao pravo... ili se tako isprva činilo. Odbila je njegova prva udvaranja nekako prezrivo, kao kobila koja tera muvu repom.

Sećala se da je pomislila: Ako je njemu samo to važno, ko može da me krivi za to što sam ga odbila?

Ali, sledila ga je. To je bila činjenica. Ali strahovito je želela da dođe do drugih ljudi, ne samo zbog Džoa, već zato što je došla gotovo do toga da napusti dečaka i sama se zaputi na zapad kako bi pronašla svog muškarca. Samo su je godine i godine usađene odgovornosti prema deci koja su joj poverena na brigu sprečile da to ne uradi... i njena ubeđenost da će Džo umreti ako ostane prepušten sebi.

U svetu u kojem su toliki već pomrli, izazivanje još jedne smrti svakako je najteži greh.

I tako je krenula sa Lerijem, što je, na kraju krajeva, bilo bolje nego da nema ništa, ili nikoga.

Ali ispostavilo se da to Leriju Andervudu znači mnogo više nego njoj - on je bio kao jedna od onih optičkih varki (možda čak i sam sebi) kad voda izgleda plitko, duboka samo nekoliko centimetara, ali kad staviš unutra ruku, shvatiš da je mokra sve do ramena. Način na koji se zbližio sa Džoom, to je bilo prvo. Način na koji je Džo njega prihvatio bilo je drugo, a njena ljubomorna reakcija na sve dublji odnos između Džoa i Lerija treće. U radnji sa motociklima u Velsu, Leri je sudbinu svojih prstiju na obema rukama poverio dečaku, i nije se pokajao.

Da nisu svu pažnju usmerili na poklopac kojim je bio prekriven rezervoar sa benzinom, videli bi kako su joj se usta otvorila u oklembešeno o iznenađenja. Stajala je i gledala ih, nesposobna da se pomeri, pogleda usredsređenog na svetlu metalnu liniju pajsera, u očekivanju da se ona najpre zadrma, a onda padne u stranu. Tek kada je sve bilo gotovo, shvatila je da je čekala da počne vrištanje.

Onda je poklopac bio podignut i ona se suočila sa sopstvenom greškom u proceni, greškom toliko dubokom da je bila fundamentalna. U tom slučaju, on je poznavao Džoa bolje od nje, bez neke naročite obuke i posle mnogo manje vremena. Tek je naknadnim promišljanjem shvatila koliko je važna bila epizoda sa gitarom, koliko je ona brzo i fundamentalno definisala Lerijevo prijateljstvo sa Džoom. A šta se nalazilo u središtu tog odnosa?

Pa zavisnost, naravno - šta je drugo moglo da izazove tu naglu larmu ljubomore u čitavom njenom sistemu? Da Džo zavisi od Lerija, to je jedna stvar, normalna i prihvatljiva. Nju je uznemirilo to što Leri isto tako zavisi od Džoa, što mu Džo treba na način na koji ne treba njoj... a Džo je to znao.

Zar je tako pogrešno procenila Lerijev karakter? Sada je razmislila i odgovor je glasio: da. Ta nervozna, sebična spoljašnjost bila je samo tanak površinski sloj koji se istrošio od stalne upotrebe. Sama činjenica da ih je sve zadržao na okupu tokom ovog dugog putovanja govorila je o njegovoj odlučnosti.

Činilo se da je zaključak jasan. Ispod njene odluke da dopusti Leriju da vodi ljubav s njom, jedan deo njenog bića još je pripadao onom drugom muškarcu... a ako bude vodila ljubav s Lerijem, ubiće taj deo svog bića zauvek. Nije bila sigurna da bi to mogla da uradi.

I sada više nije bila jedina koja je sanjala mračnjaka.

To ju je isprva uznemiravalo, a onda plašilo. Osećala je samo strah kada je imala samo Džoa i Lerija sa kojima je o tome mogla da priča; kada su sreli Lusi Svon i kad im je ona rekla da sanja isto što i oni, njen strah se pretvorio u neku vrstu mahnitog užasa. Više nije mogla da govori sebi kako njihovi snovi samo liče na njene. Šta ako ih sanjaju svi preživeli? Šta ako je mračnjakov čas konačno kucnuo - ne samo za nju, već za sve koji su preostali na planeti?

Ta zamisao je u njoj više od svake druge izazvala sukobljene emocije krajnjeg užasa i snažne privlačnosti. Držala se ideje o Stovingtonu gotovo paničnim stiskom. Bio je to, po prirodi svoje uloge, simbol duševnog zdravlja i racionalnosti spram sve jače plime mračne magije koju je osećala oko sebe. Ali Stovington je bio pust, kao da se ruga slici bezbednog utočišta koju je o njemu stvorila u svojoj glavi. Simbol duševnog zdravlja i racionalnosti bio je kuća smrti.

Dok su išli na zapad i vodili sa sobom druge preživele, njena nada da se to nekako može završiti bez sukoba postepeno se okončala. Okončala se kada je Leri porastao u njenim očima. On je sada spavao sa Lusi Svon, ali zar je to bilo važno? Ona je bila zauzeta. Drugi su sanjali dva suprotstavljena sna: o mračnjaku i starici. Izgleda da je starica bila simbol neke elementarne sile, baš kao i mračnjak. Starica je bila jezgro oko koga su se ostali postepeno okupljali.

Nadin nju nikada nije sanjala.

Samo mračnjaka. A kada su snovi ostalih iznenada iščezli jednako neobjašnjivo kao što su se i pojavili, njeni kao da su postali još snažniji i jasniji.

Znala je mnogo toga što oni nisu. Mračnjak se zvao Rendal Fleg. Oni na zapadu koji su mu se suprotstavljali ili nisu radili kako on kaže bili su razapinjani na krstove ili nekako oterani u ludilo i pušteni da tumaraju po vrelom rubu Doline smrti. U San Francisku i Los Anđelesu su postojale grupice tehnički obrazovanih ljudi, ali tamo su bile samo privremeno; ubrzo će se i one preseliti u Las Vegas, gde narasta glavna koncentracija ljudi. Njemu se nije žurilo. Leto se sada primicalo kraju. Ubrzo će prevoji na Stenovitim planinama biti prekriveni snegom, i premda postoje motorni plugovi za njihovo raščišćavanje, neće biti dovoljno živih da tim plugovima upravljaju. Nastupiće duga zima konsolidacije. A sledećeg aprila... ili maja...

Nadin je ležala u mraku, zagledana u nebo.

Bolder joj je bio poslednja nada. Starica joj je bila poslednja nada. Duševno zdravlje i racionalnost kojima se nadala u Stovingtonu počeli su da poprimaju oblik u Bolderu. Oni su bili dobri, pomislila je, dobri momci, i kad bi samo to moglo biti tako jednostavno za nju, zarobljenu u toj ludačkoj mreži suprotstavljenih žudnji.

Iznova i iznova, kao dominantni akord, u njenoj glavi je odzvanjalo uverenje kako je ubistvo u ovom desetkovanom svetu najteži greh, i srce joj je govorilo čvrsto i bez ikakve sumnje kako je smrt posao Rendala Flega. Ali, kako je samo žudela za njegovim hladnim poljupcem - više nego što je žudela za poljupcima momka iz gimnazije, ili momka sa koledža... više čak, plašila se, nego što je žudela za poljupcem i zagrljajem Lerija Andervuda.

Sutra smo u Bolderu, pomislila je. Možda ću tada saznati je li putovanju kraj, ili...

Zvezda padalica je zagrebala po nebu svojom vatrom i ona je, kao dete, zamislila želju.

50.

Zora se bližila i bojila nebo na istoku nežnom ružičastom nijansom. Stju Redman i Glen Bejtmen su se popeli otprilike do polovine planine Flagstaf u Zapadnom Bolderu, gde su se prvi obronci Stenovitih planina dizali iz ravnice kao vizija iz preistorije. U svetlu praskozorja, Sjtu je pomislio kako borovi koji puze među golim i gotovo vertikalnim kamenim liticama izgledaju poput vena na ruci nekog džina koja je izbila iz zemlje. Negde na istoku, Nadin Kros je konačno tonula u lak, nezadovoljavajući san.

„Po podne će me boleti glava“, rekao je Glen. „Mislim da nisam proveo celu noć u pijančenju otkad sam bio apsolvent.“

„Osvit je vredan toga“, reče Stju.

„Jeste. Divan je. Jesi li ikada pre bio u Stenovitim planinama?“

„Jok“, reče Stju. „Ali drago mi je što sam došao.“ Uzeo je krčag s vinom i potegao gutljaj. „I ja sam se prilično nalizao.“ Nekoliko trenutaka je nemo uživao u pogledu, a onda se okrenuo prema Glenu sa malčice krivim osmehom. „I šta će sad da bude?“

„Da bude?“ Glen podiže obrve.

„Jašta. Zato sam te i dovukao ovamo. Reko sam Freni, ima da ga lepo napijem, a onda da iskamčim od njega ono što misli. A ona je rekla, dobro.“

Glen se isceri. „Na dnu flaše vina nema lišća od čaja kojim bih mogao da gatam.“

„Nema, ali ona mi je objasnila čime si se ti to bavio. Sociologijom. Proučavanjem interakcija unutar grupe. Zato možeš da pretpostaviš ponešto.“

„Turi mi pare na dlan, ti što tragaš za znanjem.

„Pusti pare, ćelavi. Sutra ću da te odvedem u Prvu nacionalnu banku u Bolderu i dam ti milion dolara. Može?“

„Ozbiljno, Stju - šta bi to želeo da znaš?“

„Valjda isto ono što želi da zna i onaj nemi baja, Andros. Šta će sad da bude. Ne znam kako to bolje da kažem.“

„Nastaće društvo“, reče Glen polako. „Kakvo? To je sada nemoguće reći. Ovde trenutno ima gotovo četiri stotine ljudi. Rekao bih, po broju koji pristiže - svakog dana sve više - da će nas do prvog septembra biti oko hiljadu petsto. Četiri i po hiljade do prvog oktobra, i možda čak osam hiljada u vreme kada padne novembarski sneg i zatvori puteve. Zapiši to kao predskazanje broj jedan.“

Glen se razveselio kad je Stju zaista izvadio svesku iz zadnjeg džepa farmerki i zapisao ono što je on upravo rekao.

„Teško mi je da to poverujem“, reče Stju. „Prešli smo preko cele zemlje i nismo sveukupno videli sto ljudi.“

„Da, ali oni pristižu, zar ne?“

„Da... i svi su apa-drapa.“

„Šta su?“ upita Glen, iscerivši se.

„Apa-drapa. Tako je govorila moja majka. Je l’ ti to imaš nešto protiv načina na koji je moja majka pričala?“

„Neće svanuti taj dan kad ću toliko izgubiti poštovanje prema sopstvenoj koži da imam nešto protiv majke jednog Teksašanina, Stjuarte.“

„Pa, svakako da dolaze. Ralf je upravo na vezi sa pet ili šest grupa koje će nam dovesti do kraja nedelje čak petsto novih.“

Glen se ponovo osmehnu. „Da, a Majka Ebigejl sedi s njim u njegovoj radio-stanici’, ali neće da govori u etar. Kaže da se plaši da je ne udari struja.“

„Freni obožava tu staricu“, reče Stju. „Delom zato što ova toliko toga zna o porođajima, ali delom je prosto... voli. Znaš?“

„Da. Gotovo svi osećaju isto to.“

„Osam hiljada ljudi do zime“, reče Stju, vrativši se prvobitnoj temi. „Čoveče, čoveče.“

„To je obična aritmetika. Recimo da je grip zbrisao devedeset devet odsto stanovništva. Možda i nije toliko loše, ali uzmimo tu brojku tek da bismo imali odakle da krenemo. Ako je grip bio devedeset devet procenata smrtonosan, to znači da je zbrisao gotovo dvesta osamnaest miliona ljudi, i to samo u ovoj zemlji.“ Pogledao je u Stjuovo preneraženo lice i smrknuto klimnuo glavom. „Možda i nije bilo toliko loše, ali možemo sa prilično sigurnosti pretpostaviti kako je taj broj tu negde. Prema ovome nacisti liče na lenštine, zar ne?“

„Gospode“, reče Stju suvo.

„Ali to znači da je i dalje ostalo više od dva miliona ljudi, što je petina stanovništva Tokija iz vremena pre zaraze, četvrtina stanovništva starog Njujorka. E sad, mislim da deset procenata od tih dva miliona nije preživelo vreme neposredno posle gripa. Ljudi koji su bili žrtve onoga što bih nazvao - naknadnim udarom. Ljudi kao što je jadni Mark Bredok kome je puklo slepo crevo, ali isto tako i oni koji su stradali u nesrećama, samoubistvima, da, i ubistvima. To nas svodi na 1,8 miliona. Ali podozrevamo da postoji protivnik, zar ne? Mračnjak koga smo sanjali. Negde zapadno od nas. Tamo postoji sedam saveznih država koje se legitimno mogu nazvati njegovom teritorijom... ako on zaista postoji.“

„Rekao bih da ipak postoji“, reče Stju.

„I ja tako mislim. Ali, da li on to jednostavno vlada nad svim tamošnjim ljudima? Ne verujem, baš kao što ni Majka Ebigejl automatski ne vlada nad ljudima u ostatku od četrdeset jedne kontinentalne savezne države. Mislim da su se stvari sporo kretale i da se takvo stanje bliži kraju. Ljudi se okupljaju. Kad smo ti i ja prvi put o tome razgovarali u Nju Hempširu, ja sam zamislio desetine majušnih društava. Ono na šta nisam računao - pošto o tome ništa nisam znao - bila je gotovo neodoljivo privlačna sila ta dva suprotstavljena sna. Bila je to nova činjenica koju niko nije mogao predvideti.“

„Hoćeš da kažeš kako ćemo mi na kraju imati devetsto hiljada ljudi i da će i on na kraju imati devetsto hiljada?“

„Ne. Prvo, nastupajuća zima će uzeti svoj danak. Uzeće ga ovde, a malim grupama koje ovamo ne stignu pre snega biće još teže. Da li shvataš da u Slobodnoj zoni nemamo još nijednog lekara? Naše medicinsko osoblje sastoji se od jednog veterinara i same Majke Ebigejl, koja je zaboravila više validnih narodnih lekova nego što ćemo ti i ja ikada imati prilike da naučimo. Opet, bio bi to simpatičan prizor kad bi probali da ti stave čeličnu ploču u glavu pošto padneš i rascopaš je, zar ne?“

Stju se zakikotao. „Taj stari momak Rolf Danemont bi najradije potegao svoj ’remington i prosvirao me.“

„Mislim da bi do sledećeg proleća ukupno stanovništvo u Americi moglo da spadne na oko 1,6 miliona - a i to je optimistična procena. Nadam se da će od tog broja nama zapasti oko milion.“

„Milion ljudi“, reče Stju sa strahopoštovanjem. On pogleda veliki, mahom napušteni grad Bolder, sada sve svetliji kako je sunce počelo da se izdiže nad ravnim istočnim obzorjem. „Jednostavno ne mogu to da zamislim. Ovaj grad bi popucao po šavovima.“

„Bolder bi bio premali za njih. Znam da ti se ne čini tako kad hodaš praznim ulicama u centru prema platou, ali jednostavno ne bi mogao da ih primi sve. Morali bismo da osnivamo nove zajednice u okolini. Na kraju bi imao ovde jednu džinovsku zajednicu, dok bi ostatak zemlje istočno odavde bio potpuno prazan.“

„Zašto misliš da bi nama prišla većina ljudi?“

„Iz jednog veoma nenaučnog razloga“, reče Glen, pročešljavši jednom rukom kosu na temenu. „Volim da mislim da su ljudi uglavnom dobri. I verujem da je onaj koji vodi igru zapadno od nas zaista zao. Ali slutim da...“ On zaćuta.

„Hajde, pevaj.“

„Hoću, pošto sam pijan. Ali to ima da ostane između nas, Stjuarte.“

„U redu.“

„Časna reč?“

„Časna reč“, reče Stju.

„Mislim da će njemu zapasti najveći broj tehničara“, reče Glen konačno. „Ne pitaj zašto; samo slutim to. Osim što tehnički obrazovani ljudi vole da rade u atmosferi stroge discipline i linearnih ciljeva, uglavnom. Oni vole kad vozovi poštuju red vožnje. Mi u Bolderu sada imamo masovnu zbrku, svi skakuću okolo i rade svoje... i moramo da uradimo nešto kako bi nam, što bi moji studenti rekli, došlo iz dupeta u glavu’. Ali taj drugi baja... Kladim se da njegovi vozovi poštuju red vožnje i da su mu sve koze na broju. A tehničari su prosto ljudi, kao i svi mi; ići će tamo gde ih najviše traže. A podozrevam kako ih naš Protivnik traži što više. Jebeš seljake, on bi radije da ima nekolicinu koji umeju da skinu prašinu sa onih silosa za projektile u Ajdahu i vrate ih u funkcionalno stanje. Isto važi i za tenkove, helikoptere i možda jedan ili dva bombardera B-52 koliko zabave radi. Sumnjam da je već stigao dotle - u stvari, siguran sam da nije. Već bismo to znali. On je sada verovatno još usredsređen na to da vrati struju, ponovo uspostavi komunikacije... možda je čak morao da se upusti u iskorenjivanje malodušnih. Rim nije podignut za jedan dan, a on to svakako zna. Ima on vremena. Ali kada gledam uveče kako sunce zalazi - bez zezanja, Stjuarte - uplašim se. Više mi ne trebaju ružni snovi da bih se plašio. Dovoljno je da pomislim na njih tamo, s druge strane Stenovitih planina, vredne poput mrava.“

„Šta bi trebalo da radimo?“

„Da ti dam spisak?“ odgovori Glen, iscerivši se.

Stjuart pokaza na svoju izlomljenu svesku. Na jarkoružičastim koricama videle su se siluete dvoje plesača i reči VREME JE ZA BUGI! „Ja-šta“, reče on.

„Šališ se.“

„Jok more. Sam si rekao, Glene, treba da počne da nam dolazi iz dupeta u glavu. I ja to osećam. Sa svakim danom imamo sve manje vremena. Ne možemo samo da sedimo ovde i drndamo vunicu, slušajući radio-stanicu. Možda ćemo se jednog jutra probuditi i ustanoviti kako ta vucibatina ulazi ’ladno u Bolder na čelu oklopne kolone, sa sve podrškom iz vazduha.“

„Ne očekuj ga sutra“, reče Glen.

„Ne. Ali, sledećeg maja?“

„Moguće“, reče Glen tihim glasom. „Da, sasvim moguće.“

„I šta misliš da će biti s nama?“

Glen na to nije odgovorio rečima. Jasno je kažiprstom desne ruke povukao zamišljeni obarač, a onda žurno potegao preostalo vino.

„Da“, reče Stju. „Hajde onda da se organizujemo. Pričaj.“

Glen zatvori oči. Sve jača svetlost dana doticala mu je naborane obraze i čelo.

„Dobro“, reče on. „Evo kako, Stju. Prvo: ponovo stvoriti Ameriku. Malu Ameriku. Svim mogućim sredstvima. Na prvom mestu su organizacija i vlada. Ako to počne sada, moći ćemo da formiramo vladu kakvu želimo. Ako budemo čekali da se broj stanovnika utrostruči, imaćemo ozbiljne probleme.

Recimo, da sazovemo sastanak za nedelju dana, što znači osamnaestog avgusta. Da svi prisustvuju. Pre sastanka treba da se obrazuje Organizacioni komitet samo za tu priliku. Recimo, komitet od sedmoro. Ti, ja, Andros, Fren, Harold Lauder, možda još neko. Posao komiteta biće da napravi dnevni red za sastanak koji će biti osamnaestog avgusta. A ja već sad mogu da ti kažem šta bi sve trebalo da se nađe na tom dnevnom redu.“

„Reci.“

„Prvo, da se pročita i ratifikuje Deklaracija o nezavisnosti. Drugo, isto to sa ustavom. Treće, isto to sa Poveljom o građanskim pravima. Svaka ratifikacija treba da se obavi javnim glasanjem.“

„Zaboga, Glene, pa svi smo mi Amerikanci...“

„Ne, tu grešiš“, reče Glen otvorivši oči. Izgledale su upalo i zakrvavljeno. „Mi smo grupa preživelih kojom ne vlada ama baš niko. Mi smo skupljeni s koca i konopca iz svake starosne, verske, klasne i rasne grupe. Vlada je ideja, Stju. Ona je zapravo samo to, kad ukloniš svu birokratiju i ostala sranja. Ali ići ću i dalje. Ona mora da bude usađena, kao staza sećanja urezana u mozak. Ono što nam ide u prilog jeste kulturološko zaostajanje. Većina ovih ljudi i dalje veruje u vladavinu preko izabranih predstavnika - u republiku - i to je ono što oni smatraju demokratijom. Ali kulturološko zaostajanje nikada ne traje dugo. Posle nekog vremena, počeće da se povode za nagonskim reakcijama: predsednik je mrtav, Pentagon može da se uzme pod kiriju, u skupštini i senatu ne debatuje niko osim možda termita i bubašvaba. Naši ljudi će vrlo brzo shvatiti da su stari običaji nestali, i da mogu ponovo da stvore društvo kako god im padne na pamet. Hoćemo - moramo - da ih uhvatimo pre nego što se ne opepele i urade nešto blesavo.“

On uperi prst u Stjua.

„Ako neko ustane na sastanku osamnaestog avgusta i predloži da Majka Ebigejl ima apsolutnu vlast, sa tobom, sa mnom i onim momkom Androsom kao savetnicima, svi ti ljudi će izglasati takvu odluku aklamacijom, blaženo nesvesni toga da su upravo izglasali prvu funkcionalnu američku diktaturu na vlasti od Hjuija Longa.“⁴²

„O, ne mogu da poverujem u to. Ovde imamo studente diplomce, advokate, političke aktiviste...

„Možda su nekada to bili. Sada su samo gomila umornih, uplašenih ljudi koji ne znaju šta će biti s njima. Neki bi se možda pobunili, ali bi zaćutali kad bi im bilo saopšteno da će Majka Ebigejl i njeni savetnici da ponovo puste struju za šezdeset dana. Ne, Stju, veoma je bitno da najpre ratifikujemo duh starog društva. Na to sam mislio kad sam rekao da treba ponovo da stvorimo Ameriku. Mora biti tako sve dok delamo pod neposrednom pretnjom čoveka koga nazivamo protivnikom.“

„Nastavi.“

„U redu. Sledeća tačka dnevnog reda biće da organizujemo vlast kao u gradskoj opštini Nove Engleske. U savršenoj demokratiji. Sve dok nas bude relativno malo, to će funkcionisati lepo. Samo što ćemo umesto odbora delegata imati sedam... predstavnika, valjda. Predstavnika Slobodne zone. Kako ti to zvuči?“

„Zvuči mi dobro.“

„I ja tako mislim. A postaraćemo da za to budu izabrani isti oni ljudi koji su bili u organizacionom komitetu. Izvršićemo pritisak i obaviti glasanje pre nego što ljudi budu stigli da predlože svoje prijatelje. Možemo odabrati one koji će nas nominovati, a potom i podržati. Glasanje će proći glatko ko govno kroz gusku.“

„Super stvar“, reče Stju sa divljenjem.

„Naravski“, reče Glen sumorno. „Ako hoćeš da napraviš prečicu kroz demokratski proces, samo pitaj sociologa za to.“

„Šta je sledeće?“

„Ovo će biti vrlo popularno. Tačka dnevnog reda će glasiti: ’Glasanje da Majci Ebigejl bude povereno apsolutno pravo veta na svaku akciju koju predloži Odbor.’“

„Isuse! Hoće li ona pristati na to?“

„Mislim da hoće. Ali ne verujem da će ikad biti u prilici da primeni svoje pravo veta, bar ne u okolnostima koje mogu da predvidim. Jednostavno ne možemo očekivati da imamo ovde funkcionalnu vladu, a da nju ne proglasimo vladinim zvaničnim šefom. Ona je ono zajedničko za sve nas. Svi smo doživeli natprirodno iskustvo koje se vrti oko nje. A ima i... neku vrstu aure oko sebe. Svi ljudi koriste istu široku grupu prideva da je opišu: dobra, ljubazna, stara, mudra, pametna, fina. Ti ljudi su sanjali nešto što im je oteralo srce u pete, i nešto drugo zbog čega su se osećali sigurno i bezbedno. Oni vole izvor tog dobrog sna i veruju mu još više zbog onog sna koji ih je uplašio. A mi im možemo jasno staviti do znanja da je ona samo naš vođa po tituli. Mislim da bi ona sama tako želela. Stara je, umorna...“

Stju je odmahivao glavom. „Jeste stara i umorna, ali ona ovaj problem sa mračnjakom vidi kao krstaški rat i pitanje vere, Glene. I nije jedina. To dobro znaš.“

„Hoćeš reći da bi mogla odlučiti da uzme uzde u svoje ruke?“

„Možda to i ne bi bilo toliko loše“, napomenu Stju. „Na kraju krajeva, nju smo sanjali, a ne Odbor predstavnika.“

Glen je odmahivao glavom. „Ne, ne mogu prihvatiti zamisao da smo svi samo pioni u nekoj postapokaliptičnoj igri dobra i zla, bez obzira na snove. Do đavola, to je iracionalno!“

Stju slegnu ramenima. „Pa, da se ne zamajavamo sada time. Mislim da je tvoja zamisao da joj damo pravo veta dobra. U stvari, ne bih rekao da je dovoljna. Trebalo bi da joj damo i pravo da predlaže, a ne samo da zabranjuje.“

„Ali ne apsolutnu moć na toj strani“, reče Glen žurno.

„Ne, njene zamisli bi morao da ratifikuje Odbor predstavnika“, reče Stju, a onda nadoda lukavo: „Ali mogli bismo ustanoviti da zapravo mi njoj služimo kao pečat za overu, umesto da bude obrnuto.“

Zavladala je duga tišina. Glen je oslonio čelo na šaku. Konačno je rekao: „Da, u pravu si. Ona ne sme biti puka figura... u najmanju ruku moramo prihvatiti mogućnost da i ona može imati sopstvene zamisli. I tu ja pakujem svoju zamagljenu kristalnu kuglu, Istočni Teksašanine. Jer ona je ono što mi, koji jašemo prerijom sociologije, nazivamo pod spoljnim uticajem’.“

„Čiji je to spoljni uticaj?“

„Uticaj Boga? Tora? Alaha? Pivija Hermana?⁴³ Nije važno. To znači da ono što ona kaže neće nužno biti rukovođeno onim što je potrebno ovom društvu ili onim u šta će se izmetnuti njegovi običaji. Ona će slušati neki drugi glas. Kao Jovanka Orleanka. Ali upravo si me naterao da shvatim kako bismo na kraju ovde mogli da završimo sa teokratijom u rukama.“

„Sa čim to?“

„Na božjem putu“, reče Glen. Nije zvučao naročito srećno zbog toga. „Stju, kad si bio mali, da li si ikada sanjao o tome da kad porasteš budeš jedan od sedam prvosveštenika i/ili prvosveštenica neke tamo crnkinje iz Nebraske stare sto osam godina?“

Stju je zurio u njega. Konačno reče: „Ima li još tog vina?“

„Otišlo skroz.“

„Sranje.“

„Jeste“, reče Glen. Posmatrali su jedan drugome lice u tišini, a onda najednom prsnuli u smeh.

To je svakako bila najlepša kuća u kojoj je Majka Ebigejl ikada stanovala, i dok je sedela tu, na verandi ograđenoj mrežicom, mislila je na jednog trgovačkog putnika koji je naišao u Hemingforđ Houm još 1936. ili ‘37. Ama, bio je to najveći slatkorečivac koga je ikad u životu upoznala; taj je mogao da omađija ptičice da slete sa drveta. Ona je pitala tog mladića, ime mu je bilo gospodin Donald King, kakvog posla on ima s Ebi Frimentl, a on je odgovorio: „Moj posao, gospoja, jeste zadovoljstvo. Vaše zadovoljstvo. Volite li da čitate? Slušate radio, možda? Ili možda samo da podignete stare umorne noge na tabure i slušate kako se svet kotrlja po velikoj kuglani vasione?“

Priznala je da uživa u svim tim stvarima, ali nije priznala da je „motorola“ prodata pre mesec dana kako bi bilo para za devedeset bala sena.

„Pa, to su stvari koje prodajem“, kazao joj je taj slatkorečivi trgovački putnik. „Može se to nazvati i imenom elektroluks usisivač’ sa svim dodacima, ali on je zapravo - slobodno vreme. Uključite ga i otvorite sebi potpuno nove predele za opuštanje. A otplata je gotovo jednako laka kao i obavljanje vaših budućih kućnih poslova.“

U to vreme su bili duboko u velikoj ekonomskoj krizi, i ona nije mogla da odvoji ni dvadeset centi kako bi kupila unukama trake za kosu za rođendan, tako da taj „elektroluks“ nije imao nikakve šanse. Ali bre, kako je samo taj gospodin Donald King iz Perua, u Indijani, umeo slatko da priča. Aman! Nikada ga više nije videla, ali takođe nikada nije zaboravila njegovo ime. Sigurno je slomio srce nekoj beloj gospođi. Ona nije imala usisivač sve dok se nije završio rat protiv nacista, kad se činilo da najednom svako može da priušti sebi bilo šta, pa je čak i bela sirotinja krila „merkjuri“ pozadi u štali.

E sad, ova kuća, za koju joj je Nik kazao da se nalazi u delu Boldera po imenu Mejplton Hil (Majka Ebigejl je mogla da se opkladi da tu pre strašne zaraze nije živelo mnogo crnaca), bila je opremljena svakom spravicom za koju je ona ikada čula, i ponekom za koju nije. Bila je tu mašina za sudove. Dva usisivača, jedan samo za sprat. Seckalica za đubre u sudoperi. Mikrotalasna rerna. Mašina za pranje i sušenje veša. U kuhinji se nalazio neki aparat, koji je ličio na običnu čeličnu kutiju, a Nikov dobar prijatelj Ralf Brentner rekao joj je da je to „presa za otpatke“, u koju možeš da turiš pedeset kila pomija, a da ti napolje izađe mali blok đubreta velik otprilike kao hoklica. Čudima nikad kraja.

Ali, kad malo bolje razmisli, nekima je zapravo došao kraj.

Dok je sedela i ljuljala se na verandi, pogled joj se slučajno zaustavio na električnoj utičnici koja se nalazila u najnižoj dasci zida. Verovatno da bi ljudi leti mogli da izađu ovamo i slušaju radio, ili čak možda gledaju bezbol na onom malom, slatkom, okruglom TV-u. U čitavoj zemlji nije bilo ničeg uobičajenijeg od tih pločica s utičnicama. Čak ih je i sama imala u svojoj staroj čatrlji u Hemingfordu. Uopšte ne pomišljaš na njih... osim ako više ne rade. Onda shvatiš kako iz njih izlazi đavolski veliki deo ljudskog života. Sve to slobodno vreme, to zadovoljstvo koje joj je Don King davno tako veličao... sve je to poticalo iz tih utičnica ugrađenih u zid. Kad im se oduzme ta snaga, možeš lepo o sve te spravice poput mikrotalasne rerne i „prese za otpatke“ da okačiš šešir i kaput.

Stvarno! Njena kućica je bila bolje opremljena da se nosi sa smrti tih malih utičnica nego ova. Ovde je neko morao da joj donosi vodu zahvaćenu čak na Bolderskom potoku, a i ta voda je morala da se prokuva pre upotrebe, za svaki slučaj. Kod kuće je imala sopstvenu ručnu pumpu. Ovde, Nik i Ralf su morali da dovuku ružnu skalameriju po imenu port-o-san; stavili su je u zadnje dvorište. Kod kuće je imala svoj poljski klozet. Za tili čas bi trampila mašinu za pranje i sušenje veša marke „mej-teg“ za sopstveno korito, ali poslala je Nika da joj nađe novo, a Bred Kičener joj je negde pronašao dasku za ribanje i parče starog dobrog sapuna od lužine. Verovatno su mislili da ih gnjavi time što hoće sama sebi da pere veš - kojeg je bilo mnogo - ali čistoća je pola zdravlja, a ona nikada nije svoj veš prala drugde do kod kuće, i nije ni sada nameravala da počne s tim. Isto tako, s vremena na vreme bi joj se desila kakva mala nezgoda, kako to već biva s matorim ljudima, ali sve dok bude u stanju da sama pere svoj veš, te nezgode će ostati samo njena stvar.

Naravno, vratiće oni struju u mrežu. To je bila jedna od stvari koje joj je bog pokazao u snovima. Znala je poprilično o tome šta će se tu sve dogoditi - ponešto iz snova, ponešto zahvaljujući sopstvenom zdravom razumu. Ta dva izvora bila su isuviše međusobno isprepletana da bi mogla jasno da se razlikuju.

Ubrzo će svi ti ljudi prestati da trče okolo kao muve bez glave i početi da se udružuju. Ona nije bila sociolog kao Glen Bejtmen (koji ju je stalno odmeravao kao što kladioničar na trkama odmerava pogledom lažnu novčanicu od deset dolara), ali znala je da se posle nekog vremena ljudi uvek udruže. Kletva i blagoslov ljudske rase bila je njena društvenost. Bre, desi li se da šestoro ljudi zaplove Misisipijem na crkvenom krovu usred poplave, zaigraće bingo čim se taj krov nasuče na peščani sprud.

Prvo treba da naprave nekakvu vlast, i verovatno će hteti da se ta vlast vrti oko nje. Naravno, ona to nije mogla da dozvoli, koliko god joj se tako nešto sviđalo; to ne bi bila volja božja. Neka oni upravljaju svime što ima veze sa zemnim stvarima - da puste ponovo struju? Fino. Prvo što će ona probati biće ta „presa za otpatke“. Neka puste gas kako im se guza ne bi posmrzavala ove zime. Neka izglasavaju svoje rezolucije i donose planove, sve je to u redu. Ona u to neće ič da se meša. Insistiraće da Nik učestvuje u tome, a možda i Ralf. Onaj Teksašanin je izgleda na svom mestu, taj je dovoljno pametan da ćuti kad mu vijuge ne rade. Pretpostavljala je da će hteti i onog debeljka, onog Harolda, i ona ih u tome neće sprečiti, ali on joj se nije dopadao. Harold ju je plašio. Sve vreme se kezi, ali osmeh mu ne dotiče oči. Prijatno se ponaša, govori sve što treba, ali oči su mu kao dva hladna kremena što štrče iz tla.

Mislila je da Harold krije nekakvu tajnu. Neku smrdljivu, gadnu stvar umotanu u vrući, odurni kašasti oblog usred srca. Nije imala pojma šta bi moglo da bude posredi; nije bila volja božja da ona to vidi, tako da to sigurno ne utiče na ono što on smera sa ovom zajednicom. Bez obzira na to, zabrinjavala ju je pomisao na to da bi taj debeljko mogao da postane član njihovog najvišeg organa vlasti... ali neće to pominjati.

Njen posao, mislila je prilično zadovoljno u stolici za ljuljanje, njeno mesto u njihovim organima vlasti i odlukama imalo je veze samo sa mračnjakom.

On nije imao ime, premda je voleo sebe da naziva Fleg... bar zasada. A s druge strane planina, njegov posao je odavno započeo. Nije znala kakvi su mu planovi; oni su bili skriveni od njenih očiju jednako kao tajne koje je krilo srce tog debeljka Harolda. Ali ona i nije morala da zna pojedinosti. Njegov cilj je bio jasan i jednostavan; da ih sve uništi.

Njeno poimanje njegove prirode bilo je iznenađujuće sofisticirano. Ljudi koje je privlačila Slobodna zona dolazili su listom da tu vide nju, i ona ih je primala, mada su je povremeno zamarali... i svi su oni želeli da joj kažu kako su sanjali i nju i njega. Bili su prestravljeni zbog njega i ona je klimala glavom, tešila ih i umirivala što je bolje umela, ali u sebi je mislila kako oni većinom ne bi prepoznali tog Flega ni kad bi ga sreli na ulici... osim ako on ne bi želeo da bude primećen. Možda bi ga osetili - kao hladnu jezu, kakvu osetiš kad ti neko pređe preko budućeg groba, iznenadnu vrelinu kao nalet groznice, ili oštar i trenutan prodorni bol u ušima ili slepoočnicama. Ali ti ljudi su grešili ako su mislili da on ima dve glave, šest očiju ili velike šiljate rogove koji mu rastu iz slepoočnica. On verovatno nije izgledao mnogo drugačije od čoveka koji im je nekada donosio mleko ili poštu.

Pretpostavljala je da iza tog svesnog zla leži nesvesni mrak. Time su se odlikovala zemljina deca mraka; nisu umela da stvaraju već samo da uništavaju. Bog Tvorac je stvorio čoveka po svom liku, a to znači da su svi muškarci i žene koji žive pod božjim svetlom donekle tvorci, osobe sa porivom da pruže ruku i oblikuju svet na neki racionalni način. Mračnjak je želeo - bio u stanju - samo da poništava. Antihrist? Moglo bi se isto tako reći antitvorac.

Imaće on svoje sledbenike, naravno; to nije bilo ništa novo. On je lažov, a otac mu je Otac laži. On je za njih kao veliki neonski znak, visoko spram neba, i zaslepljuje ih raskošnim vatrometom. Oni neće moći da primete, ti poništivači šegrti, da poput neonskog znaka on samo neprestano ponavlja iste jednostavne šare. Neće moći da shvate kako, kad pustiš gas koji stvara lepe šare u isprepletanim cevima, on nemo odlebdi i raspe se, tako da za njim ostane tek dašak smrada.

Neki će blagovremeno to shvatiti i sami - u njegovom carstvu nikad ne može biti mira. Stražarska mesta i bodljikava žica na granicama njegove zemlje imaće ulogu istovremeno da zadrže preobraćenike unutra kao i da zadrže osvajače napolju.

Hoće li on pobediti?

Nije bila uverena da neće. Znala je da je on sigurno svestan nje baš kao i ona njega, i ništa mu ne bi pružilo toliko zadovoljstva kao kad bi video njeno mršavo crno telo okačeno spram neba na krstu od telefonskih bandera, da ga kljuju vrane. Znala je da je još nekolicina pored nje sanjala razapinjanja na krst, ali takvi su bili malobrojni. I rekli su to samo njoj i nikom drugom, pretpostavljala je. I ništa od svega toga nije davalo odgovor na pitanje:

Hoće li on pobediti?

To nije ni njoj bilo suđeno da zna. Bog radi krišom, onako kako mu se dopada. Njemu se dopadalo da se deca Izrailja generacijama znoje i muče pod egipćanskim jarmom. Dopadalo mu se da Josifa pošalje u ropstvo i da ovome grubo strgnu sleđa lepi šareni kaput. Dopadalo mu se da na zlosrećnog Jova pusti stotinu pošasti i dopadalo mu se da dozvoli da njegov jedini Sin bude okačen o drvo sa lošim vicem ispisanim iznad glave.

Bog je voleo da se igra - da je neki smrtnik, sedeo bi kod kuće zguren iznad table za mice na verandi prodavnice mešovite robe Ćalca Mana u Hemingford Houmu. On je igrao crveno na crno, belo na crno. Pomišljala jo kako igra njemu više vredi od nagrade, kako igra za njega jeste nagrada. Pobediće on na kraju. Ali to ne mora obavezno biti ove godine, niti u sledećih hiljadu... a ona ne bi precenjivala ni mračnjakovu veštinu da vara. Ako je on već neonski gas, ona je onda majušna tamna čestica u velikom kišnom oblaku koji se zgušnjava nad sušnom zemljom. Samo još jedan vojnik, redov - istina, odavno već zreo za penziju! - u službi gospodnjoj.

„Nek bude volja tvoja“, reče ona i posegnu u džep kecelje za paketićem kikirikija. Njen poslednji lekar, doktor Stonton, rekao joj je da izbegava slanu hranu, ali šta je pa on znao? Ona je nadživela oba lekara koji su mislili da mogu da je savetuju kako da sačuva zdravlje posle njenog šezdeset osmog rođendana, i ješće kikirikija koliko joj duša ište. Desni su je gadno bolele od njih, ali bre, kako su samo bili ukusni!

Dok je žvakala, njenom stazom je naišao Ralf Brentner, i na glavi mu je bio naheren onaj šešir sa zataknutim perom. Kada je pokucao na vrata verande, skinuo je šešir.

„Majko, budni ste?“

„Jesam, vala“, reče ona ustima punim kikirikija. „Uđi, Ralfe, ne žvaćem ja ovaj kikiriki, već ga desnima gnječim do kraja.“

Ralf se nasmeja i uđe. „Kod kapije su neki ljudi koji bi da vas pozdrave, ako niste previše umorni. Stigli su pre oko sat vremena. Čini mi se, jako dobra ekipa. Momak koji je glavni među njima jedan je od onih kosijanera, ali izgleda da je na svom mestu. Zove se Andervud.“

„Pa, uvedi ih, Ralfe, baš lepo“, reče ona.

„U redu onda.“ On se okrenu da pođe.

„Gde je Nik?“ upita ga ona. „Nisam ga videla ni danas ni juče. Da se nije uobrazio?“

„Bio je na veštačkom jezeru“, reče Ralf. „On i onaj električar, Bred Kičener, razgledali su elektranu.“ On protrlja nos sa strane. „Bio sam i ja jutros. Svim ovim poglavicama treba makar jedan Indijanac da mogu da mu naređuju.“

Majka Ebigejl se zacerekala. Dopadao joj se Ralf. Bio je priprost, ali vispren. Imao je osećaj za stvari. Nije se iznenadila što je upravo on pokrenuo ono što sada svi nazivaju Radio Slobodna zona. Bio je to čovek koji se ne bi libio da ti smolom zalepi akumulator na traktoru ako ovaj pukne, a ako smola ne završi posao, pa, samo će skinuti taj bezoblični šešir s glave, počešati se po proćelavoj glavi i isceriti se na taj svoj način, kao jedanaestogodišnji klinac koji je obavio sve kućne poslove i nabacio pecaljku na rame. Njega je bilo dobro imati u društvu kad stvari ne idu baš kako treba i on je bio od ljudi koji uvek nekako pomognu kad svi drugi zakažu. On ume da ti stavi odgovarajući ventil na pumpu za bicikl kad treba da se napumpa guma veća od one koja ide na bajs i zna šta ti to čudno zuji u rerni posle jednog jedinog pogleda, ali kada treba da otkuca karticu u firmi, nekako je uvek otkuca kasno kada dolazi i rano kada odlazi s posla, tako da vrlo brzo popije otkaz. On zna da možeš da đubriš kukuruz svinjskim govnima ako ih dobro smešaš, i zna kako da kiseli krastavčiće, ali nikako ne može da skonta ugovor o kreditu za kola, niti da shvati kako to prodavci svaki put uspeju da ga nasamare. Molba za zaposlenje koju popuni Ralf Brentner izgleda kao da je prošla kroz mikser... nepismena, izgužvana, sa mrljama od mastila i masnim otiscima prstiju. Njegova poslovna biografija liči na tablu za mice koja je obišla svet na nekom trgovačkom parobrodu. Ali kada samo tkanje sveta počne da se kida, Ralf Brentner je taj koji se usudi da kaže: „Da stavimo malo smole tamo pa da vidimo hoće li to da završi posao.“ I najčešće ga i završi.

„Ti si dobar momak, Ralfe, znaš? Jesi, vala.“

„Ama, i vi ste, Majko. Neću da kažem da ste momak, ali znate već na šta mislim. Nego, onaj Redman je naišao dok smo radili. ’Teo je da s Nikom priča o tome da ga uključi u nekakav komitet.“

„A šta je Nik na to rekao?“

„Pa, ispisao je nekoliko stranica. Ali to se svelo na sledeće: može što se mene tiče, ako Majka Ebigejl nema ništa protiv. Šta kažete na to?“

„E stvarno, šta bi jedna stara žena kao što sam ja imala da kaže o takvim stvarima?“

„Mnogo toga“, reče Ralf ozbiljno, gotovo preneraženo. „Vi ste razlog za to što smo svi ovde. Valjda ćemo da radimo sve što nam vi kažete.“

„Ja samo hoću da i dalje živim slobodno kao pre, kao jedna Amerikanka. Hoću samo da kažem svoje onda kad dođe vreme za to. Kao Amerikanka.“

„Pa, to vam niko ne spori.“

„I ostali misle tako, Ralfe?“

„Nego šta nego misle.“

„Onda je u redu.“ Mirno se ljuljala u stolici. „Vreme je da se svi pokrenu. Ima ljudi koji gluvare okolo. Uglavnom čekaju da im neko kaže gde da čučnu, a gde da se naslone.“

„Onda smem da nastavim?“

„Sa čim to?“

„Pa, Nik i Stju su me zamolili da nađem štamparsku presu i možda ću je staviti u pogon, ako mi budu obezbedili malo struje za to. Reko sam da mi struja ne treba, da mogu prosto da odem u gimnaziju i nađem najveći geštetner koji tamo imaju. Trebaju im plakati.“ Zavrteo je glavom. „Još kako! Sedamsto komada. Ali nas je ovde samo četiri stotine i nešto.“

„Sa još devetnaest na kapiji, u opasnosti da ih strefi sunčanica dok ti i ja žvaćemo. Idi i dovedi ih.“

„Hoću.“ Ralf krenu tamo.

„Ralfe?“

On se okrenu prema njoj.

„Odštampaj hiljadu“, reče ona.

Prošli su u koloni kroz kapiju koju je Ralf otvorio i ona je osetila svoj greh, onaj koji je smatrala majkom svih grehova. Otac svih grehova bio je lopovluk; svaka od Deset zapovesti svodila se na ono „Ne kradi“. Ubistvo je bilo krađa života, preljuba krađa žene, pohlepa ona tajna, skrivena krađa kojoj je mesto u pećini srca. Svetogrđe je krađa imena božjeg, uzetog iz Kuće gospodnje i puštenog na ulice kao kurva koja se šepuri dok hoda. Ona nikada nije bila neka velika kradljivica, i u najgorem slučaju, s vremena na vreme bi nešto sitno smotala.

Majka svih grehova bila je oholost.

Oholost je bila ženska strana sotone u ljudskoj rasi, tiho jaje greha, uvek plodno. Oholost je sprečila Mojsija da ode u Hanan, gde su zrna grožđa bila toliko krupna da su ljudi morali da ih nose u praćkama. Ko je doneo vodu sa stene kada smo bili žedni, upitala su deca Izrailja, a Mojsije je odgovorio: Ja.

Ona je oduvek bila ohola žena. Ponosila se podom koji je ribala na kolenima (ali ko joj je dao ruke, kolena i samu vodu kojom je prala?), ponosila se time što su joj sva deca ispala kako treba - nijedno nikada nije bilo u zatvoru, nijedno se nije primilo na drogu ili flašu, nijedno nije završilo na pogrešnoj strani čaršava - ali majke dece su kćeri božje. Ponosila se svojim životom, ali ona svoj život nije stvorila. Oholost je bila kletva volje, i kao i žena, oholost je imala svoje varke. Ni u dubokoj starosti još nije spoznala sve njene iluzije, niti ovladala svim njenim opsenama.

I dok su prolazili u koloni kroz kapiju, ona je pomislila: Mene su došli da vide. I za petama tom grehu, u glavi joj se javio niz nezvanih, svetogrdnih metafora: kako ulaze jedno po jedno poput pričesnika, kako njihov mladi predvodnik korača uglavnom spuštenog pogleda, sa ženom svetle kose kraj sebe, dok iza njega stupa dečak sa tamnookom ženom čija je crna kosa prošarana pramenovima sedih vlasi. I ostali za njima u koloni.

Mladić se popeo uza stepenice verande, ali njegova žena je ostala u njihovom podnožju. Kosa mu je bila dugačka, kao što je Ralf i rekao, ali čista. Bio je prilično zarastao u crvenkastozlatnu bradu. Na snažnom licu bile su mu skorašnje bore urezane zbog brige, oko usta i preko čela.

„Zaista postojite“, kazao je tiho.

„Ama, oduvek sam bila uverena u to“, reče ona. „Ja sam Ebigejl Frimentl, ali ljudi me ovde uglavnom zovu Majka Ebigejl. Dobro došli kod nas.“

„Hvala“, reče on jedva, i ona vide da se on bori sa suzama. „Meni je... nama je drago što smo ovde. Zovem se Leri Andervud.“

Ona pruži ruku i on je uze lako, sa strahopoštovanjem, i ona ponovo oseti taj trzaj oholosti, tu krutost u vratu. Činilo se da on misli kako u njoj gori neka vatra koja će ga opeći.

„Ja... sanjao sam vas“, reče on nespretno.

Ona se osmehnu i klimnu glavom, a on se okrenu ukrućeno i umalo se ne saplete. Siđe natrag niza stepenice, pogrbljenih ramena. Opustiće se on već, pomisli ona. Pošto je sad bio tu i pošto je shvatio da ne mora težinu čitavog sveta da nosi na plećima. Čovek koji sumnja u sebe ne bi trebalo da se trudi previše i predugo, bar ne dok ne sazri, a ovaj ovde Leri Andervud još je bio donekle zelen i mogao se savijati. Ali dopao joj se.

Njegova žena, sitna i lepa, sa očima poput ljubičica, prišla je sledeća. Pogledala je u Majku Ebigejl smelo, ali ne i sa nipodaštavanjem. „Ja sam Lusi Svon. Drago mi je što smo se upoznali.“ I mada je na sebi imala pantalone, izvela je mali kniks.

„Drago mi je što si uspela da dođeš, Lusi.“

„Da li biste mi zamerili ako bih vas upitala... pa...“ Sada je oborila oči i strašno pocrvenela.

„Stotinu i osam, kad sam poslednji put brojala“, reče ona ljubazno. „Ali ima dana kad mi se čini kao da mi je dve stotine i šesnaest.“

„Sanjala sam vas“, reče Lusi, a onda se povuče, malčice zbunjena.

Za njom su prišli tamnooka žena i dečak. Žena ju je gledala ozbiljno i nepokolebljivo; na dečakovom licu se videlo iskreno čuđenje. Dečak je bio u redu. Ali nešto u vezi sa tom ženom nagnalo ju je da oseti grobnu hladnoću. On je ovde, pomislila je. Dolazi u obličju ove žene...jer gle, eto njega u obličjima drugim... kao vuk... vrana... zmija.

Ona još nije prevazišla strah za samu sebe, i u jednom trenutku je (»setila da ta čudna žena sa belim pramenovima u kosi može da posegne, gotovo nehajno, i zavrne joj šiju. U trenutku dok je taj osećaj trajao, Majka Ebigejl je bukvalno videla kako je ženino lice nestalo i umesto njega, gledala je rupu u vremenu i prostoru, rupu iz koje su dva oka, tamna i prokleta, zurila napolje u nju - bile su to oči izgubljene, izmučene i bez nade.

Ali bila je to samo žena, a ne on. Mračnjak se nikada ne bi usudio da joj dođe ovde, čak ni u tuđem obličju. Ovo je bila obična žena - i to vrlo lepa - sa izražajnim, osetljivim licem i rukom prebačenom preko ramena njenog dečaka. Majka Ebigejl je samo načas sanjarila. To je svakako bilo to.

Za Nadin Kros, taj trenutak je bio zbunjujući. Osećala se dobro kada smo mi prošli kroz kapiju. Osećala se dobro kada je Leri počeo da razgovara sa staricom. Onda ju je obuzeo osećaj odvratnosti i užasa od kojeg se umalo nije onesvestila. Ta starica je mogla... šta je mogla?

Mogla je da vidi.

Da. Uplašila se da starica pogledom može da je prozre, da vidi ono mesto gde je tama već bila posađena i gde je uspešno rasla. Uplašila se da će starica ustati sa svog mesta na verandi i prokazati je, zatražiti da ona ostavi Džoa i ode onima (njemu) kojima pripada.

Njih dve, svaka sa sopstvenim mutnim strahom, gledale su jedna u drugu. Odmeravale se. Taj trenutak je bio kratak, ali njima dvema je izgledao veoma dug.

On je u njoj - sotonin đavolak, pomislila je Ebi Frimentl.

Sva njihova snaga je ovde, pomislila je opet Nadin. Nemaju ništa osim nje, premda možda drugačije misle.

Džo se uzvrpoljio kraj nje i povlačio ju je za ruku.

„Zdravo“, reče ona tankim, mrtvim glasom. „Ja sam Nadin Kros.“

Starica reče: „Znam ja ko si ti.“

Te reči ostale su da vise u vazduhu, presekavši naglo okolni razgovor. Ljudi su se okretali, zbunjeni, da vide dešava li se štogod.

„Znate li?“ reče Nadin tiho. Najednom se činilo da je Džo njena zaštita, i to jedina.

Ona polako pomeri dečaka ispred sebe, kao taoca. Džoove čudne oči boje morske vode pogledaše uvis u Majku Ebigejl.

Nadin reče: „Ovo je Džo. Znate li i njega?“

Oči Majke Ebigejl ostale su prikovane za oči žene koja je sebe nazivala imenom Nadin Kros, ali potiljak joj se sijao od znoja koji joj je tamo izbio.

„Ne verujem da mu je ime Džo, baš kao što moje nije Kasandra“, reče ona, „i ne verujem da si mu ti mama.“ Ona spusti pogled na dečaka gotovo s olakšanjem, nesposobna da suzbije čudan osećaj da je ta žena nekako pobedila - da je isturila mališana između njih, kako bi je sprečila da obavi ono što joj je bila dužnost... ah, ali to je došlo tako iznenada, i uhvatilo je nespremnu!

„Kako se zoveš, mališa?“ upita ona dečaka.

Dečak se mučio kao da mu je u grlu zaglavljena kost. „Neće vam kazati“, reče Nadin i spusti ruku dečaku na rame. „Ne može vam kazati. Ne verujem da se se...“

Džo strese njenu ruku sa sebe i to kao da razbi njegovu blokadu. „Leo!“ reče on sa iznenadnom snagom, veoma jasno. „Leo Rokvej, to sam ja! Ja sam Leo!“ I skoči Majci Ebigejl u naručje, nasmejan. To izazva smeh i malo aplauza među okupljenima. Nadin postade praktično neprimetna, a Ebi ponovo oseti kako se neka suštinski važna žiža, neka suštinski važna prilika, udaljila od nje.

„Džo“, pozva ga Nadin. Lice joj je bilo neosetljivo, ponovo pod kontrolom.

Dečak se malo odmaknu od Majke Ebigejl i pogleda je.

„Hodi sad“, reče Nadin, i sada je nepokolebljivo gledala u Ebi, govoreći neposredno njoj, a ne dečaku. „Ona je stara. Povredićeš je. Veoma je stara i... ne naročito snažna.“

„O, mislim da sam dovoljno snažna da malčice pomazim mališana kao što je on“, reče Majka Ebigejl, ali glas joj je u rođenim ušima zvučao neobično nesigurno. „Izgleda kao da je teško podneo putovanje.“

„Pa, sada je umoran. Kao i vi, rekla bih. Hodi, Džo.“

„Volim je“, reče dečak, ne pomerivši se.

Nadin kao da se trgla na to. Glas joj postade oštriji. „Hodi, Džo!“

„To nije moje ime! Leo! Leo! Tako se zovem!“

Grupica novih hodočasnika ponovo se utišala, svesna da se dogodilo nešto neočekivano i da se to možda još dešava, ali bez saznanja o čemu je reč.

Dve žene ponovo ukrstiše poglede kao sablje.

Znam ko si, govorile su Ebine oči.

Nadinine su odgovarale: Da. A znam i ja tebe.

Ali ovaj put je Nadin prva oborila pogled.

„U redu“, reče ona. „Leo, ili kako god voliš. Samo se udalji od nje da je više ne umaraš.“

On se odmaknu iz naručja Majke Ebigejl, ali nevoljno.

„Vrati se i poseti me kad god to poželiš“, reče Ebi, ali ne podiže pogled kako bi u taj poziv uključila i Nadin.

„Važi“, reče dečak i dobaci joj poljubac. Nadinino lice je bilo kameno. Nije progovarala. Dok su silazili niza stepenice verande, ruka kojom je Nadin obgrlila njegova ramena više je ličila na povodac nego na ruku utehe. Majka Ebigejl je gledala kako odlaze, svesna da ponovo gubi žižu. Kad joj je ženino lice nestalo iz vidokruga, osećaj otkrovenja ponovo je bio zamućen. Više nije bila sigurna u ono što je osetila. To je svakako bila samo još jedna žena... zar ne?

Mladi muškarac, Andervud, stajao je u podnožju stepenica i lice mu je bilo kao gromovni oblak.

„Zašto si se tako ponašala?“ upitao je ženu, i mada je utišao glas, Majka Ebigejl ga je i dalje savršeno dobro čula.

Žena nije obraćala pažnju na to. Prošla je kraj njega bez ijedne reči. Dečak je pogledao Andervuda čežnjivo, ali žena je bila glavna, makar privremeno, i dečak je dopustio da ga povede sa sobom, da ga odvede od njih.

Zavladao je trenutak tišine i ona najednom nije znala čime da ga ispuni, mada je trebalo da bude ispunjen...

... zar ne?

Zar nije bio njen posao da ga ispuni?

A neki glas ju je blago upitao: Je li tako? Je li to tvoj posao? Zar te je bog zato doveo amo, ženo? Da budeš zvanični dočekivač na kapiji Slobodne zone?

Ne mogu da razmišljam, usprotivila se ona. Ta žena je u pravu: JESAM umorna.

On ne dolazi samo u svom obličju, bio je uporan taj unutrašnji glasić. Dolazi kao vuk, vrana, zmija... žena.

Šta to znači? Šta se to ovde dogodilo? Šta, pobogu?

Sedela sam tu sasvim zadovoljna i čekala da mi ukažu počast - da, to sam radila, ne vredi da poričem - a onda je došla ta žena i nešto se desilo, a ja ne prepoznajem šta. Ali bilo je nečeg u vezi sa tom ženom... zar ne? Jesi li sigurna? Jesi li sigurna?

Trajao je taj trenutak tišine i svi kao da su gledali u nju, čekali da se dokaže. A ona to nije radila. Žena i dečak su joj nestali sa vidika; otišli su kao pravoverni, ostavivši je kao da su u njoj smesta prozreli odrpanog, iscerenog izaslanika Sanhedrina.⁴⁴

O, ali ja sam stara! To nije fer!

A za petama te misli začu se novi glas, tih, slab i racionalan: Ne toliko stara da ne znam kako je ta žena...

Sada joj je neki drugi čovek prilazio sa oklevanjem i poštovanjem. „Zdravo, Majko Ebigejl“, rekao je on. „Zovem se Zelman. Mark Zelman. Iz Louvila, u državi Njujork. Sanjao sam te.“

I ona je najednom bila suočena sa izborom koji joj je tek na tren bio jasno ocrtan u usplahirenom mozgu. Mogla je da prihvati pozdrave ovog čoveka i proćaska malo s njim kako bi mu pomogla da se smiri (ali ne da se smiri previše; to baš i nije bilo ono što je želela), pa da pređe na sledećeg i sledećeg, primajući izraze njihovog poštovanja kao nove palmine listove, ili da prenebregne i njega i ostale. Mogla je da sledi nit sopstvene misli duboko u sebe, u potrazi za onim što joj je Gospod namenio da zna.

Ta žena je...

... šta?

Zar je bilo važno. Žena je otišla.

„Jednom je jedan moj unuk živeo gore u Njujorku“, reče ona lagodno Marku Zelmanu. „U gradu po imenu Rauzes Point. Uz sam Vermont, na jezeru Čemplejn. Verovatno nikad nisi čuo za to mesto, je l’ da?“

Mark Zelman reče da je svakako čuo za njega; gotovo svi u državi Njujork znali su za taj grad. Da li je on ikada bio tamo? Lice mu je poprimilo tragičan izraz. Ne, nikad. A oduvek je nameravao da ode.

„Po onome što mi je Roni pisao u pismima koje je slao, nisi mnogo toga propustio“, rekla je ona, a Zelman se udaljio sav ozaren.

Ostali su joj prilazili kako bi je pozdravili, baš kao i članovi drugih grupa pre njih i kao što će drugi činiti u danima i nedeljama koje će uslediti. Tinejdžer po imenu Toni Donahju. Momak po imenu Džek Džekson, po zanimanju automehaničar. Mlada bolničarka Lori Konstebl - ta će im dobro doći. Starac po imenu Ričard Faris koga su svi nazivali Sudijom; on ju je prodorno gledao i gotovo da joj je ponovo bilo neprijatno zbog toga. Dik Volman. Sendi Dišjen - lepo ime, francusko. Hari Danbarton, čovek koji je do pre tri meseca živeo od prodaje naočara. Andrea Terminelo. Smit. Renet. I mnogi drugi. Razgovarala je sa svima, klimala glavom, osmehivala se kako bi im bilo lakše, ali zadovoljstvo koje je osećala ranijih tlana nestalo je i osećala je samo tištanje u ručnim zglobovima, prstima i kolenima, kao i sve jači osećaj da će morati da upotrebi port-o-san, a ako to ubrzo ne uradi, uflekaće haljinu.

Sve to i osećaj koji je sada bledeo (da sasvim nestane kad padne mrak), kako je propustila nešto veoma značajno, zbog čega bi kasnije mogla veoma da zažali.

Mislio je bolje kada piše, pa je zapisao sve što je moglo biti važno u tezama, koristeći dva flomastera: plavi i crni. Nik Andros je sedeo u radnoj sobi kuće na Bejslajn Drajvu koju je delio sa Ralfom Brentnerom i Ralfovom ženom Elizom. Samo što se nije smrklo. Kuća je bila prelepa, smeštena ispod hrbata planine Flagstaf, ali prilično iznad ostatka grada Boldera, tako da se iz širokog dnevnog boravka činilo da se ulice i putevi opštine šire kao džinovska tabla za neku društvenu igru. Taj prozor je sa spoljne strane bio premazan nečim srebrnastim što je odbijalo svetlost, tako da je vlasnik mogao da gleda napolje, ali prolaznik nije mogao da gleda unutra. Nik je pretpostavljao da je ta kuća koštala između 450.000 i 500.000 dolara... a vlasnik i njegova porodica bili su tajanstveno odsutni.

Na svom dugom putovanju od Šojoa do Boldera, najpre nasamo, potom sa Tomom Kulenom i ostalima, prolazio je kroz desetine i desetine varoši i gradova, i svi su oni zaudarali kao mrtvačnice. Bolder nije smeo da bude nimalo drugačiji... ali je bio. Da, bilo je i tu leševa, na hiljade, i nešto se moralo uraditi s njima pre nego što prođu vreli, suvi dani i započnu jesenje kiše, izazivajući brže raspadanje i moguće boleštine... ali leševa nije bilo dovoljno. Nik se zapitao da li je to zapazio iko osim njega i Stjua Redmana... Lauder, možda. Lauder je zapažao gotovo sve.

Na svaku kuću ili javnu zgradu u kojoj bi zatekli leševe, dolazilo je deset drugih, potpuno praznih. U nekom trenutku, za vreme poslednjih grčeva zaraze, većina stanovnika Boldera, bolesnih ili zdravih, zapalila je iz grada. Zašto? Pa, pretpostavljao je da to zapravo i nije bilo važno, i da odgovor možda nikada neće ni saznati. Preostala je straobalna činjenica da je Majka Ebigejl na neviđeno uspela da ih dovede u možda jedini mali grad u Sjedinjenim Državama gde nije bilo mnogo žrtava zaraze. Bilo je to dovoljno da se čak i agnostik kao što je on zapita odakle joj informacije koje ima.

Nik je zauzeo tri sobe u suterenu kuće, veoma lepe, obložene čvornovatom borovinom. Ralf se badava trudio da ga nagovori da poveća svoj prostor za boravak - i ovako se osećao kao uljez, ali njih dvoje su mu se dopadali... i sve do svog putovanja od Šojoa do Hemingford Houma, nije shvatao koliko mu nedostaju tuđa lica. Još se toga nije zasitio.

A to mesto je i tako bilo najlepše u kojem je ikad stanovao. Imao je sopstveni ulaz kod zadnjih vrata i držao je svog desetobrzinca parkiranog tamo ispod nadstrešnice, gde je stajao utonuo do osovina u generacije mirisnog trulog lišća jasike. Imao je začetak biblioteke, nešto što je oduvek želeo ali nikada nije stigao da stekne tokom godina lutanja. U to doba je bio sjajan čitalac (u ovo novo doba, retko kad je imao vremena da sedne i sit se izrazgovara s nekom knjigom), a neke od knjiga na policama - na policama koje su mahom još bile prazne - bile su mu stare drugarice, većinom prvobitno pozajmljivane iz javnih biblioteka za po dva centa na dan; u poslednjih nekoliko godina niti u jednom gradu nije proveo dovoljno vremena da stekne redovnu člansku kartu biblioteke. Druge su bile knjige koje još nije pročitao, knjige koje je potražio zahvaljujući preporukama iz javnih biblioteka. Dok je sedeo tamo sa svojim flomasterima i hartijom, jedna od tih knjiga ležala mu je na stolu kraj desne ruke - Zapali ovaj dom, Vilijama Stajrona. Obeležio je mesto na kojem je stao novčanicom od deset dolara koju je pronašao na ulici. Na ulicama je bilo mnogo novca, vetar ga je nosio po slivnicima, i još mu je bilo iznenađujuće i zabavno to koliki je broj ljudi - uključujući i njega samog - zastajkivao da te novčanice uzme. Zbog čega bi? Knjige su sada bile besplatne. Ideje su bile besplatne. Povremeno bi bio ushićen kad bi pomislio na to. Povremeno bi se uplašio.

Hartija po kojoj je pisao bila je iz korica u kojima je čuvao sve svoje misli - sadržina tih korica bila je upola dnevnik, upola spisak za nabavku. Otkrio je u sebi duboku sklonost prema sastavljanju spiskova; pomislio je kako je neki njegov predak sigurno bio računovođa. Ustanovio je da, kad ga more brižne misli, sastavljanje spiska obično može da ga umiri.

Vratio se novoj stranici koja je bila pred njim, šarajući nasumice po margini.

Činilo mu se da sve što žele ili što im treba o starog načina života leži uskladišteno u nemoj elektrani u istočnom Bolderu, kao prašnjavo blago u tamnom kredencu. Izgleda da je kroz ljude okupljene u Bolderu strujilo neprijatno osećanje, osećanje uronjeno tik ispod površine - oni su bili kao uplašena gomila dece koja tumaraju po mraku u obližnjoj ukletoj kući.

U mnogo čemu, to mesto je bilo nalik na ustajali grad duhova. Vladala je slutnja da je boravak tu samo privremen. Bio je tu jedan čovek, neki Impening, koji je nekada živeo u Bolderu i radio u jednoj od ekipa za obezbeđenje IBM-ovog pogona na dijagonali Bolder-Longmont. Impening je izgleda uporno hteo da izaziva nemir. Išao je okolo i pričao ljudima kako je 1984. u Bolderu već 14. septembra bilo četiri centimetra snega, a da je u novembru bilo dovoljno hladno da se muda zalede i otpadnu sa mesinganog majmuna. Takvim pričama je Nik želeo brzo da stane na put. Nije bilo važno to što bi Impening zbog takvih priča, da je u vojsci, bio degradiran; posredi je bila prazna logika, ako je tu uopšte i bilo ikakve logike. Važno je bilo to što Impeningove reči ne bi imale nikakvu snagu kada bi ljudi mogli da se usele u kuće u kojima svetla rade i gde iz peći duva vruć vazduh kroz rešetke na pritisak prsta. Ako se to ne dogodi do prispeća prvog hladnog talasa, Nik se plašio da će ljudi jednostavno početi da odlaze, i nijedan sastanak ili ratifikacija to ne bi mogli da spreče.

Po Ralfovim rečima, elektrana nije bila u nekom velikom kvaru, bar ne na prvi pogled. Ekipe koje su njom upravljale isključile su neke mašine; druge mašine su se isključile same. Dva ili tri velika turbinska motora su pregorela, možda zahvaljujući nekom strujnom udaru. Ralf je rekao da se neke žice moraju zameniti, ali smatrao je da on, Bred Kičener i još desetak ljudi mogu to da završe. Mnogo veća radna ekipa bila je potrebna za uklanjanje istopljene i pocrnele bakarne žice sa pregorelih turbinskih generatora i potom za ručno motanje nove bakarne žice. U denverskim skladištima je bilo sasvim dovoljno bakarne žice; Ralf i Bred su otišli jednog dana prošle nedelje da to lično provere. Sa dovoljno ljudi, smatrali su da mogu ponovo imati električna svetla do praznika rada.⁴⁵

„A onda ćemo da priredimo najveću jebenu žurku koju je ovaj grad ikada video“, kazao je Bred.

Red i zakon. To je bila druga stvar koja ga je brinula. Da li Stju Redman može da izađe na kraj sa tim zadatkom? On nije želeo taj posao, ali Nik je mislio da bi možda mogao da nagovori Stjua da ga prihvati... a ako baš zagusti, mogao bi da nagovori Stjuovog drugara Glena da ga podrži. Ono što ga je zapravo brinulo bilo je sećanje, još previše sveže i bolno da bi mu se na duže vraćao, na sopstvenu i strašnu službu tamničkog čuvara u Šojou. Vins i Bili na samrti, Majk Čildres koji skače po svojoj večeri i krešti u bednom prkosu: Štrajk glađu! Stupam u jebeni štrajk glađu!

Osećao je unutrašnji bol na pomisao da će im trebati sudovi i zatvori... možda čak i dželat. Pobogu, pa ovo su ljudi Majke Ebigejl, ne mračnjakovi! Ali on je pretpostavljao da se mračnjak ne bi baktao sa takvim tričarijama kao što su sudovi i zatvori. Njegova kazna biće brza, sigurna i surova. Njemu ne treba pretnja zatvorom kad već duž autoputa 1-15 na banderama vise leševi koje kljuju ptice.

Nik se nadao da će prekršaji većinom biti sitni. Već je bilo nekoliko slučajeva pijanstva i remećenja javnog reda i mira. Neki klinac, zaista premlad da bi vozio, upravljao je velikom građevinskom mašinom po Brodveju, plašeći ljude i terajući ih sa ulice. Na kraju je naleteo na zaustavljeni kamion za hleb i posekao čelo - i imao je sreće što je tako jeftino prošao, po Nikovom mišljenju. Ljudi koji su ga videli znali su da je premlad, ali niko nije smatrao da ima prava da ga spreči.

Vlast. Organizacija. Napisao je te reči u svojoj beležnici i dvaput ih zaokružio. To što su ljudi Majke Ebigejl ne znači da su imuni na slabost, glupost ili loše društvo. Nik nije znao da li su oni božja deca ili ne, ali kada je Mojsije sišao sa planine, oni koji nisu bili zauzeti obožavanjem zlatnog teleta bili su zauzeti kockanjem, toliko je znao. A oni su morali da se suoče sa činjenicom da se neko može obračunavati noževima zbog igre kartama ili rešiti da nekoga ubije zbog neke žene.

Vlast. Organizacija. Ponovo je zaokružio te reči i sada su one bile kao zatvorenici iza trostruke ograde. Kako su samo dobro išle zajedno... i kako su samo žalosno zvučale.

Nedugo zatim, ušao je Ralf. „Sutra nam stižu novi, Niki, a prekosutra nas čeka prava parada. U toj drugoj grupi ih je više od trideset.“

„Dobro“, napisa Nik. „Još malo pa će se pojaviti neki lekar, kladim se. Po zakonu verovatnoće.“

„Da“, reče Ralf. „Ima da se pretvorimo u pravi pravcati grad.“

Nik klimnu glavom.

„Popričao sam s onim momkom, predvodnikom grupe koja je danas došla. Zove se Leri Andervud. Pametan čova, Nik. Bistar ko pčelica.“ Nik podiže obrve i ispisa znak pitanja u vazduhu.

„Pa, da vidimo“, reče Ralf. Znao je da znak pitanja znači: daj mi još informacija, ako možeš. „On je šest ili sedam godina stariji od tebe, rekao bih, i možda osam ili devet mlađi od Redmana. Ali to je čovek na kojeg, kako si rekao, treba da obratimo pažnju. Postavlja prava pitanja.“

?

„Kao prvo, ko je glavni“, reče Ralf. „Onda, šta dalje. Pa zatim, ko će to da odradi.“

Nik klimnu glavom. Da - prava pitanja. Ali, je li on bio pravi čovek za njih? Ralf bi mogao biti u pravu. Ali i ne mora da bude tako.

„Probaću da se sutra nađem s njim, da se upoznamo“, napisa on na novom listu papira.

„Da, trebalo bi. Dobar je on.“ Ralf se malo uzvrpoljio. „A malo sam popričo i sa Majkom pre nego što su taj Andervud i njegovi došli da se s njom upoznaju. Pričo sam s njom kako si mi reko.“

?

„Ona kaže da radimo po svom. Da se pokrenemo. Kaže da ljudi gluvare, i da im treba neko da ih vodi i kaže im gde da čučnu i gde da se naslone.“

Nik se zavali u stolici i nemo se nasmeja. Onda napisa: „Bio sam prilično siguran da će to biti njen stav. Sutra ću popričati sa Stjuom i Glenom. Jesi li odštampao pozive?“

„O! To! Jesam, bre“, reče Ralf. „U tome sam proveo skoro celo popodne, zaboga.“ On pokaza Niku uzorak plakata. Štampani papir je još snažno mirisao na mastilo geštetnera, a slova su bila krupna i zapadala su za oko. Ralf je sam uredio grafiku:

MASOVNO OKUPLJANJE!!!

NOMINACIJA I IZBOR

ODBORA PREDSTAVNIKA!

20:30 h, 18. avgust 1990.

Mesto: Park i bina za orkestar u Kanjon

bulevaru ako vreme bude LEPO

Dvorana Čotokva u parku Čotokva ako vreme bude LOŠE

POSLE SKUPA SLUŽIĆE SE OSVEŽENJE

Ispod toga su bile dve jednostavne mape ulica za novopridošle i one koji nisu proveli mnogo vremena u istraživanju Boldera. Ispod toga, prilično sitno, bila su odštampana imena o kojima su se Stju i Glen posle malo rasprave dogovorili tokom dana:

Privremeni komitet:

Nik Andros

Glen Bejtmen

Ralf Brentner

Ričard Elis

Fren Goldsmit

Stjuart Redman

Suzan Stern

Nik pokaza na red koji se odnosio na osveženje i podiže obrve.

„O da, pa, naišla je Freni i rekla da ćemo lakše privući sve ako pripremimo nešto. Ona i njena drugarica, Peti Kroger, pobrinuće se za to. Keks i ’za-reks’.“ Ralf iskrivi lice. „Ako budem mogao da biram između toga da pijem za-reks i konjsko pivo, moraću da sednem i dobro razmislim. Možeš uzeti moje sledovanje, Niki.“

Nik se isceri.

„Jedino što zameram ovome“, nastavi Ralf ozbiljnijim tonom, „jeste to što ste i mene turili u taj komitet. Znam ja šta ta reč znači. Znači: ’Čestitamo, sav težak posao pada na tebe.’ Pa, to mi zapravo i ne smeta, ceo život se bavim teškim poslom. Ali komiteti bi trebalo da imaju ideje, a ja sam ti daleko od idejnog čoveka.“

Nik brzo nacrta u svom bloku skicu sa velikom radio-stanicom i tornjem u pozadini, sa čijeg vrha su izbijale munje elektriciteta.

„Da, ali to je mnogo drugačije“ reče Ralf natmureno.

„Ništa ti faliti neće“, napisa Nik. „Veruj mi.“

„Kad ti tako kažeš, Niki. Probaću. Ali i dalje mislim da biste bolje prošli s ovim momkom Andervudom.“

Nik odmahnu glavom i pljesnu Ralfa po ramenu. Ralf mu požele laku noć i pope se uza stepenice. Kada je on otišao, Nik je ostao dugo zagledan u plakat. Ako su Stju i Glen već videli primerke - a bio je siguran da do sada već jesu - shvatili su da je sam odlučio da izbriše ime Harolda Laudera sa spiska članova privremenog komiteta. Nije znao kako će oni reagovati na to, ali činjenica da mu se nisu pojavili na vratima verovatno je bila dobar znak. Možda će oni od njega zatražiti neki drugi ustupak zauzvrat, i on će pristati ako bude morao, samo da bi Harold zadržao po strani. Ako bude morao, daće im Ralfa. Ralf i tako nije zaista želeo taj položaj, iako je, do đavola, Ralf bio urođeno duhovit i umeo je pronađe put do rešenja problema, što je bila gotovo neprocenjiva vrlina. Njega treba da stave u stalni komitet, a on je slutio da su Stju i Glen u komitet već spakovali svoje prijatelje. Ako on, Nik, želi da Lauder bude po strani, oni prosto moraju na to da pristanu. Da bi izveli glatko ovaj puč i preuzimanje uloge vođa, ne smeju imati nesuglasica. Kaži, mama, kako je onaj čovek izvukao zeca iz šešira? Pa, sine, nisam baš sigurna, ali mislim da je možda izveo onaj stari trik sa skretanjem pažnje na keks i ’za-reks’. On upali praktično svaki put.

Vratio se stranici po kojoj je prčkao kada je Ralf ušao. Zagledao se u reči koje je zaokružio ne jednom, već triput, kao da želi da ih zadrži tamo. Vlast. Organizacija. Najednom je napisao još jednu ispod njih - taman je toliko mesta bilo. Sada je u trostrukom krugu pisalo:

Vlast. Organizacija. Politika.

Ali on se nije trudio da odstrani Laudera samo zato što je mislio da Stju i Glen Bejtmen pokušavaju da uzurpiraju posao koji zapravo njemu pripada. Jeste bio u izvesnoj meri ljut. Čudno bi bilo da nije. Na neki način, on, Ralf i Majka Ebigejl su osnovali Slobodnu zonu Bolder.

Ovde su sada stotine ljudi, a hiljade su još na putu, ako je Bejtmen u pravu, pomisli on, lupkajući olovkom po zaokruženim rečima. Što ih je duže gledao, to su mu ružnije izgledale. Ali kada smo Ralf i ja, Majka i Tom Kulen i ostatak naše grupe stigli ovamo, jedina živa stvorenja u Bolderu bile su mačke i jeleni koji su iz državnog parka došli da poharaju ljudima bašte... a bilo ih je čak i u radnjama. Sećaš se onoga koji je nekako ušao u supermarket, a onda nije umeo da izađe? Skroz je poludeo i jurcao je između gondola, obarao stvari, padao, ustajao i ponovo jurcao.

Naravno, mi smo skorašnje pridošlice, nismo ovde ni mesec dana, ali stigli smo ovamo prvi! Tako da ima tu malo ljutnje, ali ja ne želim da isključim Harolda zbog toga. Hoću da ga isključim zato što mu ne verujem. Sve vreme se smeška, ali postoji hermetičan

(za osmehe?)

odeljak između njegovih usta i očiju. Svojevremeno je između njega i Stjua bilo trvenja, zbog Freni, i njih troje tvrde da je sa tim gotovo, ali pitam se je li zaista tako. Povremeno vidim kako Freni gleda u Harolda, i izgleda kao da joj je neprijatno. Izgleda kao da se trudi da ustanovi koliko je sve to zaista „gotovo“. On jeste bistar, ali izgleda mi neuravnoteženo.

Nik odmahnu glavom. To nije bilo sve. Već se više puta upitao nije li možda Harold Lauder lud.

Ponajviše zbog tog keza. Ne želim da delim tajne ni sa kim ko se tako kezi i izgleda kao da noću ne spava dobro.

Bez Laudera. Moraju da pristanu na to.

Nik zatvori svoje korice i skloni ih u donju fioku pisaćeg stola. Onda ustade i poče da se skida. Želeo je da se istušira. Osećao se nekako prljavo.

Svet, pomislio je, ne po Garpu, već po supergripu.⁴⁶ Ovaj vrli novi svet. Ali njemu se nije činilo da taj svet ima neke naročite vrline, kao ni da je nešto posebno nov. Bilo je to kao da je neko stavio veliku petardu u dečju kutiju s igračkama. Došlo je do jakog praska i sve se razletelo unaokolo. Igračke su sada bile u čitavoj sobi. Neke su bile toliko razbijene da se nisu mogle popraviti, druge su mogle da se srede, ali najvećim delom su bile samo raštrkane. Te stvari su još bile previše vrele da se uzmu u ruku, ali biće sasvim u redu kad se ohlade.

U međuvremenu, trebalo je stvari razvrstati. Baciti ono što više ne valja. Poređati sa strane igračke koje se mogu popraviti. Popisati sve što je i dalje u redu. Nabaviti novu kutiju za igračke da se u nju naređaju stvari, lepu novu kutiju za igračke. Jaku. Ima nečeg zastrašujućeg, mučnog u lakoći - i očitoj privlačnosti - načina na koji se stvari mogu dići u vazduh. Težak posao je njihovo ponovno sastavljanje. Razvrstavanje. Popravka. Popis. I naravno, odbacivanje onoga što je neupotrebljivo.

Samo što... hoće li ljudi ikada moći sebe da nateraju da bace ono što je neupotrebljivo?

Nik zastade na pola puta do kupatila, nag, sa odećom pod miškom.

O, noć je bila tako nema... ali nisu li sve njegove noći simfonije tišine? Zašto mu se telo najednom naježilo?

Pa, zato što je iznenada shvatio da Komitet Slobodne zone neće biti zadužen da kupi igračke, daleko od toga. Najednom mu se činilo da se pridružio nekom bizarnom šnajderskom krugu ljudskog duha - on, Redman, Bejtmen i Majka Ebigejl, da, pa čak i Ralf sa svojim velikim radiom i pojačalima koja su slala signal Slobodne zone u let uzduž i popreko mrtvog kontinenta. Svako od njih drži iglu, i možda će zajedničkim radom sašiti topli prekrivač da bi odagnali zimsku hladnoću... ili će možda samo, posle kratke stanke, još jednom započeti šivenje velikog mrtvačkog pokrova za ljudsku rasu, od nožnih prstiju pa naviše.

* * *

Posle vođenja ljubavi, Stju je zaspao. U poslednje vreme je malo spavao, a celu prethodnu noć je proveo budan sa Glenom Bejtmenom, kada su se napijali i planirali budućnost. Freni je odenula kućni ogrtač i izašla tu na balkon.

Zgrada u kojoj su stanovali bila je u centru, na ćošku ulice Perl i Brodveja. Njihov stan je bio na trećem spratu, i videla je ispod sebe raskrsnicu, ulica Perl se pružala pravcem istok-zapad, a Brodvej pravcem sever-jug. Tu joj se dopadalo. Gospodarili su svim stranama sveta. Noć je bila topla i bez vetra, a na crnoj steni neba bile su mrljice miliona zvezda. Pri njihovom slabom i ledenom sjaju, Fren je videla kako se litice masiva Fletajrons uzdižu na zapadu.

Prešla je rukom od vrata do butina. Kućni ogrtač na njoj bio je od svile i pod njim je bila naga. Ruka joj je glatko prešla preko grudi, a onda, umesto da nastavi ravno i pravo do blagog ispupčenja Venerinog brega, propratila je luk stomaka i ispupčenja koje pre samo dve nedelje nije bilo toliko upadljivo.

Njena trudnoća je postajala primetna, još ne mnogo, ali Stju je te večeri to prokomentarisao. Pitanje koje je postavio bilo je sasvim nehajno, gotovo komično: Koliko još dugo možemo, pre nego što ne počnem da ga, uh, pritiskam?

„Ga“ ili „je“, odgovorila je ona veselo. Kako ti zvuči četiri meseca, šefe?

Fino, odgovorio je on i nežno skliznuo u nju.

Njihov raniji razgovor je bio mnogo ozbiljniji. Nedugo pošto su stigli u Bolder, Stju joj je rekao da je razgovarao o bebi sa Glenom, a Glen mu je izložio ideju, veoma obazrivo, da je virus supergripa možda još prisutan. Ako je tako, beba može umreti. Bila je to uznemirujuća pomisao (uvek se možeš pouzdati, pomislila je, u to da će ti Glen Bejtmen podariti Uznemirujuću pomisao ili dve), ali svakako, ako je majka već imuna, onda i beba...?

Opet, bilo je ovde mnogo ljudi koji su ostali bez dece za vreme zaraze.

Da, ali to onda znači...

To onda znači šta?

Pa, pod jedan, to onda možda znači da su svi ovi ljudi samo epilog ljudske rase, kratka završnica. Ona nije htela, nije mogla da veruje u to. Ako je to tačno...

Neko je nailazio ulicom i okretao se postrance da se provuče između kamiona za odnošenje smeća koji je stajao sa dva točka na pločniku i zida restorana čiji je naziv bio Kuhinja u ulici Perl. Preko jednog ramena bila mu je prebačena laka jakna, a u ruci je nosio nešto što je ličilo na bocu, ili na pištolj sa dugom cevi. U drugoj ruci je imao list papira, verovatno sa ispisanom adresom, sudeći po načinu na koji je proveravao ulične brojeve. Najzad je stao pred njihovom zgradom. Gledao je u vrata kao da pokušava da odluči šta da uradi. Freni je on izgledao pomalo kao privatni detektiv iz neke stare TV serije. Ona je stajala na manje od šest metara iznad njegove glave i shvatila je da se obrela u jednoj od onih situacija. Ako ga pozove, možda će ga uplašiti. Ako to ne uradi, on će možda pokucati i probuditi Stjuarta. I šta će mu uopšte pištolj u ruci... ako je to zaista pištolj?

On najednom izvi vrat i pogleda uvis, verovatno da bi video gori li negde svetlo u zgradi. Freni je i dalje gledala odozgo. Pogledali su jedno drugome pravo u oči.

„Zaboga!“ uskliknu čovek na pločniku. Refleksno ustuknu, skliznu sa pločnika u slivnik i sede pravo na tur.

„O!“ reče Freni istog trenutka i sama ustuknu na balkonu. U velikoj keramičkoj saksiji na podijumu iza nje bila je ukrasna biljka. Freni je udari zadnjicom. Ona se zaklati, gotovo zaključi kako bi mogla da poživi još malo, a onda se strmeknu sa balkona uz glasni tresak.

Stju progunđa nešto u spavaćoj sobi, okrenu se i ponovo umiri.

Freni obuze napad smeha, što se verovatno i moglo očekivati. Ona obema rukama prekri usta i žestoko se uštinu za usne, ali njen kikot se svejedno čuo u nizu promuklih tihih zvukova. Gracioznost ponovo napada, pomisli ona, i ludački se tiho nasmeja u skupljene šake. Da on ima gitaru, mogla bih da mu ispustim tu prokletu vazu na glavu. O sole mio... TRAS! Stomak ju je zaboleo od pokušaja da suzbije kikot.

Odozdo se začu zaverenički šapat: „Hej, ti... na balkonu... psssst!

„Pssst“, šapnu Freni sama sebi. „Pssst, o, sjajno.“

Morala je da izađe pre nego što ne počne da se grohotom smeje kao magare. Ona nikada nije mogla da suzbija smeh kad bi je ovaj jednom obuzeo. Brzo je protrčala kroz zamračenu spavaću sobu, dograbila teži - i smerniji - ogrtač sa poleđine vrata kupatila, i pošla hodnikom navlačeći ga, dok joj se lice pomeralo kao gumena maska. Izašla je na odmorište i sišla na drugi sprat pre nego što joj je smeh umakao i slobodno poleteo. Niz sledeća dva stepeništa sišla je cerekajući se mahnito.

Muškarac - mladić - kako je sada videla, ustao je i sad je otirao tur pantalona. Bio je vitak i dobro građen, a najveći deo lica bio mu je prekriven bradom žute ili možda peščanoriđe boje pri dnevnom svetlu. Imao je tamne podočnjake, ali na usnama mu je bio skrušeni osmejak.

„Šta si to oborila?“ upita on. „Zvučalo je kao klavir.“

„Saksiju“, reče ona. „Ona... ona je...“ Ali onda ju je kikot ponovo spopao i mogla je samo da uperi prst u njega, tiho da se nasmeje, odmahne glavom i ponovo se uhvati za bolni stomak. Suze su joj tekle niz obraze. „Stvarno si izgledao smešno... Znam da je to baš bez veze reći jednom neznancu ali... bre! Jesi, vala!“

„Da se ovo desilo u staro doba“, reče on sa osmehom, „odmah bih te tužio za najmanje četvrt miliona. Ušinuo sam se. Sudijo, podigao sam pogled, a ta devojka je zurila odozgo u mene. Da, mislim da mi se kreveljila. Kako god bilo, lice joj je bilo tamo. Presuđujemo u korist tužioca, ovog jadnog mladića. Isto važi i za sudskog izvršitelja. Deset minuta pauze.“ Neko vreme su se zajedno smejali. Mladić je na sebi imao izbledele čiste farmerke i tamnoplavu košulju. Letnja noć je bila topla i blaga, i Freni je najednom bilo drago što je izašla.

„Da se ti možda ne zoveš Fren Goldsmit?“

„Zovem se. Ali ja tebe ne poznajem.“

„Leri Andervud. Danas smo stigli. U stvari, tražim izvesnog Harolda Laudera. Rekli su da on stanuje u ulici Perl broj 261, zajedno sa Stjuom Redmanom, Freni Goldsmit i još nekim ljudima.“

Njen kikot je naglo presušio. „Harold je bio sa nama u u zgradi kad smo tek došli u Bolder, ali je pre izvesnog vremena otišao. Sada je u ulici Arapaho, na zapadnom kraju grada. Mogu da ti dam njegovu adresu, ako hoćeš, i da te uputim kako da tamo stigneš.“

„Bio bih ti zahvalan za to. Ali mislim da ću sačekati sutra da odem tamo. Neću ponovo ovako da rizikujem.“

„Poznaješ Harolda?“

„I poznajem i ne poznajem - na isti način na koji poznajem i ne poznajem tebe. Mada moram da budem iskren i kažem kako uopšte ne izgledaš onako kako sam te zamišljao. U svojoj glavi ja sam te video kao plavušu u stilu Valkira sa neke slike Frenka Frazete, verovatno sa po četrdeset-peticom’ na oba kuka. Ali, u svakom slučaju, drago mi je što smo se upoznali.“ On pruži ruku i Freni je prihvati sa zbunjenim osmejkom. „Plašim se da pojma nemam o čemu to pričaš.“

„Sedi malo na ivičnjak, da ti ispričam.“

Sela je. Slabi lahor je dunuo ulicom ponevši stari papir, pomerivši stare brestove na travnjaku ispred sudnice tri ulice dalje.

„Imam nešto za Harolda Laudera“, reče Leri. „Ali to je trebalo da bude iznenađenje, pa ako ga vidiš pre mene, časna pionirska i tako to.“

„Važi, naravski“, reče Freni. Tek sad je bila potpuno zbunjena.

On podiže pištolj duge cevi i ona vide da to uopšte i nije pištolj, već vinska boca dugačkog grlića. Ona nakrivi etiketu prema svetlosti zvezda i jedva razazna krupna slova - BORDO na vrhu, a u dnu datum: 1947.

„Najbolja berba bordoa u ovom veku“, reče on. „Ili je makar tako pričao jedan moj stari prijatelj. Zvao se Rudi. Bog neka mu dušu prosti.“

„Ali 1947... pa to je bilo pre četrdeset tri godine. Zar nije dosad... pa, prokislo?“

„Rudi je govorio kako dobar bordo nikada ne prokisne. Kako god bilo, secam ga još od Ohaja. Ako je to vino kiselo, makar se naputovalo.“

„I namenjeno je Haroldu?“

„To i gomila ovih.“ On izvadi nešto iz džepa jakne i pruži joj. Nije morala to da pomera prema svetlosti zvezda da bi pročitala slova. Prsnula je u smeh. „Čokoladica ’pejdej’!“ uskliknu ona. „Haroldova omiljena... ali kako si to mogao da znaš?“

„E, to je tek prava priča.“

„Ispričaj je onda!“

„Dobro, de. Jednom davno, bio jedan momak po imenu Leri Andervud koji je došao iz Kalifornije u Njujork da poseti svoju dragu stara-majku. To nije bio jedini razlog njegovog dolaska, i drugi razlozi su manje prijatni, ali držimo se razloga koji ga činim dobrim momkom, važi?“

„A što da ne?“ saglasi se Fren.

„Kad gle tamo, Zla Veštica Zapada, ili neke seronje iz Pentagona, pustile su na zemlju veliku pošast, i pre nego što si stigao da kažeš: ’Evo Kapetana Tripsa, gotovo svi u Njujorku bili su mrtvi. Uključujući Lerijevu majku.“

„Žao mi je. Isto je bilo s mojom mamom i tatom.“

„Da - sa svačijom mamom i tatom. Kad bismo jedni drugima slali karte saučešća, više nijedna ne bi preostala. Ali Leri je bio jedan od srećnika. Uspeo je da izađe iz grada sa ženom po imenu Rita koja nije bila naročito sposobna da se nosi s onim što se dogodilo. I, nažalost, Leri nije bio naročito sposoban da joj pomogne da se nosi s tim.“

„Niko nije bio sposoban za to.“

„Ali neki su se snašli brže od drugih. Kako god bilo, Leri i Rita su krenuli prema obali Mejna. Stigli su do Vermonta, i tamo se gospođa overila pilulama za spavanje.“

„O, Leri, baš šteta.“

„Leriju je to vrlo teško palo. U stvari, primio je to kao manje-više božanski sud o snazi njegove ličnosti. Štaviše, njemu je nekoliko ljudi koji su se u to razumeli reklo kako je najpostojanija crta njegove ličnosti izvrsna sposobnost da gleda sopstveni interes, što se pokazalo u punom sjaju, kao fluorescentna Madona na kontrolnoj tabli ’kadilaka iz pedeset devete.“ Freni se malo pomeri na ivičnjaku.

„Nadam se da ti nije neprijatno zbog ovoga, ali sve se to mućka u meni već jako dugo, a ima nekakve veze sa Haroldovim delom priče. U redu?“

„U redu.“

„Hvala ti. Mislim da, otkad smo svratili danas da pozdravimo onu staricu, tragam za nekim prijateljskim licem pred kojim bih ovo mogao da istrtljam. Mislio sam samo da će to lice biti Haroldovo. Dakle - Leri je nastavio za Mejn zato što mu se činilo da nema drugog mesta na koje bi otišao. Tada je već sanjao veoma ružne snove, ali pošto je bio sam, nikako nije mogao da zna da ih sanjaju i drugi ljudi. Prosto je pretpostavio da je to samo još jedan simptom trajnog nervnog sloma. Ali na kraju je uspeo da stigne do jednog obalskog gradića po imenu Vels, gde je sreo ženu po imenu Nadin Kros i ludog dečaka za koga se ispostavilo da se zove Leo Rokvej.“

„Vels“, začudila se ona tiho.

„Kako god bilo, troje putnika su u neku ruku bacili novčić kako bi videli na koju stranu da pođu putem US 1, a pošto je ispalo pismo, pošli su na jug gde su na kraju stigli u...“

„Ogunkvit!“ reče Freni, oduševljena.

„Baš tako. A tamo, na ambaru, zahvaljujući ogromnim slovima, prvi put sam se sreo sa Haroldom Lauderom i Frensis Goldsmit.“

„Haroldov znak! O, Leri, stvarno će mu biti drago!“

„Sledili smo uputstva s ambara do Stovingtona, kao i uputstva iz Stovingtona do Nebraske i uputstva do kuće Majke Ebigejl u Bolderu. Usput smo nailazili na ljude. Među njima je bila i devojka po imenu Lusi Svon, koja je sada moja. Voleo bih da se upoznaš jednog dana s njom. Mislim da bi ti se dopala.

„Do tada se već dogodilo nešto što Leri nije zaista želeo. Njegova grupica od četvoro povećala se na šestoro. Tih šestoro je srelo još četvoro u državi Njujork, i naša grupa je primila njihovu. Kada smo došli do Haroldovog znaka u dvorištu Majke Ebigejl, bilo nas je šesnaest, a pokupili smo još troje pri samom odlasku. Leri je predvodio tu hrabru družinu. Nije bilo nikakvog glasanja niti bilo čega nalik tome. Prosto se desilo. A on nije zaista želeo tu odgovornost. Za njega je to bila gnjavaža. Noću zbog toga nije mogao da spava. Počeo je da guta ’tumse’ i ’rolejde ’. Ali čudno je to kako ti mozak sam sebe spakuje u kutiju. Nisam mogao da se toga ratosiljam. Pretvorilo se to u pitanje samopoštovanja. A ja -on se stalno plašio da će žešće da zajebe stvar, da će jednog jutra ustati i zateći nekoga mrtvog u vreći za spavanje kao Ritu onomad u Vermontu i svi će stajati u krugu, pokazivati prstom i govoriti: ’Ti si kriv. Nisi imao pojma šta da radiš, pa si zato kriv.’ A o tome nisam mogao da razgovaram, čak ni sa Sudijom...“

„Ko je Sudija?“

„Sudija Faris. Starac iz Peorije. Mislim da je stvarno bio sudija svojevremeno, početkom pedesetih, okružni sudija ili tako nešto, ali penzionisan je mnogo pre pojave gripa. Ipak, vrlo je bistar. Kad te pogleda, zaklela bi se da ima rendgenske oči. U svakom slučaju, Harold mi je bio važan. A važnost mu je rasla kako se povećavao broj ljudi. U direktnoj proporciji, reklo bi se.“ Kratko se nasmejao. „Taj ambar. Čoveče! Poslednji red tog znaka, onaj sa tvojim imenom, bio je toliko nisko da sam zaključio da mu je dupe sigurno visilo nad ponorom dok ga je ispisivao.“

„Da. Ja sam spavala kada je to uradio. Inače bih ga sprečila.“

„Počeo sam da ga provaljujem“, reče Leri. „Našao sam omot ’pejdeja’ u kupoli ambara u Ogunkvitu, a onda i onu rezbariju na gredi...“

„Kakvu rezbariju?“

Osetila je da je Leri zagleda u mraku, pa je malo prikupila ogrtač oko sebe... ne u gestu čednosti, pošto se nije osećala ugroženom od tog muškarca, već iz nervoze.

„Samo njegovi inicijali“, reče Leri nehajno. „H. E. L. Da je tu bio kraj, danas me ovde ne bi bilo. Ali tu je i prodavnica motora u Velsu...“

„Bili smo tamo!“

„Znam. Video sam da fali nekoliko motora. Još veći utisak na mene ostavilo je to što je Harold uspeo da isisa benzin iz podzemnog rezervoara. Sigurno si mu pomogla, Fren. Ja umalo nisam ostao bez prstiju.“

„Ne, nisam morala. Harold je njuškao okolo sve dok nije pronašao nešto što je nazvao čepom oduška...“

Leri zastenja i pljesnu se po čelu. „Čep oduška! Pobogu! Ja nisam čak ni pogledao gde ventiliraju rezervoar! Hoćeš da kažeš da je samo potražio... izvukao čep... i ubacio crevo?“

„Pa... da.“

„O, Harolde“, reče Leri sa prizvukom divljenja koji ona nikada ranije nije čula, bar ne u vezi sa imenom Harolda Laudera. „Pa, to je jedna od caka koje su mi promakle. U svakom slučaju, stigli smo u Stovington. A Nadin se toliko uzrujala da se onesvestila.“

„Ja sam plakala“, reče Fren. „Ridala sam sve dok mi se nije učinilo da nikad neću prestati. Mislila sam jednostavno da će nas neko, kada tamo stignemo, dočekati sa dobrodošlicom i reći: ’Zdravo! Uđite, zaprašivanje protiv vaški je desno, kantina levo.’“ Odmahnula je glavom. „To mi sada izgleda tako glupo.“

„Ja nisam bio užasnut. Neustrašivi Harold je bio tamo pre mene, ostavio svoj znak i nastavio dalje. Osećao sam se kao žutokljunac sa istoka koji prati onog Indijanca iz Tragača.“⁴⁷

Njegovo viđenje Harolda je za nju bilo istovremeno opčinjavajuće i neverovatno. Zar nije Stju vodio grupu kada su napustili Vermont i zaputili se u Nebrasku? Stvarno nije mogla da se seti. Tada su svi već bili zaokupljeni snovima. Leri ju je podsećao na stvari koje je zaboravila... ili još gore, uzimala zdravo za gotovo. Harold je stavio život na kocku da bi ispisao taj znak na ambaru - njoj je to izgledalo kao budalasti rizik, ali na kraju je ipak donelo nešto dobro. A uzimanje benzina iz tog podzemnog rezervoara... za Lerija je to očito bio veliki poduhvat, ali Harold je to odradio bez ikakvih problema. Zbog toga se osećala malom i krivom. Svi su oni manje-više pretpostavljali da je Harold samo iscereni prekobrojnik. Ali u proteklih šest nedelja, ispostavilo se da Harold zna poprilično trikova. Zar je toliko bila zaljubljena u Stjua da je ovaj potpuni neznanac morao da joj ukaže na neke istine u vezi sa Haroldom? Još joj je neprijatnije bilo zbog činjenice da se Harold, kada je jednom uspeo da stane na svoje noge, ponašao sasvim zrelo kad su u pitanju bili ona i Stjuart.

Leri reče: „I tu je novi jasan putokaz, sa sve brojevima puteva, u Stovingtonu, je l’ tako? A u travi kraj njega leprša novi omot čokoladice ’pejdej’. Osećao sam se kao da, umesto da pratim trag od polomljenih grančica i savijenih vlati trave, sledim Haroldov trag od čokoladica ’pejdej.’ Dobro, nismo sasvim išli vašom maršrutom. Savili smo na sever blizu Gerija, u Indijani, pošto je tamo prošao užasan požar, koji je mestimično još goreo. Činilo se kao da su svi rezervoari nafte u gradu eksplodirali. Kako god bilo, pri zaobilaženju smo pokupili Sudiju, svratili u Hemingford Houm -znali smo već tada da je otišla, zbog snova, znaš, ali svi smo svejedno želeli da vidimo to mesto. Kukuruz... ljuljašku sa gumom... znaš na šta mislim?“

„Da“, reče Freni tiho. „Znam.“

„I ja sve vreme šizim i mislim da će nešto da se desi, da će nas napasti banda motociklista ili tako nešto, da će nam ponestati vode, šta ga znam.

Moja mama je imala jednu knjigu, dobila ju je od svoje babe ili tako nešto. Njegovim stopama, tako se zvala. Tamo su bile pričice o ljudima sa užasnim problemima. Ti problemi su većinom bili etički. A baja koji je napisao knjigu kazao je da je za rešavanje tih problema dovoljno da se upitaš: ’Šta bi Isus uradio na tvom mestu?’ To bi odmah razjasnilo čitavu stvar. Znaš šta ja mislim? To je zen pitanje, i nije zaista pitanje, već sredstvo da razbistriš misli, kao kad kažeš om i zagledaš se u vrh sopstvenog nosa.“ Fren se osmehnu. Znala je šta bi njena majka imala da kaže na to.

„I tako, kad sam stvarno počeo da ludim, Lusi - to je moja cura, jesam li ti već rekao? - Lusi bi rekla: ’Požuri, Leri, postavi pitanje.’“

„Šta bi Isus uradio na tvom mestu?“ reče Fren zasmejana.

„Ne, šta bi Harold uradio?“ odgovori Leri ozbiljno. Fren je bila gotovo zaprepašćena. Nije mogla da ne poželi da se nađe u blizini kada Leri zaista bude sreo Harolda. Kako li će samo reagovati?

„Jedne noći smo se ulogorili u dvorištu neke farme i ostali smo gotovo sasvim bez vode. Tamo je bio bunar, ali nismo nikako mogli da dođemo do vode iz njega, prirodno, pošto struje nije bilo i pumpa nije radila. A Džo - Leo, izvini, pravo ime mu je Leo - Leo je stalno išao okolo i govorio: ’Žedan, Leri, sad sam baš žedan.’ I hteo sam da izludim zbog njega. Osećao sam kako se naprežem i sledeći put bih ga verovatno udario kad bi naišao. Dobričina, a? Spreman da tresne poremećeno dete. Ali ličnost se ne može promeniti odjednom. Imao sam sasvim dovoljno vremena da shvatim to o sebi.“

„Doveo si ga čak iz Mejna živog i zdravog“, reče Freni. „Jedan od naših je umro. Puklo mu slepo crevo. Stju je pokušao da ga operiše, ali nije vredelo. Sve u svemu, Leri, rekla bih da si se sasvim dobro snašao.“

„Harold i ja smo se prilično dobro snašli“, ispravi je on. „U svakom slučaju, Lusi je rekla: ’Brzo, Leri, postavi pitanje.’ Pa sam tako i uradio. Tamo je bila vetrenjača koja je crpela vodu do štale. Okretala se prilično dobro, ali ni iz slavina u štali nije curila voda. I tako sam otvorio veliki sanduk u podnožju vetrenjače, gde je bila smeštena mašinerija, i video da je glavna pogonska osovina ispala iz svoje rupe. Vratio sam je unutra i bingo! Vode koliko hoćeš. Hladne i ukusne. Zahvaljujući Haroldu.“

„Zahvaljujući tebi. Harold nije zaista bio tamo, Leri.“

„Pa, bio je u mojoj glavi. A sada sam tu, i doneo sam mu vino i čokoladice.“ On je pogleda iskosa. „Znaš, mislio sam nekako da bi on mogao biti tvoj čovek.“

Odmahnula je glavom i spustila pogled u isprepletane prste. „Ne. On... ne Harold.“

Dugo vremena nije govorio ništa, ali osećala je da gleda u nju. Konačno, on reče: „U redu, u čemu sam to pogrešio? Kad je Harold posredi?“ Ona ustade. „Trebalo bi da pođem. Drago mi je što smo se upoznali, Leri. Navrati sutra da se upoznaš sa Stjuom. Povedi svoju Lusi, ako ne bude imala pametnija posla.“

„Šta je to sa njim?“ insistirao je on, ustavši sa njom.

„O, ne znam“, reče ona jedva. Iznenada, bila je na ivici suza. „Zbog toga što pričaš osećam se kao... kao da sam loše postupila sa Haroldom, a ja ne znam... zašto ili kako sam to uradila... zar neko može da me krivi za to što ga ne volim kao Stjua? Zar ja treba da budem kriva za to?“

„Ne, naravno da ne.“ Leri je izgledao zatečen time. „Slušaj, izvini. Navalio sam bez veze. Idem ja.“

„On se promenio!“ reče naglo Freni. „Ne znam kako niti zašto, pa čak ni da li je to promena nabolje... ali zaista... zaista ne znam. A povremeno se plašim.“

„Plašiš se Harolda?“

Nije mu odgovorila; samo je gledala u sopstvena stopala. Pomislila je da je možda već rekla previše.

„Htela si da mi kažeš kako da stignem tamo?“ upita on blago.

„Lako. Samo idi pravo ulicom Arapaho dok ne naiđeš na parkić... mislim da se zove Park Eben Dž. Fajn. Parkić je sa desne strane. Haroldova kućica je s leve, odmah preko puta.“

„U redu, hvala. Susret sa tobom je bio za mene veliko zadovoljstvo, sa sve razbijenom saksijom.“

Ona se osmehnu, ali samo formalno. Sve ono vrtoglavo dobro raspoloženje iščilelo je iz večeri.

Leri podže vinsku bocu i osmehnu joj se svojim krivim osmejkom. „I ako ga ti budeš videla pre mene... sačuvaćeš tajnu, a?“

„Naravski.“

„Laku noć, Freni.“

Vratio se istim putem kojim je i došao. Gledala je za njim dok nije nestao iz vidokruga, a onda se popela i zavukla u postelju kraj Stjua, koji je i dalje spavao dubokim snom.

Harold, pomisli ona, povukavši prekrivao sve do brade. Kako je mogla da kaže Leriju, koji je izgledao tako dobar na svoj neobično izgubljeni način (ali, zar nisu sada svi bili izgubljeni?), da je Harold Lauder debeo, detinjast i izgubljen i sam? Zar je trebalo da mu kaže kako je jednog dana ne tako davno slučajno zatekla mudrog Harolda, snalažljivog Harolda, „šta bi Isus uradio“ Harolda, kako kosi travu u zadnjem dvorištu samo u kupaćim gaćama, i plače? Zar je trebalo da mu kaže kako se ponekad mrzovoljni, često uplašeni Harold koji je u Bolder došao iz Ogunkvita pretvorio u stamenog političara, koji ljude pljeska po leđima, srdačnog tipa koji te svejedno gleda ravnim i osmehom netaknutim očima pustinjskog reptila?

Pomislila je da će ove noći dugo čekati na san. Harold se beznadežno zaljubio u nju, a ona se beznadežno zaljubila u Stjua Redmana i svet je svakako bio surov. A sada, kad god ugledam Harolda podiđu me neviđeni žmarci. Iako izgleda kao da je izgubio pet-šest kila i nema više toliko bubuljica, podiđu me...

Dah joj šumno zastade u grlu i ona se uspravi na laktove, očiju razrogačenih u mraku.

Nešto se pomerilo u njoj.

Ruke joj pohrliše maloj oteklini na stomaku. Sigurno je prerano za to. Mora da je umislila. Samo što...

Samo što nije.

Legla je polako natrag, dok joj je srce snažno tuklo. Umalo nije probudila Stjua, ali se onda predomislila. Samo da je on stavio tu bebu u nju, a ne Džesi. Da jeste, ona bi ga probudila i podelila taj trenutak sa njim. Sa sledećom bebom će biti tako. Naravno, ako bude sledeće bebe.

A onda se pokret ponovo osetio, toliko slab da je mogao biti i samo gas. Ali ona je znala da nije tako. Bila je to beba. A beba je bila živa.

„O, nebesa“, promrmljala je sama sebi i legla natrag. Leri Andervud i Harold Lauder su bili zaboravljeni. Sve što joj se dogodilo posle dana kad joj se majka razbolela bilo je zaboravljeno. Sačekala je da se pomeri ponovo, osluškujući to prisustvo u sebi i zaspala osluškujući. Njena beba je bila živa.

* * *

Harold je sedeo u stolici na travnjaku kućice koju je odabrao za sebe, zagledan u nebo, razmišljajući o jednoj staroj rokenrol pesmi. On je mrzeo rok, ali ove je mogao da se seti gotovo od reči do reči, pa čak i imena grupe koja ju je pevala: Keti Jang i Nevinašca. Glavna pevačica, kompozitorka, šta god bila, imala je visok, čežnjiv, drhtav glas koji je nekako obuzeo svu njegovu pažnju. Zlatni hit, tako su je zvali disk-džokeji. Stara dobra. Značajna ploča. Devojka koja je pevala zvučala je kao da joj je šesnaest godina, i bila je bledunjava, plava i neprivlačna. Zvučala je kao da možda peva slici koja je uglavnom stajala pohranjena u fioku komode, slici koja se vadi samo kasno uveče, kada svi ostali u kući spavaju. Zvučala je beznadežno. Slika kojoj je pevala možda je bila isečena iz godišnjaka njene starije sestre, slika lokalnog Velikog sportiste - kapitena fudbalskog tima i predsednika razredne zajednice. Veliki sportista ga je verovatno trpao glavnoj predvodnici navijača na nekom pustom mestu za ljubavnike dok je daleko u predgrađu ta obična devojka bez grudi i sa bubuljicom u kutku usana pevala:

„Hiljadu zvezda na nebu... zahvaljujući njima znam... ti si jedini ljubljeni koga ću obožavati... kaži da me voliš... kaži da si moj, samo moj...“

Večeras je na nebu bilo mnogo više od hiljadu zvezda, ali nisu to bile zvezde za ljubavnike. Tu nije bilo meke košuljice Mlečnog puta. Tu, na kilometar i po nadmorske visine, one su bile oštre i nemilosrdne kao milijardu rupa u crnom plišu, tragovi uboda božjeg šila za led. Bile su to zvezde za one koji mrze, a pošto su bile takve, Harold se osećao kvalifikovanim da pod njima poželi nešto. Želim, želim, večeras želim da... svi pocrkate redom.

Sedeo je nemo zabačene glave, zamišljeni astronom. Haroldova kosa bila je duža nego ikad pre, ali nije više bila prljava, zamršena niti ućebana. Više nije zaudarao. Čak su mu se i akne pročistile pošto je prestao da jede slatkiše. A od fizičkog rada i stalnog hodanja izgubio je malo u težini. Sada je izgledao prilično dobro. U proteklih nekoliko nedelja dešavalo mu se da prođe kraj neke površine u kojoj se video njegov odraz i osvrne se, zaprepašćen, kao da je tamo ugledao čoveka koga uopšte ne poznaje.

Pomerio se u stolici. U krilu mu je bila knjiga, visoki tom sa plavom riknom prošaranom kao mermer i koricama presvučenim u imitaciju kože. Držao ju je skrivenu u kući ispod labavog kamena kamina kada nije bio tu. Ako iko pronađe tu knjigu, njegovi dani u Bolderu biće izbrojani. Na korici knjige zlatotiskom su bile odštampane dve reči - GLAVNA KNJIGA. Bio je to dnevnik koji je on počeo da piše pošto je pročitao Frenin. Već je ispunio prvih šezdeset stranica gustim rukopisom, od margine do margine. Nije bilo pasusa, već je to bio jedan solidan blok teksta, izliv mržnje poput gnoja iz čira na koži. Nije ni znao koliko mržnje ima u njemu. Činilo se da je dosad već trebalo da se isprazni, ali izgleda da je samo otvorio put bujici. Kao u onom starom vicu. Zbog čega je zemlja bila toliko bela na Kasterovom poslednjem uporištu? Zato što su Indijanci bili neumorni dok su svršavali s njima i...

I zbog čega je mrzeo?

Uspravio se, kao da je to pitanje došlo spolja. Bilo je teško odgovoriti na to, osim možda za nekolicinu, za nekolicinu odabranih. Zar nije ono Ajnštajn rekao da na svetu postoji samo šest ljudi koji razumeju šta sve znači E=mc²? A šta je sa jednačinom u njegovoj glavi? Relativnost Harolda. Brzina bolesne svetlosti. O, mogao je on da ispuni još dvostruko više stranica o tome, sve tajanstveniji, sve nerazumljiviji, dok se konačno sasvim ne izgubi u mehanizmu samog sebe, i dalje ni blizu glavne opruge. On to možda... sam sebe siluje. Je li to posredi? U svakom slučaju, nije daleko od istine. Skaredno i neprestano trpanje. Indijanci neumorno svršavaju...

Uskoro će napustiti Bolder. Za mesec ili dva, ne duže od tog. Kad konačno odluči kako da izravna račune. A onda će otiči na zapad. I kad stigne tamo, otvoriće usta i istrtljati sve o ovom mestu. Ispričaće im šta se dešava na gradskim sastancima, i mnogo važnije od toga, šta se dešava na privatnim sastancima. On će svakako ući u komitet Slobodne zone. Dočekaće ga sa dobrodošlicom i onaj glavni tamo nagradiće ga... ne okončanjem mržnje već savršenim vozilom za nju, „kadilakom“ mržnje, „strahoradom⁴⁸“, dugačkim i mračno blistavim. On će sesti u njega, a to vozilo će sručiti Harolda i njegovu mržnju na njih. On i Fleg će rasturiti ovo bedno naselje kao mravinjak. Ali prvo ima da završi priču sa Redmanom, koji ga je slagao i ukrao mu ženu.

Da, Harolde, ali zbog čega mrziš?

Ne; nije postojao zadovoljavajući odgovor na to, već samo neka vrsta... odobrenja za samu mržnju. Je li to pitanju uopšte bilo fer? Mislio je da nije. To je kao da pitaš neku ženu zbog čega je rodila defektno dete.

Postojalo je vreme, sat ili tren, kada je razmišljao o tome da se ratosilja mržnje. Bilo je to kada je završio sa čitanjem Freninog dnevnika i otkrio da se ona neopozivo vezala za Stjua Redmana. To iznenadno saznanje delovalo je na njega kao hladna voda prosuta po nekom pužu, koji se od toga skupio u tvrdu lopticu umesto da bude opušteni organizam koji ide svojim putem. U tom satu ili trenu, on je postao svestan da jednostavno može da prihvati to što jeste, i ta spoznaja ga je istovremeno ushitila i prestravila. U tom kratkom periodu on je znao da može postati nova osoba, novi Harold Lauder kloniran iz starog zahvaljujući oštrom i nezvanom nožu epidemije supergripa. Slutio je, jasnije od svih ostalih, da je u tome suština Slobodne zone Bolder. Ljudi nisu bili kao nekada. Ta zajednica u malom gradu nije ličila ni na jednu američku zajednicu pre zaraze. Oni to nisu shvatali zato što nisu stajali s druge strane međe kao on. Muškarci i žene su živeli naizgled bez ikakve želje da ponovo uspostave ceremoniju venčanja. Čitave grupe ljudi živele su u malim podzajednicama kao komune. Nije bilo mnogo tuča. Činilo se da se ljudi međusobno slažu. I ono najčudnije od svega, kao da niko od njih nije dovodio u pitanje duboke teološke implikacije snova... i same zaraze. Bolder je sam bio klonirano društvo, tabula toliko rasa da nije mogao ni da skopča sopstvenu novu lepotu.

Harold je to osećao, i mrzeo iz dna duše.

Daleko preko planina nalazilo se drugo klonirano biće. Isečak iz mračne maligne mase, jedna jedina divlja ćelija uzeta iz korpusa stare politike na samrti, usamljeni predstavnik karcinoma koji je naživo izjedao staro društvo. Jedna jedina ćelija, ali već je počela da se reprodukuje i koti druge divlje ćelije. Za društvo će to biti stara borba, trud zdravog tkiva da odbaci malignog uljeza. Ali pred svaku pojedinačnu ćeliju postavljalo se staro, staro pitanje, ono koje potiče još iz Vrta - da li da pojedeš jabuku ili da je ostaviš na miru? Tamo, na zapadu, već su klopali pitu i kolače od jabuka. Tamo su bile ubice Raja, mračni strelci.

A on sam, suočen sa spoznajom da može slobodno prihvatiti to što jeste, odbacio je tu novu mogućnost. Da ju je prihvatio, počinio bi ubistvo nad samim sobom. Sećanje na svako poniženje koje je ikada pretrpeo bunilo se protiv toga. Njegovi ugušeni snovi i stremljenja vraćali su se iz starog života i pitali da li može da ih tako lako zaboravi. U novom društvu Slobodne zone, on je mogao da bude samo Harold Lauder. A tamo bi mogao biti princ.

Ta malignost ga je privlačila. Bio je to mračni karneval - vašarski točak sa svetlima koji se okreće nad mračnim predelima, beskrajna izložba čudesa puna nakaza kao što je on, a u glavnoj šatri su lavovi jeli gledaoce. Dozivala ga je ta raštimovana muzika haosa.

Otvorio je dnevnik i pod svetlom zvezda odlučno napisao:

12. avgust 1990. (rano jutro)

Kažu da su dva najveća ljudska greha oholost i mržnja. Jesu li zaista? Ja ih radije sagledavam kao dve velike vrline. Odreći se oholosti i mržnje znači promeniti se zarad dobra sveta. Prigrliti ih, ispoljiti ih, jeste plemenitije; to znači da se svet mora promeniti zarad tvog dobra. Krenuo sam u veliku pustolovinu.

HAROLD EMERI LAUDER

Zatvorio je knjigu. Ušao je u kuću, stavio knjigu u rupu u kaminu i pažljivo vratio kamen. Otišao je u kupatilo, spustio „kolmen“ lampu na lavabo tako da mu osvetljava ogledalo, i sledećih petnaest minuta uvežbavao osmehe. Sve su mu lakše polazili za rukom.

51.

Ralfovi plakati koji su objavljivali sastanak zakazan za 18. avgust pojavili su se u celom Bolderu. Izazvali su mnogo uzbuđenih razgovora, a većina se odnosila na vrline i mane privremenog komiteta koji je brojao sedam članova.

Majka Ebigejl je otišla na spavanje iscrpljena pre nego što se svetlost izgubila sa neba. Tog dana je imala neprestanu procesiju posetilaca, i svi su hteli da znaju šta ona o tome misli. Kazala im je da misli kako su za komitet većinom odabrani dobri ljudi. Ljudi su žarko želeli da saznaju hoće li ona učestvovati u radu nekog trajnijeg komiteta, ako se ovaj bude formirao na tom velikom skupu. Odgovorila je da bi to za nju bilo zamorno, ali bi svakako komitetu izabranih predstavnika pružila svu moguću pomoć, ako ljudi već žele da i ona pripomogne. Uveravali su je neprestano da bi svaki stalni komitet koji bi odbio njenu pomoć bio masovno odbačen, i to na samom početku rada. Majka Ebigejl je otišla u postelju umorna, ali zadovoljna.

Isto je te večeri važilo i za Nika Androsa. Za jedan dan, zahvaljujući jednom jedinom plakatu odštampanom na ručnom geštetneru, Slobodna zona je iz raštrkane grupe izbeglica pretvorena u potencijalno glasačko telo. Dopadalo im se to; imali su zahvaljujući tome utisak da su konačno našli nekakvo uporište posle dugog perioda slobodnog pada.

Tog popodneva, Ralf ga je odvezao u elektranu. On, Ralf i Stju saglasili su se da prekosutra održe pripremni sastanak kod Stjua i Freni. Tako će svih sedmoro dobiti još dva dana da oslušnu ono što ljudi govore.

Nik se osmehnuo i poklopio rukom svoje beskorisne uši.

„Čitanje sa usana je još bolje“, rekao je Stju. „Znaš, Nik, počeo sam da pomišljam kako bismo zaista mogli nešto da uradimo sa ovim pregorelim motorima. Onaj Bred Kičener je zaista vredan baja. Da nam je desetorica takvih, čitav ovaj grad bi savršeno funkcionisao već prvog septembra.“

Nik mu pokaza krug palcem i kažiprstom, pa zajedno uđoše u elektranu.

Tog popodneva Leri Andervud i Leo Rokvej išli su na zapad ulicom Arapaho prema Haroldovoj kući. Leri je nosio ranac koji je preneo preko čitave zemlje, ali u njemu je sada bila samo boca vina i pet-šest čokoladica ’pejdej’.

Lusi je otišla sa grupom od petoro ljudi koji su povezli dva kamiona sa kranovima i počeli da raščišćavaju ulice i puteve u Bolderu i oko njega od zaglavljenih vozila. Nevolja je bila u tome što su radili kad im se prohte - bila je to sporadična operacija koja je mogla da se realizuje samo kada je nekolicini ljudi bilo do toga da se okupe i to odrade. Kao da idu na zabavu sa razbijanjem olupina umesto sa šivenjem jorgana, pomislio je Leri i pogled mu se zaustavio na jednom od plakata sa naslovom MASOVNI SKUP, prikucanim za telefonsku banderu. Možda će to doneti odgovor. Do đavola, pa ljudi ovde žele da rade; potreban je samo neko da koordinira stvari i govori im šta da preduzmu. Mislio je da, najviše od svega, žele da uklone dokaze o onome što se tu dogodilo početkom leta (i zar je moguće da je leto već na izmaku?) onako kako sunđerom brišeš prostakluke sa table. Možda ne možemo to da izvedeno s kraja na kraj Amerike, pomislio je Leri, ali trebalo bi da izvedemo to ovde, u Bolderu, pre nego što počne sneg, ako nam majka priroda malo pripomogne u tome.

Okrenuo se na zveckanje stakla. Leo je bacio krupni kamen iz nečije bašte i razbio zadnji prozor nekog starog „forda“. Nalepnica na zadnjem braniku vozila imala je natpis: MIČI DUPE DA TE STRAGA NE LUPE - KOLD KRIK KANJON.

„Ne radi to, Džo.“

„Ja sam Leo.“

„Leo“, ispravi se on. „Ne radi to.“

„Zašto ne?“ upita Leo mirno, i Leri dugo nije mogao da se seti zadovoljavajućeg odgovora.

„Zato što proizvodi gadan zvuk“, reče on konačno.

„O. Dobro.“

Krenuli su dalje. Leri je strpao ruke u džepove. Leo je uradio isto što i on. Leri je šutnuo pivsku konzervu. Leo je skrenuo s puta kako bi šutnuo kamičak. Leri je počeo da zvižduće neku melodiju. Leo ga je pratio tihim fućkanjem. Leri je mališanu prokuštrao kosu, a Leo ga je pogledao odozdo tim čudnim kineskim očima i osmehnuo se. A Leri je pomislio: Zaboga, mali mi se uvukao pod kožu. Totalno ludilo.

Došli su do parkića koji je Freni pomenula, a preko puta njega se nalazila zelena kuća sa prozorskim kapcima. Na betonskoj stazi koja je vodila do ulaznih vrata nalazila su se ručna kolica puna cigala, a do njih je bio poklopac kante za đubre pun mešavine za malter kojoj se samo dodavala voda. Kraj toga je leđima okrenut ulici čučao tip širokih ramena, bez košulje, i sa oljuštenim ostacima jakih opekotina od sunca. U jednoj ruci držao je mistriju. Pravio je nizak, zakrivljeni zid oko cvetne leje.

Leri pomisli na to kako je Fren rekla: On se promenio... ne znam kako niti zašto, pa čak ni da li je to promena nabolje... a povremeno se plašim.

Onda stupi napred i reče, baš onako kako je smerao u onim dugim danima kada je prolazio zemljom: „Harold Lauder, pretpostavljam.“

Harold se trgnu iznenađeno, a onda se okrenu sa ciglom u jednoj i mistrijom sa koje je curio malter u drugoj ruci, polupodignutom, poput oružja. Leriju se učinilo da je krajičkom oka video kako je Leo ustuknuo. Prvo što je pomislio bilo je da Harold svakako ne izgleda onako kako ga je on zamišljao. Druga njegova pomisao odnosila se na tu mistriju: Pobogu, pa neće me valjda odalamiti time? Haroldovo lice je bilo smrknuto i odlučno, oči stisnute i tamne. Kosa mu je padala u mlitavom talasu preko znojavog čela. Usne su mu bile stisnute i gotovo pobelele.

A onda nastade preobražaj toliko trenutan i potpun da Leri kasnije nije mogao ni da poveruje da je ugledao tog napetog, narogušenog Harolda, lice čoveka koji bi pre mogao da mistriju upotrebi kako bi zazidao nekoga u podrumskoj niši nego kako bi podigao baštenski zid oko cvetne leje.

Osmehnuo se širokim i bezazlenim osmehom, koji mu je stvarao duboke jamice u uglovima usta. Oči su im izgubile preteći pogled (bile su zelene kao boca, i kako su uopšte tako bistre i bespomoćne oči mogle da izgledaju preteće, ili makar mračno?). Zabio je mistriju sečivom u malter - pljas! - obrisao ruke o bokove farmerki, i prišao ispruživši ruku. Leri pomisli: Bože, pa on je običan klinac, mlađi od mene. Ako je uopšte navršio osamnaestu, poješću svećice s njegove poslednje rođendanske torte.

„Mislim da te ne poznajem“, reče Harold, iscerivši se, pa se njih dvojica rukovaše. Stisak mu je bio snažan. Protresao je Leriju ruku tačno tri put, a onda je pustio. To je podsetilo Lerija na vreme kada se rukovao sa Džordžom Bušem u vreme kad se matori zamlata kandidovao za predsednika. Bilo je to na političkom skupu, gde je otišao zahvaljujući savetu svoje majke, koji mu je ona dala pre mnogo godina. Ako nemaš para za bioskop, idi u zoološki vrt. Ako nemaš para za zoološki vrt, idi i gledaj nekog političara.

Ali Haroldov kez je bio zarazan, i Leri mu je uzvratio osmehom. Bio on klinac ili ne, rukovao se kao političar ili ne, osmeh mu je izgledao sasvim iskren, a posle toliko vremena i posle svih tih silnih omota čokoladica, bio je to Harold Lauder od krvi i mesa.

„Ne, ne poznaješ me“, reče Leri. „Ali ja tebe znam.“

„Ma nije valjda!“ uskliknu Harold i osmeh mu se dodatno proširi. Ako mu se raširi još malo, pomisli Leri raspoloženo, krajevi će mu se spojiti na potiljku, pa će mu gornje dve trećine glave jednostavno spasti.

„Pratio sam te preko cele zemlje još iz Mejna“, reče Leri.

„Bez zezanja! Stvarno?“

„Stvarno.“ On skinu ranac s leđa. „Evo, doneo sam ti neke stvari.“ On izvadi bocu bordoa i tutnu je Haroldu u ruku.

„Ama, nije trebalo“, reče Harold, zagledajući bocu donekle zapanjeno. „Hiljadu devetsto četrdeset sedma?“

„Dobra berba“, reče Leri. „Plus ovo.“

On stavi pet-šest čokoladica „pejdej“ u Haroldovu drugu ruku. Jedna mu propade između prstiju na travu. Harold se sagnu da je podigne, a Leri pri tom načas opazi onaj njegov raniji izraz.

Onda Harold poskoči natrag, sa osmehom. „Kako si znao?“

„Sledio sam tvoje putokaze... i tvoje omote od slatkiša.“

„E, đavo da me nosi. Uđi u kuću. Trebalo bi malo da prožvaćemo o tome, kako je voleo da govori moj taja. Da li bi tvoj sin pio ’kokišku’?“

„Naravski. Zar ne, L...“

On se obazre, ali Leo više nije stajao kraj njega. Bio je ponovo sasvim pozadi, na pločniku, gde je zagledao pukotine u betonu kao da ga veoma zanimaju.

„Hej, Leo! Hoćeš ’kokišku’?“

Leo promrmlja nešto što Leri nije mogao da čuje.

„Govori glasnije!“ reče on, razdražen. „Za šta ti je bog inače podario glas? Pitao sam te hoćeš li ’kokišku’.“

Jedva nešto glasnije, Leo reče: „Mislio sam da odem i pogledam da li se mama Nadin vratila.“

„Šta, bre? Pa samo što smo stigli!“

„Hoću da se vratim!“ reče Leo, podigavši pogled sa betona. Onda mu sunce blesnu prejako u očima i Leri pomisli: Zaboga, šta je sad ovo? Samo što nije zaplakao.

„Trenutak samo“, reče on Haroldu.

„Naravski“, reče Harold, isceren. „Deca su ponekad stidljiva. Ja sam bio takav.“

Leri priđe Leu i čučnu, tako da im oči budu na istoj visini. „Šta je bilo, maleni?“

„Samo hoću da se vratim“, reče Leo, izbegavajući njegov pogled. „Hoću mama Nadin.“

„Pa, ti...“ On zaćuta bespomoćno.

„Hoću nazad.“ Načas podiže pogled prema Leriju. Oči mu preleteše preko Lerijevog ramena prema mestu gde je Harold stajao nasred svog travnjaka. Onda ponovo dole, u beton. „Molim te.“

„Ne sviđa ti se Harold?“

„Šta znam... u redu je on... samo hoću nazad.“

Leri uzdahnu. „Umeš li sam da se vratiš?“

„Naravski.“

„Dobro. Ali baš bih voleo da popiješ sa nama ’kokišku. Dugo već čekam da se upoznam sa Haroldom. To znaš, zar ne?“

„D-da...“

„A onda bismo mogli da se vratimo zajedno.“

„Ne ulazim u tu kuću“, prošišta Leo i na trenutak je ponovo bio Džo, a oči su mu postale prazne i divlje.

„Dobro“, reče Leri žurno. Uspravi se. „Idi pravo kući. Proveriću da li si tako uradio. I ne idi ulicom.“

„Važi.“ I Leo najednom istrtlja tim stegnutim, šištavim šapatom: „Hajde vrati se sa mnom? Odmah? Da odemo zajedno. Molim te, Leri? Važi?“

„Bre, Leo, koji ti je an...“

„Nema veze“, reče Leo. I pre nego što je Leri stigao bilo šta drugo da uradi, Leo se već žurno udaljavao od njega. Leri je stajao i gledao ga sve dok se nije izgubio iz vidokruga. Onda se ponovo okrenuo Haroldu, zabrinuto namršten.

„Ma sve je u redu“, reče Harold. „Deca su čudna.“

„Pa, ovo dete svakako jeste, ali valjda ima i prava na to. Svašta je preživeo.“

„Mogu misliti“, odgovori Harold, i samo na tren Leri oseti nepoverenje, oseti da je Haroldovo brzo saosećanje sa dečakom koga nikada ranije nije video jednako lažno kao i jaja u prahu.

„Pa, uđi“, reče Harold. „Znaš, ti si mi praktično prvi gost. Freni i Stju su navraćali nekoliko puta, ali oni i ne mogu da se računaju u goste.“ Kez mu se pretvorio u osmeh, pomalo tužan, i Leri najednom oseti sažaljenje prema tom dečaku - jer on je na kraju krajeva i bio samo dečak. Bio je usamljen, a tu je stajao Leri, isti stari Leri koji ni za koga nije imao lepu reč, i koji sada o njemu sudi bez ikakvog stvarnog osnova. To nije bilo fer. Došlo je vreme da prestane da bude toliko prokleto nepoverljiv.

„Rado“, odgovori on.

Dnevna soba je bila mala, ali udobna. „Ubaciću malo novog nameštaja kad stignem“, reče Harold. „Nešto moderno. Hrom i kožu. Kao što kaže ona reklama: ’Ko jebe budžet. Ja imam master karticu.’“

Leri se od srca nasmeja tome.

„U podrumu ima čitavih čaša, pa ću ih doneti. Mislim da ću preskočiti čokoladice, ako nemaš ništa protiv - prestao sam da jedem slatkiše, pokušavam da oslabim, ali moramo probati vino, ovo je posebna prilika. Došao si preko čitave zemlje iz Mejna našim tragom, a, sledeći moje -naše - putokaze. To je stvarno nešto izuzetno. Moraćeš mi ispričati sve pojedinosti. U međuvremenu, smesti se u tu zelenu fotelju. Ona je najmanje propala od svih.“

Leriju se javila poslednja sumnjičava misao za vreme te tirade: Čak i priča kao političar - glatko, brzo i slatkorečivo.

Harold izađe, a Leri sede u zelenu fotelju. Začu otvaranje vrata, a zatim i Haroldove teške korake niza stepenice. Pogleda oko sebe. Jok, nije to bila najsjajnija dnevna soba na svetu, ali sa tepihom i malo lepog modernog nameštaja, mogla bi da izgleda dobro. Najbolji detalj bili su kamin i dimnjak. Divan rad, pažljivo izveden, ručno. Ali u ognjištu je bio jedan razlabavljeni kamen. Leriju se učinilo da je ispao i da ga je neko vratio na mesto pomalo nemarno. Ako bi ostao tako da stoji, bilo bi to kao kad bi iz slagalice bio izostavljen jedan deo, ili kad bi slika bila ostavljena da stoji ukrivo na zidu.

On ustade i podiže kamen sa ognjišta. Harold je još tumarao dole. Leri se spremao da ga vrati natrag kada je video da se u rupi nalazi neka knjiga, čija je prednja korica sada bila prekrivena kamenom prašinom, ali nedovoljno da bi bile skrivene dve reči odštampane zlatotiskom: GLAVNA KNJIGA.

Donekle posramljen, kao da je namerno njuškao, on vrati kamen na mesto taman kada su se Haroldovi koraci ponovo začuli na stepenicama. Sada se kamen uklopio savršeno, i kad se Harold vratio u dnevnu sobu sa dve okrugle velike čaše za vino u rukama, Leri je ponovo sedeo u zelenoj fotelji.

„Zadržao sam se malo da ih properem dole u sudoperi“, reče Harold. „Bile su malčice prašnjave.“

„Sasvim lepo izgledaju“, reče Leri. „Vidi, ne smem se zakleti da ovaj bordo nije prokisnuo. Možda ćemo da pijemo sirće.“

„Ko riskira“, reče Harold, isceren, „taj profitira.“

Osećao se neprijatno zbog tog osmeha i Leri je najednom shvatio da razmišlja o toj glavnoj knjizi - je li bila Haroldova, ili je pripadala prethodnom vlasniku kuće? I ako je bila Haroldova, šta li je, za ime sveta, tamo moglo da piše?

Otvorili su bocu bordoa i ustanovili, na obostrano zadovoljstvo, da je vino sasvim dobro. Pola sata kasnije, obojica su bili prijatno pripiti, Harold malo više od Lerija. Bez obzira na to, Haroldov kez se nije izgubio; u stvari, bio je još širi nego pre.

Pošto mu je vino malo razvezalo jezik, Leri reče: „Oni plakati. Veliki skup osamnaestog. Otkud to da tebe nema u tom komitetu, Harolde? Mislio sam da je neko kao ti prirodni kandidat za takav posao.“

Haroldov osmeh postade ogroman, blažen. „Pa, suviše sam mlad. Pretpostavljam da su mislili da nisam dovoljno iskusan za to.“

„Ja mislim da je to prava šteta.“ Ali da li je zaista tako mislio? Kez. Mračan, jedva primetan izraz podozrenja. Da li je? Nije to znao.

„Pa, ko zna šta nosi budućnost?“ reče Harold sa širokim osmehom. „Dođe maca na vratanca.“

Leri je otišao oko pet. On i Harold su se rastali kao prijatelji; Harold se rukovao s njim, iscerio, rekao mu da mu što češće dolazi. Ali Leri je nekako stekao utisak da bi Harolda zabolelo dupe ako se on tu nikada ne bi vratio.

Išao je sporo betonskom stazom prema pločniku i okrenuo se da mahne, ali Harold se već vratio unutra. Vrata su bila zatvorena. U kući je bilo veoma sveže zato što su venecijaneri bili navučeni na prozore, i unutra je to izgledalo u redu, ali dok je stajao napolju, najednom mu je palo na pamet kako je to jedina kuća u Bolderu u kojoj je bio, sa spuštenim roletnama i zatvorenim kapcima na prozorima. Ali naravno, pomislio je, u Bolderu ima još mnogo kuća sa spuštenim roletnama. To su kuće mrtvih. Kada su se razboleli, spustili su roletne da ih svet ne gleda. Spustili su ih i umrli sami, kao što to najviše želi svaka životinja kad joj kucne poslednji čas. Živi su - možda u podsvesnom priznavanju te činjenice vezane za smrt - širom otvarali i prozorske kapke i zavese.

Od vina ga je boluckala glava, i pokušao je da sebi kaže kako jeza koju oseća potiče odatle, kao deo malog mamurluka, pravedna kazna za lokanje dobrog vina kao da je posredi neki jeftin bućkuriš. Ali to nije mogao biti pravi razlog - ne, nije. Pogledao je duž ulice, najpre na jednu, pa onda na drugu stranu, i pomislio: Bogu hvala za suženu perspektivu. Bogu hvala za selektivno opažanje. Jer da toga nema, živeli bismo kao u nekoj Lavkraftovoj priči.

Misli su mu postale zbrkane. Najednom je bio ubeđen da Harold viri kroz daščice prozorskih kapaka, da mu se šake šire i stežu kao da nekoga davi, da mu se osmeh pretvorio u kez mržnje... Dođe maca na vratanca. Istovremeno se sećao one noći u Beningtonu, kada je spavao na pozornici u parku i probudio se sa užasnim osećajem da je neko tamo... a onda čuo (ili samo sanjao da čuje?) kuckanje prašnjavih potpetica koje se udaljavalo prema zapadu.

Prekini. Prekini sam sebe da izluđuješ.

Brdo Čizama, bavio se njegov um slobodnim asocijacijama. Zaboga, samo prekini, bolje da nisam ni pomislio na mrtve, na mrtve iza svih tih zatvorenih kapaka, navučenih roletni i zavesa, u mraku, kao u tunelu, Linkolnovom tunelu, bože, šta kad bi svi počeli da se pomeraju, da se meškolje, bože blagi, prekini s tim...

I najednom shvati da se priseća kako je sa majkom išao u zoološki vrt u Bronksu kad je bio mali. Ušli su u zatvoreni prostor sa kavezima u kojima su bili majmuni, i tamošnji smrad ga je tresnuo gotovo fizički, kao pesnica koja mu je spljeskala nos. Okrenuo se da zaždi odatle, ali majka ga je sprečila.

Samo normalno diši, Leri, kazala je ona. Za pet minuta više nećeš ni primećivati taj smrad.

I tako je ostao, sa nevericom u njene reči, trudeći se da ne povraća (čak i sa sedam godina, više od svega je mrzeo da povraća), i ispostavilo se da je ona imala pravo. Kad je sledeći put pogledao na svoj časovnik, video je da su među kavezima s majmunima proveli pola sata, i nije mogao da shvati zbog čega žene koje ulaze najednom prekrivaju nos rukom, sa izrazom gađenja na licu. Rekao je to majci, a Alis Andervud se nasmejala.

O, i dalje smrdi, kako da ne. Samo ne tebi.

Otkud to, mama?

Ne znam. Svi to mogu. Sad samo reci sebi: „Osetiću ponovo kako STVARNO smrdi u kavezima za majmune“, i duboko udahni.

Tako je i uradio, i smrad je bio tamo, zadah još jači i gori nego kada su tek stupili unutra, i viršla i pita sa trešnjama koje je pojeo ponovo su počeli da mu se dižu iz želuca u velikom, smešanom i mučnom mehuru, tako da je jurnuo prema vratima i svežem vazduhu iza njih i uspeo - jedva - da sve zadrži u sebi.

To je selektivno opažanje, pomislio je sada, a ona je znala za to iako nije pojma imala kako se takva stvar zove. Ta misao samo što se potpuno formirala u njegovoj glavi, kada je čuo kako glas njegove majke izgovara: Samo reci sebi: „Osetiću ponovo kako STVARNO smrdi u Bolderu.“ I osetio je to - tek tako, osetio je taj smrad. Njušio je ono što se nalazilo iza svih zatvorenih vrata, navučenih roletni i zatvorenih kapaka, njušio je sporo raspadanje koje se odvijalo čak i u ovom mestu, koje je umrlo gotovo prazno.

Koračao je brže, nije trčao ali je sve bliže bio tome da potrči, dok je njušio taj voćni, zasićeni zadah koji je on - kao i svako drugi - prestao svesno da oseća zato što je bio posvemašnji, nalazio se svuda, bojio im je misli, i sad nisu spuštali roletne čak ni kad su vodili ljubav zato što iza spuštenih roletni leže mrtvi, a živi i dalje žele da gledaju napolje u svet.

Sada mu je došlo da povrati, ne viršlu niti pitu sa trešnjama, već vino i čokoladicu „pejdej“. Jer ovo je bila prostorija sa majmunskim kavezima iz koje nikada neće moći da izađe, osim ako se ne preseli na neko ostrvo gde niko nikada nije živeo, i mada je i dalje više od svega mrzeo da povraća, sada će to uraditi...

„Leri? Jesi li dobro?“

Toliko se prepao da mu je tihi zvuk - Iju! - zapištao iz grla, pa je poskočio. Bio je to Leo, koji je sedeo na ivičnjaku otprilike tri ulice daleko od Haroldove. Imao je pingpong lopticu kojom je tapkao o pločnik.

„Šta ćeš ti ovde?“ upita Leri. Ritam srca polako mu se vraćao u normalu.

„Hteo sam s tobom da se vratim kući“, reče Leo snebivljivo, „ali nisam hteo da uđem u kuću onog tipa.“

„Zašto ne?“ upita Leri. On sede na ivičnjak kraj Lea.

Leo slegnu ramenima i ponovo skrenu pogled prema pingpong loptici. Čulo se kako se ona oglašava sa tihim tup! tup! Dok udara po asfaltu i odskače mu natrag u ruku.

„Ne znam.“

„Leo?“

„Šta?“

„Ovo mi je veoma važno. Zato što mi se Harold dopada... i ne dopada. On u meni izaziva suprotstavljena osećanja. Da li si ti ikada imao suprotstavljena osećanja prema nekome?“

„Ja osećam samo jedno u vezi s njim.“ Tup! Tup!

„Šta to?“

„Plašim se“, reče Leo jednostavno. „Možemo li sada kući, kod moje mama Nadin i mama Lusi?“

„Naravski.“

Krenuli su dalje ulicom Arapaho i neko vreme nisu razgovarali, a Leo je i dalje tapkao pingpong lopticom i spretno je hvatao.

„Žao mi je što si morao toliko da čekaš“, reče Leri.

„Ma, nema veze.“

„Ne, stvarno, da sam znao, požurio bih.“

„Imao sam šta da radim. Pronašao sam ovo na nečijem travnjaku. To je pongping loptica.“

„Pingpong“, ispravi ga Leri rasejano. „Šta misliš, zašto Harold drži spuštene roletne?“

„Pa valjda kako niko ne bi mogao da gleda unutra“, reče Leo. „Kako bi mogao da radi tajne stvari. To je kao sa mrtvima, zar ne?“ Tup! Tup!

Išli su dalje, stigli do ćoška i skrenuli na jug po Brodveju. Sada su videli na ulicama i druge ljude; žene koje su gledale haljine u izlozima, čoveka sa budakom koji se vraćao odnekud, drugog koji je nehajno prebirao po priboru za ribolov u razbijenom izlogu sportske radnje. Leri vide kako Dik Volman iz njegove grupe vozi bicikl u suprotnom smeru. On mahnu Leriju i Leu. Oni ga pozdraviše mahanjem.

„Tajne stvari“, razmišljao je Leri naglas, ne trudeći se više da izvlači odgovore iz dečaka.

„Možda se moli mračnjaku“, reče Leo nehajno, a Leri se trže kao da je dotakao žicu pod naponom. Leo to nije primetio. Dvostruko brže je tapkao pingpong lopticu, najpre o pločnik, da bi je zatim hvatao kad se odbije od cigala u zidu kraj kojeg su prolazili... tup-tap!

„Stvarno to misliš?“ upita Leri, potrudivši se da to izgovori nehajno.

„Ne znam. Ali on nije kao mi. Mnogo se osmehuje. Ali mislim da u njemu ima crva koji ga teraju da se osmehuje. Velikih belih crva koji mu izjedaju mozak. Kao larve.“

„Džo... mislim, Leo...“

Leove oči - tamne, daleke i kineske - najednom se razbistriše. On se osmehnu. „Gle, eno je Dejna. Ona mi se dopada. Hej, Dejna!“ viknu on, mašući. „Imaš li žvake?“

Dejna, koja je podmazivala zupčanik bajsa desetobrzinca tananog kao paučina, okrenu se i osmehnu. Ona posegnu u džep košulje i raširi pet štapića „džusi fruta“ kao karte u pokeru. Leo potrča prema njoj nasmejavši se zadovoljno, stežući pingpong lopticu u ruci dok mu je dugačka kosa vijorila na vetru, ostavivši Lerija da zuri za njim. Zamisao o belim crvima iza Haroldovog osmeha... odakle Džou (ne, Leu, on je Leo, ili makar mislim da jeste) tako sofisticirana - i užasna - zamisao? Dečak je bio u polutransu. I nije bio jedini; koliko je puta Leri u ovih nekoliko dana koliko je tu video kako se neko samo ukopa u mestu na ulici, zagledan načas u prazno, a onda nastavi dalje? Stvari su se promenile. Čitav opseg ljudske percepcije kao da se proširio za jedan stepen.

Bilo je to đavolski zastrašujuće.

Leri se pokrenu i priđe mestu gde su Leo i Dejna delili žvake.

Tog popodneva Stju je zatekao Freni kako pere veš u malom dvorištu iza zgrade. Napunila je vodom nisko korito, istresla unutra gotovo pola kutije „tajda“ i sve mešala drškom džogera dok nije dobila bogatu penu. Pretpostavljala je da to ne radi kako bi trebalo, ali nipošto nije htela da se zaputi kod Majke Ebigejl i pokaže koliko toga ne zna. Potopila je njihovu odeću u vodu, koja je bila ledeno hladna, a onda smrknuto uskočila unutra i počela da gazi i pljuska, kao Sicilijanka koja gnječi grožđe. Vaš novi model „mejteg 5000“, pomislila je. Akcija sa obe noge, savršeni metod za sve vaše jake boje, nežni donji veš i...

Okrenula se i ugledala svog čoveka koji je stajao na samoj kapiji zadnjeg dvorišta i posmatrao je kao da se zabavlja. Freni prekinu, malčice bez daha.

„Ha-ha, baš smešno. Koliko si već dugo tu, pametnjakoviću?“

„Nekoliko minuta. I kako ti to zoveš? Ljubavnim plesom divlje šumske patke?“

„Opet, ha-ha.“ Ona ga pogleda hladno. „Još jedna takva provala i možeš noć slobodno da provedeš na kauču, ili gore na Flagstafu, sa svojim drugarom Glenom Bejtmenom.“

„Daj, nisam mislio da...“

„Tu je i tvoja odeća, gospodine Stjuarte Redmane. Možda si ti osnivač zajednice i sve to, ali i dalje povremeno ostavljaš braon trag na gaćama.“ Stju se isceri, osmeh mu se raširi, i konačno ne odoli da se ne nasmeje. „To je baš priprosto, draga.“

„Trenutno se ne osećam naročito prefinjeno.“

„Pa, iskoči odatle nakratko. Moram da popričam s tobom.“

Bilo joj je drago zbog toga, iako će morati da opere noge pre nego što se tamo vrati. Srce joj je brzo tuklo, ali nije bila srećna već prilično tužna, kao neka verna mašina koju pogrešno koristi neko sa vidnim odsustvom zdravog razuma. Ako je moja čukunbaba to morala ovako da radi, pomislila je Fren, možda je onda i imala prava na sobu koja će se na kraju pretvoriti u neprocenjivi salon moje majke. Možda je smatrala da je to naknada za rizik, ili tako nešto.

Spustila je pogled na stopala i potkolenice donekle obeshrabreno. Na njima je još bio tanak sloj sive pene od deterdženta. Obrisala je to s gađenjem.

„Kad je moja žena prala ručno“, reče Stju, „koristila je... kako se ono zove? Dasku za ribanje, rekao bih. Koliko se sećam, moja majka je imala tri komada.“

„Znam to“, reče Freni, razdražena. „Džun Brinkmajer i ja obišle smo pola Boldera u potrazi za tim. Nismo mogle da pronađemo niti jednu. Tehnologija uzvraća udarac.“

Opet se smeškao.

Freni se podboči. „Je l’ se ti to trudiš da me naljutiš, Stjuarte Redmane?“

„Jok, gospoja. Samo sam pomislio da znam gde možeš da nabaviš dasku za ribanje. I Džuni, ako joj treba.“

„Gde?“

„Pusti me da prvo pogledam i pronađem.“ Osmeh mu je iščeznuo i on ju je zagrlio, prislonivši čelo uz njeno. „Znaš koliko cenim to što pereš moju odeću“, reče, „i znam da jedna trudnica bolje zna od svog čoveka šta treba, a šta ne treba da radi. Ali, Freni, čemu toliki trud?“

„Čemu?“ Ona ga pogleda, zgranuta. „Pa šta ćeš da nosiš na sebi? Zar ćeš da ideš okolo u prljavoj odeći?“

„Freni, prodavnice su pune odeće. A moj konfekcijski broj je krajnje uobičajen.“

„Šta to znači, da treba da bacam staru odeću samo zato što je prljava?“

On slegnu ramenima, donekle nelagodno.

„Nema šanse, a-a“, reče ona. „Tako je nekad bilo, Stju. Kao one kutije u koje su ti pakovali ’big mek’ ili flaše bez kaucije. Ne smemo ponovo početi s tim.“

On je kratko poljubi. „U redu. Samo kad dođe dan za sledeće pranje, ja sam na redu, čuješ?“

„Naravski.“ Osmehnula se pomalo lukavo. „I dokle tako? Dok se ne porodim?“

„Dok ponovo ne pustimo struju“, reče Stju. „Onda ću ti doneti najveću, najsjajniju mašinu za veš koju si ikad videla, i lično ću da je priključim.“

„Ponuda se prihvata.“ Ona ga čvrsto poljubi i on joj uzvrati na poljubac, mrseći joj nemirno kosu snažnim rukama. Posledica je bila toplina koja se širila (vrelina, da ne okolišamo, vruće mi je i on me uvek napali kad mi to radi) najpre do njenih bradavica, a zatim i u donji stomak.

„Bolje prekini“, reče ona prilično zadihano, „ukoliko ne smeraš nešto i da uradiš, a ne samo da pričaš.“

„Možda ćemo popričati kasnije.“

„A veš...“

„Za tu skorenu prljavštinu biće dobro da se što više natopi“, reče on ozbiljno. Ona se zasmeja, ali on joj prekri usta poljupcem. Dok ju je podizao, postavljao na noge i vodio unutra, primetila je koliko joj sunce greje ramena i zapitala se: Je li sunce ikada ranije bilo toliko vrelo? Toliko jako? I poslednja bubuljica mi je nestala sa leđa... da li je to zbog ultraljubičastih zraka, ili možda zbog nadmorske visine? Je li tako svakog leta? Je li ovako vrelo?

A onda ju je on spopao, još na stepenicama, skidao ju je do gole kože, tako da joj je bilo vruće, tako da je morala da ga voli.

„Ne, sedi dole“, reče on.

„Ali...“

„Ozbiljno to mislim, Freni.“

„Stjuarte, ima sve da se zgruša ili tako nešto. Sipala sam tamo pola kutije ’tajda!...“

„Ne brini.“

I tako je sela na baštensku stolicu u hladu nadstrešnice. On je izneo dve stolice tamo kad su ponovo sišli. Stju je izuo cipele, skinuo čarape i zavrnuo nogavice iznad kolena. Kada je kročio u korito i počeo mrtav ozbiljan da gazi po vešu, bespomoćno se zakikotala.

Stju je pogleda i reče: „Zar hoćeš da noć provedeš na kauču?“

„Ne, Stjuarte“, reče ona pokajnički, a onda se ponovo nasmeja... sve dok joj suze nisu potekle niz obraze i dok nije osetila da su joj mali mišići u stomaku postali gumasti i slabi. Kada je ponovo uspostavila nekakvu kontrolu, rekla je: „Treći i poslednji put te pitam, o čemu si ono hteo da pričamo kad si došao?“

„O, da.“ Marširao je napred-nazad, i sada je već napravio debeo sloj pene. Jedne farmerke su isplutale na površinu, a on ih je nagazio i ponovo potopio, tako da je gusta pena štrcnula na travnjak. Freni pomisli: To pomalo liči na... o ne, dosta s tim, dosta s tim, osim ako nećeš da pobaciš od smeha.

„Večeras ćemo održati taj prvi pripremni sastanak“, reče Stju.

„Imam dva kartona piva, krekere sa sirom, sirni namaz, malo kobasice sa biberom koja bi trebalo da je i dalje...“

„Nije to posredi, Freni. Dik Elis je navratio danas i rekao da ne želi da bude u komitetu.“

„Stvarno?“ Iznenadila se. Dik joj nije izgledao kao neko ko bi se klonio odgovornosti.

„Kazao je da će mu biti drago da radi bilo šta čim dobijemo pravog lekara, ali sada to ne može. Danas nam je pristiglo još dvadeset petoro, i jedna od žena ima gangrenoznu nogu. Izgleda od ogrebotine koju je zaradila dok je puzala ispod zarđale bodljikave žice.“

„O, to ne valja.“

„Dik ju je spasao... Dik i ona bolničarka koja je došla s Andervudom. Visoka, lepa devojka. Zove se Lori Konstebl. Dik reče da bi mu ta žena umrla da nije bilo Lori. Kako god bilo, odsekli su ženi nogu ispod kolena, i oboje su iscrpljeni. Trebalo im je tri sata za to. Pored toga, imaju dečaka sa napadima grčeva, i Dik će izludeti od pokušaja da ustanovi je li to zbog epilepsije, nekakvog pritiska u lobanji ili možda zbog šećerne bolesti. Imali su nekoliko slučajeva trovanja hranom pošto su ljudi jeli ukvarene stvari, a tvrdi kako će neki ljudi umreti ako ubrzo ne odštampamo letak sa uputstvima kako da biraju sebi namirnice. Da vidimo, gde sam ono bio? Dve slomljene ruke, jedan slučaj gripa...“

„Zaboga! Reče li ti to: gripa?“

„Polako samo. To je običan grip. Aspirin bez problema snižava temperaturu... i ona se više ne vraća. Nema ni crnih mrlja po vratu. Ali Dik nije siguran koje antibiotike da koristi, i da li to uopšte treba da radi, i ne spava noćima pokušavajući da to ustanovi. Isto tako, plaši se da će se grip raširiti i da će se ljudi uspaničiti.“

„Ko je posredi?“

„Žena po imenu Rona Hjuit. Ona je najveći deo puta dovde prepešačila iz Laramija, u Vajomingu, i Dik tvrdi da je bila zrela da zapati neki virus.“ Fren klimnu glavom.

„Na svu sreću po nas, izgleda da se toj Lori Konstebl sviđa Dik, iako je duplo stariji od nje. Mislim da je to u redu.“

„Baš si velikodušan što im daješ svoje odobrenje, Stjuarte.“

On se osmehnu. „Kako god, Dik ima četrdeset osam godina i srčanu manu. Trenutno smatra da ne može toliko da se angažuje na sve strane... pobogu, pa on sad praktično studira medicinu.“ On pogleda trezveno u Fren. „Mogu da shvatim zbog čega se Lori naložila na njega. On je najbliži heroju od svih ljudi koje ovde imamo. On je običan veterinar sa sela i užasno se plaši da nekoga ne ubije. A zna da svakodnevno pristiže još ljudi, i neki od njih imaju kojekakve zdravstvene probleme.“

„Dakle, treba nam još neko za komitet.“

„Da. Ralf Brentner je oduševljen tim Lerijem Andervudom, a po onome što si mi ti rekla, i na tebe je ostavio dosta povoljan utisak.“

„Da. Jeste. Mislim da bi on bio dobar za to. A danas sam se u gradu upoznala s njegovom gospođom. Zove se Lusi Svon. Strašno je slatka, i strašno ceni Lerija.“

„Izgleda da isto oseća svaka dobra žena. Ali, Freni, moram da budem iskren prema tebi - ne dopada mi se to kako je izneo svoju životnu priču nekome koga je tek upoznao.“

„Mislim da je to samo zato što sam ja od početka bila sa Haroldom. Mislim da nije shvatio zbog čega sam s tobom, a ne sa njim.“

„Da mi je samo znati kako mu se dopao Harold.“

„Pa pitaj ga.“

„Hoću.“

„Nameravaš li da ga pozoveš u komitet?“

„Najverovatnije.“ On ustade. „Voleo bih i onog čiču koga zovu Sudijom. Ali njemu je sedamdeset godina, i previše je star.“

„Jesi li razgovarao sa njim o Leriju?“

„Nisam, ali Nik jeste. Nik Andros je vrlo bistar momak, Fren. Uspeo je da promeni neke stvari Glenu i meni iza leđa. Glen se zbog toga malo iznervirao, ali čak je i on morao da prizna da su Nikove zamisli bile dobre. U svakom slučaju, Sudija je rekao Niku da je Leri upravo čovek kakvog tražimo. Kazao je kako je Leri upravo počeo da shvata da nešto vredi, i da će ubuduće biti mnogo bolji.“

„Rekla bih da su to prilično dobre preporuke.“

„Da“, reče Stju. „Ali moram da saznam šta misli o Haroldu pre nego što ga pozovem da nam se priključi.“

„Šta je sad pa to s Haroldom?“ upita ona, uznemirena.

„Mogla bi isto tako da pitaš šta je to s tobom, Fren. Još se osećaš odgovornom za njega.“

„Zar? Ne znam. Ali kada razmišljam o njemu, i dalje se osećam pomalo krivom - to svakako.“

„Zašto? Zato što sam ga ja istisnuo? Fren, jesi li ga ikada želela?“

„Ne. Zaboga, ne.“ Umalo nije uzdrhtala.

„Jednom sam ga slagao“, reče Stju. „Pa... nije to zaista bila laž. Bilo je to onog dana kada smo se nas troje sreli. Četvrtog jula. Mislim da je već tada slutio šta će se desiti. Rekao sam da te ne želim. Kako sam tada mogao da znam želim li te ili ne? U knjigama možda i postoji ljubav na prvi pogled, ali u stvarnom životu...“

On zaćuta i osmeh mu se polako raširi licem.

„Čemu se to keziš, Sjuarte Redmane?“

„Samo sam pomislio“, reče on, „kako mi je u stvarnom životu trebalo najmanje...“ On zamišljeno protrlja obraz. „O, rekao bih, četiri sata.“ Ona ga poljubi u obraz. „To je baš slatko od tebe.“

„Živa istina. U svakom slučaju, mislim da mi on i dalje zamera zbog onoga što sam mu tada rekao.“

„On nikada nije rekao ništa loše o tebi, Stju... niti o bilo kome.“

„Nije“, saglasio se Stju. „On se smeška. To mi se ne dopada.“

„Ne misliš valjda da... planira nekakvu osvetu, ili tako nešto?“

Stju se osmehnu i ustade. „Ne, ne Harold. Glen misli da bi na kraju oko Harolda mogla da se okupi opozicija. I to je u redu. Samo se nadam da neće pokušati da zajebe ono što mi sada radimo.“

„Samo upamti da je uplašen i usamljen.“

„I ljubomoran.“

„Ljubomoran?“ Ona razmisli o tome, a onda odmahnu glavom. „Ne bih rekla - zaista ne. Razgovarala sam s njim, i mislim da bih to provalila.

Ali, možda se oseća odbačenim. Mislim da je očekivao da bude u tom privremenom komitetu...“

„To je bila jedna od Nikovih unilateralnih - je l’ se tako kaže? - odluka sa kojima smo se svi složili. Svodi se na to da mu niko od nas do kraja ne veruje.“

„U Ogunkvitu“, reče ona, „on je bio najnesnosniji klinac kojeg si mogao da zamisliš. Valjda je tako dobrim delom kompenzovao situaciju koju je imao u porodici... njima se sigurno činilo da se on izlegao iz kukavičjeg jajeta ili tako nešto... ali posle gripa, kao da se promenio. Makar jeste prema meni. Činilo se da se trudi da bude, pa... muško. A onda se ponovo promenio. Ali odjednom. Počeo je stalno da se smeška. Više se s njim nije zaista dalo razgovarati. Nekako se... povukao u sebe. Kao oni ljudi što se predaju veri, ili pročitaju...“ Ona najednom zaćuta i oči joj poprimiše zaprepašćeni izraz koji je veoma ličio na strah.

„Pročitaju šta?“ upita Stju.

„Nešto što im izmeni život“, reče ona. „Das Kapital. Mein Kampf. Ili možda samo tuđa ljubavna pisma.“

„O čemu ti to pričaš?“

„Hmm?“ Okrenula se i pogledala ga, kao da se prenula iz dubokog sanjarenja. Onda se osmehnula. „Ni o čemu. Zar nisi hteo da odeš i vidiš se sa Lerijem Andervudom?“

„Naravski... ako si ti dobro.“

„Bolje sam nego dobro - odlično sam. Idi sad. Iš. Sastanak je u sedam. Ako požuriš, taman ćeš stići da nešto ubaciš u kljun pre toga, kad se vratiš.“

„U redu.“

Bio je na kapiji koja je razdvajala prednje od zadnjeg dvorišta kad mu je ona doviknula: „Ne zaboravi da ga pitaš šta misli o Haroldu.“

„Ne brini“, reče Stju, „neću.“

„I gledaj ga u oči kada ti bude odgovorio, Stjuarte.“

Kada je Stju nehajno upitao kakvi su mu utisci o Haroldu (do tada Stju nije ni pomenuo da postoji upražnjeno mesto u privremenom komitetu), oči Lerija Andervuda su postale ujedno oprezne i zbunjene.

„Fren ti je rekla za moju fiksaciju o Haroldu, a?“

„Jesje.“

Leri i Stju su bili u jednoj od serijski građenih kućica na platou. Lusi je u kuhinji džangrljala dok je pripremala večeru, podgrevajući konzervisanu hranu na malom roštilju koji joj je Leri namestio. Radio je na gas iz boce. Ona je pevala delove pesme Kafanske ženske⁴⁹ dok je radila, i zvučala je veoma zadovoljno.

Stju pripali cigaretu. Sada je pušenje sveo na najviše pet ili šest dnevno; nije želeo da ga Dik Elis operiše zbog raka na plućima.

„Pa, sve vreme dok sam sledio Harolda, govorio sam sebi da on verovatno neće izgledati onako kako sam ga zamišljao. I tako je i bilo, ali i dalje pokušavam da ustanovim šta mu to fali. Bio je neviđeno prijatan. Dobar domaćin. Otvorio je bocu vina koju sam mu doneo i nazdravili smo jedan drugome. Lepo sam se proveo. Ali...“

„Ali?“

„Prišli smo mu s leđa. Leo i ja. Podizao je zidić od cigala oko bašte i naglo se okrenuo... izgleda, nije čuo da dolazimo sve dok nisam progovorio... i na tren sam govorio sebi: ’Sveti bože, ovaj tip će me ubiti.’“

Lusi se pojavi na vratima. „Stju, možeš li ostati na večeri? Ima puno hrane.“

„Hvala, ali Freni me čeka. Mogu se zadržati samo petnaestak minuta.“

„Sigurno?“

„Drugi put, Lusi, hvala.“

„Dobro.“ Vratila se u kuhinju.

„Zar si došao samo da me pitaš za Harolda?“ upita Leri.

„Ne“, reče Stju, donevši odluku. „Došao sam da te zamolim da postaneš član našeg malog privremenog komiteta. Jedan od ostalih, Dik Elis, morao je da odbije.“

„Tek tako, je li?“ Leri priđe prozoru i pogleda napolje u tihu ulicu. „Mislio sam da ću moći ponovo da budem običan građanin.“

„Od tvoje odluke zavisi, naravno. Treba nam još jedan. Tebe su preporučili.“

„Ko to, ako ti ne smeta što p...“

„Raspitali smo se malo. Izgleda da Freni misli kako si sasvim u redu. A Nik Andros je razgovarao - pa on ne govori, ali znaš već - sa jednim od ljudi koji su došli s tobom. Sa Sudijom Farisom.“

Leri je izgledao zadovoljno. „Sudija me preporučio, a? Pa to je sjajno. Znaš, trebalo bi da uzmete njega. Đavolski mu rade klikeri.“

„To je rekao i Nik. Ali njemu je sedamdeset godina, a naše medicinske ustanove su prilično primitivne.“

Leri se okrenu da pogleda Stjua, s poluosmehom. „Izgleda da taj komitet i nije toliko privremen kao što bi se na prvi pogled reklo, je l’ da?“

Stju se osmehnu i malčice opusti. Još nije zaista zaključio šta misli o Leriju Andervudu, ali bilo je sasvim jasno da čovek nije bio juče rođen. „Paaaa, da kažemo ovako. Voleli bismo da se naš komitet kandiduje za puni mandat.“

„A najbolje bi bilo bez opozicije“, reče Leri. Gledao je Stjua prijateljski, ali oštro - veoma oštro. „Jesi li za pivo?“

„Bolje ne. Pre neko veče sam malo preterao kod Glena Bejtmena. Fren je strpljiva devojka, ali i njenom strpljenju ima granica. Šta kažeš, Leri? Hoćeš da se priključiš?“

„Mislim... o, do đavola, pristajem. Mislio sam da će me najsrećnijim na svetu učiniti to da stignem ovamo, ratosiljam se svojih i pustim nekog drugog da bude glavni. Umesto toga, da prostiš, jebeno mi je dosadno.“

„Večeras ćemo održati mali sastanak kod mene, sa temom o velikom skupu zakazanom za osamnaesti. Možeš li doći?“

„Naravski. Smem li da povedem Lusi?“

Stju sporo odmahnu glavom. „Niti da pričaš sa njom o tome. Hoćemo neke od tih stvari povremeno da sačuvamo za sebe.“

Lerijev osmeh iščeznu. „Ja nešto mnogo ne mirišem zavere, Sjtu. Bolje da to odmah kažem, kako kasnije ne bi bilo problema. Mislim da se ono dogodilo u junu upravo zbog toga što je previše ljudi čuvalo informacije za sebe. Nije to bila nikakva viša sila. Bio je to najobičniji ljudski zajeb.“

„O tome bolje da se ne raspravljaš sa Majkom“, reče Stju. On se i dalje osmehivao, opušten. „Uzgred, slažem se sa tobom. Ali, da li bi isto mislio da je u toku rat?“

„Ne razumem.“

„Onaj čovek koga smo sanjali. Sumnjam da je tek tako otišao.“

Leri je izgledao zapanjeno, zamišljeno.

„Glen kaže kako može da shvati zbog čega niko ne priča o tome“, nastavi Stju, „iako smo svi upozoreni. Ljudi su još u šoku. Osećaju se kao da su prošli kroz pakao da bi stigli ovamo. Sad žele samo da sebi ližu rane i pokopaju svoje mrtve. Ali ako je Majka Ebigejl ovde, onda je on tamo.“ Stju trznu glavom prema prozoru, koji je gledao na Fletajrons, litice visoke u jakoj letnjoj jari. „I možda većina ljudi ovde ne misli na njega, ali kladim se u šta god hoćeš da on misli na nas.“

Leri pogleda prema kuhinjskim vratima, ali Lusi je izašla da popriča sa Džejn Hovington, koja im je bila prva komšinica.

„Misliš da se on navrzao na nas“, reče tiho. „Baš lepa zamisao, onako, za pre večere. Da ti otvori apetit.“

„Leri, lično nisam ni u šta siguran. Ali Majka Ebigejl kaže da se to neće završiti, ovako ili onako, sve dok on ne sredi nas, ili mi ne sredimo njega.“

„Nadam se da ne priča to svima. Jebote, narod bi zapalio za Australiju.“

„Mislio sam da ne mariš mnogo za tajne.“

„Da, ali ovo....“ Leri zaćuta. Stju se ljubazno smeškao, a Leri mu je uzvratio prilično kiselim osmehom. „Dobro. Poen za tebe. Popričaćemo o tome i potom ćutati.“

„Fino. Vidimo se u sedam.“

„Svakako.“

Zajedno su otišli do vrata. „Zahvali se ponovo Lusi u moje ime za poziv“, reče Stju. „Freni i ja ćemo ga vrlo brzo prihvatiti:“

„Važi.“ Kada je Stju prišao vratima, Leri reče: „Hej.“

Stju se okrenu, sa upitnim izrazom na licu.

„Ima jedan dečak“, reče Leri polako, „koji je sa nama došao iz Mejna. Zove se Leo Rokvej. Imao je on svojih problema. Lusi i ja ga u neku ruku delimo sa ženom po imenu Nadin Kros. Nadin je i sama pomalo neobična, znaš?“

Stju klimnu glavom. Govorkalo se o čudnoj maloj sceni između Majke Ebigejl i te Krosove kada je Leri doveo svoju grupu.

„Nadin se starala o Leu kada sam ih sreo. Leo nekako pronikne u ljude. I nije jedini koji to može. Možda je uvek bilo takvih, ali posle gripa čini se da ih je prisutno malo više nego pre. I Leo... nije hteo da uđe u Haroldovu kuću. Nije čak ni hteo da ostane na njegovom travnjaku. To je... malčice čudno, zar ne?“

„Jeste“, saglasi se Stju.

Gledali su načas jedan drugoga zamišljeno, a onda je Stju krenuo kući da večera. Tokom obroka, i Fren kao da je bila zaokupljena mislima, i nije mnogo govorila. A dok je prala poslednje sudove u kofi s toplom vodom, ljudi su počeli da pristižu na prvi sastanak privremenog komiteta Slobodne zone.

Pošto je Stju otišao kod Lerija, Freni je pohitala gore, u spavaću sobu. U ćošku plakara bila je vreća za spavanje koju je prenela preko čitave zemlje privezanu pozadi za motocikl. U torbici sa rajsferšlusom ona je čuvala svoje lične stvari. Većina se sada nalazila u stanu koji je ona delila sa Stjuom, ali neke stvari još nisu pronašle sebi mesto, pa su počivale kraj uznožja vreće za spavanje. Bilo je tamo nekoliko bočica kreme za čišćenje lica - imala je iznenadan osip po koži posle majčine i očeve smrti, ali on se sada povukao - kutija mini-uložaka za slučaj da prokrvari (čula je da se to ponekad dešava trudnicama), dve kutije sa jeftinim cigarama, jedna sa natpisom MUŠKO! i druga sa natpisom ŽENSKO! Poslednji predmet je bio njen dnevnik.

Izvadila ga je i pogledala ga zamišljeno. Unela je samo osam ili devet zapisa otkad su stigli u Bolder, i većina tih zapisa bila je kratka, gotovo zagonetna. Veliki izlivi misli dolazili su joj i odlazili dok su još bili na putu... kao posteljica posle porođaja, pomislila je pomalo žalosno. U poslednja četiri dana nije zapisala ništa, i podozrevala je da će na kraju sasvim prestati da misli na dnevnik, premda je imala čvrstu nameru da mu se više posveti kada se stvari budu još malo sredile. Za bebu. Sada, međutim, dnevnik joj je ponovo veoma zaokupljao misli.

Kao oni ljudi što se predaju veri... ili pročitaju nešto što im izmeni život... kao što su tuđa ljubavna pisma...

Najednom joj se činilo da je knjiga dobila na težini, i da će joj od samog okretanja kartonskih korica izbiti znoj na čelu i... i...

Ona se iznenada osvrnu, dok joj je srce divlje tuklo. Zar se tamo nešto pomerilo?

Možda neki miš koji grebucka iza zida. Sigurno samo to. Ali najverovatnije je posredi bila samo njena mašta. Nije imala nikakvog razloga, ama baš nikakvog, da najednom misli na čoveka u crnoj rizi, čoveka sa vešalicom. Njena beba je živa i bezbedna, a ovo je samo knjiga i ona ionako ne može ni na koji način ustanoviti da li ju je neko čitao, a čak da to i može, nikako ne bi mogla da sazna je li taj čitalac bio Harold Lauder.

Ipak, otvorila je knjigu i počela polako da okreće njene stranice, uz brzi niz slika skore prošlosti nalik na amaterske crnobele fotografije. Kućni film u glavi.

Večeras smo im se divili i Harold je samo mleo o boji, teksturi i tonu, a Stju mi je veoma trezveno namignuo. A ja, nevaljalica, namignula sam njemu...

Naravno, Harold će prigovoriti tome iz principa. Proklet da si, Harolde, odrasti više!

...videla sam da je spremio jedan od svojih patentiranih mudroserskih komentara Harolda Laudera...

(zaboga, Fren, zašto si uopšte pisala sve to o njemu? zbog čega?)

Pa, znaš već Harolda... ispod njegovog šepurenja... i svih tih pompeznih izjava... veoma nesiguran dečak...

To je bilo 12. jula. Trgnula se i brzo prelistala stranice, u žurbi da dođe do kraja. Fraze su i dalje iskakale, kao da je šamaraju: U svakom slučaju, Harold je za promenu mirisao na čisto... večeras bi Haroldov dah oterao i zmaja... I još jedna, gotovo proročka: On u sebi skladišti odbijanja kao pirati blago. Ali sa kakvim ciljem? Da hrani sopstvena osećanja tajne superiornosti i progonjenosti? Ili zbog odmazde?

O, pravi on spisak... i dvaput ga proverava... pa će da sazna... koje bio dobar, a ko nevaljao...⁵⁰

A onda, 1. avgusta, pre samo dve nedelje. Zapis je počinjao u dnu stranice. Sinoć nisam ništa zapisala, previše uzbuđena, previše srećna. Stju i ja smo zajedno. Vodili

Kraj stranice. Okrenula je sledeću. Prve reči na vrhu stranice bile su: smo dvaput Ijubav. Ali ona ih je jedva i videla pre nego što joj je pogled skliznuo do polovine stranice. Tamo, pored nekog trabunjanja o materinskom instinktu, nalazilo se nešto što joj je privuklo pogled i nagnalo je da se gotovo zaledi od straha.

Bio je to taman, zamazani otisak prsta.

Pomislila je mahnito: po ceo dan sam se vozila na motociklu, svaki dan. Naravski, gledala sam da se perem kad god sam mogla, ali ruke ti se zaprljaju i...

Ona pruži ruku, nimalo iznenađena što vidi da strašno drhti. Spusti palac na mrlju. Mrlja je bila mnogo veća.

Pa, naravno da jeste, reče ona sebi. Kad nešto zamrljaš okolo, prirodno da bude veće. Zato, ovo je samo...

Ali ovaj otisak palca nije bio toliko umrljan. Sitne linije, petlje i krivulje i dalje su se jasno videle, uglavnom.

I to nije bila mašinska mast niti ulje, nije vredelo ni da se zavarava da jeste.

Bila je to sasušena čokolada.

’Pejdej’, pomisli Fren sa mučninom. Čokoladice marke ’pejdej’.

Za trenutak se plašila čak i da se osvrne - plašila se da će ugledati Haroldov kez kako visi iznad njenog ramena kao kez Češirskog mačka u Alisi. Haroldove debele usne koje se pomeraju dok on svečano izgovara: Dođe maca na vratanca, Freni. Dođe maca na vratanca.

Ali čak i da je Harold zavirio u njen dnevnik, zar je to značilo kako on smišlja neku tajnu osvetu protiv nje, Stjua ili bilo koga drugog? Naravno da ne.

Ali Harold se promenio, šapnu neki glas u njoj.

„Do đavola, nije se toliko mnogo promenio!“ uskliknula je u praznoj sobi. Malo se trgnula od zvuka sopstvenog glasa, a onda se drhtavo nasmejala. Sišla je i počela da priprema večeru. Obedovaće ranije zbog sastanka... ali njoj najednom sastanak nije izgledao toliko važan kao pre.

IZVODI IZ ZAPISNIKA SA SASTANKA PRIVREMENOG KOMITETA

13. AVGUST 1990.

Sastanak je održan u stanu Stjua Redmana i Frensis Goldsmit. Prisustvovali su svi članovi privremenog komiteta, poimence: Stjuart Redman, Frensis Goldsmit, Nik Andros, Glen Bejtmen, Ralf Brentner, Suzan Stern i Leri Andervud...

Stju Redman je izabran za predsedavajućeg na sastanku. Frensis Goldsmit je izabrana za zapisničarku...

Ove beleške (uz njih i svako podrigivanje, grgotanje i upadica, sve zabeleženo na ’memoreks’ kasetama za svakog dovoljno ludog da ih presluša) biće pohranjene u sef Prve bolderske banke...

Stju Redman je izložio u opštim crtama slučaj trovanja hranom koji su zapisali Dik Elis i Lori Konstebl (sa upadljivim naslovom AKO JEDETE, ONDA TREBA OVO DA PROČITATE!). On je rekao da Dik traži da se to odštampa i okači po čitavom Bolderu pre velikog skupa zakazanog za 18. avgust, zato što je bilo već šesnaest slučajeva trovanja hranom u Bolderu, od kojih dva veoma ozbiljna. Komitet je glasao 7:0 da Ralf napravi hiljadu kopija Dikovog plakata i angažuje deset ljudi da mu pomognu da ih postavi po celom gradu...

Suzan Stern je onda iznela drugo pitanje koje su Dik i Lori želeli da reše pre skupa (svi smo želeli da je makar jedno od njih prisutno). Oboje smatraju da se mora osnovati Komitet za sahrane; Dikova zamisao je bila da se to stavi na dnevni red javnog skupa i da se ne predstavi kao pitanje opasnosti po zdravlje - jer to bi možda izazvalo paniku - već kao „stvar pristojnosti“. Svi znamo da u Bolderu ima iznenađujuće malo leševa u odnosu na njegov broj stanovnika pre zaraze, ali ne znamo zašto... premda to više nije važno. Ali tu i dalje ima na hiljade leševa i moramo ih ukloniti ukoliko nameravamo da ostanemo ovde.

Stju je upitao koliko je taj problem trenutno ozbiljan, a Su je rekla da misli kako neće postati iole ozbiljniji sve do jeseni, kada se obično završi toplo i suvo vreme, pa krene vlaga.

Leri je zatražio da se Dikov predlog o formiranju Komiteta za sahrane uključi u dnevni red skupa zakazanog za 18. avgust. Zahtev je prihvaćen sa 7:0.

Nik Andros je tada dobio reč, a Ralf Brentner je pročitao njegove pripremljene komentare, koje ovde doslovno navodim:

„Jedno od najvažnijih pitanja sa kojim ovaj komitet mora da se pozabavi jeste hoćemo li se Majci Ebigejl u potpunosti poveravati ili ne, i treba li njoj govoriti o svemu što se dešava na našim sastancima, kako javnim, tako i zatvorenim? To pitanje se isto tako može postaviti na drugi način: Da li će Majka Ebigejl pristati da se ovom komitetu - i stalnom komitetu koji će se posle njega formirati - u potpunosti poverava, i hoće li ona komitetu govoriti o svemu što se dešava na njenim sastancima sa bogom ili s kim već ne... pogotovo na onim zatvorenim za javnost?

Možda ovo zvuči kao budalaština, ali dozvolite da objasnim, jer je to zapravo praktično pitanje. Moramo odmah odrediti mesto Majke Ebigejl u zajednici, jer naš problem nije samo to kako da ’ponovo stanemo na noge’. Da je to sve, ona nam ne bi ni bila potrebna. Kao što svi znamo, postoji još jedan problem, problem čoveka koga ponekad nazivamo mračnjakom, ili kako to Glen kaže, protivnikom. Moj dokaz za njegovo postojanje veoma je jednostavan, a mislim i da će se većina ljudi u Bolderu saglasiti sa mojim rezonovanjem - ukoliko uopšte budu hteli da o tome razmišljaju. Evo ga: „Sanjao sam Majku Ebigejl i ispostavilo se da ona postoji; sanjao sam mračnjaka te stoga i on mora postojati, iako ga nikad nisam video.’ Ljudi ovde vole Majku Ebigejl, i volim je i ja. Ali nećemo stići daleko - u stvari, nećemo stići nigde - ako ne počnemo sa pribavljanjem njenog odobrenja za ono što radimo.

I tako sam danas po podne otišao kod nje i pitao je direktno, bez okolišanja: Hoćete li se saglasiti? Rekla je da hoće - ali ne bezuslovno. Bila je savršeno otvorena. Rekla je da treba da budemo potpuno slobodni u rukovođenju zajednicom u svetovnim stvarima - njene reči. U raščišćavanju, dodeljivanju smeštaja, vraćanju struje.

Ali ona je isto tako veoma jasno rekla da traži da je konsultujemo o svim pitanjima koja imaju veze sa mračnjakom. Ona smatra da smo svi mi deo šahovske partije između boga i sotone; da je sotonin glavni izaslanik u ovoj igri protivnik, koji se po njenim rečima zove Rendal Fleg (’to je ime koje sada koristi’, kazala je ona); da je iz razloga koje samo on zna, bog odabrao nju za svog izaslanika u ovome. Ona veruje, i u tome se slažem sa njom, da se sprema borba i da će biti - ili mi, ili on. Misli da je ta borba nešto najvažnije, i nepokolebljiva je u tome da je konsultujemo kad god nešto mislimo da preduzmemo u vezi sa tim... i sa njim.

E sad, ne bih da zalazim u verske implikacije svega toga, niti da tvrdim da je ona u pravu ili da greši, ali trebalo bi da bude očigledno kako, i kad sve implikacije ostavimo po strani, imamo situaciju sa kojom moramo da se suočimo. Stoga imam čitav niz predloga.“

Bilo je izvesne diskusije o Nikovim tvrdnjama.

Nik je predložio: Možemo li mi, kao komitet, da se složimo i ne raspravljamo o teološkim, verskim ili natprirodnim implikacijama pitanja protivnika na svojim sastancima? Glasanjem 7:0 komitet se saglasio da zabrani diskusije o tim stvarima, makar dok smo u zasedanju.

Nik je onda predložio sledeće: Možemo li se složiti da glavni privatni, tajni posao komiteta bude pitanje kako da se nosimo sa tom silom poznatom kao mračnjak, protivnik ili Rendal Fleg? Glen Bejtmen je podržao taj predlog, dodavši da s vremena na vreme može biti i drugih pitanja - poput stvarnog razloga za postojanje komiteta za sahrane - koja bi trebalo da zadržimo za sebe. Predlog je usvojen sa 7:0.

Nik je onda izneo svoj prvobitni predlog, da obaveštavamo Majku Ebigejl o svim javnim i privatnim stvarima kojima će se komitet baviti.

Predlog je usvojen sa 7:0.

Pošto smo privremeno rešili pitanje Majke Ebigejl, komitet je prešao na pitanje samog mračnjaka, na Nikov zahtev. On je predložio da pošaljemo tri dobrovoljca na zapad da se pridruže mračnjakovim ljudima, sa ciljem prikupljanja informacija o onome što se tamo zaista dešava.

Su Stern se odmah prijavila. Posle malo vatrene diskusije o tome, Glen Bejtmen je zatražio reč od Stjua i izneo sledeći predlog: da se donese odluka da niko iz privremenog ili stalnog komiteta ne može biti podoban za dobrovoljca koji bi se prijavio za takvo izviđanje. Su Stern je pitala zašto ne.

Glen: „Svi cenimo tvoju iskrenu želju da pomogneš, Suzan, ali stvar je u tome da jednostavno ne znamo hoće li se ljudi koje pošaljemo uopšte vratiti, kao ni kada, niti u kakvom stanju. U međuvremenu, imamo poprilično zahtevan posao da stvari u Bolderu ponovo postavimo na noge. Ako ti odeš, tvoje mesto će morati da popuni neko novi, ko bi morao od početka da se upoznaje sa onim što smo već uradili. Prosto mislim da ne možemo protraćiti toliko vremena.“

Su: „Valjda si u pravu... ili makar pričaš razložno... ali pitam se jesu li te dve stvari uvek iste. Pa čak i da li su obično iste. Jebote, ti zapravo tvrdiš kako ne smemo slati nikoga iz komiteta zato što smo svi toliko važni. Tako da prosto... prosto... ne znam...“

Stju: „Ležimo u zavetrini?“

Su: „Da. Hvala. Baš na to mislim. Ležimo u zavetrini i šaljemo nekoga tamo, da bude razapet na banderi, ili da mu se možda desi još nešto gore od toga.“

Ralf: „Do đavola, šta može biti gore?“

Su: „Ne znam, ali ako neko zna, onda je to Fleg. Prosto ne volim to.“ 

Glen: „Možeš to da ne voliš, ali krajnje jezgrovito si opisala naš položaj. Mi smo ovde političari. Prvi političari novog doba. Moramo samo da se nadamo da je naš cilj pravedniji od drugih ciljeva zbog kojih su političari slali ljude pre ovoga u situacije gde im život može biti ugrožen.“

Su: „Nikad nisam ni pomišljala da ću se baviti politikom.“

Leri: „Kome kažeš.“

Glenov predlog da niko iz privremenog komiteta ne bude među izvidnicima usvojen je - smrknuto - sa 7:0. Onda je Fren Goldsmit upitala Nika kakve kvalifikacije treba da tražimo u budućim tajnim agentima, i kakva saznanja od njih da očekujemo.

Nik: „Nećemo saznati šta uopšte ima da se sazna sve dok se oni ne vrate. Ako se vrate. Stvar je u tome da nikakvog pojma nemamo šta on tamo sprema. Manje-više smo kao pecaroš koji koristi ljudski mamac.“ Stju je rekao kako misli da komitet treba da izabere ljude od kojih želi to da zatraži, i svi su se sa tim složili. Komitet je zatim izglasao da se diskusije većinom prepišu doslovce u ove izvode sa audio-traka. Činilo se važnim da se sačuvaju trajni dokazi o našim razmišljanjima u vezi s izvidnicima (ili špijunima), pošto je ta tema ispala tako delikatna i zabrinjavajuća.

Leri: „Ja imam jedno ime koje bih predložio, ako smem. Verovatno će se učiniti malo otkačenim vama koji ga ne poznajete, ali mogla bi to da bude stvarno dobra ideja. Voleo bih da pošaljem Sudiju Farisa.“

Su: „Šta, tog starca? Leri, ma jesi li poludeo?“

Leri: „On je najbistriji starac koga sam ikad upoznao. Uzgred, tek mu je sedamdeset godina. Ronald Regan je bio stariji kada je službovao kao predsednik.“

Fren: „To po meni i nije baš neka preporuka.“

Leri: „Ali on je zdrav i krepak. A mislim da mračnjak neće posumnjati da smo poslali matorog kešu kao što je Faris da ga špijunira... a tu sumnju moramo uzeti u obzir, znate. On sigurno očekuje takav potez, i nimalo me ne bi iznenadilo da je već postavio graničare koji proveravaju pridošlice i traže među njima moguće špijune. Isto tako - znam da će ovo zvučati surovo, pogotovo za Fren - ali ako njega izgubimo, nećemo izgubiti nekoga ko bi mogao da poživi još dobrih pedeset godina.“

Fren: „U pravu si. Zvuči surovo.“

Leri: „Hoću samo da dodam kako znam da će Sudija pristati. On zaista želi da pomogne. A ja zaista mislim da bi to moglo da mu pođe za rukom.“ 

Glen: „To je dobro obrazloženo gledište. Šta misle ostali?“

Ralf: „Meni je svejedno, pošto ne poznajem tog gospodina. Ali mislim da ne bi trebalo da ga isključimo samo zato što je star. Najzad, pogledajte samo ko je ovde glavni - starica koja je navršila više od sto godina.“ 

Glen: „Još jedno dobro obrazloženo gledište.“

Stju: „Pričaš ko neki teniski sudija, ćelavi.“

Su: „Slušaj, Leri. Šta ako on prevari mračnjaka, a onda umre od infarkta dok žuri ovamo?“

Stju: „To se može dogoditi svakome. Ili neki nesrećni slučaj.“

Su: „Slažem se... ali kad je starac posredi, šanse za to su mnogo veće.“ 

Leri: „Tačno, ali ti ne poznaješ Sudiju, Su. Da ga znaš, uvidela bi da to rešenje ima više prednosti nego nedostataka. Stvarno je pametan. Odbrana je završila sa svojom izlaganjem.“

Stju: „Ja mislim da je Leri u pravu. Fleg verovatno ne bi očekivao nešto takvo. Ja podržavam taj predlog. Ko je još za?“

Komitet je predlog usvojio sa 7:0.

Su: „Pa, ja sam podržala tvoj predlog, Leri - možda ćeš ti podržati moj.“ 

Leri: „Da, ovo je politika, nema šta. [Opšti smeh.] O kome se radi?“ 

Su: „O Dejni.“

Ralf: „Ko je Dejna?“

Su: „Dejna Jirgens. Hrabrija je od svake žene koju sam ikad upoznala. Naravno, znam da joj nije sedamdeset godina, ali mislim da bi pristala kad bismo joj izneli tu zamisao.“

Fren: „Da - ako baš moramo ovo da uradimo, mislim da je ona dobar kandidat. Podržavam ovu nominaciju.“

Stju: „Dobro - iznesen je i podržan predlog da zamolimo Dejnu Jirgens da pođe tamo. Ko je za?“

Komitet je predlog usvojio sa 7:0.

Glen: „Dobro - ko je treći?“

Nik (pročitao Ralf): „Ako se Fren nije dopao Lerijev kandidat, plašim se da joj se nimalo neće dopasti moj. Ja nominujem...“

Ralf: „Nik, pa ti si lud! Ne misliš to valjda ozbiljno!“

Stju: „Daj, Ralfe, pročitaj više.“

Ralf: „Pa... ovde piše da on želi da nominuje... Toma Kulena.“

Opšta larma u komitetu.

Stju: „Dobro. Nik ima reč. Besomučno je pisao, pa bi najbolje bilo da ti to pročitaš, Ralfe.“

Nik: „Kao prvo, ja znam Toma jednako dobro kao što Leri zna Sudiju, a verovatno i bolje od toga. On voli Majku Ebigejl. Uradio bi sve za nju, čak bi se i pekao na ražnju. Stvarno to mislim - ne preterujem. Sam bi sebe zapalio kad bi ona to od njega zatražila.“

Fren: „O, Nik, niko to ne poriče, ali Tom je...“

Stju: „Ćuti, Fren - Nik ima reč.“

Nik: „Moje drugo obrazloženje je isto ono koje je Leri izneo za Sudiju. Protivnik neće očekivati da kao špijuna pošaljemo mentalno zaostalu osobu. Vaša zajednička reakcija na tu ideju možda je najbolji argument koji joj ide u prilog.

Moje treće - i poslednje - obrazloženje jeste da, iako je Tom mentalno zaostao, on nije glup. Jednom me je spasao kada je naišao tornado, i reagovao je mnogo brže nego što bi reagovao bilo ko drugi koga poznajem. Tom je detinjast, ali čak i dete može da nauči da radi neke stvari ako prođe kroz obuku, uči, a onda se obučava još malo. Ne vidim nikakav problem u tome da Tomu damo jednostavnu priču da je nauči napamet. Na kraju, oni mogu pomisliti da smo ga oterali zato...“

Su: „Zato što nismo želeli da nam zagadi genetski izvor? E, dobra stvar.“ 

Nik: „... zato što jeste mentalno zaostao. Može čak i da kaže da je ljut na ljude koji su ga oterali i da želi da im se osveti. Jedini imperativ koji bi morao da mu se usadi u glavu jeste to da nikad ne menja svoju priču, šta god da se desi.“

Fren: „O, ne, ne mogu da verujem...“

Stju: „Daj bre, Nik ima reč. Poštujmo red.“

Fren: „Da - izvinjavam se.“

Nik: „Možda neki među vama misle da bi Tom, pošto je retardiran, lakše mogao da odustane od zadate priče nego da je reč o nekome inteligentnijem od njega, ali...“

Leri: „Da.“

Nik: ali, zapravo, istina je upravo suprotna. Ako ja kažem Tomu da on jednostavno mora da se drži priče koju mu iznesem, da je se drži bez obzira na sve, on će to i uraditi. Takozvana normalna osoba mogla bi da izdrži samo određen broj sati mučenja vodom, elektrošokova ili zabijanja iverja pod nokte...“

Fren: „Neće valjda dotle doći? Neće valjda? Mislim, ne verujem da iko može pomisliti da će dotle doći, je l’ da?“

Nik: „... pre nego što ne kaže: ’Dobro, predajem se. Reći ću vam šta znam.’ Tom jednostavno to neće uraditi. Ako dovoljno puta prođe kroz svoju priču, neće je samo naučiti napamet; praktično će poverovati da je ona zaista tačna. Niko neće moći da ga razuveri u to. Samo hoću jasno da kažem kako mislim da je, u mnogo čemu, Tomova mentalna zaostalost zapravo plus u jednoj ovakvoj misiji. Reč ’misija zvuči pretenciozno, ali o tome se naprosto radi.“

Stju: „Je li to sve, Ralfe?“

Ralf: „Ima još malo.“

Su: „Ako on zaista poveruje u svoju tobožnju priču, Nik, kako će, do đavola, uopšte znati kad treba da se vrati?“

Ralf: „Izvinjavam se, gospoja, ali izgleda da se o tome ovde radi.“

Su: „O.“

Nik (pročitao Ralf): „Tomu može biti usađena posthipnotička sugestija pre nego što ga pošaljemo tamo. Opet, ne pričam ovo tek tako; kad mi je to palo na pamet, zamolio sam Stena Nogotnija da pokuša da hipnotiše Toma. Sten je to ponekad radio na žurkama, izvodio hipnozu kao salonski trik, tako je pričao. Pa, Sten je mislio da to neće moći... ali Tom je zapao u trans posle nekih šest sekundi.“

Stju: „E, đavo da me nosi. Stari Sten stvarno zna kako to da radi, a?“ 

Nik: „Ja sam pomislio da bi Tom mogao biti ultrapodoban za hipnozu zbog onoga što se desilo u vreme kada sam ga upoznao, u Oklahomi. Izgleda da je on tokom godina razvio sposobnost da donekle sam sebe hipnotiše. To mu pomaže da povezuje stvari. Nije mogao da shvati šta smeram onog dana kad smo se sreli - zbog čega ne govorim sa njim niti odgovaram na njegova pitanja. Stalno sam stavljao ruku preko usta, a onda i na grlo, da mu pokažem kako sam nem, ali on to uopšte nije shvatao. Onda, odjednom, samo se isključio. Ne umem to bolje da objasnim. Potpuno je postao nepomičan. Oči su mu postale odsutne. Onda se prenuo iz toga, baš kao kada se čovek prene kad mu hipnotizer kaže da je vreme da se probudi. I znao je. Tek tako. Zaputio se u sebe i izašao odatle sa odgovorom.“

Glen: „Stvarno neverovatno.“

Stju: „Vala baš.“

Nik: „Rekao sam Stenu da mu usadi posthipnotičku sugestiju kad smo s tim pokušali, pre nekih pet dana. Sugestija je bila da kad Sten kaže: ’Baš bih voleo da vidim slona, Tom oseti snažan poriv da ode u ćošak i dubi na glavi. Sten mu je to rekao oko pola sata pošto je probudio Toma, a Tom se odmah zaputio u ćošak i počeo da dubi na glavi. Sve igračke i klikeri poispadali su mu iz džepova pantalona. Onda je seo, iscerio nam se i rekao: ’E sad me živo zanima zašto je Tom Kulen to uradio.’“

Glen: „Kao da mu čujem glas.“

Nik: „U svakom slučaju, sva ta komplikovana priča o hipnozi samo je uvod za dve veoma jednostavne stvari. Prvo, možemo usaditi posthipnotičku sugestiju Tomu da se vrati u tačno određeno vreme. Očigledan način za to je da koristimo mesec. Pun mesec. Drugo, kad ga podvrgnemo dubokoj hipnozi po povratku, dobićemo gotovo savršeni prikaz svega što je on video.“

Ralf: „Tu je kraj svega što je Nik napisao. Auh.!

Leri: „Meni to zvuči nalik na onaj stari film, Mandžurski kandidat.“ 

Stju: „Šta?“

Leri: „Ništa.“

Su: „Imam ja jedno pitanje, Nik. Možeš li isto tako programirati Toma - mislim da je to prava reč - da ne oda ništa o onome što mi radimo?“ 

Glen: „Nik, pusti da ja odgovorim na to, a ako ti misliš drugačije, samo odmahni glavom. Ja bih rekao da Tom uopšte ne treba da bude programiran. Neka ispriča sve što zna o nama. Mi ionako sve u vezi sa Flegom čuvamo in camera, a inače ne radimo bogzna šta što on sam ne bi mogao da pretpostavi... sve i da mu kristalna kugla ne radi.“

Nik: „Baš tako.“

Glen: „Dobro - ja ću podržati Nikov predlog na licu mesta. Mislim da možemo samo dobiti u ovoj situaciji, i da nemamo šta da izgubimo. To je izvanredno smela i originalna zamisao.“

Stju: „Predlog je iznesen i podržan. Možemo još malo da prodiskutujemo o tome ako hoćete, ali samo malo. Ostaćemo ovde cele noći, ako ne ubrzamo malo stvari. Ima li još ko da se javi za diskusiju?“

Fren: „Nego šta nego ima. Glene, kažeš da možemo samo dobiti i da nemamo šta da izgubimo. A Tom? A naše proklete duše? Možda vama ne smeta da razmišljate o tome kako ljudi zabijaju... koješta... Tomu pod nokte i podvrgavaju ga elektrošokovima, ali meni smeta. Kako možete biti tako hladnokrvni? I Nik, koji bi da ga hipnotiše kako bi se ovaj ponašao kao... kokoška čiju su glavu nabili u vreću! Treba da te je sramota! Mislila sam da ti je on prijatelj!“

Stju: „Fren...“

Fren: „Ne, reći ću sve što imam. Neću da perem ruke od komiteta niti čak da odem sva nadurena ako me preglasate, ali reći ću ono što imam. Zar zaista hoćete da tog milog, blentavog momka pretvorite u ljudski špijunski avion? Zar niko od vas ne shvata da je to samo ponovno započinjanje istog starog sranja? Zar to ne uviđate? Šta ako ga ubiju, Nik? Šta ako ih sve ubiju? Da odgajimo neke nove viruse? Poboljšanu verziju Kapetana Tripsa?“

Tu je nastala stanka dok je Nik pisao svoj odgovor.

Nik (pročitao Ralf): „Stvari koje je Fren iznela prilično su me pogodile, ali ostajem i dalje pri svojoj nominaciji. Ne, ne prija mi da vidim Toma kako dubi na glavi, i ne prija mi da ga šaljem u situaciju u kojoj može biti mučen, a potom ubijen. Samo ću ponovo istaći da će on to uraditi za Majku Ebigejl, njene ideje i njenog boga, a ne za nas. Isto tako iskreno verujem da moramo upotrebiti svako sredstvo koje nam je na raspolaganju kako bismo uklonili pretnju koju to biće predstavlja. On tamo razapinje ljude. Siguran sam u to zahvaljujući svojim snovima, a znam da su i neki među vama isto to sanjali. Majka Ebigejl je takođe to sanjala. I znam da je Fleg zao. Ako iko bude napravio novi soj Kapetana Tripsa, Freni, biće to on, i to da bi ga upotrebio protiv nas. Voleo bih da ga sprečimo dok još to možemo.“

Fren: „Sve je to istina, Nik. Ne mogu da sporim. Znam da je on zao. Što se mene tiče, možda je on sotonin đavolak, kako to kaže Majka Ebigejl. Ali mi stavljamo ruku na isti prekidač kako bismo ga zaustavili. Sećaš se Životinjske farme? ’Gledali su u svinje, pa u ljude, i nisu mogli da primete nikakvu razliku.’ Mislim da zapravo želim da čujem kako kažeš - makar Ralf to pročitao - da ukoliko zaista budemo morali da okrenemo taj prekidač kako bismo ga zaustavili... ako budemo morali... da ćemo biti u stanju da ga se ratosiljamo kada to jednom bude završeno. Možeš li to da kažeš?“ 

Nik: „Ne sa sigurnošću, verovatno. Ne sa sigurnošću.“

Fren: „Ja onda glasam protiv. Ako već moramo slati ljude na zapad, pošaljimo makar one koji znaju šta ih tamo čeka.“

Stju: „Još neko?“

Su: „I ja sam protiv, ali iz praktičnijih razloga. Ako nastavimo kako smo krenuli, završićemo sa jednim starcem i jednim blentom. Izvinjavam se, i meni se on dopada, ali to je što je. Ja sam protiv, i sada ću da umuknem.“

Glen: „Postavi pitanje, Stju.“

Stju: „Dobro. Da glasamo. Ja sam za. Freni?“

Fren: „Ne.“

Stju: „Glen?“

Glen: „Za.“

Stju: „Suzi?“

Su: „Protiv.“

Stju: „Nik?“

Nik: „Za.“

Stju: „Ralf?“

Ralf: „Pa... ni meni se to ne dopada mnogo, ali ako je već Nik za, onda sam i ja. Za.“

Stju: „Leri?“

Leri: „Da budem iskren? Mislim da je ta ideja toliko loša da se osećam kao javni klozet. Ali, valjda nam to i sleduje s ovom funkcijom. Jebote, kakvo sranje od položaja, Glasam za.“

Stju: „Predlog usvojen, 5:2.“

Fren: „Stju?“

Stju: „Da?“

Fren: „Ja bih da ponovo glasam. Ako već treba Toma da uključimo, bolje da to uradimo zajedno. Žao mi je što sam napravila toliku frku, Nik. Znam koliko te to boli - vidim ti to na licu. Je li to toliko ludo? Zbog čega je sve ovo uopšte moralo da se desi? Svakako ne liči na članstvo u komitetu sestrinstva za organizaciju mature, to svakako ne. Freni glasa za.“ 

Su: „Onda ću i ja. Ujedinjeni front. ’Nikson nepokolebljiv, tvrdi da nije prevarant.’ Za.“

Stju: „Izmenjeni rezultat glasanja je 7:0. Evo ti maramica, Fren. A voleo bih da u zapisnik uđe i to da te volim.“

Leri: „Kad smo već kod toga, mislim da treba da završimo.“

Su: „Podržavam tu emociju.“⁵¹

Stu: „Zipi je predložio, a Zipijeva mama podržala predlog da završimo s radom. Oni koji su za to neka podignu ruku. Oni koji su protiv, neka budu spremni da popiju pivsku konzervu u glavu.“

Predlog za završetak tada izglasan je sa 7:0.

„Stju, hoćeš li u krevet?“

„Da. Je li kasno?“

„Sad će ponoć. Dovoljno je kasno.“

Stju uđe sa balkona. Imao je na sebi samo džokejke; belele su se gotovo zaslepljujuće spram njegove osunčane kože. Freni, poduprta laktovima na krevetu, sa gasnom „kolmenkom“ na noćnom stočiću, ponovo je bila zapanjena zbog sigurne i duboke ljubavi koju je osećala prema njemu.

„Razmišljaš o sastanku?“

„Da. Razmišljao sam.“ Nasuo je sebi čašu vode iz bokala sa noćnog stočića i iskrivio lice zbog ustajalog, prokuvanog ukusa.

„Mislim da si bio sjajan predsedavajući. Glen te je pitao da li bi to radio i na javnom skupu, zar ne? Muči li te to? Jesi li odbio?“

„Ne, rekao sam da bih. Mislim da mogu to da uradim. Razmišljao sam o slanju onih troje preko planina. Prljava je to stvar, da šaljemo uhode. Bila si u pravu, Freni. Jedina nevolja je u tome što je bio i Nik. U takvom slučaju, šta da radiš?“

„Valjda glasaš kako ti savest nalaže i potom se trudiš da mirno spavaš.“ Ona pruži ruku da dodirne prekidač „kolmenke“. „Spreman za povečerje?“

„Da.“ Ona isključi svetlo i on se spusti na krevet kraj nje. „Laku noć, Freni“, reče on. „Volim te.“

Ležala je zagledana u tavanicu. Pomirila se sa Tomom Kulenom... ali onaj umrljani otisak palca i dalje joj je bio u mislima.

Dođe maca na vratanca, Fren.

Možda bi odmah trebalo da kažem Stjuu za to, pomisli ona. Ali ako tu uopšte postoji problem, onda je taj problem njen. Moraće prosto da čeka... da posmatra... i da vidi hoće li se išta dogoditi.

Dugo joj je trebalo da zaspi.

* * *

52.

U ranim jutarnjim satima Majka Ebigejl je ležala bez sna u postelji. Pokušavala je da se moli.

Ustala je ne pripalivši svetlo i kleknula u beloj pamučnoj spavaćici. Stisnula je čelo uz Bibliju, koja je bila otvorena kod Dela apostolskih. Kod preobraćenja strogog starog Savla na putu za Damask. Zaslepila ga je svetlost i na putu za Damask krljušt mu je otpala sa očiju, te je progledao. Dela su bila poslednja knjiga Biblije u kojoj je doktrina imala potporu u čudima, a šta su čuda do božja ruka i njen upliv na zemlji?

O, bilo je krljušti na njenim očima, a ona nije znala hoće li joj ta krljušt ikada otpasti.

U sobi se čulo samo tiho šištanje petrolejke, kuckanje njenog „vestkloks“ časovnika na navijanje i njeno tiho mrmljanje.

„Pokaži mi moj greh, Gospode. Ja ne znam. Znam da mi je promaklo nešto što si mi namenio da vidim. Ne mogu da sanjam, ne mogu u klozet, i ne osećam tebe, Gospode. Osećam se kao da se molim mrtvoj telefonskoj slušalici, a ovo je zao čas za tako nešto. Zar sam te uvredila? Slušam, Gospode. Osluškujem zanemeli glasić u svom srcu.“

I zaista je osluškivala. Prekrila je oči prstima zgrčenim od artritisa i nagnula se još više napred, trudeći se da izbistri misli. Ali tamo je sve bilo tamno, tamno kao njena koža, tamno kao krčevina koja čeka na dobro seme.

Molim te, Gospode, moj Gospode, molim te, Gospode...

Ali slika koja joj se javila bila je prizor samotnog zemljanog puta u moru kukuruza. Tamo je bila žena sa džakom punim sveže zaklanih kokošaka. I došle su lasice. Sukljale su prema njoj i hvatale džak zubima. Njušile su krv - staru krv greha i svežu krv žrtvovanja. Čula je kako starica diže glas i obraća se bogu, ali ton joj je bio slab kao da cvili, džandrljiv glas koji nije skrušeno molio da bude volja božja, kakva god njena uloga mogla biti u opštem poretku stvari, već je zahtevao da je bog spase kako bi mogla da završi posao... svoj posao... kao da je poznavala Naum božji i mogla njegovu volju da potčini svojoj. Lasice su se još više osmelile; džak je počeo da se čepa dok su ga one cimale i vukle. Prsti su joj bili previše stari, previše slabi. A kada kokoši više ne bude bilo, lasice će i dalje biti gladne pa će napasti nju. Da. One će...

A onda su se lasice razbežale, pobegle cičeći u noć, ostavivši sadržinu džaka poluproždranu, i ona je ushićeno pomislila: Bog me je ipak spasao! Hvaljeno nek je ime njegovo! Bog je spasao svoju staru i odanu sluškinju.

Ne bog, starice. Ja.

U svojoj viziji, ona se okrenula, vreli strah joj je ispunio grlo ukusom nalik na bakar. A tamo se kroz kukuruz probijao, kao neki otrcani srebrni duh, ogroman vuk sa Stenovitih planina, čeljusti oklembešenih u zlobnom kezu, plamenih očiju. Oko vrata je imao ogrlicu od kovanog srebra, varvarski lepu, i o njoj se klatio mali kamen crnji od najcrnjeg uglja... a u njegovom središtu bila je mala crvena mrlja, nalik na oko. Ili na ključ.

Ona se prekrsti i pokaza znak urokljivog oka toj groznoj prikazi, ali čeljust se samo još više razjapi, a između vilica se zaljulja goli ružičasti mišić vučjeg jezika.

Dolazim po tebe, Majko. Ne još, ali ubrzo. Lovićemo te kao što psi love jelena, ja sam sve ono što misliš, ali sam i više od toga. Ja sam mađioničar. Ja sam zagovornik ovog doba. Tvoji ljudi me najbolje znaju, Majko. Nazivaju me imenom Džon Osvajač.

Idi! Ostavi me u ime Gospoda boga svemogućeg!

Ali bila je toliko prestravljena! Ne za ljude oko nje, koje su u snu predstavljale kokoši u džaku, već za sebe. Plašila se u duši, plašila se za svoju dušu.

Tvoj bog nema nikakvu moć nada mnom, Majko. Njegov izaslanik je slab.

Ne! Nije istina! Jaka sam za desetoro, uzdići ću se na krilima orlovskim...

Ali vuk se samo cerio i primicao. Ustuknula je pred njegovim dahom, teškim i divljim. Bio je to užas koji je nije napuštao ni u podne, ni u ponoć, i ona se plašila. Bila je uplašena do krajnjih granica. A vuk, i dalje isceren, progovori u dva glasa, postavljajući pitanja i odgovarajući sam sebi.

„Ko nam je doneo vodu sa stene kad smo bili žedni?“

„Ja sam“, odgovori vuk mrzovoljnim glasom.

„Ko nas je spasao kad smo se obeznanili?“ upita iscereni vuk čija je gubica sada bila samo nekoliko centimetara od nje, a dah zaudarao na živu klanicu.

„Ja sam“, zacvile vuk, privukavši se još bliže, iscerene gubice pune oštrih zuba, očiju crvenih i oholih. „O, kleknite i slavite ime moje, ja donosim vodu u pustinji, slavite ime moje, ja sam dobar i odan sluga koji donosi vodu u pustinji, i ime mi je ujedno i ime gospodara moga...“

Vučja usta se širom otvoriše da je progutaju...

„... moje ime“, promrmlja ona. „Hvaljeno nek je moje ime, hvaljen nek je bog od koga svaki blagoslov potiče, hvalite ga, vi, stvorenja na zemlji...“

Ona podiže glavu i obazre se po sobi u nekoj vrsti omame. Biblija joj je pala na pod. Kroz prozor okrenut istoku video se osvit.

„O, moj Gospode!“ uskliknu ona glasno i drhtavo.

Ko je doneo vodu sa stene kad smo bili žedni?

Je li to posredi? Dragi bože, je li to posredi? Zar joj je zbog toga krljušt prekrila oči i oslepila je za ono što je trebalo da zna?

Gorke suze potekle su joj iz očiju kada je počela sporo i bolno da se uspravlja na noge, kako bi potom prišla prozoru. Artritis joj je zabijao tupe šivaće igle u zglobove u kukovima i kolenima.

Pogledala je napolje i sada je znala šta mora da uradi.

Vratila se plakaru i svukla belu pamučnu spavaćicu preko glave. Ispustila ju je na pod. Sada je stajala gola, otkrivši telo toliko prekriveno borama da je moglo predstavljati korito velike reke vremena.

„Nek bude volja tvoja“, reče ona i poče da se oblači.

Sat kasnije, polako je hodala na zapad avenijom Mejplton, prema šumarcima i uskim klisurama izvan grada.

Stju je bio u elektrani sa Nikom kada je Glen upao unutra. Bez ikakvog uvoda, on reče: „Nema Majke Ebigejl.“

Nik ga oštro pogleda.

„Šta pričaš?“ upita Stju, odvukavši istovremeno Glena dalje od ekipe koja je namotavala bakarnu žicu na jednu od pregorelih turbina.

Glen klimnu glavom. Vozio je bicikl osam kilometara dovde, i još je pokušavao da dođe do daha.

„Otišao sam do nje da joj ispričam o našem sinoćnjem sastanku i da joj pustim traku, ako želi da je sasluša. Hteo sam da je pitam u vezi s Tomom, pošto mi je neprijatno zbog cele te zamisli... valjda je ono što je Freni rekla delovalo na mene u sitne sate. Hteo sam da to obavim rano zato što je Ralf rekao da danas stižu još dve grupe, a ti znaš da ona voli da ih dočeka. Otišao sam oko pola devet. Nije se javila kad sam pokucao, pa sam ušao. Mislio sam da prosto odem ako spava... ali hteo sam da se uverim da nije... mrtva ili tako to... toliko je stara.“

Nik je netremice gledao u Glenove usne,

„Ali nje tamo uopšte nije bilo. A ovo sam pronašao na njenom jastuku.“ Pružio im je papirni ubrus. Na njemu je krupnim i drhtavim potezima bila ispisana sledeća poruka:

Moram sad malo da odem. Zgrešila sam pomislivši da poznajem Naum Božji. Moj je greh bio OHOLOST, a On traži da ja sebi ponovo pronađem mesto u Njegovom poslu.

Ubrzo ću ponovo biti s vama, ako je takva volja Božja.

Ebi Frimentl

„E, đavo da me nosi“, reče Stju. „Šta čemo sad? Šta ti misliš, Nik?“

Nik uze poruku i ponovo je pročita. Vrati je Glenu. Lice mu više nije bilo napeto i samo je izgledalo tužno.

„Izgleda da moramo održati onaj skup večeras“, reče Glen.

Nik odmahnu glavom. Izvadi svoj blok, napisa, otcepi list i pruži ga Glenu. Stju ga pročita preko Glenovog ramena.

„Na čoveku je da predlaže, na bogu da odlučuje. Majka E. je volela tu izreku i često ju je navodila. Glene, i sam si rekao da su njeni postupci diktirani spolja; to čini bog, njen rođeni um, halucinacije ili šta god već ne. Šta da radimo? Nema je. To ne možemo promeniti.“

„Ali biće frka i panika...“ zausti Stju.

„Svakako će se dići dževa“, reče Glen. „Nik, zar ne bi makar trebalo da održimo sastanak komiteta da o tome porazgovaramo?“

Nik naškraba: „Čemu? Šta će nam sastanak na kojem ništa nećemo postići?“

„Pa, mogli bismo da organizujemo potragu. Nije mogla daleko da odmakne.“

Nik zaokruži dvaput frazu Na čoveku je da predlaže, na bogu da odlučuje. Ispod toga napisa: „A kad biste je pronašli, kako biste je vratili? U lancima?“

„Ne, zaboga!“ uskliknu Stju. „Ali ne možemo je tek tako pustiti da lunja okolo, Nik! Uvrtela je sebi u glavu neku budalaštinu o tome kako je uvredila boga. Šta ako misli da mora da se zaputi u jebenu divljinu, kao neki tamo lik iz Starog zaveta?“

Nik napisa: „Gotovo da sam sasvim siguran kako je upravo to i uradila.“

„Eto, vidiš!“

Glen spusti ruku na Stjuovu mišicu. „Lakše malo, Istočni Teksašanine. Da razmotrimo malo implikacije svega ovoga.“

„Ma, do đavola s implikacijama! Ne vidim nikakve implikacije u tome da ostavimo staricu da tumara unaokolo dan i noć sve dok tamo negde ne umre.“

„Ona nije obična starica. Ona je Majka Ebigejl i ovde je ona papa. Ako papa zaključi da mora peške da ode u Jerusalim, hoćeš li mu se usprotiviti ako si dobar katolik?“

„Do đavola, nije to isto, i sam znaš!“

„Jeste isto. Jeste. Ili će makar ljudi u Slobodnoj zoni tako gledati na to. Stju, jesi li ti spreman da sa sigurnošću kažeš kako joj bog nije rekao da se zaputi u šikaru?“

„Neee... ali...“

Nik je pisao i sada je pokazao papir Stjuu, koji se pomučio da razume neke od njegovih reči. Nikov rukopis je obično bio besprekoran, ali ovo je bilo ispisano žurno, možda i nestrpljivo.

„Stju, ovim se ništa ne menja, osim što će možda nauditi moralu Slobodne zone. Nisam siguran čak ni da će se to dogoditi. Ljudi se neće razići samo zato što je ona otišla. To znači da nećemo moći sada da joj iznesemo svoj plan na odobrenje. Možda je tako i najbolje.“

„Poludeću“, reče Stju. „Ponekad pričamo o njoj kao o prepreci koju treba da zaobiđemo, kao o blokadi na putu. Ponekad ti pričaš o njoj kao da je papa i kao da ne može da pogreši sve i da to hoće. A meni se ona slučajno dopada. Šta ti hoćeš, Niki? Da se neko saplete o njeno telo ove jeseni u jednom od onih malih kanjona zapadno od grada? Hoćeš da je ostavimo tamo kako bi mogla postati... sveti obrok za vrane?“

„Stju“, reče Glen blago. „Ona je odlučila da ode.“

„O, zaboga, koje sranje“, reče Stju.

Do podneva, vest o nestanku Majke Ebigejl raširila se zajednicom. Kao što je Nik i predvideo, opšte osećanje je pre vuklo na nezadovoljnu rezigniranost nego na zabrinutost. Zajednica je smatrala da se ona sigurno udaljila kako bi se „molila za smernice“, kako bi mogla da im pomogne da izaberu pravi put kojim će poći na masovnom skupu osamnaestog.

„Ne bih da počinim svetogrđe tako što ću je nazvati bogom“, rekao je Glen za kratkim ručkom u parku, „ali mu ona dođe nekako kao božji posrednik. Možete izmeriti snagu vere svake zajednice tako što odredite koliko ta vera oslabi kada se njen empirički objekt ukloni.“

„Hajde, probaj da mi to ponovo objasniš.“

„Kada je Mojsije razbio zlatno tele, Izrailjci su prestali da ga obožavaju. Kada je potop preplavio Baalov hram, Malahejci su zaključili da Baal i nije neki bog. Ali Isus je otišao na pauzu za ručak pre dve hiljade godina, a ljudi ne samo da još slede njegova učenja, već žive i mru u veri da će se on jednom ipak vratiti, a kad se to desi, život će se nastaviti kao i pre. Takav je stav Slobodne zone u vezi s Majkom Ebigejl. Ti ljudi su savršeno sigurni da će se ona vratiti. Jesi li razgovarao sa njima?“

„Da“, reče Stju. „I ne mogu da verujem. Tamo napolju tumara jedna starica, a svi kažu - pa neka je; pitam se samo neće li nam doneti deset zapovesti uklesanih u kamenu na vreme za skup.“

„Možda i hoće“, reče Glen natmureno. „Ali, ne kažu baš svi neka je. Ralf Brentner praktično čupa kose s glave.“

„Blago Ralfu.“ On pogleda Glena podrobno. „A ti, ćelavi? Gde si ti u svemu ovome?“

„Voleo bih da me ne zoveš tako. To nije ni najmanje dostojanstveno. Ali reći ću ti... malčice je i smešno. Stari Istočni Teksašanin je izgleda mnogo imuniji na božju čaroliju koju je ona bacila na ovu zajednicu nego jedan matori agnostik i sociolog. Ja mislim da će se ona vratiti. Zbog nečeg prosto mislim to. Šta misli Freni?“

„Ne znam. Od jutros je uopšte nisam video. Što se mene tiče, možda je tamo negde s Majkom Ebigejl pa zajedno jedu skakavce i divlji med.“ On se zagleda u Fletajronse koji su se dizali visoko u plavoj jari ranog popodneva. „Zaboga, Glene, nadam se da je sa staricom sve u redu.

Fren nije ni znala da je Majka Ebigejl otišla. Ona je to jutro provela u biblioteci i čitala je o vrtlarstvu. I nije bila jedini student tamo. Videla je još dvoje ili troje ljudi sa knjigama o ratarstvu, mladića sa naočarima od nekih dvadeset pet godina zadubljenog u knjigu sa naslovom Sedam nezavisnih izvora energije za vaš dom, i lepu plavušicu od svojih četrnaest sa izanđalom džepnom knjigom koja se zvala 600 jednostavnih recepata.

Otišla je iz biblioteke oko podneva i prošetala se Orahovom ulicom. Bila je na pola puta do kuće kada je naišla na Širli Hamet, stariju ženu koja je putovala sa Dejnom, Suzan i Peti Kroger. Širli je izgledala upadljivo bolje nego pre. Sada je ličila na žustru i lepu, dostojanstvenu gradsku damu.

Stala je i pozdravila Fren. „Šta misliš, kada će se vratiti? Svakoga sam to pitala. Da ovaj grad ima novine, pitala bih to u anketi. Nešto kao: ’Šta mislite o stavu senatora Seratora o nestašici nafte?’ Tako nešto.“

„Za koga to pitaš kada će se vratiti?“

„Za Majku Ebigejl, naravno. Gde si to bila, devojko, u hladnjaku?“

„O čemu se tu radi?“ upita Freni zabrinuto. „Šta se dogodilo?“

„U tome i jeste stvar. Niko ne zna tačno.“ I Širli ispriča Fren šta se dešavalo dok je Fren bila u biblioteci.“

„Prosto je... otišla?“ upita Freni, namrštivši se.

„Da. Naravno da će se vratiti“, nadoda Širli sigurno. „Tako je stajalo u cedulji.“

„Ako je takva volja božja?’“

„To je sigurno samo govorna figura“, reče Širli i pogleda Fren pomalo hladno.

„Pa... nadam se da jeste. Hvala ti što si mi to rekla, Širli. Da li još imaš glavobolje?“

„O, ne. Nestale su. Glasaću za tebe, Fren.“

„Hmmm?“ Misli su joj bile daleko, jurile su za tom novom informacijom i ona na trenutak pojma nije imala o čemu to Širli govori.

„Za stalni komiteti“

„O. Pa, hvala ti. Nisam baš sigurna da mi taj posao uopšte treba.“

„Dobro ćeš se pokazati. I ti i Suzi. Moram da idem, Fren. Vidimo se.“

Rastale su se. Fren je požurila prema stanu, sa željom da ustanovi da li Stju zna još nešto. Pošto se zbio tako brzo posle njihovog sinoćnjeg sastanka, staričin nestanak joj je ispunjavao srce nekom vrstom sujeverne strepnje. Nije joj se dopadalo što velike odluke - poput one da se ljudi pošalju na zapad - moraju da podnose Majci Ebigejl na odobrenje. A sad, kad nje nema, Fren je osećala preveliku odgovornost na sopstvenim plećima.

Kada je stigla kući, u stanu nije bilo nikoga. Mimoišla se sa Stjuom za petnaestak minuta. Na cedulji ispod posude sa šećerom pisalo je jednostavno: „Vraćam se do 21:30. Sa Ralfom sam i Haroldom. Ne brini. Stju.“

Sa Ralfom i Haroldom, pomislila je i osetila iznenadni napad strepnje koji nije imao nikakve veze s Majkom Ebigejl. Zbog čega bih sad strepela za Stjua? Bože, ako Harold pokuša da uradi nešto... pa, nešto loše... Stju će ga rastrgnuti. Osim ako... osim ako mu se Harold ne prikrade s leđa ili tako nešto, i...

Uhvatila se snažno za laktove, preplavljena hladnoćom, zapitavši se šta to Stju može da radi sa Ralfom i Haroldom.

Vraćam se do 21:30.

Bože, kako to samo izgleda daleko.

Stajala je još koji trenutak u kuhinji i mrštila se na svoj ranac koji je stavila na radnu površinu.

Sa Ralfom sam i Haroldom.

Znači, Haroldova kućica u ulici Arapaho biće prazna sve do pola deset. Osim, naravno, ako nisu tamo, a ako jesu, ona im se može pridružiti i zadovoljiti svoju radoznalost. Može se odvesti tamo bajsom za tili čas. Ako tamo ne bude nikoga, možda će ona pronaći nešto što bi je umirilo... ili... ali nije htela sebi da dozvoli da o tome razmišlja.

Nešto što bi te umirilo, zvocao joj je njen unutrašnji glas. Ili možda još više izludelo? A šta ako NAĐEŠ nešto čudno? Šta onda? Šta ćeš onda preduzeti?

Nije to znala. Nije, u stvari, imala blagog pojma.

Ne brini. Stju.

Ali ona je imala razloga da brine. Onaj otisak palca u njenom dnevniku značio je da ima razloga za brigu. Jer čovek koji ti ukrade dnevnik i bespravno sazna šta misliš jeste čovek bez mnogo principa ili obzira. Takav čovek se može prikrasti nekome koga mrzi i gurnuti ga sa visine. Ili upotrebiti kamen. Ili nož. Ili pištolj.

Ne brini. Stju.

Ali, ako bi Harold učinio nešto nalik tome, sa njim bi bilo svršeno u Bolderu. Šta bi onda mogao da uradi?

Ali Fren je znala šta. Nije znala da li je Harold takav kakvim ga je zamišljala - ne još, ne sa sigurnošću - ali u srcu je znala da sada postoji mesto za takve ljude. O, da, nego šta.

Ponovo je namakla ranac brzim kratkim trzajima i izašla. Tri minuta kasnije vozila je bajs Brodvejom prema Arapahu po jakom popodnevnom suncu i mislila: Sigurno su u Haroldovoj dnevnoj sobi, piju kafu i pričaju o Majci Ebigejl i sa svima je sve u redu. Sasvim.

Ali Haroldova kućica je bila mračna, pusta... i zaključana.

To je samo po sebi bilo nečuveno u Bolderu. U staro doba zaključavao si kuću kako ti neko ne bi upao unutra i ukrao TV, audio uređaje, ženin nakit. Ali sada su audio uređaji i televizori bili besplatni, premda ničemu nisu služili bez struje, a što se nakita tiče, mogao si da odeš u Denver kad god poželiš i njime napuniš čitav džak.

Zašto zaključavaš vrata, Harolde, kad je sve besplatno? Jer se niko više ne plaši da ga ne pokradu od jednog lopova? Je li to posredi?

Ona nije umela da obija brave. Taman se pomirila sa tim da mora poći, kad joj pade na pamet da proba sa podrumskim prozorima. Oni su se nalazili tik iznad tla, neprozirni od prljavštine. Prvi koji je probala da pomeri skliznuo je postrance u ramu, popustivši nevoljno, tako da se zemlja rasula po podu podruma.

Fren se obazre oko sebe, ali sve je bilo mirno. Niko osim Harolda još se nije naselio ovako daleko u ulici Arapaho. I to je bilo čudno. Harold je mogao da se kezi sve dok mu lice ne popuca, pljeska ljude po leđima i provodi vreme s narodom, mogao je da nudi pomoć i rado je to činio kad god je za njom postojala potreba, a povremeno i kad nije, mogao je da natera ljude da misle dobro o njemu i to je i činio - tako da je on nepobitno bio na dobrom glasu u Bolderu. Ali mesto koje je odabrao za stanovanje... pa, to je već bilo nešto sasvim drugačije, zar ne? Ono je odražavalo donekle drugačiji aspekt Haroldovog pogleda na društvo i sopstveno mesto u njemu... možda. A možda je samo voleo mir i tišinu.

Provukla se kroz prozor isprljavši bluzu, i spustila se na pod. Sad joj je podrumski prozor bio u visini očiju. Nije bila nimalo vičnija gimnastici nego obijanju brava, tako da je morala da stane na nešto kako bi ponovo izašla.

Fren se obazre. Podrum je bio uređen kao prostorija za igranje i tulume. O takvoj prostoriji je njen tata oduvek pričao, ali nikada nije stigao da je opremi, pomislila je uz mali ubod tuge. Zidovi su bili od čvornovate borovine sa ugrađenim kvadrofonskim zvučnicima, iznad glave joj je bio Armstrongov spušteni plafon, tu je stajala velika vitrina puna slagalica i knjiga, električni vozić, komplet za trke kolima. Bio je tamo i sto za vazdušni hokej na koji je Harold nemarno stavio gajbu „koka-kole“. Bila je to dečja soba i zidovi su bili načičkani posterima - na najvećem, sada starom i iskrzanom, video se Džordž Buš kako izlazi iz neke crkve u Harlemu, podigavši visoko ruku, sa velikim kezom na licu. Natpis u ogromnim crvenim slovima glasio je: NE NATURAJ BUGI-VUGI KRALJU ROKENROLA!

Najednom je preplavi tuga snažnija nego... pa, da bude iskrena, snažnija nego ikad pre. Pretrpala je šokove, strah i čisti užas, kao i otupljujući, nemilosrdni jad, ali ova duboka i bolna tuga bila je nešto novo. Sa njom je došao i iznenadni talas nostalgije za Ogunkvitom, za okeanom, za lepim brdima i borovima Mejna. Bez ikakvog razloga, najednom je pomislila na Gasa, čuvara parkinga na javnoj plaži u Ogunkvitu, i na trenutak je mislila da će joj srce prepući od gubitka i žalosti. Šta je to radila tu, između ravnica i planina koje su delile zemlju na dve polovine? Tu joj nije bilo mesto. Nije tu pripadala.

Oteo joj se jecaj koji je zazvučao toliko prestravljeno i usamljeno da je drugi put istog dana obema rukama prekrila usta. Dosta je bilo, Freni, devojko. Nešto ovoliko veliko ne može se preboleti brzo. Svaki dan pomalo. Ako baš moraš da plačeš, radi to kasnije, ne u podrumu Harolda Laudera. Posao je na prvom mestu.

Prošla je kraj postera dok je prilazila stepenicama i gorki osmeh joj je prešao licem dok je prolazila pored iscerenog i neumorno veselog lica Džordža Buša. Tebi su svakako uvalili bugi-vugi, pomislila je. Neko već jeste.

Dok se primicala vrhu podrumskih stepenica, najednom je bila sigurna da su vrata zaključana, ali ona su se lako otvorila. Kuhinja je bila uredna i besprekorna, posuđe od ručka oprano i ostavljeno da se suši, mali gasni „kolmen“ šporet izriban i blistav... ali masni miris prženja još je visio u vazduhu, kao duh starog Harolda, onog Harolda koji je upao u ovaj deo njenog života dovezavši se do njene kuće u „kadilaku“ Roja Brenigena dok je ona sahranjivala oca.

Baš bih se našla u nebranom grožđu ako bi Harold odlučio da se upravo sada vrati kući, pomisli ona. Ta pomisao je natera da se naglo osvrne. Donekle je očekivala da ugleda Harolda kako stoji kraj vrata koja vode u dnevnu sobu i ceri joj se. Tamo nije bilo nikoga, ali srce je počelo neprijatno da joj lupa u grudnom košu.

U kuhinji nije bilo ničega, pa je otišla u dnevnu sobu.

Bilo je mračno, toliko mračno da se osećala nelagodno. Harold ne samo što je zaključavao vrata, već je držao i spuštene roletne. Ponovo je osetila kako prisustvuje nekoj nesvesnoj spoljnoj manifestaciji Haroldove ličnosti. Zašto bi iko držao spuštene roletne u gradiću gde je to bio način na koji su živi prepoznavali i obeležavali kuće mrtvih?

Dnevna soba, kao i kuhinja, bila je strogo uredna, ali nameštaj je bio neugledan i pomalo pohaban. Najlepši detalj sobe bio je kamin, ogroman i od kamena, sa ognjištem dovoljno velikim da se na njemu sedi. Ona i sede tamo na tren, zagledajući zamišljeno okolinu. Kada se pomerila, osetila je pod guzom labavi kamen i spremila se da ustane i pogleda to kada je neko pokucao na vrata.

Strah se spusti na nju kao zagušljivi perjani jorgan. Obamrla je od iznenadne strave. Dah joj je zastao, i tek će kasnije shvatiti da se malo upiškila.

Kucanje se ponovo začu, čvrsto, pet-šest puta.

Bože, pomisli ona. Bar su roletne spuštene, hvala nebesima za to.

Posle te misli usledila je iznenadna i hladna ubeđenost da je ostavila bajs tamo gde svako može da ga vidi. Je li bilo tako? Očajnički je pokušavala da misli, ali u jednom dugom trenutku nije mogla da prizove u glavu ništa osim besmislenog trabunjanja koje joj je zvučalo uznemirujuće poznato: Pre nego što izvadiš trun iz oka svog suseda, izvadi iver iz svog...

Kucanje se začu ponovo, a sa njim i ženski glas: „Ima li koga?“

Fren je sedela nepomično. Iznenada se setila da je bajs parkirala pozadi, ispod Haroldovog štrika za veš. Nije se video s prednje strane kuće. Ali ako Haroldova posetiteljka reši da proba da uđe na zadnja vrata...

Kvaka na ulaznim vratima - Freni ih je videla na kraju kratkog hodnika - poče da se okreće levo-desno osujećenim polukružnim pokretima.

Ko god da je, nadam se da nije bolji obijač od mene, pomisli Freni, a onda prekri čvrsto usta obema rukama kako bi sprečila bezumni napad smeha. Tada je spustila pogled na svoje pamučne pantalone i shvatila koliko se uplašila. Bar se nisam usrala od straha, pomislila je Fren. Makar ne još. Smeh ponovo nabubri u njoj, histeričan i preplašen, tik ispod površine.

A onda, sa neopisivim osećajem olakšanja, ona začu udaljavanje koraka od vrata Haroldovom betonskom stazom.

Ono što je Fren tada učinila nije bilo plod nikakve svesne odluke. Tiho je potrčala hodnikom i primakla oko uz mali procep između roletne i ivice prozora. Ugledala je ženu duge tamne kose prošarane belim pramenovima. Ona se popela na malu vespu koja je stajala parkirana uz ivičnjak. Kada je motor tiho zabrundao, zabacila je kosu i prikačila je šnalom.

To je ona Krosova - ona što je došla sa Lerijem Andervudom! Zar ona poznaje Harolda?

Tad Nadin ubaci moped u brzinu. Krenu s malim trzajem i ubrzo nestade iz vidokruga. Fren duboko uzdahnu, osetivši kako joj noge klecaju. Otvori usta da propusti napolje smeh koji je bubrio ispod površine, znajući unapred kako će on zvučati - drhtavo, ispunjen olakšanjem. Umesto toga, grunuše joj suze.

Pet minuta kasnije, previše uplašena da bi dalje tragala, izdizala se natrag kroz podrumski prozor sa sedišta stolice od pruća koju je tamo dogurala. Kada je izašla, uspela je da odgurne stolicu dovoljno da ne bude očigledno da ju je neko koristio kako bi se popeo napolje. I dalje nije bila na prvobitnom mestu, ali ljudi retko primećuju takve stvari... a činilo se da Harold uopšte ne koristi podrum, osim da bi tamo držao svoju „koka-kolu“.

Zatvorila je prozor i uzela bajs. Još je osećala slabost, omamljenost i mučninu od straha. Bar mi se pantalone suše, pomislila je. Kad sledeći put budeš išla u provalu, Frensis Rebeka, seti se da staviš pelene.

Odvezla se iz Haroldovog dvorišta i napustila ulicu Arapaho što je brže mogla, vrativši se u centar grada Kanjon bulevarom. Petnaest minuta kasnije, bila je ponovo u svom stanu.

Tamo je vladala potpuna tišina.

Otvorila je dnevnik, pogledala zamrljani otisak prsta u čokoladi i zapitala se gde je Stju.

Zapitala se da li je Harold sa njim.

O, Stju, dođi kući, molim te. Trebaš mi.

Posle ručka, Stju je ostavio Glena i vratio se kući. Sedeo je besposleno u dnevnoj sobi, pitao se gde je Majka Ebigejl, kao i da li Nik i Glen mogu biti u pravu kada kažu da tu stvar prosto treba ostaviti na miru, kada se začulo kucanje.

„Stju?“ pozvao ga je Ralf Brentner. „Alo, Stju, jesi li kod kuće?“ Harold Lauder je bio sa njim. Haroldov osmeh je danas bio pomračen, ali nije sasvim iščeznuo; ličio je na nekog veselog ožalošćenog koji se trudi da ostane ozbiljan dok traje služba na groblju.

Ralf, duboko zabrinut zbog nestanka Majke Ebigejl, sreo je Harolda pre pola sata, dok je ovaj išao kući pošto je pomogao grupi koja je dovlačila vodu sa potoka Bolder. Ralfu se Harold dopadao, jer se činilo da uvek ima vremena da saosećajno sasluša svačiju tužnu priču... a činilo se da Harold nikada ne traži ništa zauzvrat. Ralf mu je ispričao sve o nestanku Majke Ebigejl, uključujući i svoja strahovanja da bi ona mogla pretrpeti srčani udar, slomiti neku krtu kost ili umreti od hladnoće ako ostane preko noći napolju.

„A znaš da gotovo svakog popodneva pljušti“, završio je Ralf dok je Stju sipao kafu. „Ako pokisne, sigurno će se prehladiti. A onda? Upala pluća, verovatno.“

„Šta mi tu možemo?“ upita ih Stju. „Ne možemo je naterati da se vrati ako ona to neće.“

„Pa, ne možemo“, saglasi se Ralf. „Ali Harold ima stvarno dobru ideju.“ Stju pomeri pogled. „Kako si, Harolde?“

„Sasvim dobro. A ti?“

„Fino.“

„A Fren? Paziš je?“ Haroldove oči nisu se odvajale od Stjuovih i još su bile ozarene donekle raspoloženim, prijatnim svetlom, ali Stju je načas pomislio da su Haroldove osmehnute oči kao sunce na vodi u Brejkmenovom kamenolomu, u njegovom kraju - voda je izgledala veoma prijatno, ali pružala se duboko, do crnih ponora koje sunce nikada nije dosezalo, i tokom godina četiri dečaka su se udavila u prijatnom Brejkmenovom kamenolomu.

„Koliko god mogu“, reče on. „Šta si to smislio, Harolde?“

„Pa, vidi. Razumem Nikovo stanovište. I Glenovo. Oni priznaju da Slobodna zona u Majci Ebigejl vidi teokratski simbol... a oni su sada prilično blizu toga da zastupaju mišljenje cele Zone, zar ne?“

Stju srknu malo kafe. „Kako to misliš, ’teokratski simbol’?“

„Ja bih to nazvao svetovnim simbolom sporazuma sa bogom“, reče Harold i oči mu se malo natmuriše. „Poput svete pričesti, ili indijskih svetih krava.“

Stju je to malo vario. „Da, prilično dobro. Te krave... puštaju ih da idu ulicama i izazivaju saobraćajne gužve, zar ne? Mogu da ulaze u radnje i izlaze iz njih, ili da sasvim odu iz grada.“

„Da“, saglasi se Harold. „Ali te krave su većinom bolesne, Stju. Stalno su blizu toga da uginu od gladi. Neke su tuberkulozne. A sve samo zato što su agregatni simbol. Ljudi su uvereni da će se bog pobrinuti za njih, baš kao što su naši ljudi ubeđeni da će se bog pobrinuti za Majku Ebigejl. Ali ja ne verujem mnogo bogu koji kaže kako je ispravno pustiti jadnu glupu kravu da tumara okolo i pati se.“

Ralfu je načas izgleda bilo neprijatno i Stju je znao šta on oseća. I sam je to osetio, a po tome je odmerio i ono što je osećao prema Majci Ebigejl. Činilo mu se da Harold klizi u svetogrđe.

„Kako god bilo“, reče Harold žustro, digavši ruke od indijskih svetih krava, „ne možemo promeniti ono što ljudi osećaju prema njoj...“

„Niti to želimo“, nadoda Ralf brzo.

„Tačno!“ uskliknu Harold. „Najzad, ona nas je sve okupila, i to ne putem kratkih talasa. Moja zamisao je da zajašemo svoje pouzdane motore i popodne provedemo u izviđanju zapadne strane Boldera. Ako međusobno ostanemo relativno blizu, možemo se sporazumevati preko voki-tokija.“

Stju je klimao glavom. Upravo to je i hteo sve vreme da uradi. Bez obzira na svete krave, bez obzira na boga, jednostavno nije bilo u redu pustiti je da lunja okolo sasvim sama. To nije imalo nikakve veze s verom; nešto takvo bio je samo bezobzirni nemar.

„A ako je budemo pronašli“, reče Harold, „možemo je upitati treba li joj nešto.“

„Kao na primer, prevoz natrag do grada“, ubaci Ralf.

„Bar možemo da saznamo gde je“, reče Harold.

„Dobro“, reče Stju. „Mislim da je to odlična ideja, Harolde. Samo da ostavim poruku za Fren.“

Ali dok je škrabao po cedulji, sve vreme je osećao poriv da se osvrne prema Haroldu - da vidi šta Harold radi kada ga Stju ne gleda, i kakav se izraz može videti u Haroldovim očima.

Harold je zatražio i dobio vijugavi deo puta između Boldera i Nederlenda, pošto je to smatrao najmanje verovatnim krajem. Nije verovao ni da bi on sam mogao da prepešači od Boldera do Nederlenda za jedan dan, a kamoli ta luda matora pizda. Ali vožnja je bila prijatna i imao je priliku da razmisli.

Sada, u četvrt do sedam, vraćao se. Njegova „honda“ bila je parkirana u oblasti za odmor i on je sedeo za izletničkim stolom, pio „koka-kolu“ i jeo nekoliko „slim džimova“. Voki-toki koji je visio preko upravljača „honde“ sa potpuno izvučenom antenom pucketala je tiho glasom Ralfa Brentnera. Bili su to primopredajnici kratkog dometa, a Ralf se nalazio negde na planini Flagstaf.

„... Amfiteatar izlaska sunca... nema joj ni traga ni glasa... ovde je oluja.“ Onda Stjuov glas, jači i bliži. On je bio u parku Čotokva, samo šest i po kilometara od mesta gde se nalazio Harold. „Ponovi, Ralfe.“

Ralfov glas se začu ponovo, kao da se ovaj dere iz petnih žila. Možda će sam sebi izazvati moždani udar. Bilo bi divno tako završiti dan. „Ovde gore joj nema ni traga ni glasa! Silazim pre nego što se smrkne! Gotovo!“

„Primljeno“, reče Stju, obeshrabreno. „Harolde, jesi li tu?“ Harold ustade i obrisa mast „slim džima“ o farmerke. „Harolde? Zovem Harolda Laudera! Čuješ li, Harolde?“

Harold pokaza srednjak - prst za prstenac, kako su to nazivali srednjoškolski neandertalci u Ogunkvitu - voki-tokiju; onda otpusti dugme za govor i reče prijatnim glasom, ali sa prikladnim prizvukom obeshrabrenosti: „Tu sam. Otišao sam na drugu stranu puta... učinilo mi se da sam video nešto u jarku. Bila je to samo neka stara jakna. Gotovo.“

„Da, dobro. Što se ne spustiš do Čotokve, Harolde? Sačekaćemo tamo Ralfa.“

Voliš da naređuješ, govnaru, a? Možda imam nešto za tebe. Da, možda baš i imam.

„Harolde, čuješ li?“

„Da. Izvini, Stju, malo sam vunovlačario. Mogu da stignem tamo za petnaest minuta.“

„Primaš li ovo, Ralfe?“ grmnu Stju tako da se Harold trže. On ponovo pokaza prst Stjuovom glasu, sa podmuklim osmehom. Primi ovo, seronjo sa Divljeg zapada.

„Razumem, bićete u parku Čotokva“, začu se Ralfov glas tiho kroz riku atmosferskih smetnji. „Dolazim. Gotovo, odjavljujem se.“

„I ja dolazim“, reče Harold. „Gotovo, odjavljujem se.“

On isključi voki-toki, uvuče antenu i okači radio ponovo o upravljač, ali ostade načas da sedi raskoračen na „hondi“, ne paleći motor. Imao je na sebi zaštitnu jaknu otpornu na metke, iz vojnih viškova, i njena teška postava bila je dobra za vožnju motocikla na nadmorskoj visini preko hiljadu osamsto metara, čak i u avgustu. Ali jakna je imala drugu svrhu. U njoj je bilo mnogo džepova sa rajsferšlusom i u jednom od njih bio je pištolj kalibra 38, marke „smit i veson“. Harold izvadi pištolj i stade da ga premeće po rukama. Bio je sasvim pun i težak u njegovim rukama, kao da shvata da mu je svrha ozbiljna: smrt, uništenje, atentat.

Večeras?

Zašto ne?

Pokrenuo je ovu ekspediciju kako bi eventualno ostao nasamo sa Stjuom dovoljno dugo da to uradi. Izgleda da će mu se sada ukazati prilika za to, u parku Čotokva, za manje od petnaest minuta. Ali ovo putovanje je poslužilo još nečemu.

Nije smerao da ode skroz do Nederlenda, bedne varoši ugneždene visoko iznad Boldera, grada čuvenog jedino po tome što je u njemu navodno boravila Peti Herst u vreme kada je bežala od slugu zakona. Ali dok se vozio sve više i više i dok mu je „honda“ glatko prela među kolenima, dok je osećao na licu vazduh hladan kao tupo sečivo brijača, nešto se desilo.

Ako staviš magnet na jedan kraj stola i čelično zrno na drugi, neće se dogoditi ništa. Ako pomeraš zrno bliže magnetu, malo-pomalo (zadržao je načas tu sliku u glavi, uživajući u njoj, podsećajući sebe da je zabeleži večeras u dnevniku) doći će trenutak kada će se učiniti da je zrno gurnuto mnogo dalje nego što je trebalo. Zrno se zaustavi, ali čini se da to čini nerado, kao da je oživelo, a deo te živosti je odbacivanje zakona fizike koji određuje inerciju. Još gurkanje ili dva, i možeš gotovo - čak zaista -da vidiš kako zrno drhti na stolu, naizgled se pomalo trese i vibrira, kao jedno od onih meksičkih zrna pasulja koji skače, što se mogu kupiti u prodavnici trikova, od onih koja liče na drveni čvor velik kao zglavak, ali unutra zapravo imaju živog crva. Još jedno gurkanje i ravnoteža između trenja/inercije i privlačne sile magneta počne da prelazi na drugu stranu. Zrno, sada sasvim živo, kreće se samo od sebe da bi se konačno zabilo u magnet i tamo i ostalo.

Užasan, opčinjavajući proces.

Kad je ovog juna svetu došao kraj, magnetna sila još nije bila shvaćena, iako je Harold smatrao (njegov um nikada nije bio sklon racionalnosti i nauci) da fizičari koji takve stvari proučavaju misle kako je ona prisno isprepletana sa fenomenom gravitacije, a gravitacija je bila kamen temeljac vaseljene.

Na putu za Nederlend, prema zapadu i uvis, dok je osećao kako vazduh postaje sve hladniji i gledao kako se gromovni oblaci polako gomilaju oko još viših vrhova iza Nederlenda, Harold je osetio da je taj proces započeo u njemu. Približavao se tački ravnoteže... a nedugo iza nje, doći će do tačke premeštanja. On je bio čelično zrno upravo na onoj udaljenosti od magneta odakle ga malo gurkanje pošalje dalje nego što bi to učinila primenjena sila u običnijim okolnostima. Osećao je drhturenje u sebi.

Bilo je to nešto najbliže svetom iskustvu u njegovom životu. Mladi odbacuju svetost, zato što prihvatanje svetosti podrazumeva i prihvatanje da na kraju svi empirijski objekti moraju umreti, i Harold je to takođe odbijao. Starica je bila nekakva vidovnjakinja, mislio je on, a isto važi i za Flega, mračnjaka. Oni su bile ljudske radio-stanice, ništa više od tog. Njihova stvarna moć krije se u društvima koje se zgrušavaju oko njihovih signala, tako međusobno različita. Tako je on mislio.

Ali dok je sedeo na svom motociklu na kraju jadne glavne ulice Nederlenda i dok je „hondino“ svetlo za neutralni hod svetlucalo kao mačje oko, osluškujući zimsko zavijanje vetra u borovima i jasikama, osetio je nešto jače od magnetnog privlačenja. Osetio je ogromnu, iracionalnu snagu koja je dopirala sa zapada, privlačnost tako veliku da mu se činilo kako bi ga podrobnije razmišljanje o njoj oteralo u ludilo. Osećao je da će, ako se još dalje zaputi od tačke ravnoteže, izgubiti i poslednje ostatke slobodne volje. Otići će takav kakav je, praznih šaka.

A mračnjak bi ga, premda ga za to niko ne bi mogao kriviti, zbog toga ubio.

I tako se okrenuo osetivši hladno olakšanje budućeg samoubice koji se prenuo posle dugog gledanja u ponor. Ali mogao bi otići večeras, ako bi mu se prohtelo. Da, mogao bi da ubije Redmana jednim jedinim metkom iz neposredne blizine. A onda samo da sačeka, mrtav hladan, dok se klipeta iz Oklahome ne pojavi. Još jedan pucanj u slepoočnicu. Niko se ne bi zabrinuo zbog pucnjeva; divljači je bilo u izobilju, i mnogi ljudi su pucali u jelene koji bi dolutali u grad.

Sada je bilo deset do sedam. Mogao bi obojicu da skenja do pola osam. Fren se ne bi uzbunila do pola jedanaest ili kasnije, a on bi tada već mogao da bude daleko, da se probija na zapad na svojoj hondi, sa dnevnikom u rancu. Ali to se neće dogoditi ako bude samo sedeo tu na motoru i puštao vreme da prolazi.

„Honda“ je startovala iz drugog pokušaja. Bio je to dobar motocikl. Harold se osmehnuo. Harold se iscerio. Harold je bukvalno zračio dobrim raspoloženjem. Odvezao se prema parku Čotokva.

Sumrak je počeo da pada kada je Stju začuo da se Haroldov motocikl približava parku. Trenutak kasnije video je kako prednji far „honde“ naizmenično bleska između drveća kojima je bila oivičena zakrivljena strmina puta. Onda je video kako se Haroldova glava pod kacigom okreće levo-desno, tražeći ga.

Stju, koji je sedeo na ivici kamene jame za roštilj, mahnu i viknu. Malo kasnije, Harold ga vide, uzvrati mahanjem i poče da mu se približava puckajući u drugoj brzini.

Posle popodneva koje su njih trojica utrošili, Stju je imao znatno bolje mišljenje o Haroldu... zapravo, bolje nego ikada. Haroldova ideja je bila đavolski dobra iako nije urodila plodom. A Harold je insistirao da krene putem za Nederlend... mora da mu je bilo veoma hladno i pored teške jakne. Dok se Harold zaustavljao, Stju je video kako njegov stalni osmeh više podseća na grimasu; lice mu je bilo napregnuto i previše belo. Verovatno je razočaran što sve nije ispalo bolje, pretpostavio je Stju. Osetio je nagli nalet krivice zbog načina na koji su se on i Freni ophodili prema Haroldu, kao da je njegov stalni osmeh i preterano prijateljsko postupanje prema ljudima nekakva kamuflaža. Da li su ikada ozbiljno pomislili da se momak možda trudi da okrene novi list, i da to radi možda malčice čudno samo zato što nikada ranije ništa slično nije pokušao? Stju je mislio da nisu.

„Baš ništa, a?“ upita on Harolda, skočivši gipko s vrha jame za roštilj.

„De nada“, reče Harold. Osmeh mu se ponovo pojavio, ali bio je automatski, bez snage, kao grč. Lice mu je i dalje izgledalo čudno i samrtnički bledo. Nabio je ruke u džepove jakne.

„Nema veze. Bila je to dobra ideja. Ko zna, možda se ona već vratila kući. Ako nije, možemo je potražiti sutra.“

„To bi moglo biti kao da tragamo za lešom.“

Stju uzdahnu. „Možda... da, možda. Zašto se ne vratiš sa mnom na večeru, Harolde?“

„Šta?“ Harold kao da se trgnuo natrag, u sve gušću pomrčinu ispod stabala. Kez mu je izgledao izveštačenije nego ikad pre.

„Na večeru“, reče Stju strpljivo. „Čuj, i Freni će biti drago da te vidi. Ne zajebavam. Stvarno.“

„Pa, možda“, reče Harold, kome i dalje kao da je bilo neprijatno. „Ali ja sam... pa, ložio sam se na nju, znaš. Možda je najbolje da... da to zasad preskočimo. Nema tu ničeg ličnog. Vas dvoje se dobro slažete. To znam.“ Osmeh mu je zasijao obnovljenom iskrenošću. Bio je zarazan; Stju mu uzvrati osmehom.

„Kako hoćeš, Harolde. Ali vrata su ti otvorena, u svako doba.“

„Hvala.“

„Ne, ja moram da se zahvalim tebi“, reče Stju ozbiljno.

Harold trepnu. „Meni?“

„Za to što si nam pomagao u potrazi kad su svi ostali rešili da se prepuste prirodnom toku stvari. Svejedno što nismo imali rezultata. Da li bi se rukovao sa mnom?“ Stju pruži ruku. Harold je načas prazno zurio u nju, i Stju je pomislio kako taj njegov gest neće biti prihvaćen. Onda Harold izvuče desnu šaku iz džepa jakne - kao da se za nešto zakačila, možda na rajsferšlus - i kratko se rukova sa Stjuom. Haroldova šaka je bila topla i malčice znojava.

Stju stupi ispred njega, zagledan niz put. „Ralf je trebalo već da stigne. Nadam se da nije imao neku nezgodu dok se spuštao niz tu prokletu planinu. On... evo ga.“

Stju priđe ivici puta; drugi prednji far sada je obasjavao put i igrao se žmurke kroz zastor od drveća.

„Da, to je on“, reče Harold čudnim ravnim glasom iza Stjua.

„Neko je sa njim:“

„Š-šta?“

„Tamo.“ Stju pokaza na far drugog motocikla iza prvog.

„O.“ Ponovo taj neobično ravan glas. On nagna Stjua da se okrene.

„Harolde, jesi li dobro?“

„Samo sam umoran.“

Drugo vozilo pripadalo je Glenu Bejtmenu; bio je to mali moped, nešto najbliže motociklu što je on bio spreman da koristi, a Nadinina „vespa“ je u poređenju s njim izgledala kao „harli“. Iza Ralfa je sedeo Nik Andros. Nik je došao da ih sve pozove da se vrate do kuće u kojoj su stanovali on i Ralf i da popiju malo kafe i/ili konjaka. Stju je pristao, ali Harold je zamolio da prihvate njegovo izvinjenje, i dalje sav napet i umoran.

Tako je prokleto razočaran, pomisli Stju i seti se da to ne samo da je bila njegova prva saosećajna misao upućena Haroldu, već isto tako i odavno zakasnela. I sam je ponovio Nikov poziv, ali Harold je samo odmahnuo glavom i rekao Stjuu da je gotov za taj dan. Verovatno će otići pravo kući i odspavati.

Kada je stigao kući, Harold se toliko tresao da je jedva mogao da uvuče ključ u bravu na ulaznim vratima. Kad je uspeo da otvori vrata, jurnuo je unutra kao da podozreva da bi se stazom za njim mogao šunjati kakav manijak. Zalupio je vrata, okrenuo kvaku i navukao rezu. Onda je ostao načas oslonjen o vrata zabačene glave i zatvorenih očiju, osetivši da je na ivici histeričnih suza. Kada je ponovo došao sebi, uz pipanje je prošao hodnikom do dnevne sobe i upalio sva tri gasna fenjera. Soba je postala svetla, i svetlost je bila bolja.

Seo je u svoju omiljenu fotelju i zatvorio oči. Kad mu je srce malo usporilo, prišao je ognjištu, uklonio labavi kamen i izvukao svoju GLAVNU KNJIGU. Ona ga je umirila. U glavnu knjigu su beleženi neisplaćeni dugovi, neplaćeni računi, nagomilana kamata. U nju se konačno beležilo plaćanje po svim računima.

Ponovo je seo, otvorio knjigu na mestu gde je stao, zastao malo, a onda napisao: „14. avgust 1990.“ Pisao je gotovo sat i po i olovka mu je letela tamo-amo red za redom, stranicu za stranicom. Dok je pisao, lice mu je bilo divljački veselo i tupo pravedno, prestravljeno i radosno, povređeno i iscereno. Kada je završio, pročitao je ono što je napisao („Ovo su moja pisma svetu/ koji mi nikad nije odgovorio na njih...“) dok je odsutno masirao bolnu desnu ruku.

Vratio je glavnu knjigu na mesto i prekrio je kamenom. Bio je smiren; pisanjem je sve izbacio iz sebe; preveo je sav svoj užas i bes na stranice i ostao i dalje krajnje odlučan. To je bilo dobro. Ponekad se od pisanja osećao nemirnije, i to su bili jedini trenuci kada je znao da nije napisao istinu, ili je pisao sa naporom neophodnim da se naoštri tupo sečivo istine tako da seče - tako da pusti krv. Ali večeras je mogao da odloži knjigu smirenog i staloženog uma. Jarost, strah i osujećenost uspešno su bili preneti u knjigu, sa kamenom da je drži na mestu dok on ne odspava.

Harold je podigao jednu od svojih roletni i pogledao napolje na nemu ulicu. Dok je dizao pogled prema Fletajronsu, razmišljao je mirno o tome koliko je bio blizu da svejedno uradi to, da prosto izvuče „tridesetosmicu“ i pokuša da pokosi svu četvoricu. To bi dokrajčilo njihov smrdljivi licemerni privremeni komitet. Da je završio sa njima, ne bi im preostao ni jebeni kvorum.

Ali, u poslednjem trenutku, neki iskrzani konopac razuma izdržao je umesto da pukne. Uspeo je da pusti pištolj i rukuje se sa izdajničkom seljačinom. Kako, nikada neće saznati, ali bogu hvala što jeste. Odlika genija je njegova sposobnost da čeka - i on će tako i učiniti.

Sad mu se spavalo; bio je to dug dan ispunjen događajima.

Raskopčavajući košulju, Harold je isključio dve od tri gasne lampe i poslednju uzeo kako bi je poneo u spavaću sobu. Dok je prolazio kroz kuhinju stao je, ukočivši se.

Vrata koja su vodila u podrum stajala su otvorena.

Prišao im je, držeći lampu podignutu, i sišao niz prva tri stepenika. Strah mu je ispunio srce, isteravši odatle smirenost.

„Koga tu ima?“ viknu on. Bez odgovora. Video je sto za vazdušni hokej. Postere. U daljem ćošku, komplet veselo štraftastih palica za kriket u polici.

Sišao je niz sledeća tri stepenika. „Ima li tu koga?“

Ne; osećao je da nema. Ali to mu nije ublažilo strah.

Sišao je do kraja i podigao lampu visoko iznad glave; s druge strane prostorije čudovišni Harold senka, ogroman i crn kao majmun iz ulice Morg, uradio je isto to.

Ima li tamo nečeg na podu? Da. Ima.

Prošao je iza staze za igru auto-trka i došao ispod prozora kroz koji je Fren ušla. Na podu je bila svetlosmeđa zemlja. Harold spusti lampu kraj rasute zemlje. Posred nje, jasan kao otisak prsta, bio je trag neke patike... i to ne izukrštana niti cikcak šara, već grupe krugova i linija. Zurio je u to, tako da mu se slika zapeče u glavi, a onda šutnuo prašinu u lakom oblaku, uništivši trag. Lice mu je podsećalo na lice žive voštane figure u svetlu „kolmen“ lampe.

„Ima da platiš!“ kriknu Harold tiho. „Ko god da je bio to od vas, ima da plati! O da, platićeš! Platićeš, bogami!“

Ponovo se popeo uza stepenice i prošao kroz svoju kuću s kraja na kraj, tražeći tuđe tragove. Nije ih pronašao. Završio je u dnevnoj sobi, više ni najmanje pospan. I samo što je zaključio kako je neko - možda neko dete -provalio unutra radoznalosti radi, pomisao na njegovu GLAVNU KNJIGU eksplodirala mu je u glavi kao raketa na ponoćnom nebu. Motiv za provalu je bio toliko jasan, toliko grozan, da ga je on gotovo sasvim prevideo.

On pritrča ognjištu, izvuče kamen i istrgnu GLAVNU KNJIGU iz njenog skrovišta. Prvi put mu je sasvim došlo do mozga koliko je knjiga zapravo opasna. Ako je neko pronađe, svemu je kraj. Pa on bi valjda to najbolje trebalo da zna; zar nije sve ovo i počelo zbog Freninog dnevnika?

GLAVNA KNJIGA. Trag stopala. Da li potonje znači da je prvo otkriveno? Naravno da ne znači. Ali kako da bude siguran? Nije postojao način da bude i to je bila čista i paklena istina.

Vratio je kamen u ognjište i poneo GLAVNU KNJIGU sa sobom u spavaću sobu. Stavio ju je pod jastuk zajedno sa svojim revolverom „smit i veson“, pomislivši da treba da je spali, iako je znao da to nikada neće moći da uradi. Najbolje što je ikad napisao u životu bilo je između tih korica, i bio je to jedini njegov tekst nastao kao rezultat uverenja i lične predanosti.

Legao je, prepustivši se besanoj noći, dok su mu misli neumorno jurile i tragale za mogućim skrovištima. Pod odvaljenom daskom? U zadnjem delu kredenca? Možda je mogao da izvede stari trik s ukradenim pismom, pa da je smelo ostavi na jednoj od polica za knjige, kao tom među drugim tomovima, sa Riders dajdžestom s jedne i primerkom Total vumena s druge strane? Ne - to je bilo isuviše smelo; nikad više neće moći da ode iz kuće s mirom. A sef u banci? Ne, ne vredi - hteo je da knjiga bude uz njega, tamo gde može da je vidi i čita iz nje.

Na kraju je počeo da tone i njegov um, oslobođen nailazećim snom, zalebdeo je bez svesne misli vodilje, kao kugla flipera u sporom kretanju. Pomislio je: Mora biti skrivena, u tome je stvar... da je Freni svoj dnevnik sakrila bolje... da nisam pročitao šta zaista misli o meni... koliko je dvolična... da je samo...

Harold se naglo uspravi u krevetu, sa tihim povikom u ustima, razrogačen.

Sedeo je tako dugo i posle izvesnog vremena počeo je da drhti. Zar je ona znala? Je li to bio Frenin trag? Dnevnici... zapisi... glavne knjige...

Na kraju se ponovo opružio, ali prošlo je mnogo vremena pre nego što je zaspao. Pitao se sve vreme da li to Fren Goldsmit obično nosi patike. I ako to radi, kako izgleda šara na njihovim đonovima?

Šare na đonovima, šare u duši.⁵² Kada je konačno zaspao, snovi su mu bili neprijatni i više puta je očajnički jeknuo u mraku, kao da želi da od sebe otera stvari koje je već zauvek pustio unutra.

Stju je ušao u stan u devet i petnaest. Fren je bila sklupčana na bračnom krevetu i imala je na sebi jednu njegovu košulju - sezala joj je gotovo do kolena - a čitala je knjigu sa naslovom Pedeset prijateljskih biljaka. Ustala je kada je ušao.

„Gde si bio. Zabrinula sam se!“

Stju joj je objasnio Haroldovu zamisao da potraže Majku Ebigejl kako bi makar mogli da je drže na oku. Nije pominjao svete krave. Dok je raskopčavao košulju, dovršio je: „Poveli bismo i tebe, malena, ali nismo nigde mogli da te nađemo.“

„Bila sam u biblioteci“, reče ona, dok je gledala kako on skida košulju i ubacuje je u mrežastu vreću za veš koja je visila na poleđini vrata. Bio je veoma maljav, i na grudima i na leđima, i pomislila je kako je, sve dok nije upoznala Stjua, uvek smatrala maljave muškarce blago odbojnim. Verovatno je olakšanje koje je osetila zbog njegovog povratka doprinelo da se oseća malčice blesavo.

Harold je pročitao njen dnevnik, to je sada znala. Strašno se uplašila da bi Harold mogao da namami Stjua negde tako da ostanu sami i... pa, da mu nešto uradi. Ali zašto sada, danas, baš kada je ona to otkrila? Ako je Harold već toliko čekao, zar nije bilo logično pretpostaviti kako neće ništa ni preduzeti? I zar nije bilo jednako moguće da je, pročitavši njen dnevnik, Harold uvideo svu uzaludnost toga da juri za njom? Kada je saznala vest o nestanku Majke Ebigejl, bila je sklona da u svemu vidi loše predskazanje, ali zapravo, Harold je jednostavno pročitao njen dnevnik, a ne priznanje nekakvog zločina. I ako ona kaže Stjuu šta je ustanovila, samo će ispasti glupava i možda ga naterati da se naljuti na Harolda... a verovatno i na nju samu što je uopšte bila tako glupa.

„Nema joj ni traga ni glasa, Stju?“

„Jok.“

„Kako se Harold vladao?“

Stju je skidao pantalone. „Bio je prilično uzdrman. Žalostan zbog toga što njegova ideja nije urodila plodom. Pozvao sam ga na večeru, kad god to poželi. Nadam se da nemaš ništa protiv. Znaš, stvarno mislim da bi taj klinac na kraju mogao i da mi se dopadne. Onog dana kad sam vas sreo u Nju Hempširu ne bih to mogao da pomislim ni pod razno. Jesam li pogrešio kada sam ga pozvao?“

„Nisi“, reče ona, posle zamišljene stanke. „Ne, volela bih da se slažem sa Haroldom.“ Sedim kod kuće i pomišljam kako Harold možda smera da mu raznese glavu, a Stju ga poziva na večeru. Eto šta sve može da umišlja jedna trudnica!

Stju reče: „Ako se Majka Ebigejl ne pojavi dok se ne razdani, mislim da ću zamoliti Harolda da ponovo krene sa mnom.“

„I ja bih volela da pođem s vama“, reče Fren brzo. „A ima ih još nekoliko ovde koji nisu potpuno ubeđeni da je gavrani hrane u divljini. Dik Volmen, na primer. I Leri Andervud.“

„Dobro, važi“, reče on i pridruži joj se u postelji. „Nego reci, šta imaš ispod te košulje?“

„Jedan tako krupan i jak muškarac kao što si ti trebalo bi da može to da ustanovi i bez moje pomoći“, reče Fren smerno.

Ispostavilo se da ispod košulje nije imala ništa.

Sutradan je u osam ujutro krenula mala grupa koja se sastojala od šestoro tragača - bili su to Stju, Fren, Harold, Dik Volmen, Leri Andervud i Lusi Svon. Do podneva, grupa je narasla na dvadesetoro, a do sumraka (koji je bio propraćen uobičajenim kratkim naletom pljuska i sevanjem munja nad obroncima) više od pedesetoro ljudi pretraživalo je žbunje zapadno od Boldera, gacalo po potocima, tragalo po kanjonima i upadalo jedni drugima u radio-veze.

Čudno raspoloženje rezignirane strepnje postepeno je zamenilo jučerašnje prihvatanje. Uprkos moćnoj sili snova koji su Majci Ebigejl pribavili polubožanski status u Zoni, većina ljudi je prošla kroz dovoljno nedaća da realistično sagledava mogućnosti preživljavanja: starica je imala preko sto godina, a celu noć je provela napolju, sasvim sama. A sada se spuštala druga noć.

Jedan čovek koji je uspeo da se probije do Boldera čak iz Luizijane sa grupom od dvanaestoro, savršeno je to izrazio. On je stigao sa svojima prekjuče u podne. Kada su mu rekli da je Majka Ebigejl otišla, taj čovek, Norman Kelog, tresnuo je svoju bejzbol kapu sa znakom Astrosa na zemlju i rekao: „E koje sam ja sreće kurate... koga ste poslali da je traži?“ Čarli Impening, koji je manje-više postao zloguka ptica u Zoni (on je proturio tu veselu vesti o snegu u septembru), počeo je da iznosi mišljenje kako je to što je Majka Ebigejl zapalila možda znak da i svi oni treba da zapale odatle. Najzad, Bolder je bio i suviše blizu. I suviše blizu čemu? Nema veze, znate vi čemu je i suviše blizu, a sin Mejvis Impening po imenu Čarli mnogo bi se bezbednije osećao u Njujorku ili Bostonu. Nije stekao pristalice. Ljudi su bili umorni i spremni da borave na jednom mestu. Ako zahladi, a ne bude bilo grejanja, možda će se i odseliti, ali ne pre toga. Lečili su rane. Impeninga su učtivo upitali namerava li da ode sam. Impening je rekao da misli da će sačekati dok još neko ne progleda kao on. Glen Bejtmen je navodno rekao kako bi Čarli Impening bio prilično jadan Mojsije.

„Rezignirana strepnja“ je bila krajnje osećanje zajednice, po mišljenju Glena Bejtmena, zato što su oni još bili racionalni ljudi uprkos svim tim snovima, uprkos duboko usađenoj bojazni od svega što se moglo dešavati zapadno od Stenovitih planina. Sujeverje, baš kao i prava ljubav, zahteva vreme za rast i preispitivanje. Kada sagradiš ambar, rekao je on Niku, Stjuu i Fren pošto je mrak okončao potragu za tu noć, okačiš potkovicu naopako iznad vrata kako bi ti sreća ostala unutra. Ali ne napustiš ambar ako jedan ekser ispadne i potkovica se okrene nadole.

„Može doći dan kada ćemo mi ili naša deca možda napustiti ambar ukoliko potkovica pokaže da nam je sreća pobegla napolje, ali dotad će proći godine. Trenutno se svi osećamo pomalo čudno i izgubljeno. I mislim da će to proći. Ako je Majka Ebigejl mrtva - a bog zna da se nadam da nije - taj događaj verovatno nije mogao da nastupi u boljem trenutku za mentalno zdravlje ove zajednice.“

Nik napisa: „Ali ako je ona bila namenjena kao pandan našem protivniku, svom suparniku, neko ju je ovde doveo kako bi održavala ravnotežu...“

„Da, znam“, reče Glen smrknuto. „Znam. Dani kada potkovica nije bila važna možda su na izmaku... ili su već prošli. Veruj mi da znam to.“ Freni reče: „Ne misliš valjda da će naši potomci biti sujeverni domoroci, Glene? Da će spaljivati veštice i hvatati se za dugme ne bi li imali sreće?“

„Ja ne vidim budućnost, Fren“, rekao je tada Glen i u svetlu lampe lice mu je izgledalo staro i iznureno - možda kao lice propalog mađioničara. „Nisam mogao čak pravilno ni da procenim učinak Majke Ebigejl po ovu zajednicu sve dok mi Stju nije ukazao na to one noći na planini Flagstaf. Ali znam jedno: svi smo u ovom gradu zbog dva događaja. Zbog super-gripa koji možemo pripisati gluposti ljudske rase. Nije važno da li smo to uradili mi, Rusi ili Litvanci. Pitanje ko je ispraznio epruvete gubi značaj pred opštom istinom: Na kraju svakog racionalizma čeka masovna grobnica. Zakoni fizike, zakoni biologije, matematički aksiomi, sve su to delovi putovanja u smrt, jer to smo što smo. Da nije bilo Kapetana Tripsa, pojavilo bi se nešto drugo. U modi je bilo svaljivanje krivice na „tehnologiju“, ali „tehnologija“ predstavlja stablo, a ne koren. Koren je u racionalizmu, a ja bih tu reč definisao ovako: ’Racionalizam je zamisao da možemo shvatiti bilo šta o stanju bivstva.’ To je put prema smrti. Oduvek je bio. Dakle, možete okriviti racionalizam za supergrip ako baš hoćete. Ali drugi razlog zbog kog smo ovde jesu snovi, a snovi su iracionalni. Saglasili smo se da ne pričamo o toj jednostavnoj činjenici kad zasedamo kao komitet, ali sada to ne činimo. Zato ću reći ono što svi prihvatamo kao istinu: ovde smo zahvaljujući volji sila koje ne razumemo. Za mene to znači da možda počinjemo da prihvatamo - samo sada podsvesno, i sa mnogo klizanja unazad usled kulturološkog jaza - drugačiju definiciju postojanja. Zamisao da možda nikada nećemo shvatiti ništa o stanju bivstva. A ako je racionalizam put u smrt, onda bi iracionalizam lako mogao biti put u život... makar dok se ne dokaže suprotno.“

Stju na to reče, veoma sporo: „Pa, sujeveran sam ja. Ismevali su me zbog toga, ali jesam. Znam da nema nikakve veze hoće li neko pripaliti dve ili tri cigarete jednom šibicom, ali sa dve se ne unervozim kao sa tri.⁵³ Ne prolazim ispod merdevina i nikad mi nije milo da vidim kako mi crna mačka prelazi put. Ali život bez nauke... možda obožavanje sunca... pomisao da se to neka čudovišta kuglaju na nebu kad grmi... ne mogu reći da me to naročito pali, ćelavi. Štaviše, podseća me to na neku vrstu ropstva.“

„Ali šta ako su te stvari tačne?“ reče Glen tiho.

„Šta?"

„Pretpostavimo da je doba racionalizma prošlo. Ja sam lično gotovo siguran da jeste. I ranije je dolazilo i prolazilo, znate; umalo nas nije ostavilo šezdesetih, u takozvanom razdoblju Vodolije, dok je u srednjem veku otišlo na gotovo neprekidni raspust. I šta ako... šta ako prilikom odlaska racionalizma zapravo na neko vreme zgasne zaslepljujući sjaj, tako da možemo da vidimo...“ On zaćuta zagledan negde u sebe.

„Šta da vidimo?“ upita Fren.

On podiže pogled prema njenom; oči su mu bile sive i čudne, i kao da je u njemu gorela neka svetlost iznutra.

„Mračnu magiju“, reče on tiho. „Vaseljenu čudesa u kojoj voda teče uzbrdo, trolovi žive u najdubljim šumama, a zmajevi pod planinama. Svetla čuda, belu moć. ’Lazare, stupi napred.’ Vodu pretvorenu u vino. I... i samo možda... proterivanje đavola.“

On zaćuta, a onda se osmehnu.

„Put u život.“

„A mračnjak?“ upita Fren tiho.

Glen slegnu ramenima. „Majka Ebigejl ga naziva sotoninim đavolkom. Možda je on samo poslednji čarobnjak racionalne misli, koji prikuplja oruđa tehnologije protiv nas. A možda tu postoji još nešto, nešto mnogo mračnije. Znam samo da on jeste, i više ne mislim kako će mu sociologija, psihologija ili bilo koja druga ologija stati na put. Mislim da to može postići samo bela magija... a naš beli mag je tamo negde napolju, luta u samoći.“ Glenov glas se gotovo prekinu i on brzo spusti pogled.

Napolju je bio samo mrak, i lahor koji je duvao sa planina nabacivao je novu kišu na prozor Stjuove i Frenine dnevne sobe. Glen je pripaljivao lulu. Stju je zahvatio pregršt sitniša iz džepa i počeo da ga mućka u ruci, i potom ispušta iz nje kako bi video koliko će novčića završiti okrenuto glavom, a koliko pismom. Nik je švrljao komplikovane šare po prvom listu svog bloka i u mislima video prazne ulice Šojoa i čuo - da, čuo - glas kako mu šapuće: On dolazi po tebe, mutavi. Već je bliže.

Malo kasnije, Glen i Stju su potpalili vatru u kaminu i svi su posmatrali plamen bez mnogo reči.

Po njihovom odlasku, Fren se osećala neraspoloženo i nesrećno. Stju je takođe bio potišten. Izgleda umorno, pomislila je ona. Sutra bi trebalo da ostanemo kod kuće, samo da ostanemo kod kuće i razgovaramo jedno s drugim, a po podne da odremamo. Treba da se malo opustimo. Pogledala je gasnu lampu „kolmen“ i poželela umesto nje električno svetlo koje se upali prostim prebacivanjem prekidača na zidu.

Osetila je da joj suze peku oči. Rekla je sebi ljutito da ne počinje, da dodatno ne otežava njihove probleme, ali onaj deo njenog bića zadužen za vodovod kao da nije hteo da je sluša.

Tada, iznenada, Stju se ozari. „Sveca mu! Zamalo da zaboravim, zar ne?“

„Šta da zaboraviš?“

„Pokazaću ti! Ne mrdaj odatle!“ On izađe i zaklopara niza stepenice. Ona priđe vratima i za trenutak začu zvuke njegovog povratka. Nešto je držao u ruci i to je bila... to je bila...

„Stjuarte Redmane, odakle ti to?“ upita ona, zadovoljna i iznenađena.

„Iz radnje sa instrumentima za folk muziku“, reče on i osmehnu se.

Ona uze dasku za ribanje i poče da je premeće po rukama. Videlo se da je plava u odsjaju svetla. „Folk...“

„Malo dalje u Orahovoj ulici.“

„Daska za ribanje u muzičkoj radnji?“⁵⁴

„Da. Ima i odlično korito, ali neko je probušio već rupu u njemu i pretvorio ga u bas.“

Ona se nasmeja na to. Spusti dasku za ribanje na trosed, priđe mu i čvrsto ga zagrli. On podiže ruke na njene grudi i ona ga zagrli još jače. „Doktor reče, neka sluša muziku džag-benda“, šapnu ona.

„A?“

Ona utisnu lice u njegov vrat. „Izgleda da mu je od toga bolje. Ili tako makar kaže pesma.⁵⁵ Možeš li ti nešto uraditi da se i ja osećam dobro, Stju?“

On je podiže s osmehom. „Pa“, reče, „mislim da mogu da probam.“

Sledećeg popodneva, u dva i petnaest, Glen Bejtmen je upao pravo u stan bez kucanja. Fren je otišla kod Lusi Svon, i tamo su dve žene pokušavale da umese kiselo testo. Stju je čitao neki kaubojski roman Maksa Brenda. On diže pogled i vide Glena, lica bledog i preneraženog, razrogačenih očiju, pa baci knjigu na pod.

„Stju“, reče Glen. „O, čoveče, Stju, drago mi je što si tu.“

„Šta nije u redu?“ upita on Glena oštro. „Da nije... da je nije neko našao?“

„Ne“, reče Glen. On sede naglo kao da su ga noge upravo izdale. „Vest nije rđava, već dobra. Ali je veoma čudna.“

„Šta? Šta je posredi?“

„Kodžak. Odremao sam posle ručka i kad sam ustao, na verandi je bio Kodžak i čvrsto je spavao. Sav je izmrcvaren, Stju, izgleda kao da je bio u mikseru sa tupim sečivima, ali on je to.“

„Misliš na psa? Na tog Kodžaka?“

„Na njega mislim.“

„Siguran si?“

„Ima isti onaj privezak na kojem piše Vudsvil, Nj. H. Istu crvenu ogrlicu. To je isti pas. Baš je mršav, a vidi se i da se tukao. Dik Elis - Dik se oduševio što može za promenu da poradi na nekoj životinji - kaže da je zauvek ostao bez jednog oka. Ima gadne ogrebotine na bokovima i stomaku, neke od njih su zaražene, ali Dik je to sredio. Dao mu je sedativ i izlepio mu stomak. Dik kaže da se izgleda poduhvatio s nekim vukom, možda i sa više njih. Ali nije besan. Čist je.“ Glen polako odmahnu glavom i dve suze mu se sliše niz obraze. „Taj prokleti pas mi se vratio. Dao bih sve samo da nisam morao da ga ostavim tako da mora sam da dođe, Stju. Zbog toga se osećam užasno.“

„Nije to moglo da se izvede, Glene. Ne sa motociklima.“

„Da, ali... on me je pratio, Stju. O takvim stvarima samo čitaš u žutoj štampi... Verni pas pratio gospodara tri hiljade kilometara. Kako je mogao tako nešto da izvede? Kako?“

„Možda na isti način kao i mi. Psi sanjaju, znaš - sigurno sanjaju. Zar nikada nisi video da ti pas leži na kuhinjskom podu i da mu se šape trzaju? U Arnetu je bio jedan tip, Vik Palfri, i on je obično govorio kako psi sanjaju dva sna, onaj lep i onaj ružan. Lep je kad mu se trzaju šape. Ružan je kad u snu reži. Ako probudiš psa usred ružnog sna, onog sa režanjem, vrlo lako može da ti se desi da te ujede.“

Glen omamljeno odmahnu glavom. „Hoćeš da kažeš da je sanjao..." „Ne govorim ništa čudnije od onoga što si ti sinoć pričao“, prekori ga Stju. Glen se isceri i klimnu glavom. „O, mogu ja takve stvari da raspredam satima. Ja sam jedan od najvećih kenjatora svih vremena. Drugo je kad se nešto zaista i dogodi."

„Budan za pultom, a spava kraj prekidača.“

„Jebi se, Istočni Teksašanine. Hoćeš da svratiš i pogledaš mog psa?“

„Nego šta.“

* * *

Glenova kuća je bila u Ulici omorika, oko dve raskrsnice od hotela Bolderado. Puzavice na rešetkama od letvica na verandi bile su mahom uvele, kao i svi travnjaci i većina cvetova u Bolderu - bez svakodnevnog navodnjavanja iz gradskog vodovovda, suva klima je trijumfovala.

Na verandi je bio mali okrugli sto sa džinom i tonikom. („Zar to piće nije prilično grozno bez leda?“ upitao je Stju, a Glen je odgovorio: „Posle trećeg ne primećuješ razliku.“) Kraj pića je bila pepeljara sa pet lula, primerci knjiga Zen i umetnost održavanja motocikala, Lopta broj četiri i Brz na pištolju - svi otvoreni na različitim mestima.⁵⁶ Bila je tu i otvorena kesa „Kraftovih poljubaca sa sirom“.

Kodžak je ležao na verandi, a izgrizena gubica mu je mirno počivala na prednjim šapama. Pas je bio kost i koža, i strašno izujedan, ali Stju ga je prepoznao, iako ga nije toliko dobro poznavao. Čučnuo je i pomazio Kodžaka po glavi. Kodžak se probudio i zadovoljno pogledao u Stjua. Na onaj pasji način, kao da se iscerio.

„Bre, ala je ovo dobra kuca“, reče Stju osetivši blesavu knedlu u grlu. Poput špila karata brzo podeljenog licem okrenutim uvis, učinilo mu se da vidi sve one pse koje je imao otkad mu je mama poklonila Starog Spajka, kad je Stju imao samo pet godina. Mnogo pasa. Možda ih baš i nije imao koliko karata ima u špilu, ali bilo je to ipak mnogo pasa. Lepo je imati psa, a koliko je znao, Kodžak je bio jedini pas u Bolderu. Podigao je načas pogled prema Glenu i brzo ga spustio. Pretpostavljao je da čak i stari ćelavi sociolog koji čita tri knjige odjednom ne voli da ga ljudi vide kako cmizdri.

„Dobra kuca“, ponovi on, a Kodžak lupnu repom po daskama verande, verovatno saglasan sa tim da je on zaista dobra kuca.

„Idem malo unutra“, reče Glen jedva. „Moram u toalet.“

„Da“, reče Stju ne dižući pogled. „Hej, dobri moj, kaži, Kodžaku stari moj, jesi li bio dobar, a? Dobričina si ti, je li?“

Kodžak radosno zalupka repom.

„Možeš li se prevrnuti? Lezi, momče. Prevrni se.“

Kodžak se poslušno prevrnu na leđa, raširivši zadnje noge, sa prednjim šapama u vazduhu. Stjuovo lice poprimi zabrinuti izraz dok je on blago prelazio rukom preko krute bele mreže zavoja koje mu je stavio Dik Elis. Iznad stomaka je video crvene i naduvene ogrebotine koje su se pod zavojima nesumnjivo produbljivale u brazde. Nešto ga je napalo, sigurno, i to ne neki drugi zalutali pas. Pas bi mu kidisao na njušku i grlo. Kodžaku je ozlede nanelo nešto niže od psa. Nešto podmuklije. Vučji čopor, možda, ali Stju je sumnjao da je Kodžak mogao da umakne od čopora. Šta god bilo, sreća njegova što mu trbuh nije bio rasporen.

Vrata sa mrežicom lupiše kada je Glen ponovo izašao na verandu. „Šta god ga je spopalo, zamalo mu je promašilo vitalne organe“, reče Stju. „Rane su bile duboke i izgubio je mnogo krvi“, saglasi se Glen. „Prosto ne mogu da ne mislim kako sam ja kriv za to što je preživeo.“

„A Dik je rekao da su to bili vukovi.“

„Vukovi ili možda kojoti... ali on misli da je malo verovatno da bi kojoti tako nešto uradili, i ja se sa tim slažem.“

Stju potapša Kodžaka po turu i Kodžak se prevrnu na stomak. „Kako to da su nestali gotovo svi psi, a da vukova ima i dalje dovoljno na jednom mestu - pri tom istočno od Stenovitih planina - da ovako udese jednog dobrog psa?“

„Pa, valjda to nikada nećemo saznati“, reče Glen. „Baš kao što nećemo saznati ni zašto je ta prokleta zaraza pokosila konje, ali ne i krave, i zašto je odnela gotovo sve ljude, ali ne i nas. Ne želim čak ni da razmišljam o tome. Ima samo da uzmem džak gejnsburgera i da ga njima hranim.“

„Da.“ Stju pogleda Kodžaka, koji je zatvorio oči. „Iskasapljen je, ali utroba mu je još netaknuta - video sam kad se prevrnuo. Mogli bismo baš i da potražimo neku kuju, znaš?“

„Da, tako je“, reče Glen zamišljeno. „Hoćeš topao džin-tonik, Istočni Teksašanine?“

„Ma kakvi. Možda sam završio samo jednu godinu stručno-tehničke škole, ali jebote, nisam varvarin. Imaš li piva?“

„O, mislim da mogu negde da nađem konzervu ’korza’. Mada, toplo je.“

„Može.“ On krenu za Glenom u kuću, a onda zastade pridržavajući spoljna vrata, da se osvrne prema usnulom psu. „Spavaj samo, stari moj“, reče on psu. „Dobro je što si tu.“

On i Glen uđoše u kuću.

* * *

Ali Kodžak nije spavao.

Ležao je negde između, tamo gde većina živih bića provodi mnogo vremena kada se teško ozledi, ali nedovoljno teško da se nađe u senci smrti. Duboki svrab tinjao mu je u trbuhu kao teranje, svrab isceljenja. Glen će morati da provodi sate i sate odvraćajući mu pažnju od tog svraba kako ne bi izgrebao zavoje, ponovo otvorio rane i inficirao ih. Ali to će biti kasnije. U ovim trenucima je Kodžak (koji je još povremeno o sebi mislio kao o Velikom Štivu, kako je glasilo njegovo prvobitno ime) bio zadovoljan time što može da se nađe na tom mestu između. Vukovi su ga napali u Nebraski, dok je još rasejano njuškao oko kuće na ručnim dizalicama u gradiću Hemingford Houmu. Miris ČOVEKA - osećaj za ČOVEKA -doveo ga je do tog mesta, a onda nestao. Kuda je on otišao? Kodžak to nije znao. A onda su četiri vuka izašla iz kukuruza kao odrpani duhovi mrtvih. Oči su im buktale ka Kodžaku, a usne su im se naborale i povukle sa zuba kako bi propustile napolje duboko, oštro režanje njihove namere. Kodžak se povlačio pred njima, režeći i sam, ukrućenih šapa koje su kopale po zemlji u dvorištu Majke Ebigejl. Levo je stajala ljuljaška sa gumom i bacala okruglu, pljosnatu senku. Vuk predvodnik je napao baš kada se Kodžakov tur našao u senci verande. Kidisao je nisko, prema stomaku, a drugi su ga sledili. Kodžak je skočio uvis i preko gubice prevodnika koji je škljocao za njim, izloživši pred vukom svoj trbuh, a kada je predvodnik počeo da ujeda i grebe, Kodžak je zario zube u vučji vrat, zario ih duboko i pustio krv, a vuk je počeo da zavija i pokušao da mu se otme, ostavši najednom bez hrabrosti. Dok se vuk otimao, Kodžakove čeljusti su se munjevito sklopile preko nežne vučje gubice i vuk se oglasio zavijajućim, kukavnim vriskom pošto mu je njuška bila rasparana sve do nozdrva i pretvorena u trake i froncle. Pobegao je kevćući od bola, tresući ludački glavom levo-desno, prskajući unaokolo krvlju, i zahvaljujući primitivnoj telepatiji koju dele sve životinje sličnih vrsta, Kodžak je sasvim jasno video u njegovoj glavi:

(ose u meni ose ose u mojoj glavi ose u mojoj glavi o)

A onda su ga spopali drugi, jedan sleva i drugi zdesna kao ogromni tupi meci, dok se poslednji iz trojke podvlačio nisko, isceren, škljocajući vilicama, spreman da mu prospe utrobu. Kodžak se bacio desno, dahćući promuklo, sa željom da najpre izađe sa tim na kraj kako bi se zavukao pod verandu.

Kad bi mogao da se zavuče pod verandu, verovatno bi mu uspelo da ih zadrži na odstojanju, možda i večito. Dok je sada ležao na verandi, ponovo je proživljavao tu bitku kao na usporenom filmu: režanje i zavijanje, napade i uzmake, zadah krvi koji mu je dospeo u mozak i pretvorio ga postupno u neku vrstu borbene mašine, nesvesne sopstvenih rana dok se sve ne završi. Oterao je vuka koji mu je bio zdesna za onim prvim, sa jednim mrtvim okom i ogromnom, brizgajućom i verovatno smrtonosnom ranom na vratu. Ali i vuk je zauzvrat povredio njega i to su većinom bile površinske rane, ali dve razderotine bile su izuzetno duboke, rane koje će se zaceliti u tvrde i vijugave ožiljke nalik na naškrabano malo slovo t. Čak i kada bude stari, stari pas (a Kodžak će poživeti još šesnaest godina, mnogo posle smrti Glena Bejtmena), ti ožiljci će ga boleti i tištati ga u vlažnim danima. Oslobodio se na silu, podvukao pod verandu, a kada je jedan od preostala dva vuka pokušao da se zavuče za njim, Kodžak je skočio na njega, prikovao ga za zemlju i iščupao mu grkljan. Poslednji se povukao gotovo do ivice kukuruza, cvileći nelagodno. Da je Kodžak izašao da se bori, ovaj bi pobegao podvijenog repa. Ali Kodžak nije izašao, ne tada. Bio je iznuren. Mogao je samo da leži na boku, dahće brzo i slabo, liže rane i reži duboko u grudnom košu kad god vidi da se senka preostalog vuka približava. Onda se smrklo i sumagličasti polumesec se popeo na nebo iznad Nebraske. I kad god bi poslednji vuk čuo da je Kodžak živ i verovatno još spreman za borbu, on bi uzmakao, cvileći. Malo iza ponoći otišao je i ostavio Kodžaka samog da ustanovi hoće li umreti ili preživeti. U ranim jutarnjim satima on je osetio prisustvo neke druge životinje, nečeg zbog čega se toliko užasnuo da jemogao samo da tiho i brzo cvili. Bilo je to stvorenje iz kukuruza, stvorenje koje je koračalo kroz kukuruz i možda lovilo njega. Kodžak je ležao i drhtao, čekao da vidi hoće li ga to stvorenje naći, to strašno stvorenje koje je slutio kao Čoveka, Vuka i Oko, neko mračno stvorenje nalik na drevnog krokodila u kukuruzu. Posle ko zna koliko vremena, kada je mesec zašao, Kodžak je osetio da stvorenja više nema. Zaspao je. Ležao je pod verandom tri dana i izlazio samo kad bi ga na to naterala glad i žeđ. Ispod ručne pumpe u dvorištu uvek se sakupljala voda, a u kući je bilo raznoraznih bogatih otpadaka, većinom od obroka koji je Majka Ebigejl pripremila za Nikovu grupu. Kada je Kodžak osetio da može dalje, znao je kuda treba da ide. To mu nije rekao miris; to mu je rekao duboki osećaj vreline koji je dopirao iz njegove duboke smrtnosti, blistavi džep vreline zapadno od njega. I tako je krenuo, prešepavši najveći deo preostalih osamsto kilometara na tri noge, sa neprestanim bolom u stomaku. S vremena na vreme je mogao da nanjuši ČOVEKA, i tako zna da je na pravom tragu. I konačno se našao ovde. ČOVEK je bio ovde. Ovde nije bilo vukova. Ovde je bilo hrane. Nije bilo slutnje tog mračnog stvorenja... Čoveka koji zaudara na vuka i sličan je oku koje može da te vidi izdaleka ako se slučajno okrene prema tebi. Zasada, sve je bilo u redu. I pomislivši to (u meri u kojoj psi uopšte mogu da misle kada opšte sa svetom koji gotovo u potpunosti sagledavaju kroz osećanja), Kodžak je utonuo dublje i sada zaista zaspao, da sanja lep san o tome kako juri zečeve kroz detelinu i popino prase visoko do trbuha i vlažno od osvežavajuće rose. Ime mu je bilo Veliki Stiv. Ovo je bio nacionalni park. A zečeva je bilo na sve strane tog sivog i beskrajnog jutra...

Dok je sanjao, trzao je šapama.

53.

IZVODI IZ ZAPISNIKA SA SASTANKA PRIVREMENOG KOMITETA

17. AVGUST 1990.

Ovaj sastanak je održan u kući Lerija Andervuda u Južnoj četrdeset drugoj ulici u oblasti Platoa. Bili su prisutni svi članovi komiteta...

Prva tačka dnevnog reda odnosila se na izbor privremenog komiteta za stalni Bolderski komitet. Fren Goldsmit se javila za reč.

Fren: „I Stju i ja smo saglasni da bismo najbolje i najlakše bili izabrani kad bi Majka Ebigejl podržala ceo sastav. To bi nas poštedelo problema nominacije dvadeset ljudi koju bi izvršili njihovi prijatelji i mogućeg poremećaja u ishodu. Ali sada to moramo da obavimo drugačije. Neću predložiti ništa što nije savršeno demokratsko, i uostalom svi vi znate kakav je plan, ali samo želim da ponovo naglasim kako svako od nas mora biti siguran da će imati nekoga ko će ga nominovati i nekoga ko će tu nominaciju podržati. Naravno, nećemo to uraditi jedno za drugo - to bi i suviše ličilo na mafiju. A ako već ne možete da nađete nekoga da vas nominuje i još nekoga da to podrži, onda je možda i bolje da odustanete.“

Su: „Auh! To je prilično podlo, Fren.“

Fren: „Jeste - donekle.“

Glen: „Opet se vraćamo temi moralnosti komiteta, i mada sam siguran da je za sve nas ta tema beskrajno očaravajuća, voleo bih da je odložim za period od sledećih nekoliko meseci. Mislim da samo moramo da se saglasimo da služimo onome što je u najboljem interesu Slobodne zone i da ostanemo na tome.“

Ralf: „Zvučiš pomalo ljutito, Glene.“

Glen: „I jesam pomalo ljut, priznajem. Sama činjenica da smo proveli toliko vremena žderuči sami sebi džigericu zbog toga prilično dobro pokazuje na koju nam stranu srce naginje.“

Su: „Put za pakao je popločan...“

Glen: „Dobrim namerama, da, a pošto smo svi izgleda zabrinuti zbog svojih namera, svakako smo na autostradi koja vodi u raj.“

Glen je tada rekao kako je nameravao da se obrati komitetu u vezi sa našim izvidnicima, uhodama ili kako već ko želi da ih nazove, ali da umesto toga želi da predloži sastanak devetnaestog kada bismo mogli o tome da razgovaramo. Stju ga je upitao zašto.

Glen: „Zato što možda i nećemo biti svi ovde devetnaestog. Neko bi mogao da ispadne zbog glasanja. To nije mnogo verovatno, ali niko zaista ne zna šta jedna velika grupa ljudi namerava da uradi kad se okupi na jednom mestu. Treba da budemo što oprezniji.“

Za trenutak je zavladala tišina, i komitet je glasao 7:0 da se sastane devetnaestog - kao Stalni komitet - kako bi razmotrio pitanje izvidnika... uhoda... ili kako god.

Stju je dobio reč kako bi izneo pred komitet treću tačku dnevnog reda, u vezi sa Majkom Ebigejl.

Stju: „Kao što znate, ona je otišla iz sopstvenih razloga. U njenoj poruci piše da je neće biti neko vreme’, što je prilično nejasno, i da će se vratiti ’ako takva bude volja božja.’ E sad, to nije naročito ohrabrujuće. Već je tri dana tražimo i nismo pronašli ama baš ništa. Nismo hteli da je dovučemo natrag, ne ako ona ne želi da se vrati, ali ako leži negde povređene noge ili je u nesvesti, to je već nešto sasvim drugačije. Sad, deo problema čini i to što nas jednostavno nema dovoljno da pretražimo svu divljinu u okolini. Ali drugi deo je isto ono što nas usporava u elektrani. Jednostavno ne postoji nikakva organizacija. Zato tražim dozvolu da iznesem sutra uveče na velikom skupu kao tačku dnevnog reda grupu tragača, kao i elektranu i ekipu za sahrane. I voleo bih da tu grupu predvodi Harold Lauder, pošto je to uostalom i bila njegova zamisao.“

Glen je rekao kako ne veruje da će bilo koja grupa tragača za nedelju ili dve moći da donese dobre vesti. Najzad, žena o kojoj je reč stara je sto osam godina. Komitet se u celini saglasio sa tim, a onda glasao u korist predloga, 7:0, onako kako ga je Stju izneo. Da bi ovaj zapis bio što iskreniji, treba da dodam kako je bilo nekoliko sumnjičavih izraza zbog poveravanja tog posla Haroldu... ali kao što je Stju napomenuo, to i jeste od počeka bila njegova zamisao, i kad bismo mu uskratili komandu nad grupom tragača, bilo bi to kao da smo mu udarili direktan šamar.

Nik: „Povlačim svoju primedbu vezanu za Harolda, ali ne i osnovne rezerve koje osećam prema njemu. Jednostavno mi se on naročito ne dopada.“

Ralf Brentner je upitao hoće li Stju ili Glen zapisati Stjuov predlog o grupi tragača kako bi on mogao da ga pridoda dnevnom redu, koji namerava večeras da odštampa u gimnaziji. Stju je rekao da će rado to učiniti.

Leri Andervud je onda predložio prekid sastanka, Ralf je to podržao i prekid je izglasan sa 7:0.

Frensis Goldsmit, zapisničarka

Izlaznost na skup sledeće večeri bila je gotovo potpuna i Leri Andervud, koji je u Zoni bio tek nedelju dana, prvi put je stekao utisak o tome koliko zajednica zapravo postaje velika. Jedno je bilo videti kako ljudi dolaze i odlaze ulicama, obično sami ili udvoje, a sasvim drugo videti ih sve okupljene na istom mestu - u Auditorijumu Čotokva. Mesto je bilo krcato, sva sedišta zauzeta, i još je ljudi sedelo u prolazima ili stajalo u zadnjem delu dvorane. Bila je to neobično mirna publika, i čulo se mrmljanje ali ne i blebetanje. Prvi put otkad je stigao u Bolder, ceo dan je padala kiša, rominjala blago tako da se činilo da lebdi u vazduhu, da te zastire kao magla umesto da te kvasi, i čak sa gotovo šest stotina okupljenih duša, čulo se tiho dobovanje kiše po krovu. Unutra je najglasniji zvuk bilo stalno šuškanje papira dok su ljudi zagledali šapirografisan dnevni red poslagan na dva stola za kartanje odmah iza dvokrilnih vrata.

Taj dnevni red je glasio:

SLOBODNA ZONA BOLDER

Dnevni red javnog skupa

18. avgust 1990.

Da se vidi je li Slobodna zona saglasna sa tim da se pročita i usvoji Ustav Sjedinjenih Američkih Država.

Da se vidi je li Slobodna zona saglasna da se pročita i usvoji Povelja o građanskim pravima uz Ustav Sjedinjenih Američkih Država.

Da se vidi hoće li Slobodna zona nominovati i izabrati telo od sedam predstavnika Slobodne zone koje će služiti kao organ izvršne vlasti.

Da se vidi je li Slobodna zona saglasna da se Ebigejl Frimentl podari pravo veta u vezi sa svim pitanjima o kojima se dogovore predstavnici Slobodne zone.

Da se vidi je li Slobodna zona saglasna da se obrazuje Komitet za sahrane od najmanje dvadeset lica kako bi se pristojno pokopali oni koji su u Bolderu umrli od epidemije supergripa.

Da se vidi je li Slobodna zona saglasna da se obrazuje Komitet za energiju od najmanje šezdeset lica kako bi se gradu vratila električna struja pre zahlađenja.

Da se vidi je li Slobodna zona saglasna da se obrazuje Komitet za traganje od najmanje petnaest lica, sa ciljem da otkrije, ukoliko je to moguće, boravište Ebigejl Frimentl.

Leri je shvatio da njegove nervozne ruke presavijaju dnevni red, koji je sada znao napamet od reči do reči, u avion od papira. Učešće u radu privremenog komiteta bilo je zabavno, kao igra - deca koja se igraju parlamentarnog procesa u nečijoj dnevnoj sobi, sede i piju „koka-kolu“, jedu tortu koju je umesila Freni i preuzimaju vlast. Čak je i onaj deo sa slanjem uhoda preko planina pravo mračnjaku u krilo ličio na igru, pošto je to bilo nešto što sebi nije mogao ni u snu da nameni. Samo neko ko je šenuo mogao je da se suoči sa takvim košmarom na javi. Ali na njihovim zatvorenim sednicama, u sobi prijatno osvetljenoj „kolmenkama“, činilo se da je to u redu. A ako Sudija, Dejna Jirgens ili Tom Kulen budu uhvaćeni, to je izgledalo - makar na tim zatvorenim sednicama - jednako važno kao kad izgubiš lovca ili kraljicu u partiji šaha.

Ali sada, dok je sedeo negde u sredini sale sa Lusi s jedne i Leom s druge strane (Nadin nije video čitav dan, a činilo se da ni Leo ne zna gde je ona; njegov ravnodušni odgovor bio je: „Izašla je“), pogodilo ga je pravo značenje toga, i on se osećao kao da ga je neko udario u stomak ovnom za razvaljivanje utvrđenih gradskih kapija. To nije bila igra. Ovde se nalazilo petsto osamdeset ljudi i većina njih nije pojma imala da Leri Andervud nije dobar, niti da je prva osoba o kojoj je on pokušao da se brine posle epidemije umrla od prevelike doze lekova.

Šake su mu bile vlažne i hladne. Ponovo su pokušale da od dnevnog reda naprave avion od papira i on ih je u tome sprečio. Lusi je uzela jednu od njih, stisnula je i osmehnula mu se. On je mogao da odgovori samo nečim nalik na grimasu, a u srcu je čuo majčin glas: Nešto tebi fali, Leri.

Kada je pomislio na to, uspaničio se. Može li nekako da se izvuče iz ovoga, ili su stvari već otišle predaleko? Nije želeo taj kamen oko vrata. Na zatvorenoj sednici je već izneo predlog zahvaljujući kojem bi Sudija Faris mogao da se zaputi u smrt. Ako bi prilikom preglasavanja izabrali nekog drugog umesto njega, o slanju Sudije morali bi ponovo da glasaju, zar ne? Naravno da bi. I izglasali bi da se pošalje neko drugi. Kad me Lori Konstebl bude nominovala, samo ću ustati i odbiti. Naravski, niko ne može da me primora na to, je'l da? Ne ako odlučim da ne učestvujem. Jebote, kome uopšte treba ova gnjavaža?

Vejn Štuki koji je nekad davno na onoj plaži rekao: Ima u tebi nečega što tera ljude da se osećaju kao da grizu staniol.

Lusi reče tiho: „Dobro ćeš se pokazati.“

On se trže. „A?“

„Kažem, dobro ćeš se pokazati. Je l’ da, Leo?“

„O, da“, reče Leo zaklimavši glavom. On nije skretao pogled sa publike, kao da njegov mozak još nije mogao da primi poruku o tolikom broju ljudi. „Dobro.“

Ne razumeš ti to, ženo jedna tupava, pomisli Leri. Držiš me za ruku i ne razumeš da mogu doneti lošu odluku i tako ubiti vas oboje. Već sam se prilično založio za to da ubijem Sudiju Farisa, a on podržava moju jebenu nominaciju. Kako se sve izmetnulo u ovako zajebanu situaciju? Tihi zvuk mu se začuo iz grla.

„Jesi li nešto rekao?“ upita Lusi.

„Ne.“

Onda je Stju krenuo pozornicom prema podijumu i njegov crveni džemper i plave farmerke videli su se veoma jasno i jarko pod jakim sjajem svetiljki za slučaj opasnosti; one su radile na struju iz Hondinog generatora koji su u rad pustili Bred Kičener i nekoliko ljudi iz njegove ekipe iz elektrane. Negde usred sale začuo se aplauz, Leri nikada nije saznao gde tačno, i onaj cinični deo njegovog bića ostao je zauvek ubeđen da je to sredio Glen Bejtmen, njihov lokalni stručnjak za umetnost i veštinu upravljanja masama. U svakom slučaju, to i nije bilo važno. Prvo usamljeno tapšanje naraslo je u gromki aplauz. Na pozornici, Stju je zastao kraj podijuma, sa izrazom komične zapanjenosti na licu. Aplauzu se priključi klicanje i prodorno zviždanje.

Onda se čitava publika diže na noge, aplauz naraste u zvuk koji je podsećao na teški pljusak, a ljudi povikaše „Bravo! Bravo!" Stju podiže ruke, ali oni nisu hteli da prestanu; štaviše, zvuk je postao dvostruko jači. Leri pogleda Lusi iskosa i vide da ona energično tapše, očiju prikovanih za Stjua, usta izvijenih u drhtavi, ali trijumfalni osmeh. Plakala je. S njegove druge strane, Leo je takođe tapšao, pljeskao neprestano rukama toliko snažno da je Leri pomislio da će mu šake otpasti ako Leo još malo nastavi sa tim. U toj krajnjoj radosti Leo je zaboravio svoj pažljivo i ponovo naučeni rečnik, onako kako engleski ponekad izmakne čoveku ili ženi koji su ga naučili kao svoj drugi jezik. On je mogao samo glasno i oduševljeno da tuli.

Bred i Ralf su strujom iz generatora opskrbili i razglas, pa je Stju sada dunuo u mikrofon i progovorio; „Dame i gospodo...“

Ali aplauz je i dalje grmeo.

„Dame i gospodo, molim vas da zauzmete svoja mesta...“

Ali oni još nisu bili spremni da sednu. Aplauz je grmeo i grmeo, a Leri je spustio pogled pošto su ga ruke zabolele i video kako i sam mahnito tapše kao i ostali.

„Dame i gospodo...“

Aplauz je tutnjao i odjekivao. Visoko, porodica lasta koja se nastanila na tom finom i samotnom mestu posle zaraze sada je sluđeno letela, obrtala se i ponirala, u želji da što pre umakne negde gde nema ljudi.

Tapšemo sami sebi, pomisli Leri. Tapšemo činjenici da smo tu, živi, zajedno. Možda to ponovo pozdravljamo svoje grupno biće, ne znam. Zdravo, Boldere. Konačno. Baš je dobro biti ovde, baš je sjajno biti živ.

„Dame i gospodo, molim vas da zauzmete svoja mesta. Bio bih vam zahvalan za to.“

Aplauz poče da jenjava, malo-pomalo. Sad se čulo kako žene - a i poneki muškarac sa njima - šmrkću. Duvali su iz noseva u maramice. Razgovarali šapatom. Začulo se ono šuštanje koje se obično čuje kada ljudi u publici sedaju na svoja mesta.

„Drago mi je što ste svi ovde“, reče Stju. „Drago mi je što sam i sam ovde.“ Začu se mikrofonija iz razglasa i Stju promrmlja: „Prokleta skalamerija“, što se jasno čulo kroz zvučnike. Prolomi se smeh i Stju porumene. „Izgleda da ćemo svi morati ponovo da se navikavamo na ove stvari“, reče on, što izazva novu salvu aplauza.

Kada je i to prestalo, Stju reče: „Za vas koji me ne poznajete, ja sam Stjuart Redman, rodom iz Arneta, u Teksasu, premda mi to odavde sada izgleda tako daleko, da vam kažem.“ Nakašljao se, načas se začula mikrofonija, a on je oprezno ustuknuo za korak od mikrofona. „Imam priličnu tremu ovde, pa zato budite strpljivi...“

„Bićemo, Stju!“ povika Hari Danbarton veselo, i na to se začu smeh ispunjen odobravanjem. Ovo je kao skup u nekom crkvenom kampu, pomisli Leri. Sad ćemo zapevati himne. Da je Majka Ebigejl tu, to bismo već uradili.

„Poslednji put me je ovoliko ljudi gledalo kad je naša mala konsolidovana gimnazija uspela da uđe u fudbalski plej-of, a i tada je sa mnom bio još dvadeset i jedan tip za gledanje, da ne pominjem devojke u onim suknjicama.“

Snažan nalet smeha.

Lusi cimnu Lerija za kragnu i šapnu mu u uvo: „Zbog čega se brine? Rođeni je govornik!“

Leri klimnu glavom.

„Ali ako budete strpljivi, nekako ću valjda da se snađem“, reče Stju.

Još aplauza. Ova publika bi tapšala i Niksonu posle govora u kojem je podneo ostavku, i još bi tražila da za bis odsvira nešto na klaviru, pomisli Leri.

„Kao prvo, treba da vam objasnim šta je to privremeni komitet i kako smo uopšte uspeli da dođemo do ovoga“, reče Stju. „Nas sedmoro smo se okupili i isplanirali ovaj skup kako bismo mogli da se organizujemo. Ima mnogo posla, pa bih hteo da vam predstavim svakog člana našeg komiteta i nadam se da ste malo aplauza sačuvali i za njih, pošto su se svi oni angažovali kako bi pripremili dnevni red koji sada držite u rukama. Najpre, gospođica Frensis Goldsmit. Ustani, Freni, da ljudi vide kako izgledaš u haljini.“

Fren ustade. Imala je na sebi lepu žućkastozelenu haljinu i skromnu bisernu ogrlicu koja je u staro doba koštala možda oko dve hiljade dolara. Dobila je opšti aplauz, a aplauz je propratio i poneki dobrodušni zavodnički zvižduk.

Fren sede, strašno rumena u licu, a pre nego što je aplauz stigao sasvim da zamre, Stju nastavi. „Gospodin Glen Bejtmen iz Vudsvila, u Nju Hempširu.“

Glen ustade, a oni zatapšaše i njemu. On pokaza obema rukama pobedničko v i publika to gromko pozdravi odobravanjem.

Lerija je Stju predstavio pretposlednjeg i on je ustao, svestan da mu se Lusi osmehuje odozdo, a onda se to izgubilo u toplom talasu aplauza koji ga je preplavio. Nekada, pomislio je, u jednom drugom svetu, bilo je koncerata, a ovakav aplauz bio je rezervisan za pesmu kojom se završava nastup, za bezveznu stvarčicu sa nazivom „Mala, znaš li ko sam ja“? Ovo je bilo bolje. Stajao je samo sekund, ali činilo mu se mnogo duže. Shvatio je da neće odbiti svoju nominaciju.

Stju je Nika predstavio na kraju i on je dobio najduži, najglasniji aplauz.

Kada je i taj aplauz zamro, Stju reče: „Ovo nije na dnevnom redu, ali pitam se da li bismo mogli da počnemo tako što ćemo otpevati našu državnu himnu. Narode, pretpostavljam da se svi još sećate reči i melodije.“

Začu se ono šuštanje i povlačenje nogu ljudi koji ustaju sa sedišta. Nastade nova stanka dok su svi čekali da neko drugi počne. Onda se slatki devojački glas vinu u vazduh, solo samo u prva tri sloga: „O, reci...“ Bio je to Frenin glas, ali Leriju se za trenutak učinilo da se ispod njega čuje još jedan, njegov rođeni, i da se on ne nalazi u Bolderu već na severu Vermonta, na dan 4. jula, da je Republika navršila dvesta četrnaest godina i da Rita leži mrtva u šatoru iza njega, usta punih zelene bljuvotine, sa bočicom pilula u šaci koja se kruti.

Podiđe ga jeza i on najednom oseti da ih nešto posmatra, da ih posmatra nešto kadro da, po rečima iz one stare pesme grupe Hu, vidi kilometrima i kilometrima i kilometrima daleko. Nešto grozno, mračno i tuđinsko. Samo na tren, on oseti poriv da pobegne odatle, samo da počne da beži i nikada više ne stane. Ovo što radimo ovde nije igra. Ovo je ozbilja stvar; stvar koja donosi smrt. Možda i nešto gore od toga.

Onda se priključiše i drugi glasovi. „... Vidiš li, u svetlu praskozorja“, i Lusi je pevala, držala ga za ruku, ponovo plakala, a plakali su i drugi, većina je plakala, plakala za onim što je bilo izgubljeno i gorko, za odbeglim američkim snom, na hromiranim točkovima, sa ubrizgavanjem goriva, stvorenim da prestupi preko crte,⁵⁷ i on se najednom više nije sećao Rite, mrtve u šatoru, već dana kada je sa majkom bio na stadionu Jenkija - bilo je to 29. septembra, Jenkiji su kaskali samo malo za Red soksima i sve je još bilo u igri. Na stadionu je bilo pedeset pet hiljada ljudi, svi su stajali, igrači na terenu sa kapama na srcu, Gidri na mestu za bacanje, Riki Henderson duboko u levom delu terena („... u poslednjem sjaju sutona...“), svetla su bila popaljena u ljubičastom sumraku, a moljci i noćni insekti tiho su naletali na njih, i svuda okolo je bio Njujork, grad koji je kipeo, grad noći i svetla.

I Leri se pridružio pesmi, a kada se ona završila, i kad se aplauz još silinom prolomio, i sam je pustio suzu. Rite više nije bilo. Alis Andervud više nije bilo. Njujorka više nije bilo. Amerike više nije bilo. Čak i da uspeju da pobede Rendala Flega, ništa što budu stvorili nikada neće biti isto kao taj svet mračnih ulica i jarkih snova.

Znojeći se obilno pod jakim svetiljkama za slučaj opasnosti, Stju je izneo prve tačke dnevnog reda: čitanje i ratifikaciju Ustava i Povelje o građanskim pravima. Pevanje himne ga je duboko dirnulo, i nije u tome bio jedini. Polovina publike, i više, bila je u suzama.

Niko nije tražio da se ta dva dokumenta zaista pročitaju - što je inače bilo pravo prisutnih po parlamentarnom postupku - i Stju im je bio duboko zahvalan zbog toga. On i nije bio naročito vešt govornik. Deo sa „čitanjem“ svake stavke odobrili su građani Slobodne zone. Glen Bejtmen je ustao i predložio da se ti dokumenti usvoje kao zakon Slobodne zone. Jedan glas u pozadini reče: „Ja to podržavam!“

„Predloženo je i podržano“, reče Stju. „Oni koji su za to neka kažu da.“ „DA!“ i to gromoglasno. Kodžak, koji je spavao kraj Glenove stolice, podigao je pogled, trepnuo, a onda ponovo spustio gubicu na šape. Trenutak kasnije je ponovo podigao pogled kada su okupljeni sami sebe nagradili gromkim aplauzom. Vole da glasaju, pomisli Stju. Zbog toga se osećaju kao da konačno ponovo imaju kontrolu nad nečim. Bog sveti zna da im je taj osećaj neophodan. Svima nam je neophodan.

Pošto su uvodne tačke dnevnog reda bile ispunjene, Stju je osetio kako mu napetost raste u mišićima. Sad ćemo, pomislio je, videti čekaju li nas ikakva gadna iznenađenja.

„Treća tačka dnevnog reda“, započe on, a onda se ponovo nakašlja. Odgovori mu mikrofonija i natera ga da se još više preznojava. Fren je smireno gledala odozdo u njega, klimala glavom da nastavi. „Treća tačka glasi: ’Da se vidi hoće li Slobodna zona nominovati i izabrati telo od sedam predstavnika Slobodne zone koje će služiti kao organ izvršne vlasti...’ To znači...“

„Gospodine predsedavajući? Gospodine predsedavajući!“

Stju podiže pogled sa svojih naškrabanih beležaka i oseti pravi nalet straha, praćen nečim nalik na predosećaj. Bio je to Harold Lauder. Harold je na sebi imao odelo i kravatu, kosa mu je bila uredno očešljana i stajao je na polovini srednjeg prolaza. Glen je jednom rekao kako misli da bi opozicija mogla da se okupi oko Harolda. Ali zar već sad? Nadao se da nije tako. Samo na trenutak, pomislio je mahnito da uskrati Haroldu pravo da govori - ali i Nik i Glen su ga upozorili na skrivene opasnosti u slučaju da bilo koji deo ovog skupa podseti na nameštaljku. Zapitao se nije li pogrešio kada je pomislio da je Harold okrenuo novi list. Izgleda da će to saznati upravo sada.

„Dajem reč Haroldu Lauderu.“

Svi se okrenuše, vratova istegnutih kako bi Harolda bolje videli.

„Hteo bih da predložim da prihvatimo članove privremenog komiteta in toto kao članove stalnog komiteta. To jest, ukoliko oni žele tu funkciju.“ Harold se vrati na svoje mesto.

Na trenutak zavlada tišina. Stju pomisli sluđeno: Toto? Toto? Zar to nije bio onaj pas iz Čarobnjaka iz Oza?

Tada se aplauz ponovo diže, ispuni salu, i odjeknu desetak povika „Podržavam to!“ Harold je mirno sedeo na svom mestu, osmehivao se i razgovarao sa ljudima koji su ga tapšali po leđima.

Stju je morao pet-šest puta da lupi čekićem kako bi zaveo red.

On je ovo isplanirao, pomisli Stju. Ovi ljudi će nas izabrati, ali Harold je taj koga će upamtiti. Opet, on je došao do srži stvari onako kako se to niko od nas nije setio, čak ni Glen. Bilo je to prokleto blizu pravom genijalnom potezu. Zbog čega je onda toliko uzrujan? Da možda nije zavidan? Zar se već pokazalo da su njegove dobre namere prema Haroldu, proglašene koliko prekjuče, samo prazna želja?

„Iznesen je predlog“, viknu on u mikrofon, ne obrativši sada pažnju na cviljenje mikrofonije. „Iznesen je predlog, ljudi!“ Zalupao je čekićem i svi su se umirili tako da se čulo samo tiho mrmljanje. „Predloženo je i podržano da prihvatimo privremeni komitet u postojećem sastavu kao stalni komitet Slobodne zone. Pre nego što pređemo na diskusiju o predlogu za glasanje, moram da pitam da li iko od sadašnjih članova komiteta ima neku primedbu ili želi da odbije nominaciju.“

Tišina u sali.

„U redu, onda“, reče Stju. „Diskusije o predlogu?“

„Mislim da nam one nisu potrebne, Stju“, reče Dik Elis. „To je odlična ideja. Glasajmo!“

To dočeka aplauz i Stju više nije morao da čeka dalje podstreke. Čarli Impening je mahao rukom kako bi se javio za reč, ali Stju nije obraćao pažnju na njega - dobar primer selektivne percepcije, rekao bi Glen Bejtmen - već je postavio pitanje.

„Oni koji su za predlog Harolda Laudera neka to pokažu tako što će reći da.“

„Da!“ grmnuli su, i ponovo preplašili laste pod tavanicom.

„Ima li ko protiv?“

Ali niko se nije tako izjasnio, čak ni Čarli Impening - bar ne naglas. Niko u sali nije rekao ne. Stoga je Stju prešao na sledeću tačku dnevnog reda, pomalo omamljen, kao da mu se neko - tačnije, Harold Lauder - prišunjao iza leđa i zveknuo ga po glavi maljem napravljenim od plastelina.

„Da siđemo, pa da ih malo guramo, važi?“ upita Fren. Zvučala je umorno.

„Naravski.“ Sjahao je s bicikla i krenuo kraj nje. „Jesi li dobro, Fren? Muči li te beba?“

„Ne. Samo sam umorna. Već je jedan i petnaest ujutro, zar nisi primetio?“

„Da, kasno je“, saglasi se Stju, i oni poguraše bicikle jedno kraj drugog u prijatnoj tišini. Skup je završio tek pre sat, i diskusija se najvećim delom ticala grupe tragača za Majkom Ebigejl. Ostale tačke dnevnog reda usvojene su sa minimalnom diskusijom, iako je Sudija Faris izneo izvanrednu informaciju koja je objasnila zbog čega u Bolderu ima tako relativno malo tela. Prema poslednja četiri broja Kamere, bolderskih dnevnih novina, zajednicom se pronela neproverena glasina o tome da je supergrip potekao iz bolderskog Centra za ispitivanje vazduha na Brodveju. Portparoli centra - oni malobrojni koji su još bili na nogama - protestovali su protiv toga rečima da je posredi potpuna besmislica i da svako ko sumnja u to slobodno može da obiđe centar, gde neće naći ništa opasnije od indikatora vazdušnog zagađenja i uređaja za određivanje vektora vetra. I pored toga, glasina se i dalje širila, verovatno potpaljena histeričnom atmosferom koja je vladala u tim strašnim danima krajem juna. Centar za ispitivanje vazduha je bio bombardovan ili spaljen, a najveći deo stanovništva Boldera je pobegao.

I komitet za sahrane i komitet za energiju su izglasani uz dopunu Harold Laudera - koji se izgleda neviđeno dobro pripremio za skup - u smislu da se svakom komitetu pridodaju još dva člana za svako uvećanje od po stotinu stanovnika Slobodne zone.

I komitet za potragu izglasan je bez protivljenja, ali diskusija o nestanku Majke Ebigejl je bila duga. Glen je Stjuu savetovao pre skupa da ne ograničava diskusije o toj temi osim ako ne bude neophodno; to ih je sve brinulo, pogotovo pomisao da njihova duhovna predvodnica veruje kako je počinila nekakav greh. Najbolje da ljudi budu u prilici da se tu izduvaju.

Na poleđini poruke, starica je naškrabala dve biblijske reference: Izreke 11:1-3, i Izreke 21:28-31. Sudija Faris ih je potražio pažljivo i marljivo kao advokat koji se priprema za ročište i na početku diskusije pročitao ih je napuklim i apokaliptičnim staračkim glasom. Strofe u jedanaestom poglavlju Izreka glasile su: „Lažna su merila mrska Gospodu, a prava mera ugodna mu je. Kad dođe oholost, dođe i sramota, a u smernih je mudrost. Pravedne vodi bezazlenost njihova, a bezakonike satire zloća njihova.“ Citat iz dvadeset prvog poglavlja bio je sličan: „Lažni svedok poginuće, a čovek koji sluša, govoriće svagda. Bezbožnik je bezobrazan, a pravednik udešava svoje puteve. Nema mudrosti ni razuma ni saveta protivu Boga. Konj se oprema za dan boja, ali Gospod daje pobedu.“

Razgovor posle Sudijine recitacije (to se moglo samo tako nazvati) ta dva mala dela iz Svetog pisma bio je sveobuhvatan - a često i komičan. Jedan čovek je zloslutno rekao kako sabiranjem brojeva poglavlja dobijate trideset jedan, što je broj poglavlja u Knjizi otkrovenja. Sudija Faris je ponovo ustao kako bi rekao da u Knjizi otkrovenja ima samo dvadeset dva poglavlja, ili to makar važi za njegovu Bibliju, te da, u svakom slučaju, dvadeset jedan plus jedanaest daje trideset dva, a ne trideset jedan. Nadobudni numerolog je nešto promrmljao, ali se više nije javljao za reč.

Jedan drugi tip tvrdio je da je noć pre nestanka Majke Ebigejl video svetla na nebu i da je prorok Isaija potvrdio postojanje letećih tanjira... tako da mogu lepo svi da ga duvaju do milje volje, džaba im pos’o. Sudija Faris je još jednom ustao, ovog puta kako bi istakao da je njegov uvaženi prethodnik pomešao Isaiju i Jezekilja, da se konkretna referenca ne odnosi na leteće tanjire već na „točak u točku“ i da Sudija lično misli kako su jedini tanjiri za koje je dokazano da lete oni koji se ponekad vinu u vazduh za vreme bračnih razmirica.

Dobar deo drugih diskusija svodio se na prepričavanje snova, koji su potpuno prestali, koliko su svi mogli da kažu, i sada su veoma ličili na sne. Jedno po jedno, ustajali su da se usprotive optužbi koju je Majka Ebigejl nametnula sama sebi, optužbi za oholost. Govorili su o njenoj ljubaznosti i sposobnosti da čoveka umiri jednom jedinom rečju ili rečenicom. Ralf Brentner, koji je izgleda osećao strahopoštovanje pred tolikim skupom pa mu se jezik gotovo vezao - ali odlučan da kaže šta ima - ustao je i govorio u tom smislu bezmalo pet minuta, pridodavši na kraju da on nikada nije upoznao bolju ženu još od smrti svoje majke. Kada je seo, činilo se da je na ivici suza.

Sveukupno, te diskusije su Stjua neprijatno podsećale na razgovore tokom bdenja nad mrtvacem. To mu je govorilo da su oni u srcu već na pola puta da dignu ruke od nje. Ako bi se sada vratila, Ebi Frimentl bi naišla na dobrodošlicu, ljudi bi je još tražili, još slušali... ali bi isto tako ustanovila, mislio je Stju, da se njen položaj suptilno izmenio. Ako bi došlo do nesuglasica između komiteta Slobodne zone i nje, više se nije podrazumevalo da bi ona pobedila, bez obzira na pravo veta. Ona je otišla, a zajednica je nastavila da postoji. Zajednica to neće zaboraviti, onako kako je već gotovo zaboravila na moć kojom su snovi nakratko upravljali životima njenih članova.

Posle skupa, više od dvadeset ljudi sedelo je neko vreme na travnjaku iza dvorane Čotokva; kiša je stala, oblaci su se razilazili, a veče je bilo prijatno sveže. Stju i Freni su sedeli sa Lerijem, Lusi, Leom i Haroldom.

„Umalo nas nisi izbacio iz ravnoteže večeras“, rekao je Leri Haroldu. Ćušnuo je Freni laktom. „Zar ti nisam rekao da je prva liga?“

Harold se samo osmehivao i skromno slegao ramenima. „Imao sam par ideja, to je sve. Vas sedmoro ste sve ponovo pokrenuli. Trebalo bi makar da imate tu povlasticu da ostanete od početka do kraja.“

Sada, petnaest minuta pošto su njih dvoje napustili taj provizorni skup, i dalje deset minuta daleko od kuće, Stju ponovi: „Sigurno se osećaš dobro?“

„Da. Noge su mi se malo umorile, to je sve.“

„Olabavi malo, Frensis.“

„Nemoj tako da me zoveš, znaš da to mrzim.“

„Izvini. To se neće ponoviti, Frensis.“

„Svi muškarci su svinje:“

„Popraviću se, Frensis - stvarno to mislim.“

Ona mu se isplazi, što ga je navelo da kaže ponovo nešto zanimljivo, ali on je video da joj nije zaista do šegačenja, pa je odustao. Bila je bleda i prilično nezainteresovana, što je bio zapanjujući kontrast u odnosu na Freni koja je sa toliko osećanja otpevala državnu himnu pre nekoliko sati. „Tužna si zbog nečega, mila?“

Ona odmahu glavom kako bi mu odgovorila negativno, ali pomislio je da joj vidi suze u očima.

„Šta je posredi? Reci mi.“

„Ništa. U tome i jeste stvar. Ništa me ne muči. Svršeno je, i konačno sam to shvatila, to je sve. Manje od šeststo ljudi koji pevaju ’Zvezdani barjak’. To me je nekako prosto smlatilo odjednom. Bez štandova sa viršlama. Karnevalski točak se večeras ne vrti na Koni Ajlandu. Niko večeras neće svratiti na kasno piće u Svemirsku iglu u Sijetlu. Neko je konačno pronašao način da očisti bostonsku Borbenu zonu od droge i da ukloni kurve sa Tajms skvera. To su bile grozne stvari, ali mislim da je lek mnogo gori od bolesti. Znaš na šta mislim?“

„Da, znam.“

„Imam u svom dnevniku mali odeljak sa naslovom ’Stvari za pamćenje.’ Kako bi beba znala... o, za sve te stvari koje nikad neće upoznati. I zbog toga sam tužna, kad na to mislim. Trebalo je to da nazovem ’Stvari kojih više nema.’“ Malo je zajecala, zaustavivši bajs kako bi mogla da stisne usta nadlanicom i pokuša da zadrži jecaj u sebi.

„Sve je to pogodilo na isti način“, reče Stju, zagrlivši je. „Mnogi ljudi će večeras zaspati uplakani. Budi sigurna u to.“

„Ne shvatam kako možeš tugovati za celom zemljom“, reče ona, zaplakavši jače, „ali izgleda da možeš. Te... te sitnice su mi stalno prolazile mislima. Prodavci automobila. Frenk Sinatra. Plaža kod Starog voćnjaka u julu, puna ljudi, većinom iz Kvebeka. Onaj duduk sa MTV-a - Rendi, mislim da se tako zvao. Vremena... o, bože, zvučim kao neka jeh-jeh-je-bena pesma Roda Mah-Makuena!“

Zagrlio ju je, potapšao po leđima i setio se kada je jednom njegovu tetku Beti spopao napad plača zbog nekakvog testa koje nije htelo da se digne - tada je bila u poodmakloj trudnoći sa njegovim mlađim bratom od tetke Ledijem, u sedmom mesecu ili tako nešto - i Stju se setio kako je brisala oči krajičkom krpe za sudove i govorila mu da ne obraća pažnju, pošto je svaka trudnica samo na korak od ludnice zbog toga što se sokovi iz njihovih žlezda uvek mešaju u paprikaš.

Malo kasnije, Freni reče: „Dobro. Dobro. Bolje sam. Hajdemo.“

„Freni, volim te“, reče on. Nastavili su da guraju bajsove.

Ona ga upita: „Čega se najbolje sećaš? Koja je to stvar?“

„Pa, znaš...“ reče on, a onda stade i kratko se nasmeja.

„Ne, Stjuarte, ne znam.“

„Budalaština.“

„Reci mi.“

„Ne znam želim li to. Potražićeš tipove sa mrežicama za leptire.“

„Reci mi!“ Videla je Stjua u mnogim raspoloženjima, ali ta neobična, posramljena nelagodnost za nju je bila novina.

„To nikada nikome nisam ispričao“, reče on, „ali mislim o tome poslednjih nekoliko nedelja. Nešto mi se desilo onomad, 1982, kad sam radio na benzinskoj pumpi Bila Heskamba. Angažovao me je kad god je mogao, pošto su me otpustili iz gradske fabrike kalkulatora. Radio sam kod njega pola radnog vremena, od jedanaest uveče pa do zatvaranja, što je u to vreme bilo u tri ujutro. Nije bilo mnogo posla posle ljudi koji su odlazili posle svoje smene od tri do jedanaest u fabrici hartije Diksi i svraćali po benzin... mnogo noći dešavalo se da se nijedna kola ne zaustave između dvanaest i tri. Sedeo sam tamo i čitao neku knjigu ili časopis, a bilo je i mnogo noći kad bih zadremao. Znaš?“

„Da.“ Znala je. Mogla je da ga vidi u mislima, čoveka koji će postati njen čovek kada prođe vreme i sve se dogodi, muškarca širokih ramena koji spava u plastičnoj „vulko“ stolici sa knjigom otvorenom u krilu. Videla ga je kako spava na ostrvu belog svetla, ostrvu okruženom velikim kopnenim morem teksaške noći. Volela ga je na toj slici, baš kao što ga je volela na svim slikama koje je ocrtavala u glavi.

„Pa, te noći je bilo oko dva i petnaest, a ja sam sedeo za Hepovim stolom podignutih nogu i čitao neki kaubojski roman - Luisa Lamura, Elmora Leonarda, tako nekog, kad ono staje veliki stari ’pontijak’ sa svim spuštenim prozorima i kasetašem koji trešti kao lud od muzike Henka Vilijamsa. Sećam se čak i pesme - bila je to ’Idem dalje’. Taj tip, ni mlad ni star, sasvim je sam. Dobro je izgledao, ali nekako zastrašujuće - mislim, izgledao je kao da bi mogao da uradi zastrašujuće stvari bez mnogo razmišljanja. Imao je čupavu, kovrdžavu tamnu kosu. Između nogu mu je bila uglavljena boca vina, a sa retrovizora su mu visile dve kocke od stiropora. Kaže on: ’Natoči super, a ja kažem važi, ali čitav minut samo stojim tamo i gledam u njega. Pošto mi izgleda poznato. Pokušavao sam da povežem to lice sa odgovarajućim mestom.“

Sada su bili na ćošku; njihova stambena zgrada nalazila se preko puta. Zastali su tu. Freni ga je podrobno zagledala.

„I tako ja kažem: ’Da li se mi to poznajemo? Da nisi iz okoline Korbeta ili Maksina?’ Ali nije mi se zaista činilo da ga poznajem iz nekog od ta dva grada. A on će: ’Ne, ali jednom sam prošao kroz Korbet sa porodicom, kad sam bio mali. Čini mi se da sam prošao kroz svako moguće mesto u Americi kad sam bio mali. Tata mi je bio u ratnom vazduhoplovstvu.’

„Onda sam se vratio pozadi da mu napunim rezervoar, i sve vreme sam mislio na njega, pokušavao da ga povežem s nekim mestom, i onda mi je najednom sve došlo. Odjednom sam znao. I umalo se nisam upišao od straha, pošto je čovek za volanom tog ’pontijaka trebalo da bude mrtav.“

„Ko je to bio, Stjuarte? Ko je to bio?“

„Ne, pusti me da ti ispričam na svoj način, Freni. Mada, priča je luda kako god da je ispričaš. Vratim se ja do prozora i kažem: ’To ti je šest dolara i trideset centi.’ Dao mi je dve novčanice od po pet dolara i rekao da zadržim kusur. A ja ću: ’Mislim da sad znam odakle si.’ Na šta će on: ’Pa, možda i znaš’, i osmehne mi se nekako čudno, jezivo, a Henk Vilijams sve vreme peva o tome kako ide u grad. Kažem ja: ’Ako si taj koji mislim da jesi, onda bi trebalo da si mrtav.’ A on će: ’Ne treba da veruješ svemu što pročitaš, čoveče.’ Onda ja velim: ’Dopada ti se Henk Vilijams?’ Ništa mi drugo nije palo na pamet. Jer sam shvatio, Freni, ako ne budem ništa rekao, on će samo da podigne taj prozor i da se otkotrlja drumom... a ja sam hteo da ode, ali istovremeno i nisam. Još ne. Ne dok ne budem siguran. Tada nisam znao da čovek nikada ne može biti siguran u mnogo toga, koliko god želeo.

„Kaže on: ’Henk Vilijams je jedan od najboljih. Volim kafansku muziku.’ A onda će: ’Idem u Nju Orleans, voziću cele noći, prespavaću ceo sutrašnji dan, a onda ću da bančim cele noći. Je li isti? Nju Orleans?’ A ja ću: ’Kao šta?’ Kaže on onda: ’Pa, znaš već.’ A ja ću: ’Pa, sve ti je to Jug, znaš, mada tamo ima mnogo više drveća.’ To ga je nateralo da se nasmeje. Kaže on: ’Možda ćemo se ponovo videti.’ Ali ja nisam želeo da se ponovo vidimo, Freni. Zato što je on imao oči čoveka koji je dugo pokušavao da gleda u mrak i možda počeo da sagledava čega tamo ima. Mislim, ako ikad budem video tog tipa, Flega, da bi njegove oči mogle tako da izgledaju.“ Stju je vrteo glavom kada su pogurali bajsove preko ulice i parkirali ih. „Razmišljao sam o tome. Mislio sam da posle toga nabavim neke njegove ploče, ali nisam ih zaista želeo. Od njegovog glasa... dobar je to glas, ali od njega me podilaze žmarci.“

„Stjuarte, o kome ti to pričaš?“

„Sećaš se rokenrol grupe po imenu Dors? Čovek koji je svratio te noći u Arnet po benzin zvao se Džim Morison. Siguran sam u to.“

Ona zinu. „Ali on je umro! Umro je u Francuskoj! On...“ A onda je zaćutala. Zato što je postojalo nešto čudno u vezi sa Morisonovom smrću, zar ne? Nešto tajnovito.

„Je li?“ upita Stju. „Pitam se baš. Možda i jeste, a momak koga sam video samo je ličio na njega, ali...“

„Zaista misliš da je bio on?“ upita ona.

Sada su sedeli na stepenicama svoje zgrade, dodirujući se ramenima, kao mala deca koja čekaju da ih majka pozove unutra na večeru.

„Da“, reče on. „Da, mislim da jeste. I sve do ovog leta, mislio sam da će to uvek biti nešto najčudnije što mi se dogodilo. Bre, ala sam se prevario.“

„I nikad to nikome nisi ispričao“, čudila se ona. „Video si Džima Morisona godinama pošto je navodno umro i nikad to nikome nisi ispričao. Stjuarte Redmane, bog je trebalo da ti umesto usta podari katanac sa šifrom kada te je slao na ovaj svet.“

Stju se osmehnu. „Pa, godine su prolazile, kako to kažu u knjigama, i kad god bih pomislio na tu noć - što jesam radio, s vremena na vreme -bio sam sve sigurniji da to ipak na kraju krajeva nije bio on. Samo neko ko je donekle ličio na njega, znaš. Pomirio sam se u dobroj meri s tim u glavi. Ali u proteklih nekoliko nedelja, počeo sam ponovo to da premećem po mislima. I sve više i više sam uveren kako to jeste bio on. Do đavola, možda je i dan-danas živ. To bi stvarno bila fora, zar ne?“

„Ako i jeste“, reče ona, „nije ovde.“

„Ne“, saglasi se Stju, „ne bih ni očekivao da bude ovde. Znaš, video sam mu oči.“

Ona ga uze pod ruku. „To je priča i po.“

„Da, a postoji još najmanje dvadeset miliona ljudi u zemlji sa nekom sličnom... samo o Elvisu Prisliju ili Hauardu Hjuzu.“

„Više ne.“

„Ne - više ne. Harold se večeras baš pokazao, zar ne?“

„Mislim da se to zove skretanje teme.“

„Rekao bih da si u pravu.“

„Da“, reče ona, „Pokazao se.“

On se osmehnu na prizvuk zabrinutosti u njenom glasu i blago mrštenje koje joj je nabralo čelo. „To ti je malo smetalo, zar ne?“

„Da, ali neću to da kažem. Sada si na Haroldovoj strani.“

„E, to stvarno nije fer, Fren. I meni je zasmetalo. Imali smo dva pripremna sastanka... sve krišom pripremili... ili smo tako makar mislili... a onda eto Harolda. Tras-tras tu i tras-tras tamo, a onda kaže: ’Zar niste zapravo na to mislili?’ A mi kažemo: ’Jesmo, Harolde, hvala ti.’“ Stju odmahnu glavom. „Predlaganje svih za grupni izbor, kako to da se mi nikada nismo toga setili, Fren? To je bilo bistro. A mi o tome nismo nikada čak ni raspravljali.“

„Pa, niko od nas nije sa sigurnošću znao u kakvom će ljudi biti raspoloženju. Ja sam mislila - pogotovo posle odlaska Majke Ebigejl - da će biti smrknuti, možda čak i pakosni. A onaj Impening im je pričao kao neka zloguka ptica...“

„Pitam se da li bi ga trebalo nekako ućutkati“, reče Stju zamišljeno. „Ali nije bilo tako. Bili su toliko... oduševljeni samo zato što su zajedno. Jesi li to osetio?“

„Da, jesam.“

„Bilo je kao na nekoj crkvenoj propovedi pod šatrom. Mislim da Harold nije to planirao. Samo je ugrabio dobar trenutak.“

„Jednostavno ne znam šta da mislim o njemu“, reče Stju. „One noći posle naše potrage za Majkom Ebigejl, bilo mi ga je iskreno žao. Kada su se pojavili Ralf i Glen, izgledao je užasno, kao da će se onesvestiti, ili tako nešto. Ali dok smo sada razgovarali na travnjaku i dok su mu svi čestitali, naduo se kao žaba. Kao da se spolja osmehivao, dok je unutra govorio: ’Eto vam komitet, glupa gomilo budala, pa vidite koliko će vam vredeti.’ On je kao jedna od onih zagonetki iz detinjstva koje nikada nisam umeo da rešim. Ono kinesko povlačenje prsta ili tri čelična kruga koji se rastave ako ih povučeš na odgovarajući način.“

Fren isturi stopala i pogleda u njih. „Kad već pričamo o Haroldu, vidiš li išta čudno na mojim nogama, Stjuarte?“

Stju ih pogleda procenjivački. „Jok ja. Samo da na njima imaš one čudne ’ert’⁵⁸ cipele koje si uzela iz radnje na početku ulice. I da su ti stopala neviđeno velika, naravno.“

Ona ga ćušnu. „’Ert’ cipele su dobre za stopala. U svim najboljim časopisima to piše. A ja nosim broj trideset osam, koliko da znaš. To je praktično malo stopalo.“

„Kakve veze tvoja stopala imaju sa bilo čim? Kasno je, mila.“ On ponovo pogura bajs, a ona krenu za njim.

„Verovatno nikakve. Samo što je Harold stalno gledao u moja stopala. Posle sastanka, dok smo svi sedeli na travi i razgovarali.“ Ona odmahnu glavom, namrštivši se malo. „Zbog čega bi Harold Lauder mogao da se zanima za moja stopala?“ upita ona.

Kad su Leri i Lusi stigli kući, bili su sami i išli su držeći se za ruke. Malo pre toga, Leo je otišao u kuću gde je boravio sa mamom Nadin.

Sada, dok su prilazili vratima, Lusi reče: „Bilo je to neviđeni skup. Nisam ni mislila...“ Reči joj zapeše kao knedla kada se neko tamno obličje pomolilo iz senki njihove verande. Leri oseti kako mu vreli strah skače u grlo. To je on, pomisli mahnito. Došao je po mene... videću mu lice.

Ali onda se upita kako je uopšte mogao i da pomisli tako nešto, jer to je samo bila Nadin Kros. Imala je na sebi haljinu od nekog mekog plavičastosivog materijala, a kosa joj je bila puštena i tekla joj je preko ramena i niz leđa, tamna kosa prošarana pramenovima čistobele boje.

Prema njoj Lusi liči na polovna kola na placu nekog preprodavca, pomisli on pre nego što je uspeo da to spreči i oseti zbog te misli mržnju prema sebi samom. To je govorio stari Leri... stari Leri? Mogao je isto tako da kaže i stari Adam.

„Nadin“, govorila je Lusi drhtavim glasom, pritiskajući grudi rukom. „Nikad se tako nisam uplašila u životu. Pomislila sam... pa, ne znam ni sama šta sam pomislila.“

Ona nije obraćala pažnju na Lusi. „Mogu li da popričam sa tobom?“ upita ona Lerija.

„Šta? Sad?“ On pogleda Lusi iskosa, ili pomisli da je to uradio... kasnije nije uopšte mogao da se seti kako je Lusi izgledala u tom trenutku. Kao da je bila pomračena, i to nekom tamnom zvezdom, umesto sjajnom.

„Sad. To mora biti sad.“

„Bolje ujutro...“

„Mora sad, Leri. Ili nikad.“

On ponovo pogleda Lusi i sada je vide, primeti rezigniranost na njenom licu dok je ona gledala najpre u Lerija pa u Nadin, a onda ponovo u njega. Primeti njen bol.

„Odmah ću doći, Lusi.“

„Ne, nećeš“, reče ona tupo. Suze joj zasvetlucaše u očima. „O ne, čisto sumnjam.“

„Deset minuta.“

„Deset minuta, deset godina“, reče Lusi. „Došla je po tebe. Jesi li ponela i pseću ogrlicu i brnjicu, Nadin?“

Za Nadin, Lusi Svon nije ni postojala. Oči su joj bile prikovane samo za Lerija, te tamne, krupne oči. Za Lerija će one uvek biti najčudnije, najlepše oči koje je ikada video, oči koje ti uzvraćaju pogledom, smirene i duboke, kad si povređen ili u teškoj nevolji, ili možda samo van sebe od tuge.

„Doći ću, Lusi“, reče on automatski.

„Ona...“

„Idi samo.“

„Da, vidim da hoću. Ona je došla. Ja sam otpuštena.“

Potrčala je uza stepenice, saplela se o poslednju, povratila ravnotežu, otvorila vrata, zalupila ih za sobom i presekla zvuk jecaja u samom začetku.

Nadin i Leri su se dugo gledali kao da su u transu. Ovako se to dešava, pomisli on. Kad ugledaš nečije oči na drugoj strani prostorije i nikad ih ne zaboraviš, ili vidiš nekoga na suprotnoj strani krcatog perona podzemne železnice ko bi mogao da ti bude dvojnik, ili začuješ smeh koji bi mogao biti smeh prve devojke sa kojom si vodio ljubav...

Ali zbog nečega je u ustima osećao jaku gorčinu.

„Pođimo do ćoška i natrag“, reče Nadin tiho. „Da li bi uradio toliko?“

„Bolje da odem kod nje. Odabrala si najgori mogući trenutak da dođeš ovamo.“

„Molim te. Samo do ćoška i natrag? Ako želiš, preklinjaću te na kolenima. Ako to želiš. Evo. Vidiš?“

I ona na njegov užas skliznu na kolena, zadigavši malo suknju da bi to mogla da uradi, pokazavši mu gole noge, stavivši mu do znanja kako je tamo i sve ostalo golo. Zbog čega je pomislio to? Nije znao. Njene oči su bile prikovane za njega, u glavi mu se vrtelo od njih, a tu negde je bio i mučni osećaj moći, valjda zbog toga što je klečala pred njim, tako da su joj usta bila u visini...

„Ustani!“ reče on grubo. Uze je za ruke i cimnu na noge, potrudivši se da ne primeti kako joj se suknja još više zarozala pre nego što je pala natrag na mesto; Butine su joj bile kremaste, one nijanse bele koja nije bleda i mrtva, već bodra, zdrava i zavodljiva.

„Hajde“, reče on, gotovo potpuno rastrojen.

Pošli su na zapad, prema planinama, tom negativnom prisustvu daleko ispred njih, prema trouglastim mrljama tame spram zvezda koje su se pojavile posle kiše. Hod prema tim planinama noću uvek mu je ulivao neku čudnu nelagodnost, ali ga je nagonio i da se oseća nekako pustolovno, a sada, dok je Nadin hodala kraj njega sa rukom lako položenom u prevoj njegovog lakta, ta osećanja kao da su bila još više pojačana. On je oduvek imao živopisne snove, a pre tri ili četiri noći sanjao je upravo te planine; sanjao je u njima trolove, grozna stvorenja sjajnih zelenih očiju, sa prevelikim glavama hidrocefalnih kretena i sa snažnim šakama kratkih prstiju. Šakama davitelja. Kretenoidni trolovi čuvali su planinske prolaze. Čekali da kucne njegov - mračnjakov čas.

Blagi lahor je vijugao ulicom i nosio papire. Prošli su kraj King Supersa⁵⁹, gde je nekoliko kolica za kupovinu stajalo na velikom parkingu poput mrtvih stražara, nagnavši ga da pomisli na Linkolnov tunel. U Linkolnovom tunelu je bilo trolova. Bili su mrtvi, ali to nije značilo da su svi trolovi u njihovom novom svetu mrtvi.

„Teško je“, reče Nadin, i dalje tihim glasom. „Ona je sve otežala zato što je u pravu. Sada te želim. A plašim se da je prekasno. Hoću da ostanem ovde.“

„Nadin...“

„Ne!“ reče ona sa žestinom. „Pusti me da završim. Hoću da ostanem ovde, zar ne možeš to da shvatiš? I ako budemo zajedno, moći ću to. Ti si mi poslednja prilika“, reče ona i glas joj se prelomi. „Džo me je napustio.“

„Ne, nije“, reče Leri i učini mu se da je najednom glup i krajnje zbunjen. „Ostavili smo ga kod tebe pri povratku. Zar nije tamo?“

„Nije. U njegovom krevetu spava dečak po imenu Leo Rokvej.“

„Šta to ti...“

„Slušaj“, reče ona. „Saslušaj me, zar ne možeš da me saslušaš? Sve dok sam imala Džoa, bilo mi je dobro. Mogla sam... da budem jaka koliko god zatreba. Ali nisam mu više potrebna. A meni treba da budem potrebna.“

„Potrebna si ti njemu.“

„Naravno da jesam“, reče Nadin i Leri se ponovo uplaši. Više nije pričala o Leu; nije znala o kome ona sada priča. „Potrebna sam mu. Toga se i plašim. Zato sam i došla tebi.“ Kročila je ispred njega i podigla pogled, zabacivši bradu. Osetio je njen skriveni čisti miris i poželeo je. Ali deo njegovog bića okrenuo se natrag prema Lusi. Bio je to onaj deo njega koji mu je trebao kako bi uspeo da opstane tu, u Bolderu. Ako digne od njega ruke i pođe sa Nadin, najbolje će im biti da se još noćas odšunjaju iz Boldera. Za njega bi ovde to značilo kraj. A stari Leri bi trijumfovao.

„Moram kući“, reče on. „Zao mi je. Moraš sama da se izboriš sa tim, Nadin.“ Sama da se izboriš sa tim - zar to nisu bile reči koje je, u ovom ili onom obliku, čitavog života upućivao ljudima? Zbog čega su morale da se ovako ponovo jave kad je znao da je u pravu i da ga opet dograbe, izokrenu se u njemu i nateraju ga da posumnja u sebe?

„Vodi ljubav sa mnom“, reče ona i zagrli ga. Stisnu telo uz njegovo i on shvati po tome kako je bilo opušteno, toplo i gipko da je bio u pravu, da ona ispod haljine nema ništa na sebi. Ispod je gologuza, pomisli on, i ta pomisao ga mračno uzbudi.

„U redu je, osećam te“, reče ona i uzmigolji se kraj njega - postrance, gore-dole, u nežnom trenju. „Vodi ljubav sa mnom i to će biti kraj. Biću bezbedna. Bezbedna. Biću bezbedna.“

Podigao je tada ruke, i kasnije pojma nije imao kako je mogao to uopšte da uradi kad je znao da može da se nađe u njenoj vrelini u samo tri brza pokreta i jednom trzaju, kako je ona to želela, ali ipak je uspeo da podigne ruke, razdvoji njene šake i odgurne je od sebe tako silno da se saplela i umalo nije pala. Ote joj se tiho stenjanje.

„Leri, kad bi samo znao...“

„E, pa ne znam. Zašto ne pokušaš da mi to kažeš umesto... da me siluješ?“

„Silujem!“ ponovi ona, nasmejavši se kreštavo. „O, to je da pukneš od smeha! O, šta si to sad rekao! Ja! Da silujem tebe? O, Leri!“

„Šta god da želiš od mene, mogla si to već da imaš. Mogla si to da imaš i prošle nedelje, ili nedelje pre toga. Te nedelje tražio sam da to prihvatiš. Želeo da to prihvatiš.“

„To je bilo prerano“, šapnu ona.

„A sada je prekasno“, reče on, zamrzevši brutalni prizvuk u sopstvenom glasu, bez ikakve mogućnosti da se kontroliše. Još je sav drhtao od želje za njom, i kako je onda trebalo da zvuči? „Šta da se radi; a?“

„U redu. Zbogom, Leri.“

Okretala se od njega. U tom trenutku, ona je bila više od Nadin, dok mu je zauvek okretala leđa. Bila je oralna higijeničarka. Bila je Ivona, sa kojom je delio stan u El-Eju - ona ga je naljutila pa je jednostavno zapalio i ostavio je da plaća kiriju. Bila je Rita Blejkmor.

I najgore od svega, bila je njegova majka.

„Nadin?“

Nije se okrenula. Bila je crno obličje koje se od drugih crnih obličja razlikovalo samo dok je prelazila ulicu. Onda je sasvim nestala spram crne podloge planina. Pozvao ju je još jednom i ona mu nije odgovorila. Bilo je nečeg zastrašujućeg u načinu na koji ga je napustila, u načinu na koji se jednostavno stopila sa tom crnom pozadinom.

Stajao je ispred King Supersa, stegnutih pesnica, čela prekrivenog graškama znoja i pored večernje svežine. Sada su sa njim bili njegovi duhovi, i konačno je znao kako plaćaš to što nisi dobar: nikada ti nisu jasne sopstvene motivacije, nikada nisi u stanju da proceniš kad treba nekoga povrediti ili mu ukazati pomoć, osim nasumice, nikada nisi u stanju da se otarasiš kiselog ukusa podozrenja u ustima i...

Glava mu se diže s trzajem. Oči mu se raširiše toliko da se činilo da ih je iskolačio. Vetar je ponovo ojačao, neobično je tulio u nekom praznom haustoru, a nešto dalje je čuo lupkanje potpetica čizama u noći, izlizanih potpetica negde na obroncima, čije mu je lupkanje doneo taj hladni dah ranog jutarnjeg lahora.

Bile su to prljave potpetice čizama koje su lupkale na svom putu prema grobu zapada.

Lusi ga je čula kako ulazi i srce joj je žestoko poskočilo. Kazala mu je da prestane, da on to verovatno samo dolazi po svoje stvari, ali ono nije htelo da prestane sa tim. Mene je izabrao, ta misao joj je odzvanjala glavom, nošena snažnim otkucajima njenog srca. Mene je izabrao...

I pored uzbuđenja i nade, koju nije nikako mogla da kontroliše, ležala je ukrućena na leđima u postelji, čekala i gledala u tavanicu. Samo mu je saopštila istinu kada mu je rekla kako je kod nje i devojaka poput njene prijateljice Džolin jedina mana prevelika potreba da vole. Ali ona je uvek bila verna. Nikada nije varala. Nije varala muža, i nikada nije prevarila Lerija, a ukoliko u godinama pre nego što je njih srela i nije baš bila neka kaluđerica... sve je to ostalo u prošlosti. Ne možeš uzeti sve ono što si radio i naknadno to ispraviti. Takva je moć podarena možda bogovima, ali ne i muškarcima i ženama, i to je verovatno bilo dobro. Da je bilo drugačije, ljudi bi verovatno umirali od starosti i dalje pokušavajući da isprave ono što su radili kao tinejdžeri.

Ukoliko znaš da ti je prošlost van domašaja, možda i možeš da oprostiš.

Suze su joj se iskradale niz lice.

Vrata se otvoriše i ona ga ugleda tamo, samo siluetu.

„Lusi? Jesi li budna?“

„Da.“

„Da upalim lampu?“

„Ako baš želiš.“

Začula je kratko šištanje gasa, a onda se pojavilo svetlo, svedeno na nit plamena koji ga je otkrio u tami. Izgledao je bledo i potreseno.

„Moram nešto da ti kažem.“

„Ne, ne moraš. Samo dođi u postelju.“

„Moram to da kažem. Ja...“ On stisnu šaku o čelo pa prođe prstima kroz kosu.

„Leri?“ Ona sede. „Jesi li dobro?“

Progovorio je kao da je nije čuo, ne gledajući je. „Volim te. Ako me želiš, imaš me. Ali ne znam baš koliko dobijaš time. Nikada neću biti najbolja prilika za tebe, Lusi.“

„Rizikovaću. Hodi u krevet.“

Učinio je to. I vodili su ljubav. A kada je i to bilo gotovo, rekla mu je da ga voli, jer je to bila istina, sam bog to zna, i činilo se da je to bilo ono što je želeo, što mu je bilo potrebno da čuje, ali mislila je da on još dugo nije uspeo da zaspi. Jednom usred noći, ona se probudila (ili sanjala da se probudila) i učinilo joj se da Leri stoji kraj prozora, gleda napolje, glave nagnute kao da osluškuje, a zbog svetlosti i senki lice mu je ličilo na iznurenu masku. Ali na dnevnom svetlu je bila sigurnija da je to morao biti san; na dnevnom svetlu je ponovo ličio na sebe.

Tek tri dana kasnije čula je od Ralfa Brentnera da se Nadin preselila kod Harolda Laudera. Na to joj se učinilo da se Lerijevo lice zgrčilo, ali bilo je to samo na trenutak. I mada se Lusi sama sebi nije dopadala zbog toga, posle Ralfove vesti počela je malo lakše da diše. Činilo se da je svemu kraj.

Otišla je kući samo nakratko pošto se videla sa Lerijem. Ušla je, otišla u dnevnu sobu i upalila lampu. Držeći je visoko, otišla je u zadnji deo kuće, zastavši samo na trenutak kako bi osvetlila dečakovu sobu. Želela je da ustanovi da li je Leriju rekla istinu. Jeste.

Leo je ležao opružen na zgužvanoj posteljini, samo u gaćicama... ali posekotine i ogrebotine su izbledele, u najvećem broju slučajeva potpuno nestale, a i ona posvemašnja osunčanost kože koju je imao zahvaljujući tome što je išao okolo gotovo nag takođe je izbledela. Ali nije samo to bilo posredi, pomislila je. Promenilo se nešto u njegovom licu - videla je tu promenu iako je spavao. Onaj izraz nemog, halapljivog divljaštva, nestao je. On više nije bio Džo. Bio je to samo dečak koji je spavao posle napornog dana.

Pomislila je na onu noć kada je gotovo utonula u san i probudila se kako bi ustanovila da njega nema kraj nje. To je bilo u Severnom Berviku, u Mejnu - sada gotovo sasvim na drugoj strani kontinenta. Sledila ga je do kuće na čijoj je verandi Leri spavao. Leri je spavao unutra, Džo je stajao napolju i mahao nožem kao nemi divljak, i nije ih delilo ništa osim tanke mrežice koja se lako dala proseći. A ona ga je naterala da se odatle vrati.

Mržnja je zaskočila Nadin u silovitom blesku, izbivši blistave iskre kao u sudaru kresiva i čelika. „Kolmenka“ joj je zadrhtala u ruci i naterala divlje senke da poskoče i zaigraju. Trebalo je da ga pusti da to uradi! Trebalo je sama da pridrži Džou vrata, da ga pusti kako bi mogao da bode, kida, seče, buši, para i uništava. Trebalo je...

Ali sada se dečak okrenuo i zastenjao grleno, kao da se budi. Ruke su mu se podigle i zamlatarale po vazduhu kao da teraju neko crno obličje iz sna. A Nadin se povukla, dok joj je bilo tuklo u slepoočnicama. Još je bilo nečeg čudnog u dečaku, i njoj se nije dopalo kako se sada pomerio, kao da je uhvatio nekako njene misli.

Morala je sada dalje. Morala je da dela brzo.

Ušla je u svoju sobu. Na podu je bio tepih. Bio je tamo uski krevet za jednu osobu - krevet za usedelicu. To je bilo sve. Nije bilo čak ni slike. Soba je bila potpuno lišena bilo kakvog karaktera. Otvorila je vrata plakara i počela da pretura iza obešene odeće. Sada je bila na kolenima i preznojavala se. Izvukla je šarenu kutiju sa fotografijom nasmejanih odraslih ljudi na poklopcu, odraslih ljudi koji su igrali društvenu igru. Društvenu igru staru najmanje tri hiljade godina.

Pronašla je spravu za spiritualističke oglede u centru, u prodavnici neobičnih stvari, ali nije se usuđivala da je koristi u kući, nije se usuđivala da je uopšte upotrebi... sve do sada. Nešto ju jepoteralo u tu radnju, i kada je videla tu napravu u veselo obojenoj kutiji, u sebi je osetila strašnu borbu - onu borbu koju psiholozi nazivaju averzivno-kompulzivnom. I tada se preznojavala kao i sad, jer je istovremeno želela dve stvari: da umakne što pre iz te radnje i nikad se ne osvrne, te da ugrabi kutiju, tu grozno veselu kutiju i odnese je kući. Ovo potonje ju je više plašilo, pošto nije ličilo na njenu želju.

Na kraju je uzela kutiju.

To je bilo pre četiri dana. Svake noći osećala je sve veću želju sve dok večeras nije, poluluda od strahova koje nije shvatala, otišla Leriju u sivo-plavoj haljini ispod koje nije bilo ničega. Otišla je da svoje strahove uguši jednom za svagda. Čekala ih je na verandi da se vrate sa sastanka i bila je sigurna da je konačno uradila ono pravo. Bilo je u njoj to osećanje, to pomalo opijeno, omamljeno osećanje koje nije valjano iskusila još otkad je bežala po rosnoj travi sa momkom za petama. Samo što će je momak ovog puta uhvatiti. Dozvoliće mu da je uhvati. To će biti kraj.

Ali kad ju je uhvatio, ispostavilo se da je ne želi.

Nadin je ustala, pribivši kutiju uz grudi, i ugasila lampu. On ju je prezreo, i zar ne kažu da u paklu nema takve furije...? Prezrena žena može mirne duše da opšti sa đavolom... ili njegovim sledbenikom.

Zastala je dovoljno dugo da uzme veliku baterijsku lampu sa stola u prednjem hodniku. Iz dubine kuće, dečak je jeknuo u snu, zaledivši je na tren, tako da joj se kosa digla na glavi.

Onda je izašla.

Njena „vespa“ bila je kraj ivičnjaka, „vespa“ kojom se pre nekoliko dana odvezla do kuće Harolda Laudera. Zašto je otišla tamo? Nije razmenila ni desetak reči sa Haroldom otkad je stigla u Bolder. Ali u onoj zbrci oko spiritualističke naprave i strave od snova koji su je i dalje pohodili iako su kod svih drugih prestali, činilo joj se da mora sa Haroldom da razgovara o tome. Setila se kako se uplašila i od tog poriva dok je stavljala ključ „vespe“ u prorez. Poput tog iznenadnog poriva da uzme napravu (Zapanjite prijatelje! Ulepšajte svoja druženja! pisalo je na kutiji), činilo se da je to bila zamisao koja je potekla spolja. Njegova misao, možda. Ali kada je popustila i otišla kod Harolda, on nije bio kod kuće. Kuća je bila zaključana, jedina zaključana kuća na koju je naišla u Bolderu, a roletne su bile spuštene. To joj se prilično dopalo i na tren je osetila gorko razočaranje zbog toga što Harold nije bio tamo. Da jeste, mogao je da je pusti unutra i onda zaključa vrata za njom. Mogli su da sednu u dnevnu sobu i razgovaraju, vode ljubav ili rade jedno drugome neopisive stvari, i niko za to nikada ne bi saznao.

Haroldova kuća je bila privatno mesto.

„Šta se to dešava sa mnom?“ šapnula je u mrak, ali mrak nije imao odgovor za nju. Upalila je „vespu“ i neprekidno podrigivanje njenog motora kao da je lišilo noć svega mističnog. Ubacila je u brzinu i odvezla se. Na zapad.

Dok se kretala, sa svežim noćnim vazduhom na licu, konačno se osećala bolje. Oduvaj paučinu, noćni vetru. Ti znaš, zar ne? Kad ostaneš bez ikakvog izbora, šta možeš da uradiš? Uzmeš ono što je preostalo. Izabereš mračnu pustolovinu koja ti je bila suđena. Prepustiš Leriju onu glupu malu namigušu sa tesnim gaćama, rečnikom od jednosložnih reči i mozgom hranjenim filmskim časopisima. Prevaziđeš ih. Staviš na kocku... sve što se na kocku staviti može.

Ponajviše staviš na kocku sebe samu.

Drum se odvijao pred njom pred malim snopom svetla iz „vespinog“ fara. Morala je da ubaci u drugu kada je put počeo da se uspinje; sada je bila na drumu Bejslajn koji je vodio u crnu planinu. Neka im njihovi skupovi. Baktali su se time kako da ponovo puste struju; njen ljubavnik se baktao čitavim svetom.

„Vespin“ motor je puckao, naprezao se i nekako radio i dalje. Počeo je da je obuzima užasan, a opet seksi strah, i vibrirajući sic njenog motora počeo je da je zagreva tamo dole (bre, pa ti si napaljena, Nadin, pomislila je u poluhisteričnom dobrom raspoloženju, nevaljalice, nevaljalice, NEVALJALICE). Desno od nje je bio ponor. Tamo dole nije bilo ničeg osim smrti. A gore? Pa, videće već. Bilo je prekasno da se vrati, i sama ta pomisao nagnala ju je da se oseća paradoksalno i izvanredno slobodno.

Sat kasnije bila je u Amfiteatru izlaska sunca - ali izlazak sunca je bio još udaljen tri sata ili više. Amfiteatar se nalazio blizu vrha planine Flagstaf, i gotovo svi iz Slobodne zone posetili su kamp na vrhu ubrzo po dolasku u Bolder. U vedre dane - koji su u Bolderu bili najčešći, makar tokom leta - mogao se videti Bolder i autoput 1-25 koji se pružao na jug prema Denveru, a potom u izmaglicu prema Nju Meksiku udaljenom trista kilometara. Na istoku su bile ravnice koje su se protezale sve do Nebraske, a nešto bliže se nalazio Kanjon Bolder, kao nožem prosečen kroz obronke obrasle borom i omorikom. Nekada su leti jedrilice plovile na toplim strujama iznad Amfiteatra izlaska sunca kao ptice.

Sada je Nadin videla samo ono što je otkrivao sjaj lampe sa šest baterija koju je stavila na izletnički sto blizu ponora. Bio je tamo veliki umetnički skicenblok sa okrenutim praznim listom, postavljen povrh trouglaste naprave nalik na trokrakog pauka. Iz njegovog trbuha, poput paukove žaoke, štrcala je olovka i lako dodirivala blok.

Nadin je bila u grozničavom stanju polueuforije i poluužasa. Dok se uspinjala ovamo na vespi koja se pošteno namučila, jer svakako nije bila napravljena za planinske uspone, osećala je ono što je Harold osećao u Nederlendu. Osećala je njega. Ali dok je Harold to osećao na prilično precizan i tehnološki način, kao parče čelika privučeno magnetu, kao silu privlačenja, za Nadin je to bila neka vrsta mističnog događaja, poput prelaska preko granice. Kao da su te planine, u čijim se obroncima čak i sada nalazila, bile ničija zemlja između dve sfere uticaja - Flegovog na zapadu, staričinog na istoku. A ovde je magija tekla na obe strane, mešala se, stvarala sopstvenu smešu koja ne pripada ni bogu ni sotoni, već je potpuno paganska. Osećala je da se nalazi na ukletom mestu.

A spiritualistička naprava...

Ravnodušno je bacila šarenu kutiju sa pečatom MADE IN TAIWAN, da je odnese vetar. Sama naprava je bila samo loše odštampani komad lesonita ili gipsa. Ali to nije bilo važno. Bila je to alatka koju će upotrebiti samo jednom - koju se usuđivala da upotrebi samo jednom - a čak je i loše napravljena alatka mogla da posluži svojoj svrsi: da otvori vrata, zatvori prozor, ispiše Ime.

Vratiše joj se reči sa kutije: Zapanjite prijatelje! Ulepšajte svoja druženja!

Kako beše ona pesma koju je Leri ponekad gromko pevao sa sedišta svoje „honde“ dok su se zajedno vozili? Alo, centrala, šta to nije u redu sa linijom? Hoću da razgovaram...⁶⁰

Sa kime da razgovaram? Ali to je bilo pravo pitanje, zar ne?

Setila se prilike kada je koristila spiritualističku napravu na koledžu. Bilo je to pre više od desetak godina... ali kao da je bilo juče. Popela se da pita nekoga na trećem spratu spavaonice, devojku po imenu Rejčel Tims, o zadatku iz predmeta dopunskog čitanja koji su zajedno pohađale. Soba je bila puna devojaka, najmanje šest ili osam njih, koje su se kikotale i smejale. Nadin se setila da je pomislila kako su se ponašale kao da su na nečemu, možda na travi, ili čak na kokainu.

„Prestanite!“ rekla je Rejčel, i sama se kikoćući. „Kako mislite da će duhovi da komuniciraju sa vama ako se ponašate kao magarice?“

Pomisao na nasmejane magarice izgleda da im je bila krajnje smešna, pa je sobu neko vreme tresla bura novog ženskog smeha. Naprava je ležala kao sada, trouglasti pauk na tri zdepaste nožice, sa olovkom uperenom naniže. Dok su se one kikotale, Nadin je uzela svežanj velikih listova iscepanih iz skicenbloka i pregledala one „poruke s astralne ravni“ koje su već prispele.

Tomi kaže da si opet koristila onaj irigator.

Majka kaže dobro.

Čunga! Čunga!

Džon kaže da nećeš toliko prdeti ako prestaneš da jedeš onaj PASULJ IZ MENZE!!!

I druge, jednako glupe.

Sad se kikot utišao dovoljno da mogu ponovo da počnu. Tri devojke su sedele na krevetu, i svaka je držala vrhove prstiju na drugoj strani naprave. Za trenutak nije bilo ničega. Onda je tabla zadrhtala.

„Ti si to uradila, Sendi!“ optužila je Rejčel.

„Nisam!“

Jššššš!“

Tabla je ponovo zadrhtala i devojke su ućutale. Pomerila se, stala, ponovo pomerila. Ispisala je slovo O.

„O...“ rekla je devojka po imenu Sendi.

„Operi se već jednom“, rekla je neka druga i ponovo su se zakikotale.

„Ššššš!“ kazala je Rejčel strogo.

Naprava je počela brže da se pomera, ispisujući slova T, A i C.

„Otac se javlja, dobrog je zdravlja“, rekla je devojka po imenu Peti i zakikotala se. „Mora da je to moj otac, umro je od srčanog udara kad mi je bilo tri godine.“

„Još nešto piše“, rekla je Sendi.

K, A, Ž, E, ispisala je naprava s mukom.

„Šta se dešava?“ šapnula je Nadin visokoj devojci konjske fizionomije koju nije poznavala. Konjoslava je to posmatrala sa rukama u džepovima i izrazom gađenja na licu.

„Gomila klinki koje se igraju nečim što ne razumeju“, rekla je konjoslava. „Eto šta se dešava.“ Odgovorila je još tišim šapatom.

„OTAC KAŽE PETI“, pročitala je Sendi. „Jeste, Pets, to je tvoj stari dragi taja.“

Novi nalet kikota.

Konjoslava je imala naočari. Sada je izvukla ruke iz džepova radničkog kombinezona koji je imala na sebi i njima uklonila naočari s lica. Obrisala ih je i dodatno objasnila Nadin, i dalje šapatom. „Spiritualistička naprava je alatka koju koriste vidovnjaci i medijumi. Kinesteolozi...“

„Kakvi olozi?“

„Naučnici koji proučavaju kretanje i interakciju mišića i nerava.“

„O.“

„Oni tvrde da naprava reaguje zapravo na male pokrete mišića, verovatno vođene podsvesnim, a ne svesnim umom. Naravno, medijumi i vidovnjaci tvrde da napravu pomeraju entiteti iz sveta duhova...“

Novi nalet histeričnog smeha začuo se od devojaka okupljenih oko table. Nadin pogleda preko Konjoslavinog ramena i vide da poruka sada glasi: OTAC KAŽE PETI TREBA DA PRESTANE DA IDE.

„... toliko često u klozet“, predloži neka druga devojka iz kruga posmatrača, i sve se još malo nasmejaše.

„Kako god bilo, samo se zamajavaju s tim“, reče Konjoslava i prezirno frknu. „To je vrlo glupo. I medijumi i naučnici slažu se da automatsko pisanje može biti opasno.“

„Misliš da su duhovi večeras neprijateljski raspoloženi?“ upita Nadin lakomisleno.

„Možda su duhovi uvek neprijateljski raspoloženi“, reče Konjoslava i oštro je pogleda. „Ili ti možda stiže poruka iz podsvesnog uma za čiji prijem nisi uopšte spremna. Postoje zabeleženi slučajevi o automatskom pisanju koje se potpuno otelo kontroli, znaš. Ljudi su umeli da polude od toga.“

„O, to mi se čini krajnje neverovatnim. Ovo je obična igra.“

„Igre ponekad umeju da postanu ozbiljne.“

Dosad najglasniji grohot okončao je komentar devojke konjskog lica pre nego što je Nadin mogla da joj odgovori. Devojka po imenu Peti spala je sa kreveta i ležala je na podu, gde se držala za stomak, smejala se i slabašno ritala. Dovršena poruka je glasila: OTAC KAŽE PETI KAKO TREBA DA PRESTANE DA SE TRPA S LEONARDOM KACOM U KOLIMA.

„Ti si to uradila!“ reče Peti Sendi kada je konačno ponovo sela. „Nisam, Peti. Stvarno!“

„To je bio tvoj otac! S onoga sveta! Odande!“ reče neka druga devojka Peti glasom Borisa Karlofa, tako da je Nadin pomislila kako je ta imitacija zapravo bila veoma dobra. „Samo se seti da te on posmatra kada sledeći put budeš skinula gaće na zadnjem sedištu Leonardovog ’dodža’.“

Tu dosetku dočeka novi glasni grohot. Kada je on zamro, Nadin se probi napred i cimnu Rejčel za ruku. Nameravala je da je pita za zadatak, a onda da se tiho izgubi odatle.

„Nadin!“ uskliknu Rejčel. Oči su joj bile svetlucave i vesele. Obrazi su joj se zarumeneli. „Sedi, da vidimo imaju li duhovi poruku za tebe!“

„Ne, stvarno, došla sam samo po zadatak iz dopunskog č...“

„O, ma ko šiša zadatak iz dopunskog čitanja! Ovo je važno, Nadin! Ovo je prva liga! Moraš da probaš. Evo, sedi kraj mene. Džejni, ti uhvati s druge strane.“

Džejni sede spram Nadin i na ponovljeno navaljivanje Rejčel Tims, Nadin shvati da lako dodiruje tablu sa osam prstiju. Iz nekog razloga, osvrnula se prema Konjoslavi. Ona je samo odmahnula glavom zagledana u Nadin, a neonsko svetlo sa tavanice odskočilo je od sočiva njenih naočara i pretvorilo joj oči u dva velika bela bleska svetlosti.

Tada je načas osetila strah, setila se dok je stajala zagledana u drugu takvu tablu u sjaju baterijske lampe, ali ponovo je pomislila na napomenu koju je uputila devojci konjskog lica - to je obična igra, pobogu, i šta bi to strašno moglo da se desi usred gomile zakikotanih devojaka? Ako postoji atmosfera nenaklonjenija prizivanju pravih duhova, neprijateljski raspoloženih ili ne, Nadin nije znala koja bi to mogla biti.

„Sada se sve utišajte“, zapovedi Rejčel. „Duhovi, imate li poruku za našu sestru i uvaženu mladu izviđačku Nadin Kros?“

Tabla se nije pomerila. Nadin oseti blagi stid.

„En-den-dinu-obrišeš-mi-slinu“, reče devojka koja je imitirala Borisa Karlofa jednako uspešno oponašanim glasom Losa Bulvinkla.⁶¹ „Duhovi samo što nisu progovorili'.“

Još kikota.

„Šššššš!“ zapovedi Rejčel.

Nadin odluči da ukoliko jedna od preostale dve devojke ne počne ubrzo da pomera napravu kako bi ova ispisala glupavu poruku koju su imale za nju, uradiće to sama - kliznuće njome okolo tako da ispiše nešto kratko i slatko, kao BU! i onda će moći da uzme svoj zadatak i ode.

I baš kada se spremala da pokuša s tim, naprava joj se grubo trgnula pod prstima. Olovka je ostavila taman crni rez na praznoj stranici.

„Hej! Duhovi, cimanje nije fer“, reče Rejčel sa prizvukom izvesne nelagodnosti u glasu. „Jesi li ti to uradila, Nadin?“

„Ne.“

„Džejni.“

„A-a. Stvarno.“

Naprava se ponovo trgnula, umalo ne smaknuvši njihove prste sa sebe, i brzo se pomerila u gornji levi ugao papira.

„Auh“, reče Nadin. „Jeste li osetile...“

Osetile su, sve, iako ni Rejčel ni Džejn Fargud kasnije neće sa njom pričati o tome. I posle te večeri, ona se nije osećala naročito dobrodošlom u njihovim sobama. Kao da su se obe pomalo plašile da joj se previše ne približe posle toga.

Naprava najednom poče da im podrhtava pod prstima; bilo je to kao da lako dodiruju branik kola čiji motor glatko prede u leru. Vibracije su bile neprestane i uznemirujuće. Takvo kretanje niko nije mogao da izazove, a da to ne bude sasvim upadljivo.

Devojke su utihnule. Na svim licima bio je neobičan izraz, izraz zajednički za sve one ljude koji su prisustvovali seansi na kojoj se zaista dogodilo nešto neočekivano - kada stolovi počnu da se tresu, kad nevidljivi zglavci pokucaju po zidu, ili kada medijumu počne da izbija dimnosiva teleplazma iz nozdrva. To je onaj bledi izraz čekanja, upola u želji da ono što je počelo odmah prestane, upola u želji da se to nastavi. To je izraz strašnog, rasejanog uzbuđenja... i kad se na njemu takav izraz pojavi, ljudsko lice ponajviše liči na lobanju koja mu uvek leži centimetar ispod kože.

„Prestanite!“ viknu najednom glasno devojka konjskog lica. „Odmah prestanite da ne biste zažalile!“

A Džejn Fargud je vrisnula glasom punim straha: „Ne mogu s ovoga da sklonim prste!“

Nekome se ote kratki krik, nalik na podrigivanje. Istog trenutka, Nadin shvati da su i njeni prsti zalepljeni za tablu. Mišići njene ruke grčili su se u naporu da odvoje vrške prstiju od naprave, ali se oni nisu ni mrdnuli odatle.

„U redu, dosta zajebancije“, reče Rejčel stegnutim, uplašenim glasom. „Ko...“

A naprava najednom poče da piše.

Kretala se munjevito, povlačeći njihove prste sa sobom, cimajući im ruke tamo-amo i ukrug, što bi bilo smešno da nije bilo bespomoćnih, zatečenih izraza na licima sve tri devojke. Nadin je kasnije pomislila kako je to bilo kao da su joj ruke bile zarobljene u nekoj mašini za vežbanje. Pisanje je prethodno bilo u šiljatim, razvučenim slovima - poruke su izgledale kao da ih je napisao neki sedmogodišnjak. Ovaj rukopis je bio ravnomeran i moćan... velika, zakošena slova koja su zasecala belu stranicu. Bilo je u njima nečeg istovremeno neumoljivog i zlokobnog.

NADIN, NADIN, NADIN, pisala je munjevito naprava. KAKO VOLIM DA NADIN BUDE MOJA ZA LJUBAV NADIN DA BUDE MOJA KRALJICA AKO SI AKO SI AKO SI NETAKNUTA ZA MENE AKO SI ČISTA ZA MENE AKO SI AKO SI MRTVA ZA MENE MRTVA SI

Naprava se zanela, pohitala i počela ponovo, malo niže.

MRTVA SI SA OSTALIMA U KNJIZI MRTVIH SI SA OSTALIMA NADIN JE MRTVA SA NJIMA NADIN JE TRULA SA NJIMA OSIM AKO OSIM AKO

Zaustavila se. Zadrhtala. Nadin je mislila, nadala se - o kako se samo nadala - da je gotovo, a onda je naprava jurnula natrag do ivice papira i ponovo počela. Džejn kriknu, očajna. Lica ostalih devojaka bila su preneražena bela slova o u izrazu čuđenja i užasnutosti.

SVET SVET USKORO SVET JE MRTAV A MI MI MI NADIN NADIN JA JA JA MI MI MI SMO MI SMO MI Sada slova kao da su vrištala po stranici:

MI SMO U KUĆI MRTVIH NADIN

Poslednja reč kao da je zaurlala stranicom velikim slovima visine tri centimetra, a onda se naprava zavrtela toliko da je odletela sa table, ostavivši za sobom dugačku prugu grafita nalik na krik. Pala je na pod i pukla na dva dela.

Na trenutak je vladala preneražena, nepomična tišina, a onda je Džejn Fargud briznula u histeričan plač praćen visokim cviljenjem. Sve se završilo tako što se nadzornica studentskog doma popela da vidi u čemu je stvar; setila se Nadin, i nameravala je da pozove ambulantnu zbog Džejn kada je devojka uspela malo da se pribere.

Sve to vreme, Rejčel Tims je sedela na svom krevetu, smirena i bleda. Kada su nadzornica i većina drugih devojaka (uključujući i onu konjskog lica, koja je nesumnjivo smatrala kako proročice nikada ne cene tamo odakle potiču) otišle, ona je upitala Nadin ravnim, čudnim glasom: „Ko je to bio, Nadin?“

„Ne znam“, odgovorila je Nadin iskreno. Nije imala pojma. Tada još ne. „Nisi prepoznala rukopis?“

„Ne.“

„Pa, možda je najbolje da uzmeš tu... tu poruku s one strane ili šta god je... i vratiš se u svoju sobu.“

„Ti si tražila da sednem!“ planu Nadin na nju. „Kako sam mogla da znam da će bilo šta nalik... nalik tome da se dogodi? Uradila sam to iz učtivosti, pobogu!“

Rejčel je bila dovoljno pristojna da na to pocrveni; čak joj se i nemušto izvinila. Ali posle toga, Nadin tu devojku više nije često viđala, a Rejčel Tims je bila jedna od malobrojnih devojaka sa kojima se Nadin ikada osećala iole blisko u svoja prva tri semestra na koledžu.

Od tada pa sve do sada, nikada nije ni pipnula te trouglaste paukove od lesonita.

Ali vreme za to je... pa, konačno je dogmizalo, zar ne?

Zaista jeste.

Dok joj je srce glasno tuklo, Nadin je sela na izletničku klupu i lako spustila prste na dve od tri strane naprave. Osetila je gotovo odmah kako ova počinje da se pomera pod jagodicama njenih prstiju, i pomislila na kola sa motorom u leru. Ali ko je bio vozač? Ko je on bio, zaista? Ko će sesti unutra, zalupiti vrata i spustiti ruke potamnele od sunca na volan? Čije će stopalo, brutalno i teško, u staroj i prašnjavoj kaubojskoj čizmi, da nagazi na gas i povede je... kuda?

Hej, šoferu, kuda nas voziš?

Nadin, koja više nije mogla da se nada nikakvoj pomoći ni potpori, sede uspravno na klupi na vrhu planine Flagstaf u crnoj prethodnici jutra, razrogačena, sa tim osećajem da se nalazi na granici snažnijem nego ikad pre. Zurila je na istok, ali osećala je kako se njegovo prisustvo pojavljuje iza nje, teško je pritiska, povlači dole kao tegovi vezani za noge mrtve žene: Flegovo mračni prisustvo nailazilo je u upornim, neumoljivim talasima.

Mračnjak je negde tumarao po noći, a ona je izgovorila dve reči kao napev svim crnim dusima koji su ikada postojali - kao napev i poziv:

„Recite mi.“

A pod njenim prstima, naprava poče da piše.

54.

IZVODI IZ ZAPISNIKA SA SKUPA STALNOG KOMITETA SLOBODNE ZONE

19. avgust 1990.

Ovaj sastanak je održan u stanu Stjua Redmana i Fren Goldsmit. Bili su prisutni svi članovi komiteta Slobodne zone.

Stju Redman nam je svima čestitao, uključujući i njega samog, zbog izbora za stalni komitet. Izneo je predlog da se sroči pismo zahvalnosti Haroldu Lauderu koje će potpisati svi članovi komiteta. Predlog je jednoglasno usvojen.

Stju: „Kada se budemo pobrinuli za stare stavke, Glen Bejtmen ima još ponešto. Ne znam o čemu je reč baš kao ni vi, ali pretpostavljam da jedna od njih ima veze sa sledećim javnim skupom. Zar ne, Glene?“

Glen: „Sačekaću da dobijem reč.“

Stju: „Eto vam ga ćelavi. Glavna razlika između starog pijanice i starog i ćelavog profesora sa koledža jeste u tome što profesor sačeka da dobije reč pre nego što te ugnjavi pričom.“

Glen: „Hvala ti za te bisere mudrosti, Istočni Teksašanine.“

Fren je rekla da vidi kako se Stju i Glen divno zabavljaju, ali i da bi htela da zna hoće li preći na stvar, pošto sve njene omiljene TV serije počinju u devet. Taj komentar je pozdravilo više smeha nego što je on verovatno zasluživao.

Prva prava tačka dnevnog reda bili su naši izvidnici na zapadu. Podsećanja radi, komitet je odlučio da zatraži od Sudije Farisa, Toma Kulena i Dejne Jirgens da pođu. Stju je predložio da oni koji su nominovali svakoga od njih iznesu predlog sopstvenim kandidatima - to jest, Leri Andervud će pitati Sudiju, Nik će razgovarati sa Tomom - uz pomoć Ralfa Brentnera - a Su će razgovarati sa Dejnom.

Nik je rekao da bi rad sa Tomom mogao potrajati nekoliko dana, a Stju je kazao da nas to dovodi do pitanja kada da ih pošaljemo. Leri je rekao da ih ne možemo poslati zajedno, jer bi mogli da budu uhvaćeni svi zajedno. Nastavio je time da će i Sudija i Dejna pretpostaviti da nismo poslali samo jednog uhodu, ali sve dok ne znaju konkretna imena, neće moći da ih istrtljaju. Fren je rekla kako je trtljanje neprikladna reč, imajući u vidu to šta bi čovek na zapadu mogao da im uradi - ako to uopšte i jeste čovek.

Glen: „Ja ne bih bio toliko mračno raspoložen na tvom mestu, Fren. Ako našem protivniku pripisujemo makar i trunku inteligencije, on će onda znati da mi nismo dali svojim - operativcima, valjda bi oni tako mogli da se nazovu - nikakve informacije koje smatramo suštinski važnim za njegove interese. On će znati da mu mučenje neće doneti bogzna šta.“

Fren: „Misliš da će ih verovatno potapšati po glavi i reći im da to više ne rade? Meni se čini da bi mogao da ih muči samo zato što je mučenje jedna od stvari koje on voli. Šta kažeš na to?“

Glen: „Pa, čini mi se da nema mnogo toga što mogu reći.“

Stju: „Ta odluka je donesena, Freni. Svi smo se saglasili da šaljemo svoje ljude u opasnu situaciju, i svi znamo kako donošenje te odluke nije bilo nimalo zabavno.“

Glen je predložio da se uslovno saglasimo sa sledećim rasporedom: Sudija će poći dvadeset šestog avgusta, Dejna dvadeset sedmog, a Tom dvadeset osmog, niko od njih neće znati za ostale, a svako će poći drugim putem. Tako ćemo imati dovoljno vremena da poradimo sa Tomom, dodao je na to.

Nik je rekao da, sa izuzetkom Toma Kulena, kome će biti rečeno putem posthipnotičke sugestije kada da se vrati, preostalim dvoma mora se kazati da se vrate kad sami procene da je to celishodno, ali tu i vremenske prilike mogu igrati ulogu - u prvoj nedelji oktobra u planinama već može napadati veliki sneg. Nik je predložio da se svakome od njih savetuje da na zapadu ne provedu više od tri nedelje.

Fren je rekla da oni mogu da zaviju na jug ako sneg napada rano u planinama, ali Leri se sa tim nije složio, ukazavši da bi im se na putu isprečio lanac Sangre de Kristo, osim ukoliko ne odu čak dole do Meksika. A ako to urade, onda ih verovatno nećemo videti do proleća.

Leri je rekao da bi, ukoliko je već tako, Sudiju možda trebalo da pošaljemo malo ranije. Predložio je 21. avgust, koji pada prekosutra.

Time je okončana tema izvidnika... ili špijuna, ako vam se tako više dopada.

Glen je onda dobio reč, i sada citiram sa snimljene kasete:

Glen: „Hoću da predložim da sazovemo novi javni skup za dvadeset peti avgust, a predložiću i nekoliko stvari koje bismo mogli da pokrijemo na tom skupu.

Počeo bih od nečeg što će vas možda iznenaditi. Pretpostavljali smo da imamo oko šesto ljudi u Zoni, i Ralf vodi preciznu evidenciju, toliko preciznu da je to za divljenje, onog broja velikih grupa koje su prispele, tako da smo mi svoju procenu stanovništva zasnovali na tim brojkama. Ali ljudi su dolazili i sami ili po dvoje-troje, ponekad čak i desetoro dnevno. Zato sam danas nešto ranije otišao u auditorijum u parku Čotokva sa Leom Rokvejem, pa smo prebrajali sedišta u dvorani. Tamo ih ima šesto sedam. Da li vam to išta govori?“

Su Stern je rekla kako to ne može biti tačno, pošto su ljudi stajali pozadi i sedeli u prolazima kada nisu mogli da dođu do sedišta. Onda smo svi shvatili na šta Glen cilja, i mislim da je prikladno reči da je komitet time bio zgranut.

Glen: „Ne postoji nikakav način da tačno procenimo koliko smo imali ukupno onih koji su sedeli i stajali, ali sećam se tog skupa prilično jasno i moram reći da bi broj od stotinu onih koji su stajali bio strašno konzervativna procena. Dakle vidite, u Zoni sada imamo više od sedamsto ljudi. Kao rezultat Leovog i mog nalaza, predlažem da jedna od tačaka dnevnog reda za veliki skup bude osnivanje komiteta za popis.“

Ralf: „E đavo da me nosi! To meni ide na dušu.“

Glen: „Ne, nisi ti kriv za to. Već radiš deset različitih poslova, Ralfe, I mislim da smo svi saglasni sa tim da svaki od njih ide jako dobro...“ 

Leri: „Bre, vala baš.“

Glen: „... ali čak i da su nam pristizala samo po četiri usamljenika dnevno, to je i dalje gotovo trideset nedeljno. A ja pretpostavljam da je približniji broj dvanaest ili četrnaest dnevno. Oni ne dotrče da nam se predstave, znate, a pošto Majke Ebigejl nema, ovde ne postoji nijedno mesto na koje možete biti sigurni da će otići pošto doputuju.“

Fren Goldsmit je tada podržala Glenov predlog da komitet stavi na dnevni red skupa zakazanog za 25. avgust formiranje komiteta za popis stanovništva, s tim da taj komitet bude odgovoran za evidenciju svakog člana Slobodne zone.

Leri: „Ja sam skroz za to ako postoji neki pravi, praktičan razlog. Ali...“ 

Nik: „Šta ali, Leri?“

Leri: „Pa... zar nemamo dovoljno drugih razloga za brigu i bez baktanja sa gomilom sitnih birokratskih stvari?“

Fren: „Leri, ja već sad uviđam jedan valjani razlog.“

Leri: „A to je?“

Fren: „Pa, ako je Glen u pravu, to znači da će nam trebati veća dvorana za sledeći skup. To je jedno. Ako će dvadeset petog tamo biti osamsto ljudi, nećemo moći da ih natrpamo u Auditorijum Čotokva.“

Ralf: „Zaboga, nisam ni pomislio na to. Ljudi, rekao sam vam da nisam ja za taj posao.“

Stju: „Opusti se, Ralfe, odlično se snalaziš.“

Su: „Pa gde ćemo onda da održimo taj prokleti skup?“

Glen: „Čekajte malo, čekajte malo. Jedno po jedno. Bre, iznesen je predlog za glasanje!“

Izglasano je sa 7:0 da se komitet za popis stanovništva stavi na dnevni red sledećeg javnog skupa.

Stju je zatim predložio da skup 25. avgusta održimo u sali Muncinger na Univerzitetu Kolorado, koji je većeg kapaciteta - sa verovatno više od hiljadu mesta.

Glen je onda ponovo zatražio i dobio reč.

Glen: „Pre nego nastavimo, hteo bih da ukažem na još jedan dobar razlog za postojanje komiteta za popis stanovništva, razlog malo ozbiljniji od potrebe da znamo koliko umaka i koliko kesica čipsa da ponesemo na žurku. Treba da znamo ko dolazi... ali isto tako treba da znamo i ko odlazi. Mislim da ima i takvih, znate. Možda je to samo paranoja, ali mogao bih da se zakunem da sam se navikao da viđam neka lica kojih naprosto više nema u okolini. Kako god bilo, posle posete Auditorijumu Čotokva, Leo i ja smo otišli do kuće Čarlija Impeninga. I znate šta? Kuća je prazna, Čarlijevih stvari nema, baš kao ni Čarlijevog BSA motocikla.“

Povika u komitetu, uz psovke koje, premda živopisne, nemaju šta da traže u ovom zapisu.

Ralf je onda upitao šta nam vredi da znamo ko odlazi. Ukazao je na to da ukoliko ljudi poput Impeninga žele da pređu mračnjaku, onda je i dobro što smo ih se ratosiljali. Nekoliko članova komiteta zatapšalo je Ralfu, koji je pocrveneo kao klinac, ako smem to da dodam.

Su: „Ne, shvatam ja šta Glen hoće da kaže. To bi bilo kao stalni odliv informacija.“

Ralf: „Pa, šta možemo da uradimo? Da ih smestimo u zatvor?“

Glen: „Koliko god ružno zvučalo, mislim da moramo ozbiljno da razmislimo o tome.“

Fren: „Ne, vala. Da šaljemo špijune... to još mogu da svarim. Ali da zatvaramo ljude zato što im se ne dopada kako radimo? Zaboga, Glene! Pa ti to pričaš o tajnoj policiji!“

Glen: „Da, na to se i svodi. Ali naš položaj je ovde veoma opasan. Stavljate me u poziciju da zagovaram represiju, i mislim da to uopšte nije fer. Pitam vas samo želite li da se odliv mozgova nastavi, imajući u vidu našeg protivnika.“

Fren: „I dalje to ne bih mogla da podnesem. Tokom pedesetih, Džo Makarti je imao komunizam. Mi imamo svog mračnjaka. Blago nama.“ 

Glen: „Fren, jesi li spremna za mogućnost da neko ode odavde sa ključnim informacijama u džepu? Na primer, o tome da je Majka Ebigejl nestala?“

Fren: „To može da mu kaže i Čarli Impening. Koje to druge ključne informacije imamo, Glene? Zar i dalje ne tumaramo okolo kao poslednji slepci?“

Glen: „Želiš li da on zna koliko nas je? Kako se snalazimo s tehnikom? Ili da još nemamo čak ni lekara?“

Fren je rekla da bi radije to otrpela nego da počne da zatvara ljude zbog toga što im se ne sviđa način na koji upravljamo zajednicom. Stju je onda predložio da odložimo čitavu zamisao o zatvaranju ljudi zbog oprečnih stavova. Taj predlog je usvojen, s tim da je Glen glasao protiv njega.

Glen: „Bolje se naviknite na zamisao da ćete s tim morati da se nosite pre ili kasnije, najverovatnije pre. Dovoljno je loše što će Čarli Impening sve da istrtlja Flegu. Treba samo da se zapitate želite li da pomnožite to što Impening zna sa nekim teorijskim faktorom iks. Pa, nema veze, glasali ste za odlaganje. Ali evo još jedne stvari... izabrani smo na neodređeno vreme, je li iko od vas pomislio na to? Ne znamo hoćemo li služiti šest nedelja, šest meseci ili šest godina. Moj predlog je godinu dana... to bi trebalo da nas dovede do kraja početka, da citiram Harolda. Voleo bih da na dnevnom redu našeg sledećeg javnog skupa vidim i taj jednogodišnji mandat.

Još jedna stvar, pa da završim. Vladavina putem gradskih skupova - što u suštini sada imamo, pošto je nas grad izabrao za predstavnike -funkcionisaće dobro neko vreme, dok nas ne bude oko hiljadu, ali kad postanemo preveliki, na javne skupove će dolaziti uglavnom klike i ljudi sa zajedničkim temama... fluorisanje vas čini sterilnim, ljudima koji žele samo jednu opciju, tako to. Moj predlog glasi da svi dobro razmislimo kako da do kraja sledeće zime ili početka proleća od Boldera stvorimo republiku.“

Usledila je neformalna rasprava o Glenovom poslednjem predlogu, ali na ovom sastanku ništa nije preduzeto s tim u vezi. Nik je dobio reč i dao Ralfu nešto da pročita.

Nik: „Pišem ovo devetnaestog ujutro, pripremajući se za večerašnju sednicu, i daću ovo Ralfu da pročita kao poslednju tačku dnevnog reda. Ponekad mi teško pada što sam nem, ali potrudio sam se da razmislim o svim mogućim posledicama onoga što nameravam da predložim. Voleo bih da se za sledeći javni skup ovo stavi na dnevni red: ’Da se vidi je li Slobodna zona za to da osnuje resor za red i zakon, sa Stjuom Redmanom na čelu.’“

Stju: „Nik, to je poprilično velika stvar da mi je tek tako natovariš na leđa.“

Glen: „Zanimljivo. A vraća nas na ono o čemu smo maločas razgovarali. Pusti ga da dovrši, Stjuarte - dobićeš i ti priliku.“

Nik: „Sedište tog resora za red i zakon bilo bi u bolderskom okružnom sudu. Stju bi bio ovlašćen da samostalno imenuje zamenike do broja od njih trideset, preko tog broja na osnovu većine glasova komiteta Slobodne zone, a preko sedamdeset na osnovu većine glasova Slobodne zone na javnoj sednici. To je rezolucija koju bih voleo da vidim na sledećem dnevnom redu. Naravno, možemo mi to da odobravamo do sudnjeg dana bez ikakve vajde ako Stju na to ne pristane.“

Stju: „Baš tako!“

Nik: „Dovoljno smo narasli da nam treba poštovanje zakona. Bez toga, stvari će da se pokvare. Na primer, slučaj onog malog Garindžera koji je jurcao brzim kolima po ulici Perl. Na kraju ih je slupao i sva sreća da je zaradio samo posekotinu na čelu. Mogao je da ubije sebe ili nekog drugo. E sad, svima koji su ga videli da to radi bilo je jasno da je posredi nevolja, M-E-S-E-C, tako se piše nevolja, što bi rekao Tom. Ali niko nije mislio da može da ga spreči zato što niko za to nije bio ovlašćen. To je jedno. Onda je tu i Rič Mofat. Možda neki od vas znaju ko je Rič, ali za vas koji ne znate, on je verovatno jedini notorni alkoholičar u Zoni. Kad je trezan, on je relativno pristojan čova, ali kad je pijan, jednostavno nije uračunljiv, a mnogo vremena provodi pijan. Pre tri ili četiri dana se uvoštio, a onda rešio da porazbija sve prozore u ulici Arapaho. Popričao sam s njim kad se malo otreznio - onako kako ja mogu da pričam, znate, preko cedulja - i bilo ga je prilično stid. Pokazao je tamo odakle je došao i rekao: ’Pogledaj samo to. Pogledaj šta sam uradio. Staklo po pločniku! Šta ako se neko dete tu povredi? Ja ću biti kriv za to.’“

Ralf: „Nije mi ga žao. Nimalo.“

Fren: „Ma hajde, Ralfe. Svi znamo da je alkoholizam bolest.“

Ralf: „Đavola bolest. To je najobičniji porok, eto šta je.“

Stju: „Oboje kršite poslovnik o radu. Hajde, ćutite malo.“

Ralf: „Izvini, Stju. Držaču se dalje Nikovog pisma.“

Fren: „A ja ću ćutati najmanje dva minuta, gospodine predsedavajući. Obećavam.“

Nik: „Da skratimo priču, pronašao sam Riču metlu i on je počistio dobar deo nereda koji je napravio. I to je obavio prilično dobro. Ali imao je pravo kada je pitao zašto ga niko nije sprečio. U staro doba ljudi kao Rič ne bi mogli ni da prismrde jakom piću; ljudi kao Rič uglavnom su pili vino. Ali sada neverovatne količine pića samo čekaju da budu pokupljene sa polica. Pored toga, zaista verujem da se Riču nije smelo dozvoliti da stigne dalje od drugog prozora, ali on je porazbijao sve prozore na južnoj strani ulice u tri bloka. Na kraju je prestao zato što se umorio. A evo još jednog primera: imali smo slučaj kada je muškarac čije ime neću da pominjem otkrio da njegova žena, čije ime takođe neću da pominjem, provodi vreme za popodnevnu dremku sa trećom osobom. Mislim da svi znamo na koga mislim.“

Su: „Da, mislim da znamo. Rmpalija i njegove pesnice.“

Nik: „Kako god bilo, dotični je isprebijao treću osobu, a zatim i tu ženu. E sad, mislim da nikome od nas ovde nije važno ko je tu bio u pravu...“

Glen: „Tu grešiš, Nik.“

Stju: „Pusti čoveka da završi, Glene.“

Glen: „Hoću, ali moram posle da se vratim na to.“

Stju: „Dobro. Nastavi, Ralfe.“

Ralf: „Jeste - ionako sam pri kraju.“

Nik: „... Jer je bitno to da je dotični muškarac počinio krivično delo, nanošenje lakih ili teških telesnih povreda, a šetka se okolo slobodan. Od ta tri slučaja, običnog građanina ovaj najviše brine. Imamo ovde društvo s koca i konopca, i dolaziće do raznoraznih sukoba i trvenja. Mislim da niko od nas ovde u Bolderu ne želi društvo uređeno kao na Divljem zapadu. Pomislite samo kakvu bismo situaciju imali da je dotični uzeo ’četrdeset peticu’ iz neke zalagaonice i ubio ih oboje umesto što ih je samo pretukao. Onda bi nam se okolo na slobodi šetkao ubica.“

Su: „Pobogu, Niki, šta je to? Misao dana?“

Leri: „Da, gadno je, ali on je u pravu. Ima jedna stara izreka, mislim da je mornarička, koja glasi: Sve što može da krene po zlu, krenuće po zlu.“

Nik: „Stju je već naš javni i privatni moderator, što znači da u njemu ljudi već vide figuru od autoriteta. I lično mislim da je Stju dobar čovek.“ 

Stju: „Hvala ti za birane reči, Nik. Izgleda da nisi ni primetio dosad da nosim čizme sa visokom potpeticom. Ipak, da budem ozbiljan - prihvatiću nominaciju, ako to želite. Ne želim u stvari taj prokleti posao - po onome što sam video u Teksasu, policijski rad se svodi uglavnom na to da čistiš košulju od bljuvotine kad se na tebe ispovraća tip kao što je Rič Mofat, ili da stružeš glupake kao što je onaj mali Garindžer sa drumova. Tražim samo, kad to budemo izneli pred javni skup, da odredimo isti jednogodišnji mandat kojim smo ograničili i svoj angažman u komitetu. I nameravam jasno i glasno da kažem kako ću dati ostavku na kraju te godine. Ukoliko je to prihvatljivo, važi.“

Glen: „Mislim da mogu reći u ime svih nas da jeste. Hteo bih da se zahvalim Niku za ovaj predlog i neka uđe u zapisnik kako smatram da je to genijalno. I podržavam predlog.“

Stju: „Dobro, o predlogu treba da se glasa. Ima li diskusije?“

Fren: „Da, ima diskusije. Imam ja nešto da pitam. Šta ako ti neko raznese glavu?“

Stju: „Ne mislim da...“

Fren: „Ne, ne misliš. Ne misliš da će se to desiti. Pa, šta će Nik da mi kaže ako svi vi mislite pogrešno? ’O, žao mi je, Fren?’ Hoće li to da kaže? ’Tvoj čovek je u okružnom sudu sa rupom od metka u glavi i mislim da smo pogrešili! Isuse, Marijo i Josife, dobiću bebu, a vi od njega tražite da bude Pet Garet!“

Usledila je desetominutna diskusija, većinom irelevantna; a Fren, vaša odana zapisničarka, dobro se isplakala, a onda došla sebi. Glasanje za predlog da se Stju nominuje za maršala Slobodne zone prošlo je sa rezultatom 6:1, i ovog puta Fren nije htela da promeni svoj glas. Glen je zatražio reč radi poslednje teme pre završetka sednice.

Glen: „Ovo je opet razmišljanje naglas, a ne predlog, nema o čemu da se glasa, ali trebalo bi da o tome malo razmislimo. Vračam se Nikovom trećem primeru za probleme sa redom i zakonom. On je opisao slučaj i završio rekavši da ne treba da se petljamo u to ko je bio u pravu, a ko ne. Mislim da je pogrešio. Verujem da je Stju jedan od najpoštenijih ljudi koje sam ikada upoznao. Ali sprovođenje zakona bez sudskog sistema nije pravda. To je obična odmazda, vladavina jačeg. Pretpostavimo sad da je tip koga svi poznajemo našao cetrdseset peticu’ i ubio svoju ženu i njenog ljubavnika. I pretpostavimo dalje da je Stju, kao naš maršal, izašao, uhapsio ga i strpao u ćuzu. Šta onda? Koliko dugo da ga tamo držimo? Po zakonu, ne bismo smeli uopšte da ga zatvorimo, bar ne po Ustavu koji smo usvojili na skupu prošle noći, pošto je po tom dokumentu čovek nevin sve dok se ne dokaže pred sudom da je kriv. E sad, činjenica je da svi znamo da bismo ga držali u zatvoru. Ne bismo se osećali bezbedno ako bi se on slobodno šetao ulicom! Dakle, uradili bismo to iako je to sasvim neustavno, pošto u trenucima kada se sukobe bezbednost i ustavnost, bezbednost mora odneti šnjur. Ali to nam nameće obavezu da što je pre moguće od bezbednosti i ustavnosti stvorimo sinonime. Moramo razmisliti o pravosudnom sistemu.“

Fren: „To je vrlo zanimljivo, i slažem se da o tome treba da razmišljamo, ali sada predlažem da se raziđemo. Kasno je i veoma sam umorna.“

Ralf: „Bre, podržavam taj predlog. Da pričamo o sudovima sledeći put. U mojoj glavi trenutno ima previše stvari koje se samo vrte ukrug. Ovo ponovno izmišljanje zemlje mnogo je teže nego što se činilo na prvi pogled.“

Leri: „Amin.“

Stju: „Iznosim na glasanje predlog da se raziđemo. Kako vam se to dopada, ljudi?“

Predlog za razlaz izglasan je sa 7:0.

Frensis Goldsmit, zapisničarka

„Zašto si stao?“ upitala je Fren kada je Stju polako doterao bicikl do ivičnjaka i spustio noge. „Imamo još čitavu ulicu da pređemo.“ Oči su joj još bile crvene od izliva plača za vreme sednice i Stju je pomislio da je nikada nije video tako umornu.

„To sa funkcijom maršala...“ zausti on.

„Stju, neću da razgovaram o tome.“

„Mila, neko to mora da radi. A Nik je bio u pravu. Ja sam logičan izbor.“

„Jebeš logiku. A šta je sa mnom i sa bebom? Vidiš li u nama neku logiku, Stju?“

„Trebalo bi već da znam šta želiš za bebu“, reče on tiho. „Zar mi to već nisi dovoljno puta rekla? Želiš da dospe na svet koji nije potpuno lud. Želiš da bude bezbedna - ili bezbedan. I ja to hoću. Ali nisam to hteo da kažem pred ostalima. To je između nas dvoje. Ti i beba ste dva glavna razloga zbog kojih sam pristao.“

„Znam to“, reče ona tiho, zagrcnuvši se.

On zavuče prste ispod njene brade i nagnu joj lice uvis. Osmehnu joj se i ona se potrudi da mu uzvrati osmehom. Bio je to umoran osmeh i suze su joj tekle niz lice, ali bolje i takav osmeh, nego da ga uopšte nema.

„Sve će biti u redu“, reče on.

Ona je polako odmahivala glavom, i poneka suza joj je odletela u toplu letnju noć.

„Mislim da neće“, reče ona. „Ne, zaista mislim da neće.“

Ležala je budna dugo te noći i mislila kako toplota može poticati samo iz vatre - Prometeju su iskljuvali oči zbog toga - i da se za ljubav uvek plaća krvlju.

I obuzela ju je neobična ubeđenost, otupljujuća kao nekakva spora anestezija, da će na kraju gacati po krvi. Ta pomisao ju je nagnala da zaštitnici prekrije stomak rukama, i ustanovila je da prvi put posle više nedelja misli na svoj san: na mračnjaka, njegov kez... i njegovu vešalicu za kapute.

Kao što je sa probranom grupom dobrovoljaca provodio slobodno vreme u potrazi za Majkom Ebigejl, Harold Lauder je bio i u komitetu za sahrane, i 21. avgusta je proveo dan u zadnjem delu kamiona za đubre sa još petoricom ljudi, a svi su na sebi imali čizme, zaštitna odela i debele „plejteks“ gumene rukavice. Šef komiteta za sahrane, Čed Noris, otišao je na mesto koje je nazivao, gotovo jezivo smireno, Masovnom grobnicom broj 1. Ona se nalazila šesnaest kilometara jugozapadno od Boldera u oblasti u kojoj su nekada bili površinski kopovi uglja. To mesto je pod plamenim avgustovskim suncem bilo golo i jalovo kao planine na mesecu. Čed je sa oklevanjem prihvatio tu funkciju pošto je nekada bio pogrebni pomoćnik u Moristaunu, u Nju Džerziju.

„Ovde nema nekog naročitog posla“, rekao je jutros na autobuskoj stanici između ulica Arapaho i Orahove, u koju je bilo smešteno sedište komiteta za sahrane. Pripalio je „vinston“ drvenom šibicom i iscerio se dvadesetorici muškaraca koji su sedeli oko njega. „To jest, ima posla, ali ne grobarskog, ako razumete šta hoću da kažem.“

Nekolicina se na silu osmehnula, s tim što je Haroldov osmeh bio najširi među njima. Stomak mu je neprestano krčao zato što se nije usuđivao ništa da doručkuje. Nije bio siguran da bi mogao da hranu zadrži u želucu, imajući u vidu prirodu posla. Mogao je da se bavi samo potragom za Majkom Ebigejl i niko ne bi promrmljao ni reč protiv toga, iako je svakom razboritom čoveku u Zoni (premda je bilo veliko pitanje postoji li ijedan razboriti čovek u Slobodnoj zoni pored njega) bilo jasno kako je potraga za njom sa petnaest ljudi prava šala i komika kad se pomisli na hiljade i hiljade kvadratnih kilometara šuma i ravnica oko Boldera. I naravno, ona možda nikada nije ni otišla iz Boldera, izgleda da niko od njih nije ni pomislio na to (što Harolda ne bi ni najmanje iznenadilo). Mogla je da sedi u nekoj kući van gradskog jezgra, i oni opet ne bi mogli da je pronađu bez pretrage od kuće do kuće. Redman i Andros nisu zucnuli ni reč protivljenja kada je Harold predložio da komitet za potragu funkcioniše samo vikendom i uveče, što je Haroldu govorilo kako su i oni to smatrali završenim slučajem.

Mogao je da se drži toga, ali ko je najomiljeniji u svakoj zajednici? Kome se najviše veruje? Pa naravno, onome ko radi prljave poslove, i radi ih s osmehom. Čoveku koji obavlja posao na koji ti sebe ne bi mogao da nateraš.

„Biće to kao da zakopavate drva za potpalu“, rekao im je Čed. „Ako uspete tako da mislite na to, ništa vam faliti neće. Možda će neki među vama morati na početku da se ispovraćaju. U tome nema nikakve sramote; samo probajte da odete negde gde ostali iz ekipe neće morati da vas gledaju dok to radite. Kad se lepo izbljujete, videćete da će vam biti lakše da mislite na taj način: drva za potpalu. Najobičnija drva za potpalu.“

Ljudi su se zgledali nelagodno.

Čed ih je podelio u tri ekipe od po šest ljudi. On i još dvojica otišli su da pripreme mesto za one koje budu donosili. Svaka od tri ekipe dobila je za rad određeni deo grada. Haroldov kamion je proveo dan u oblasti platoa, i oni su odatle polako radili prema zapadu, od izlazne rampe na denversko-bolderskoj petlji. Ulicom Martin do raskrsnice sa Brodvejom. Trideset devetom ulicom, pa onda natrag Četrdesetom, po serijskim kućama u predgrađu starim tridesetak godina, iz vremena početka naglog prirasta stanovništva u Bolderu, kućama sa po jednim spratom iznad prizemlja i jednim ispod.

Čed im je nabavio gas maske iz arsenala lokalne Nacionalne garde, ali nisu morali da ih koriste sve do iza ručka (Ručka? Kakvog ručka? Haroldov se sastojao od konzerve nadeva za pitu od jabuka; samo je to mogao sebe da natera da pojede), kada su ušli u crkvu Novih svetih na donjem delu puta prema platou. Došli su tu, zarazni, njih više od sedamdeset, i umrli, a smrad je bio strahovit.

„Drva za potpalu“, rekao je jedan od Haroldovih drugova visokim, revoltiranim i nasmejanim glasom, a Harold se okrenuo i zateturao kraj njega. Obišao je oko ćoška lepe građevine od cigala koja je nekada služila kao glasačko mesto u izbornim godinama i povratio nadev za pitu od jabuka, otkrivši da je Noris bio u pravu: zaista se osećao bolje bez toga.

Bila su im potrebna dva odlaska i veći deo popodneva da isprazne crkvu. Dvadeset muškaraca, pomislio je Harold, da se otarase svih leševa u Bolderu. To je gotovo smešno. Dobar deo prethodne populacije Boldera pobegao je poput zečeva zbog one buve sa Centrom za testiranje vazduha, ali opet... Harold je pretpostavio da će, kako komitet za sahrane bude rastao sa brojem stanovnika, biti jedva moguće da se većina leševa pokopa pre prvog teškog snega (mada nije ni očekivao da tada bude tu), a većina ljudi nikada neće ni saznati koliko je bila prisutna opasnost od neke nove epidemije - neke na koju nisu bili imuni.

Komitet Slobodne zone je bio pun bistrih zamisli, pomislio je on s prezirom. Komitet će funkcionisati sasvim fino... sve dok bude tu stari dobri Harold Lauder da se brine za to da im pertle budu vezane, naravno. Stari dobri Harold je dovoljno dobar za to, ali ne baš dovoljno dobar da služi u njihovom jebenom stalnom komitetu. Bože sačuvaj. On nikada nije bio dovoljno dobar, čak ni dovoljno dobar da nađe sebi para za razrednu igranku u Ogunkvitskoj gimnaziji, pa bila to i neka lopata od devojčice. Bože sačuvaj, ne, ne Harold. Setimo se, narode, kad se nađemo na onom poslovičnom mestu gde mužjak medveda prazni creva u heljdi⁶², kako to nije stvar analize, logike, pa čak ni zdravog razuma. Kad se sve sasvim ogoli, svodi se na jebeno takmičenje u lepoti.

Pa, neko pamti. Neko beleži rezultate, deco. A ime tog nekog - može li tuš, maestro? - jeste Harold Emeri Lauder.

I tako se vratio u crkvu, brišući usta, isceren što je bolje mogao, klimajući glavom da je spreman da nastavi. Neko ga je pljesnuo po leđima i Haroldov kez se još više proširio, a on je pomislio: Jednog dana ćeš zbog toga ostati bez ruke, govnaru.

Poslednju turu su napravili u 16:15, sanduk kamiona bio je pun poslednjih Novih svetih leševa. Kamion je po gradu morao da se s mukom provlači između zaglavljenih vozila, ali na putu Kolorado broj 119, tri kamiona tegljača su ceo dan radila, kačila zaustavljena kola i uklanjala ih u jendeke s obe strane druma. Ležali su tamo kao prevrnute igračke nekog džinovskog deteta.

Kod masovne grobnice, druga dva narandžasta kamiona već su bila parkirana. Ljudi su stajali oko njih sa skinutim rukavicama i prstima belim i smežuranim na vrhovima posle dana provedenog u znojenju pod gumom. Pušili su i neobavezno ćaskali. Većina je bila veoma bleda.

Noris i njegova dva pomagača sada su od toga napravili nauku. Istresli su ogromnu plastičnu foliju na kamenito tle. Norman Kelog, čovek iz Luizijane koji je vozio Haroldov kamion, prišao je u rikverc ivici folije. Zadnja ograda je bučno pala i prva tela su poispadala na plastičnu foliju kao delimično ukrućene krpene lutke. Harold je želeo da se okrene, ali plašio se da bi drugi to mogli protumačiti kao slabost. Nije mu toliko smetalo da ih gleda kako padaju; ono što nije mogao da podnese bio je zvuk. Zvuk njihovog pada na ono što će im postati mrtvački pokrov.

Zvuk motora đubretarskog kamiona se produbio i začulo se šištanje hidraulike kada je sanduk kamiona počeo da se podiže. Sad su se tela tumbala napolje kao groteskna ljudska kiša. Harold je načas osetio sažaljenje, toliko duboko da ga je zabolelo. Drva za potpalu, pomisli on. Kako je samo bio u pravu. To je sve što je ostalo. Samo... drva za potpalu.

„Ho!“ viknu Čed Noris, pa Kelog poveze đubretarski kamion napred i ugasi ga. Čed i njegovi pomagači stupiše na foliju sa grabuljama u rukama i Harold se sad okrenu, tobože da bi pogledao nebo i video hoće li kiša, i nije to uradio jedini - ali čuo je zvuk koji će ga pohoditi u snovima, a to je bio zvuk sitniša koji se prosipao iz džepova mrtvih muškaraca i žena dok je Čed sa pomagačima radio grabuljom i ravnomerno raspoređivao leševe. Sitniš koji je padao na foliju Harolda je podsetio na zvuke dečje igre krajcarice. Mučno-slatki zadah raspadanja dizao se u topli vazduh.

Kada se osvrnuo, njih trojica su spajali ivice plastičnog pokrova, roktali od napora, napetih mišica. Pomogla im je u tome još nekolicina, među njima i Harold. Čed Noris je uzeo u ruke ogromnu industrijsku heftalicu. Dvadeset minuta kasnije, posao je bio završen, a folija je ležala na tlu kao džinovska kapsula želatina. Noris se popeo u kabinu svetložutog buldožera i uključio motor. Izbrazdana kašika je tresnula dole. Buldožer je krenuo napred.

Čovek po imenu Vizak, takođe iz Haroldovog kamiona, udaljio se odatle grčevitim koracima nekontrolisane marionete. Cigareta mu je štrcala između prstiju. „Čoveče, ne mogu to da gledam“, rekao je dok je prolazio kraj Harolda. „Baš čudno. Nisam ni znao da sam Jevrejin sve do danas.“

Buldožer je gurnuo i otkotrljao veliki plastični paket u dugačku pravougaonu useklinu u zemlji. Čed je povezao unazad, isključio motor i sišao. Mahnuvši ljudima da se okupe oko njega, prišao je jednom od kamiona javnog komunalnog i podigao čizmu na prag.

„Nećemo baš da navijamo kao na utakmici“, reče on, „ali odradili ste đavolski dobar posao. Mislim da smo danas uklonili blizu hiljadu jedinki.“

Jedinki, pomisli Harold.

„Znam da ova vrsta posla ponešto i uzme od čoveka. Komitet nam obećava još dvojicu do kraja nedelje, ali ja znam da to neće promeniti vaša osećanja - a kad smo već kod toga, ni moja. Kažem samo, ako vam je svega dosta, ako mislite da ne možete istrpeti još jedan ovakav dan, ne morate da se brinete hoćete li me izbegavati na ulici. Ali ako osećate da niste dorasli ovome, veoma je važno da pronađete nekoga ko će sutra zauzeti vaše mesto. Što se mene tiče, ovo je najvažniji posao u Zoni. Sada još nije mnogo gadno, ali ako nam preostane još nekih dvadeset hiljada leševa u Bolderu sledećeg meseca, kad se vreme pokvari, ljudi će početi da se razboljevaju. Ako mislite da možete da izdržite, vidimo se sutra na autobuskoj stanici.“

„Ja ću doći“, reče neko.

„I ja“, reče Norman Kelog. „Pošto provedem večeras nekih šest sati u kadi.“ Začu se smeh.

„Računaj na mene“, dobaci Vizak.

„I na mene“, reče Harold tiho.

„Ovo je prljav posao“, reče Noris tihim, emocijama nabijenim glasom. „Vi ste dobri ljudi. Sumnjam da će ostali ikada shvatiti koliko ste dobri.“

Harold oseti snagu okupljanja, drugarstva, i poče da se opire, najednom uplašen. To nije bio deo plana.

„Vidimo se sutra, sokole“, reče Vizak i stisnu mu rame.

Haroldov kez je bio zaprepašćen i defanzivan. Soko? Kakav je to sad pa vic? Loš, naravno. Jeftini sarkazam. Da nazove debelog, bubuljičavog Harolda Laudera sokolom. Osetio je kako u njemu narasta stara crna mržnja, sada uperena prema Vizaku, a onda popušta u iznenadnoj zbunjenosti. On više nije bio debeo. Nije se moglo reći čak ni da je bucmast. Bubuljice su mu iščezle u proteklih sedam nedelja. Vizak nije znao da su nekada sa njim terali šegu u školi. Vizak nije znao da je Harolda otac jednom pitao da nije možda homoseksualac. Vizak nije znao kakav je teret Harold bio za svoju popularnu sestru. A sve i da je znao, Vizaka bi za to verovatno bolelo dupe.

Harold se pope pozadi na jedan kamion, dok mu je u glavi bespomoćno vrilo. Odjednom su sve stare pizme, stare uvrede i neizmireni računi izgledali bezvredno kao papirni novac kojeg su bile pune sve registar-kase u Americi.

Zar to može biti istina? Zar ikako može biti istina? Uspaničio se, sam, uplašen. Ne, zaključio je konačno. To nikako ne može biti istina. Osim toga, razmisli malo. Ako si bio dovoljno snažne volje da se odupreš lošem mišljenju drugih, kada su mislili da si peder, da ih sramotiš, ili da si najobičniji govnar, onda ti je volja svakako dovoljno snažna da se odupreš...

Da se odupreš čemu?

Njihovom dobrom mišljenju o tebi?

Zar takva logika nije... pa, takva logika je bila znak ludila, zar ne?

Jedan stari citat mu se pojavi na površini uzburkanih misli, kada je neki general hteo da odbrani odluku o zatvaranju američkih Japanaca u logore za vreme Drugog svetskog rata. Njemu je ukazano na to da se nikakva sabotaža nije dogodila na Zapadnoj obali, gde je bio nastanjen najveći broj naturalizovanih Japanaca. A general je odgovorio: „Sama činjenica da nije bilo nijedne sabotaže veoma je zloslutna.“

Zar je postao takav?

Zar jeste?

Njihov kamion se zaustavio na parkingu autobuske stanice. Harold skoči preko bočne ograde, pomislivši kako mu je čak i koordinacija pokreta sada bolja za hiljadu posto, bilo zbog težine koju je izgubio, bilo zbog gotovo stalne fizičke aktivnosti, ili i zbog jednog i zbog drugog.

Misao mu se ponovo vrati, tvrdoglava, odbivši da ostane pokopana: Mogao bih da budem dragocen za njihovu zajednicu.

Ali oni su ga sprečili da učestvuje.

To nije važno. Dovoljno sam pametan da kalauzom otključam bravu na vratima koja su mi zalupili pred nosom. A mislim da sam stekao dovoljno hrabrosti da ih otvorim kad ih jednom otključam.

Ali...

Prestani! Prestani! To bi ti bilo isto kao da na rukama i nogama imaš bukagije sa odštampanom onom jednom rečju na njima. Ali! Ali! Ali! Zar ne možeš prekinuti s tim, Harolde? Zaboga, zar ne možeš prestati da budeš toliko jebeno uobražen?

„Hej, čoveče, jesi li dobro?“

Harold se trže. To je rekao Noris, dok je izlazio iz dispečerove kancelarije koju je zauzeo za sebe. Izgledao je umorno.

„Ja? Sasvim dobro. Samo nešto razmišljam.“

„Pa, razmišljaj do mile volje. Izgleda da svaki put kad to radiš, stvoriš nešto izuzetno vredno za ovu zajednicu.“

Harold odmahnu glavom. „Nije tačno.“

„Nije?“ Čed nije hteo da se raspravlja sa njim o tome. „Mogu li negde da te odbacim?

„A-a. Tu mi je čoper.“

„Da ti kažem nešto, sokole? Mislim da će većina ovih momaka sutra zaista ponovo da dođe.“

„Da, i ja to mislim.“ Harold priđe svom motociklu i opkorači ga. Shvati da uživa u svom novom nadimku, čak i protiv volje.

Noris zavrte glavom. „Nikad ne bih poverovao u to. Mislio sam da će, kad jednom vide od čega se posao zapravo sastoji, smisliti sto drugih stvari koje moraju da obave.“

„Da ti kažem šta ja mislim“, reče Harold. „Mislim da je lakše obavljati prljav posao za sebe nego za nekog drugog. Neki od ovih ljudi sada prvi put rade nešto za sebe u čitavom svom životu.“

„Da, izgleda da u tome ima nečega. Vidimo se sutra, sokole.“

„U osam“, potvrdi Harold i odveze se ulicom Arapaho do Brodveja. Desno od njega, ekipa koja se uglavnom sastojala od žena ispravljala je pomoću dizalice i tegljača kamion sa prikolicom koji se prevrnuo i delimično zaprečio ulicu. Oko njih se okupila grupica posmatrača ispunjenih poštovanjem. Ovde ima sve više ljudi, pomisli Harold. Polovinu ovih uopšte ne poznajem.

Okrenuo je motor natrag prema svojoj kući, baveći se u mislima problemom koji je mislio da je odavno već razrešio. Kada je stigao tamo, kraj ivičnjaka je bila parkirana mala bela „vespa“. A na njegovom pragu sedela je neka žena.

Ustala je dok je Harold prilazio stazom i pružila mu ruku. Bila je to jedna od najprivlačnijih žena koje je Harold ikada video - naravno, viđao ju je i ranije, ali retko iz ovolike blizine.

„Ja sam Nadin Kros“, reče ona. Glas joj je bio dubok, gotovo promukao. Stisak čvrst i prohladan. Haroldove oči se načas nevoljno spustiše na njeno telo, i znao je da je to navika koju devojke nisu podnosile, ali on izgleda nije bio u stanju tome da stane na put. Činilo se da ovoj to ne smeta. Imala je na sebi lake pamučne pantalone sa dijagonalnim prugama pripijene uz njene duge noge i bluzu bez rukava od nekog laganog, plavog svilenog materijala. A ispod toga nije nosila prsluče. Koliko joj je bilo? Trideset? Trideset pet? Možda je bila i nešto mlađa. Prerano je osedela.

I dole? upitao je večito napaljeni (i naizgled večito čedni) deo njegovog uma i srce mu je zakucalo malo brže.

„Harold Lauder“, reče on s osmehom. „Vi ste došli sa grupom Lerija Andervuda, zar ne?“

„Da, tako je.“

„Koliko sam shvatio, pratili ste Stjua, Freni i mene preko Velike praznine. Leri je došao prošle nedelje kod mene, doneo mi flašu vina i malo čokoladica.“ Njegove reči imale su zveckav, lažni prizvuk i najednom je bio siguran da je ocenjuje, da je svlači u mislima. Odupro se porivu da se oblizne i uspeo u tome... makar privremeno. „On je sjajan tip.“

„Leri?“ Ona se kratko nasmeja, i bio je to čudan i nekako zagonetan zvuk. „Da, Leri je duša od čoveka.“

Zurili su načas jedno u drugo i Harolda nikada nijedna žena nije gledala tako otvoreno i procenjivački. Ponovo je bio svestan svog uzbuđenja i tople nervoze u stomaku.

„Pa“, reče on. „Šta mogu danas da učinim za vas, gospođice Kros?“

„Možeš za početak da me zoveš Nadin. I možeš da me pozoveš da ostanem kod tebe na večeri. To će nam pomoći da se malo bolje upoznamo.“

Taj osećaj nervoznog uzbuđenja počeo je da se širi. „Nadin, želiš li da ostaneš kod mene na večeri?“

„Rado“, reče ona i osmehnu se. Kada je spustila ruku na njegovu podlakticu, osetio je peckanje kao slabi strujni udar. Netremice ga je gledala u oči. „Hvala ti.“

Zapetljao je oko ključa i gurnuo ga u bravu, pomislivši: Sada će me pitati zbog čega zaključavam vrata, a ja ću nešto da mumlam i nespretno tražim odgovor, kao neka budala.

Ali Nadin ga to uopšte nije pitala.

Nije on pripremio večeru, već ona.

Harold je zaključio kako nije moguće pripremiti iole pristojan obrok iz konzervi, ali Nadin se sasvim lepo snašla. Najednom svestan onoga što je radio čitav dan i užasnut time, upitao ju je može li je ostaviti nasamo dvadeset minuta (a ona je tu došla verovatno zbog neke krajne prozaične stvari) dok se ne uredi.

Kada se vratio - posle utrošene čitave dve kofe na tuširanje - ona je marljivo radila u kuhinji. Voda je veselo ključala na gasnom šporetu prikačenom na bocu. Kada je on ušao u kuhinju, sasula je pola šolje makarona u lonac. Nešto fino krčkalo se u tiganju na drugom gorioniku; osetio je pomešani miris francuske supe s lukom, crvenog vina i pečurki. Zakrčala su mu creva. Grozni posao koji je tog dana obavljao najednom je izgubio moć nad njegovim apetitom.

„Fantastično miriše“, reče ona. „Nisi morala, ali ne žalim se.“

„To je sote Stroganov“, reče ona i okrenu se da mu se osmehne. „Plašim se da nije baš po originalnom receptu. Govedina iz konzerve nije preporučljivi sastojak kada pripremaju ovo jelo u boljim svetskim restoranima, ali...“ Ona slegnu ramenima kako bi ukazala na ograničenja kojima su svi oni izloženi.

„Lepo od tebe što si to uradila.“

„Ma nije to ništa.“ Opet mu je uputila taj procenjivački pogled i upola se okrenula od njega, a svilenkasti materijal njene bluze zategao joj se na levoj dojci, ocrtavši je zamamno. On oseti kako mu se vratom penje vrelina i pokuša da natera sebe da suzbije erekciju. Podozrevao je da njegova snaga volje neće biti dovoljna za taj zadatak. U stvari, podozrevao je da neće biti ni blizu uspeha. „Postaćemo vrlo prisni prijatelji“, reče ona.

„Zaista?“

„Da.“ Ona se ponovo okrenu šporetu, kao da je završila raspravu o toj temi, ostavivši Harolda u gustišu raznih mogućnosti.

Posle toga, razgovarali su uglavnom o tričarijama... ponajviše o tračevima u Slobodnoj zoni. Toga je već bilo u izobilju. Jednom, negde na polovini obroka, ponovo je pokušao da je upita zbog čega je došla, ali ona se samo osmehnula i odmahnula glavom. „Volim da gledam muškarca kako jede.“

Harold je na trenutak pomislio kako sigurno priča o nekom drugom, a onda je shvatio da je mislila na njega. I jeste jeo; sipao je sebi stroganov tri puta, i po Haroldovom mišljenju meso iz konzerve nije ničim pokvarilo recept. Razgovor kao da je tekao sam od sebe, tako da je on mogao na miru da umiri lava u svom stomaku i da je posmatra.

Zar je pomislio da je privlačna? Bila je prava lepotica. Zrela lepotica. Njena kosa, skupljena pozadi nehajno u konjski rep kako bi ona lakše mogla da kuva, bila je prošarana snežnobelim pramenovima, koji nisu bili sivi kako je prvi put pomislio. Oči su joj bile ozbiljne i tamne, i kada su bile odlučno usredsređene na njegove, Harold je osećao vrtoglavicu. Glas joj je bio dubok i poverljiv. Njegov zvuk počeo je da utiče na njega na način koji je istovremeno bio neprijatan i bolno ugodan.

Kada su završili sa obrokom, krenuo je da ustane, ali ona ga je pretekla. „Kafu ili čaj?“

„Zaista, mogu ja...“

„Možeš, ah nećeš. Kafu, čaj... ili mene?“ Tada se osmehnula, i nije to bio osmeh nekoga ko je izrekao nešto donekle rizično („bezobrazne dvosmislice“, kako bi rekla njegova draga stara mama, sa izrazom neodobravanja na licu), već spori osmejak, bogat kao gomila krema povrh gnjecavog deserta. I ponovo taj procenjivački pogled.

Dok mu se vrtelo u glavi, Harold je odgovorio ludački nehajno: „Potonja dva“, i uspeo da suzbije nalet adolescentskog kikota samo sa strahovitim naporom.

„Pa, počećemo čajem za dvoje“, reče Nadin i ode do šporeta.

Vrela krv navrla je Haroldu u glavu čim mu je okrenula leđa, tako da mu je lice nesumnjivo postalo ljubičasto kao repa. Koji si ti šmeker! Prekorio je sebe grozničavo. Pogrešno si protumačio savršeno nedužnu napomenu kao prava pravcata budala, i verovatno si pokvario veoma lepu priliku. Tako ti i treba! Đavo da te nosi, tako ti i treba!

Kada je donela za sto šolje sa čajem koje su se pušile, Haroldovo silovito crvenilo donekle se povuklo i on je ponovo uspostavio kontrolu nad sobom. Vrtoglavica se jednako naglo pretvorila u očajanje i on je osetio (ne prvi put) da su mu telo i um navrat-nanos strpani u kolica na ogromnom toboganu sazdanom od čistih emocija. Mrzeo je to, ali nikako nije mogao da prekine vožnju.

Ako je uopšte bila zainteresovana za mene, pomislio je (a samo bog zna zbog čega bi bila, dodao je u sebi smrknuto), nesumnjivo sam to interesovanje upropastio izloživši je punoj snazi svoje nedozrele duhovitosti.

Pa, već je radio takve stvari, i valjda će moći da preživi saznanje da je opet uprskao stvar.

Pogledala ga je preko ruba svoje šolje tim zbunjujuće iskrenim očima i ponovo se osmehnula, i ona trunka staloženosti koju je uspeo da dozove smesta je iščezla.

„Mogu li nekako da ti pomognem?“ upita on. Zvučalo je to kao neka nespretna dvosmislica, ali on je morao nešto da kaže, zato što je ona svakako došla ovamo s nekakvom namerom. Osećao je kako mu sopstveni zaštitnički osmeh jenjava na usnama u potpunoj zbunjenosti.

„Da“, reče ona i odlučno spusti šolju. „Da, možeš. Možda možemo pomoći jedno drugom. Da li bi prešao u dnevnu sobu?“

„Naravski.“ Ruka mu se tresla; kada je spustio šolju i ustao, prolio je malo čaja. Dok je išao za njom u dnevnu sobu, primetio je kako su joj čakšire (koje su mogle biti mnogo šire, bulaznio je) pripijene uz guzove. Ivica gaćica je obično remetila glatkoću ženskih čakšira, pročitao je to negde, možda u jednom od onih časopisa koje je čuvao pozadi u plakaru spavaće sobe, iza kutija za cipele, i u časopisu je dalje pisalo kako žena treba, ukoliko zaista želi da joj guza izgleda tako glatko i bešavno, da nosi tange ili da na sebi uopšte nema gaćice.

Progutao je knedlu; ili makar pokušao. Činilo se da mu se nešto veliko zaglavilo u grlu.

U dnevnoj sobi je bio polumrak, i osvetljavao ju je samo sjaj koji se probijao kroz spuštene roletne. Prošlo je pola sedam i napolju se polako spuštao mrak. Harold je prišao jednom prozoru da podigne roletne i pusti unutra više svetla, kada je ona spustila ruku na njegovu mišicu. Okrenuo se prema njoj, suvih usta.

„Ne. Više volim da ostanu spuštene. Tako niko ne može da nas vidi.“

„Da nas vidi“, zakrkljao je Harold. Bio je to glas ostarelog papagaja.

„Kako bih mogla da uradim ovo“, reče ona i stupi lako u njegov zagrljaj.

Njeno telo se otvoreno i potpuno stislo uz njegovo, prvi put da se u njegovom životu dogodila takva stvar i on je bio totalno zapanjen. Osećao je meki pritisak obe njene dojke kroz svoju belu pamučnu košulju i njenu svilenkastu plavu bluzu. Njen stomak, čvrst ali ranjiv, uz njegov, ne uzmičući nimalo od njegovog ukrućenog uda. Mirisala je slatko, možda na parfem, ili je to možda samo bio njen prirodni miris, kao izgovorena tajna koja poput otkrovenja zaspe slušaoca. Njegove ruke pronađoše njenu kosu i zagnjuriše se u nju.

Poljubac je konačno prestao, ali ona se nije odmakla. Njeno telo ostalo je uz njegovo kao blaga vatra. Bila je niža od njega možda nekih osam centimetara i lice joj je bilo okrenuto naviše prema njegovom. Pala mu je na pamet donekle mutna pomisao kako je to jedna od najzabavnijih ironija u njegovom životu: u trenutku kada ga je ljubav - ili makar nešto što na to liči - konačno pronašla, bilo je to kao da je postrance skliznuo na stranice neke ljubavne priče u sjajnom ženskom časopisu. Autori takvih priča, jednom je on tvrdio u nepotpisanom pismu upućenom Crvenoj knjizi⁶³ bili su jedan od malobrojnih uverljivih razloga za postojanje prisilne eugenike.

Ali sada je njeno lice bilo okrenuto naviše prema njegovom, usne su joj bile vlažne i polurazmaknute, oči sjajne i gotovo... gotovo... da, gotovo zvezdane. Jedini detalj koji se nije mogao nikako uklopiti sa pogledom na život u Crvenoj knjizi bila je njegova erekcija, zaista neverovatna.

„Sad“, reče ona. „Na kauč.“

Nekako su stigli tamo, a onda se sručili na kauč, kosa joj se rasplela i potekla slobodno preko njenih ramena; činilo se da je njen miris svuda oko njih. Njegove ruke bile su na njenim grudima i njoj to nije smetalo; u stvari, migoljila se i koprcala kako bi im omogućila slobodan pristup. On je nije milovao; u svojoj mahnitoj potrebi harao je po njoj.

„Nevin si“, reče Nadin. To je bilo van svake sumnje... i lakše je bilo ne lagati. On klimnu glavom.

„Onda ćemo prvo ovo. Sledeći put će biti sporije. Bolje.“

Raskopčala mu je farmerke i one su se naglo otvorile duž rajsferšlusa na šlicu. Prešla je lako kažiprstom po njegovom stomaku tik ispod pupka. Haroldovo meso je drhtalo i poskakivalo pod njenim dodirom.

„Nadin...“

„Ššššš!“ Lice joj je bilo skriveno u slapu kose, tako da nije nikako mogao da joj vidi izraz.

Šlic mu je bio raskopčan i „glupava stvar“, još gluplja zahvaljujući belom pamuku pod kojim se nalazila (Bogu hvala što se presvukao posle tuširanja), iskočila je napolje kao čupavac iz kutije. Glupava stvar je bila nesvesna sopstvenog komičnog izgleda, jer je smrtno ozbiljno shvatala svoj posao. Nevini uvek to shvataju smrtno ozbiljno - ne kao zadovoljstvo, već kao iskustvo.

„Moja bluza...“

„Smem li...?“

„Da, to hoću. A onda ću se pobrinuti za tebe.“

Pobrinuti za tebe. Te reći su odjekivale u njegovoj glavi kao kamenje bačeno u bunar, a onda je on već halapljivo sisao njenu dojku, okusivši njenu so i znoj.

Oštro je udahnula. „Harolde, to je divno.“

Pobrinuti za tebe, zvečale su i lupale reči u njegovoj glavi.

Ruke joj kliznuše ispod lastiša njegovih gaćica i farmerke mu skliznuše do gležnjeva uz besmisleno zveckanje ključeva.

„Ustani“, šapnu ona i on to i učini.

Trajalo je manje od minuta. Glasno je jeknuo od siline vrhunca, ne uspevši da se uzdrži. Kao da je neko prineo šibicu čitavoj mreži nerava tik ispod njegove kože, nerava koji su ponirali duboko da stvore živu mrežu u njegovim preponama. Mogao je da shvati zbog čega tako mnogo pisaca povezuje orgazam sa smrću.

Onda je legao u polumraku, oslonivši glavu o sofu, zadihan, otvorenih usta. Plašio se da spusti pogled. Mislio je da je spermom isprskao sve oko sebe.

Mladiću, naišli smo na naftu!

Pogledao ju je postiđeno, osramoćen time što je toliko brzo svršio. Ali ona mu se samo osmehivala i gledala ga tim mirnim, tamnim očima koje kao da su znale sve, očima neke veoma mlade devojke s viktorijanske slike. Devojke koja zna previše toga, možda, o svom ocu.

„Izvini“, promrmlja on.

„Zašto? Zbog čega?“ Oči su joj bile prikovane za njegovo lice.

„Nisi bogzna kakvo zadovoljstvo izvukla iz ovoga.“

„Au contraire, veoma sam zadovoljna.“ Ali njemu se učinilo da nije baš tako mislila. Pre nego što je imao priliku da razmisli o tome, ona nastavi: „Mlad si. Možemo koliko god puta poželiš.“

Gledao ju je bez reči, nesposoban da progovori.

„Ali jedno moraš da znaš.“ Ona lako spusti ruku na njega. „Rekao si mi da si nevin? Pa, i ja sam.“

„Ti...“ Njegov izraz zapanjenosti mora da je bio komičan, pošto je zabacila glavu i nasmejala se.

„Zar u tvojoj filozofiji nevinosti nema mesta, Horacije?“

„Ne... da... ali...“

„Nevina sam. I ostaću nevina. Jer neko drugi treba... da me razdeviči.“

„Ko?“

„Znaš ti ko.“

Zurio je u nju, osetivši najednom hladnoću u čitavom telu. Gledala je mirno u njega.

„On?“

Malo se okrenula od njega i klimnula glavom.

„Ali ja ti mogu pokazati koješta“, reče ona, i dalje ne gledajući u njega. „Možemo raditi koješta. Stvari koje nisi nikada... ne, povlačim to. Možda ih i jesi sanjao, ali nikada nisi sanjao da ćeš ih raditi. Možemo da se igramo. Možemo da budemo pijani od toga. Možemo se valjati u tome. Možemo...“ Ona zaćuta, a onda ga pogleda, tako prepredeno i senzualno da je osetio kako se ponovo meškolji. „Možemo raditi bilo šta - sve - osim te jedne stvarčice. A ta jedna stvarčica i nije toliko važna, je l’ da?“

Slike su mu vrtoglavo prolazile mislima. Svileni šalovi... čizme... koža... guma. O, bože. Fantazije jednog učenika. Neobična vrsta seksualnog pasijansa. Ali sve je to bio nekakav san, zar ne? Fantazija začeta fantazijom, dete nekog mračnog sna. Želeo je sve to, želeo je nju, ali je isto tako želeo i više.

Pitanje je bilo na šta će biti voljan da pristane?

„Meni možeš ispričati sve“, reče ona. „Ja ću ti biti majka, sestra, kurva ili robinja. Biće dovoljno da mi kažeš, Harolde.“

Kako je to samo odjekivalo u njegovoj glavi! Kako ga je to opijalo! Otvorio je usta, a glas koji se iz njih začuo bio je monoton kao zvuk napuklog zvona. „Ali postoji cena za to. Zar ne? Postoji cena. Jer ništa nije besplatno. Čak ni sada, kad sve leži unaokolo i samo čeka da ga neko pokupi.“

„Ja želim isto što i ti“, reče ona. „Znam šta ti je na srcu.“

„To niko ne zna.“

„Ono što ti je na srcu piše u tvojoj glavnoj knjizi. Mogla bih da je pročitam - znam gde je - ali ne moram.“

On se trgnu i pogleda je sa osećanjem mahnite krivice.

„Nekada je bila tamo, ispod labavog kamena“, reče ona i pokaza na kamin, „ali premestio si je. Sada je iza izolacije na tavanu.“

„Otkud to znaš? Otkud to znaš

„Znam zato što mi je on to rekao. On... moglo bi se reći da mi je napisao pismo. I još važnije, rekao mi je za tebe, Harolde. Kako ti je kauboj preoteo ženu, a onda sprečio da postaneš član komiteta Slobodne zone. On želi da budemo zajedno, Harolde. I velikodušan je. Odsad pa dok ne krenemo odavde, ti i ja smo na velikom odmoru.“

Dodirnula ga je i osmehnula se.

„Od sada pa do tog trenutka, vreme je za igranje. Razumeš li?“

„Ja...“

„Ne“, odgovori ona, „ne razumeš. Još ne. Ali razumećeš, Harolde. Hoćeš.“ ludački, on pomisli da joj kaže kako treba da ga naziva sokolom.

„A posle, Nadin? Šta on hoće posle?“

„Ono što ti hoćeš. I što ja hoću. Ono što umalo nisi uradio Redmanu one prve noći kad ste tragali za babom... ali u mnogo većem obimu. A kada to bude gotovo, možemo mu otići, Harolde. Možemo biti sa njim. Možemo ostati sa njim.“ Oči su joj bile poluzatvorene, kao u nekakvom zanosu. Možda paradoksalno, ali činjenica da ona voli drugog ali želi da se poda njemu - i da bi mogla čak i da uživa u tome - ponovo je potpalila njegovu požudu, vrelu i blisku.

„A šta ako kažem ne?“ Usne su mu bile hladne, pepeljaste.

Ona slegnu ramenima i od tog pokreta grudi joj se ljupko zanjihaše. „Život će ići dalje, Harolde, zar ne? Ja ću pokušati da pronađem neki drugi način da uradim ono što moram. Ti ćeš nastaviti dalje. Pre ili kasnije, pronaći ćeš devojku spremnu da uradi... tu stvarčicu za tebe. Ali posle izvesnog vremena ta stvarčica postane veoma dosadna. Veoma dosadna.“

„Otkud ti to znaš?“ upita on i isceri joj se kvarno.

„Znam zato što je seks život u malom, a život je dosadan - vreme provedeno u raznoraznim čekaonicama. Ti možeš ovde doći do svojih malih trenutaka slave, Harolde, ali čemu to? Sve u svemu, biće to jednoličan, dosadan život, uvek ćeš me pamtiti bez bluze i uvek ćeš se pitati kako bih izgledala sasvim gola. Pitaćeš se kako bi bilo da slušaš od mene prostote... ili da te premažem medom po čitavom... telu... i onda poližem... i pitaćeš se...“

„Prestani“, reče on. Sav je drhtao.

Ali ona nije htela da prestane.

„Mislim da ćeš se isto tako pitati kako bi izgledalo da si na njegovoj strani sveta“, reče ona. „Možda će te to kopkati više od svega ostalog.“

„Ja...“

„Odluči, Harolde. Da li da obučem bluzu, ili sa skinem sve ostalo sa sebe?“ Koliko je dugo razmišljao? Nije to znao. Kasnije, nije bio čak ni siguran da li se uopšte premišljao. Ali kada je progovorio, osećao je reči kao ukus smrti u ustima: „U spavaću sobu. Hajdemo u spavaću sobu.“

Osmehnula mu se, takvim osmehom trijumfa i senzualnih obećanja da je uzdrhtao od toga, i od sopstvene požudne reakcije na njega.

Uzela ga je za ruku.

A Harold Lauder se prepustio svojoj sudbini.

55.

Sudijina kuća je gledala na groblje.

On i Leri su sedeli posle večere na zadnjoj verandi, pušili a cigare i posmatrali kako suton oko planina poprima bledo-narandžastu boju.

„Kad sam bio mali“, rekao je Sudija, „stanovali smo nadomak najlepšeg groblja u Ilinoisu. Ime mu je bilo Planina nade. Svake noći posle večere, moj otac, koji je tada imao šezdeset i neku, pošao bi u šetnju. Ponekad sam i ja išao s njim. A kad bi nas put naneo kraj te savršeno održavane nekropole, on bi rekao: ’Šta misliš, Tedi? Ima li ikakve nade?’ A ja bih na to odgovorio: ’Tu ti je čitava planina nade’, a on bi se svaki put grohotom nasmejao kao da nikada ranije to nije čuo. Ponekad pomislim da smo išli kraj tog groblja samo da bi on mogao sa mnom da podeli taj štos. On je bio imućan čovek, ali izgleda da je to bila najsmešnija šala za koju je ikada znao.“

Sudija je pušio, spuštene brade, pogrbljenih ramena.

„Umro je 1937, dok sam ja još bio golobradi mladić“, reče on. „I od tada mi neprestano nedostaje. Dečaku ne treba otac osim ako taj otac nije dobar, ali dobar otac je nenadoknadiv. Nema nade osim Planine nade. Kako je samo uživao u tome! Bilo mu je sedamdeset osam godina kada je preminuo. Umro je kao kralj, Leri. Sedeo je na svom prestolu u najmanjoj prostoriji naše kuće, sa novinama u krilu.“

Leri nije bio siguran kako da reaguje na tu prilično bizarnu nostalgiju pa je zato oćutao.

Sudija uzdahnu. „Ovo ovde će ubrzo prerasti u poprilično veliku operaciju“, reče. „To jest, ako vam uspe da ponovo pustite struju. U suprotnom, ljudi će da se unervoze pa će krenuti na jug pre nego što ih loše vremenske prilike ovde ne zarobe.“

„Ralf i Bred kažu da će do toga doći. Verujem im.“

„Onda se ponadajmo da je tvoje uverenje osnovano. Možda je i dobro što je ta stara žena otišla. Možda je znala da će tako biti bolje. Možda ljudi treba sami da prosuđuju o tome šta su ta svetla na nebu, te da li neko drvo ima lice ili je to lice bilo samo varka svetlosti i senke. Da li me razumeš, Leri?“

„Ne, gospodine“, reče Leri iskreno. „Nisam siguran da razumem.“

„Pitam se treba li da ponovo izmislimo čitavu tu dosadu od bogova, izbavitelja i carstva nebeskog pre nego što ponovo ne izmislimo klozet sa vodokotlićem. To hoću da kažem. Pitam se je li ovo pravo vreme za bogove.“

„Mislite da je mrtva?“

„Nema je već šest dana. Komitet za potragu nije joj našao ni traga. Da, mislim da je mrtva, ali čak ni sada nisam sasvim siguran u to. Ona je bila neverovatna žena, potpuno van svakog racionalnog referentnog okvira. Možda je jedan od razloga zbog kojih mi je gotovo drago što je nema upravo to što sam ja tako racionalno staro džangrizalo. Volim da odradim svoju dnevnu zapovest, da zalivam baštu - jesi li video kako su mi se begonije povratile? Veoma sam ponosan na to - da čitam svoje knjige, pišem beleške za sopstvenu knjigu o zarazi. Volim da radim sve to, a posle da popijem čašu vina pred spavanje i da zaspim bez ijedne brige na pameti. Da. Niko od nas ne voli da vidi znamenja i predskazanja, koliko god mi to voleli priče o duhovima i jezive filmove. Niko od nas ne želi da stvarno vidi Istočnu zvezdu ili stub vatre u noći. Mi želimo mir, racionalnost i rutinu. Ako već moramo da vidimo boga u crnom licu jedne starice, ono će nas svakako podsetiti da na svakog boga dođe po đavo - a naš đavo bi mogao biti bliže nego što želimo da mislimo.“

„Zbog toga sam i došao“, reče Leri kao da mu je neprijatno. Strašno bi voleo da Sudija nije pomenuo svoju baštu, knjige, beleške i čašu vina pred spavanje. Na skupu prijatelja sinula mu je naizgled pametna zamisao i on je samozadovoljno izneo taj predlog. Sada se upitao postoji li uopšte način da to dalje gura, a da ne zazvuči kao surovi oportunista i nedotupavac. „Znam zbog čega si došao. Prihvatam.“

Leri se trže, tako da se pruće u njegovoj stolici napregnu u tihom šapatu. „Ko vam je to rekao? Ovo bi trebalo da bude velika tajna, Sudijo. Ako neko iz komiteta odaje informacije, u grdnoj smo nevolji.“

Sudija podiže jednu šaku posutu staračkim pegama, prekinuvši ga. Oči su mu svetlucale na vremešnom licu. „Polako, momče - polako. Niko iz vašeg komiteta ne odaje informacije, bar ja ne znam za to, a ja vrlo pažljivo osluškujem. Ne, ja sam tu tajnu došapnuo sam sebi. Zbog čega si večeras došao ovamo? Odalo te je rođeno lice, Leri. Nadam se da ne igraš poker. Kada sam pričao o svojim malobrojnim i jednostavnim zadovoljstvima, video sam kako ti se lice oklembesilo... prilično smešan, preneraženi izraz pojavio se na njemu...“

„Zar je to toliko čudno? Šta bi trebalo da radim, da izgledam srećno zbog... zbog...“

„Zbog toga što me šaljete na zapad“, reče Sudija tiho. „Da izvidim čega tamo ima. Zar nije o tome reč?“

„Upravo jeste reč o tome.“

„Baš sam se pitao koliko će vremena proći pre nego što se ta ideja ne pojavi. Naravno, to je strahovito važno, strahovito neophodno ukoliko Slobodna zona želi da bude uverena u svoje izglede za opstanak. Mi zapravo nemamo stvarnu predstavu o tome šta se tamo dešava. Kao da smo na tamnoj strani meseca.“

„Ako je on zaista tamo.“

„O, tamo je. U ovom ili onom obliku, ali tamo je. Nikada nemoj sumnjati u to.“ On izvadi grickalicu za nokte iz džepa pantalona pa poče da krati nokte, tako da su kratki zvuci seckanja naglašavali njegove reči. „Reci mi, je li komitet raspravljao o tome šta bi moglo da se desi ako se nama više dopadne tamo? Ako odlučimo da ostanemo?“

Leri je bio zgranut tom idejom. Kazao je Sudiji kako, koliko on zna, to nikome nije ni palo na pamet.

„Pretpostavljam da kod njega već gore svetla“, reče Sudija varljivo dokono. „Ima u tome privlačne snage, znaš. Onaj Impening je to očigledno osetio.“

„Dobro je da smo se ratosiljali tog đubreta“, reče Leri smrknuto, a Sudija se nasmeja, dugo i od srca.

Kada se primirio, rekao je: „Poći ću sutra. Mislim, ’lendroverom’. Na sever do Vajominga, a onda na zapad. Bogu hvala što još mogu dobro da vozim! Proći ću pravo kroz Ajdaho prema Severnoj Kaliforniji. Trebaće mi možda dve nedelje, i još više za povratak. U povratku može biti snega.“

„Da. Razmatrali smo tu mogućnost.“

„I star sam. Stari ljudi su podložni napadima srca i gluposti. Pretpostavljam da šaljete i rezerve?“

„Pa...“

„Ne, o tome ne treba da pričaš. Povlačim pitanje.“

„Čujte, možete odbiti da to uradite“, ote se Leriju. „Niko vas na to ne prisilja...“

„Da li ti to pokušavaš da se rešiš odgovornosti za mene?“ upita Sudija oštro.

„Možda. Možda i pokušavam. Možda smatram da su vaši izgledi za povratak jedan prema deset, a šanse da se vratite sa informacijama na kojima bismo mogli da zasnivamo svoje odluke jedan prema dvadeset. Možda samo pokušavam na fini način da kažem kako sam se možda prevario. Moguće je da ste prestari za to.“

„Jesam prestar za pustolovine“, reče Sudija i odloži grickalicu, „ali nadam se da nisam previše star da bih uradio ono što smatram ispravnim. Tamo negde je jedna starica koja je verovatno umrla na grozan način zato što je smatrala da čini ono što je ispravno. Podstaknuta verskom manijom, u to nimalo ne sumnjam. Ali ljudi koji se žestoko trude da urade ono pravo uvek liče na ludake. Poći ću. Biće mi hladno. Možda mi creva neće raditi kako treba. Biću usamljen. Nedostajaće mi moje begonije. Ali...“ On podiže pogled prema Leriju i oči mu blesnuše u mraku. „Biću isto tako vrlo pametan.“

„Pretpostavljam da hoćete“, reče Leri i oseti da su mu suze zapekle krajeve očiju.

„Kako je Lusi?“ upita Sudija, očigledno završivši tako temu polaska.

„Dobro“ reče Leri. „Oboje smo dobro.“

„Nema problema?“

„Nema“, reče on i pomisli na Nadin. Nešto u njenom očajanju za vreme njihovog poslednjeg susreta još ga je veoma mučilo. Tisi mi poslednja prilika, rekla je ona. Čudne reči, gotovo samoubilačke. A kakva joj je pomoć bila na raspolaganju? Psihijatrija? Da umreš od smeha, jedino što su imali bio je lekar opšte prakse, ali za životinje. Više nije bilo čak ni telefonske službe za one koji razmišljaju o samoubistvu..

„Dobro je što si sa Lusi“, reče Sudija, „ali čini mi se da si zabrinut zbog one druge žene.“

„Jesam.“ Ono što je usledilo bilo mu je izuzetno teško da kaže, ali zbog prilike da to prizna i iznese pred nekim drugim osećao se mnogo bolje. „Mislim da ona možda razmišlja o, pa, o samoubistvu.“ Požuri da doda: „Nije samo o meni reč, nemojte misliti kako smatram da svaka devojka kojoj je uskraćen seks sa starim dobrim Lerijem Andervudom pomišlja na to da se ubije. Ali dečak o kojem se brinula izašao je iz svog oklopa i mislim da se oseća sama, bez ikoga ko bi od nje zavisio.“

„Ako njena depresija postane hronična, ciklična, mogla bi zaista da se ubije“, reče Sudija jezivo ravnodušno.

Leri ga pogleda, preneražen.

„Ali ti ne možeš čas ovako, čas onako“, reče Sudija. „Je li tako?“

„Jeste.“

„I odabrao si?“

„Jesam.“

„Konačno?“

„Da, konačno.“

„Onda živi s tim“, reče Sudija sa velikim uživanjem. „Zaboga, Leri, odrasti više. Počni da se oslanjaš na sopstvena ubeđenja. Bog sveti zna da ne valja kada preteraš sa tim, ali određena mera povrh obzira koje gajiš apsolutno je neophodna! Za dušu je to isto što i dobar losion za sunčanje za kožu u vrelini leta. Možeš upravljati samo svojom dušom, a s vremena na vreme neki pametnjaković od psihologa dovešće u pitanje čak i tvoju sposobnost da to radiš. Odrasti! Tvoja Lusi je dobra žena. Prihvatanje odgovornosti za još nekoga pored nje i tvoje sopstvene duše zaista je previše, a takvi preterani zahtevi su inače i bili jedan od popularnijih načina na koje je čovečanstvo prizivalo katastrofu.“

„Volim da razgovaram sa vama“, reče Leri i oseti da ga je otvorenost i direktnost tog komentara istovremeno zapanjila i zabavila.

„Verovatno zato što ti govorim upravo ono što želiš da čuješ“, reče Sudija mirno. Onda nadoda: „Ima veoma mnogo načina da se počini samoubistvo, znaš.“

I nedugo zatim, Leri se našao u prilici da se priseti te napomene u teškim okolnostima.

Sledećeg jutra u osam i petnaest, Haroldov kamion je polazio sa autobuske stanice natrag prema platou. Harold, Vizak i još dvojica, sedeli su pozadi. Norman Kelog i još jedan muškarac bili su u kabini. Nalazili su se na raskrsnici ulica Arapaho i Brodvej kada je prema njima polako naišao ganc novi „lendrover“.

Vizak mahnu i viknu: „Kud ste pošli, Sudijo?“

Sudija, koji je izgledao prilično komično u vunenoj košulji i prsluku, zaustavi vozilo kraj njih. „Mislim da bih mogao da provedem dan u Denveru“, reče on učtivo.

„Hoćete li stići tamo u toj mašini?“ upita Vizak.

„O, verujem da hoću, ako budem izbegavao glavne drumove.“

„Pa, ako naiđete na neku od onih knjižara za odrasle, napunite prtljažnik.“

Tu pošalicu dočeka salva smeha od svih - uključujući i Sudiju - osim Harolda. On je tog jutra izgledao nekako požutelo i iznureno, kao da se nije dovoljno odmarao. U stvari, gotovo da uopšte nije spavao. Nadin je održala reč; prošle noći je proživeo priličan broj snova. Od onih vlažnih, da tako kažemo. Već je jedva čekao da padne veče, a Vizakova dosetka o pornografiji mogla je kod njega da izazove tek začetak osmeha sada, kada je imao pokoje iskustvo iz prve ruke. Nadin je spavala kada je pošao. Pre nego što su legli oko dva, rekla mu je da želi da pročita njegovu glavnu knjigu. On joj je kazao da slobodno to uradi ako joj je do čitanja. Možda joj se time predao na milost i nemilost, ali bio je previše zbunjen da bi mogao biti siguran u to. Ali bilo je to nešto najbolje što je u životu napisao, a odlučujući faktor je bila njegova želja - ne, njegova potreba. Njegova potreba da još neko pročita, iskusi njegovo valjano delo.

Sada se Kelog nagnuo iz kabine đubretarskog kamiona prema Sudiji. „Budite oprezni, čiča. U redu? Sada na putevima ima kojekakvog sveta.“

„Vala baš“, reče Sudija sa čudnim osmehom. „I biću oprezan. Želim vam lep dan, gospodo. A i tebi, Vizak.“

To izazva novu salvu smeha i oni se tu rastaše.

Sudija nije krenuo prema Denveru. Kada je došao do puta broj 36, prešao je pravo preko njega i zaputio se putem broj 7. Jutro je bilo vedro i lepo, a na tom sporednom putu nije bilo dovoljno vozila da zapreče prolaz. U gradu Brajtonu situacija je bila gora; na jednom mestu je morao da siđe sa druma i pređe preko fudbalskog terena lokalne škole kako bi izbegao kolosalni saobraćajni čep. Nastavio je prema istoku sve dok nije došao do međudržavnog autoputa 1-25. Da je tu skrenuo desno, stigao bi u Denver. Umesto toga, skrenuo je levo - na sever - i polako se popeo prilaznom rampom. Negde na pola puta, izbacio je menjač iz brzine i ponovo pogledao levo, na zapad, tamo gde su se Stenovite planine mirno uzdizale u plavo nebo, sa Bolderom u podnožju.

Rekao je Leriju da je prestar za pustolovinu i neka mu bog oprosti za tu laž. Srce mu nije kucalo ovako brzo već dvadeset godina, vazduh nije imao ovako sladak miris, a ni boje nisu bile ovako jake. Poći će autoputem 1-25 do Šajena, a onda skrenuti na zapad prema onome što ga čeka iza planina. Njegova koža, suva od starosti, svejedno se malčice naježila od žmaraca koje je izazvala ta pomisao. Putem 1-80 na zapad, u Solt Lejk Siti, pa preko Nevade u Rino. Onda će opet na sever, ali to i nije bilo toliko važno. Jer negde između Solt Lejk Sitija i Rina, možda čak i pre toga, zaustaviće ga, ispitivati i verovatno poslati negde na ponovno ispitivanje. I tu ili tamo, možda će ga pozvati da im se pridruži.

Nije bilo nemoguće čak ni da sretne mračnjaka lično.

„Pokret, matori“, reče on tiho.

Ubacio je „rovera“ u brzinu i polako se spustio petljom. Na sever su vodile tri kolovozne trake i sve su bile relativno čiste. Kao što je i pretpostavio, zakrčenja saobraćaja i lančani sudari praktično su napravili branu za tok saobraćaja u Denveru. Sa druge strane razdelnice vozila je bilo mnogo - bili su to jadnici koji su se zaputili na jug, u slepoj nadi da će na jugu biti bolje - ali ovde je stanje bilo dobro. Bar za neko vreme.

Sudija Faris poveze dalje, zadovoljan što je krenuo. Prošle noći je loše spavao. Večeras će spavati bolje, pod zvezdama, starog tela umotanog čvrsto u dve vreće za spavanje. Zapitao se hoće li ikada ponovo videti Bolder i pomislio kako su izgledi za to verovatno previše mali. Opet, bio je veoma uzbuđen.

Bio je to jedan od najlepših dana njegovog života.

Početkom popodneva Nik, Ralf i Stju su se odvezli motociklima iz severnog Boldera do omalterisane kućice u kojoj je Tom Kulen stanovao sasvim sam. Tomova kuća je već postala granica za bolderske „stare“ stanovnike. Sten Nogotni je rekao da sve to izgleda kao da su se katolici, baptisti i adventisti sedmog dana udružili sa demokratama i pripadnicima unifikatorske crkve kako bi napravili versko-politički diznilend.

Na travnjaku ispred kuće nalazila se prava izložba kipova. Bilo je tamo desetak devica Marija, neke od njih očito usred hranjenja jata ružičastih plastičnih baštenskih flaminga. Najkrupniji flamingo bio je viši od samog Toma i prikovan za zemlju jednom nogom na čijem je kraju bio klin duži od metra. Bio je tu džinovski bunar želja sa krupnim plastičnim Isusom koji je svetleo u mraku i stajao u ukrasnoj kofi pruženih ruku... očito kako bi blagoslovio ružičaste flaminge. Kraj bunara želja nalazila se velika gipsana krava koja je izgleda pila vodu iz kadice za ptice.

Prednja spoljna vrata su se otvorila s treskom i Tom je izašao da ih dočeka, go do pojasa. Kad ga vidiš iz daljine, pomislio je Nik, možeš pomisliti da je on neki fantastično muževni pisac ili slikar, svetloplavih očiju i te crvenkastoplave brade. Kada priđe bliže, možda odustaneš od te zamisli zarad nečeg ne toliko intelektualnog... možda je to kakav buntovni majstor koji kič smatra originalnošću. A kad priđe sasvim blizu, sav u osmehu i brbljiv, shvatiš kako Tomu Kulenu fali povelika daska u glavi.

Nik je znao da je jedan od razloga za njegovo snažno saosećanje sa Tomom to što su i njega smatrali mentalno zaostalim, najpre zato što ga je hendikep sprečavao da nauči da čita i piše, a kasnije zato što su ljudi jednostavno pretpostavljali da neko ko je i gluv i nem mora biti mentalno zaostao. Svojevremeno je čuo sve moguće izraze iz slenga za to. Fali mu par klikera. Pao na glavu kad je bio mali. Radi na rezervi. Ima rupu u glavi, pa mu je mozak iscurio. Nisu mu sve daske na broju. Setio se one noći kada je svratio na par piva kod Zeka, u birtiju u predgrađu Šojoa - one noći kada su ga zaskočili Rej But i njegovi drugari. Šanker je stajao na drugom kraju šanka i nagnuo se da nešto poverljivo šapne jednoj mušteriji. Rukom je donekle zaklonio usta, tako da je Nik mogao da razabere samo fragmente onoga što je govorio. Mada, nije ni morao da razabere više od toga. Gluvonem... verovatno retardiran... gotovo svi takvi su retardirani...

Ali među svim ružnim izrazima za mentalnu zaostalost, postojao je jedan koji je odgovarao Tomu Kulenu. Nik je taj izraz za njega koristio često, i sa mnogo saosećanja, u tišini sopstvenog uma. Ta fraza je glasila: Momak ne igra celim špilom. To nije bilo u redu sa Tomom. Na to se svodilo. A najžalosnije u Tomovom slučaju bilo je da mu je nedostajalo tako malo karata, i to onih nižih - dvojka karo, trojka tref, tako nešto. Ali bez tih karata, jednostavno nisi mogao ništa dobro da odigraš. Nisi mogao čak ni pasijans da otvoriš bez tih karata u špilu.

„Niki!“ viknu Tom. „Ala mi je drago što te vidim! Vala baš! Tomu Kulenu je tako drago!“ On zagrli Nika oko vrata i stegnu ga. Nik oseti da su mu povređeno oko zapekle suze iza crnog poveza koji je nosio kad su dani bili ovako sunčani. „I Ralf je tu! A onaj tamo. Ti si... da vidim...“

„Ja sam...“ zausti Stju, ali Nik ga ućutka žustrim pokretom leve šake. On je sa Tomom vežbao pamćenje i činilo se da vežbe deluju. Ako možeš da označiš nešto što znaš sa imenom koje želiš da upamtiš, to često škljocne na svoje mesto i zadrži se tamo. Rudi mu je pokazao kako se i to radi, pre toliko godina.

Sada on izvadi blokče iz džepa i naškraba nešto na njemu. Onda to dade Ralfu da naglas pročita.

Namrštivši se malo, Ralf to i učini: „Šta ono voliš da jedeš iz činije, sa mesom, povrćem i saftom?“⁶⁴

Tom se ukipi. Sva živost nestade s njegovog lica. Usta mu se mlitavo oklembesiše u oličenju idiotluka.

Stju se promeškolji nelagodno i reče: „Nik, zar ne misliš da bi trebalo da...“

Nik ga ućutka prislonivši prst uz usne i Tom istog trena ponovo živnu.

„Stju!“ reče on i stade da se krevelji i smeje. „Ti si Stju!“ On potraži pogledom potvrdu od Nika, a Nik mu pokaza prstima v kao simbol pobede.

„M-E-S-E-C, tako se piše Stju, Tom Kulen to zna, svi to znaju!“

Nik pokaza na vrata Tomove kuće.

„Hoćete unutra? Svega mi, da! Svi ćemo unutra. Tom je ukrašavao svoju kuću,“

Ralf i Stju se zgledaše veselo dok su sledili Nika i Toma uza stepenice verande. Tom je uvek „ukrašavao.“ Nije „opremao“, pošto je kuća naravno bila opremljena kada se on uselio. Činilo se da su ušli u neki ludački pretumbani svet Majke Guske.

Na samom ulazu, odmah iza vrata, visio je ogroman pozlaćeni kavez za ptice sa prepariranim zelenim papagajem pažljivo vezanim žicom za prečku i Nik je morao da se sagne ispod njega. Stvar je u tome, pomislio je on, što Tomovi ukrasi nisu tek tako bili nabacani zbrdazdola. Da je bilo tako, njegova kuća bi ličila na najobičniji otpad. Ali bilo je tu još nečeg, nečeg naizgled tik izvan onoga što bi jedan običan um mogao prepoznati kao obrazac. Na velikom četvrtastom bloku iznad police kamina u dnevnoj sobi nalazilo se više oznaka za kreditne kartice, i sve su bile centrirane i pažljivo pokačene. OVDE JE DOBRODOŠLA VAŠA VIZA. SAMO RECITE MASTER. PRIMAMO AMERIKEN EKSPRES. DAJNERS KLUB. Sada mu pade na pamet pitanje: otkud je Tom znao da su sve te oznake deo istog skupa? On nije znao da čita, ali nekako je uočio obrazac.

Na stočiću za kafu nalazio se veliki hidrant od stiropora. Na prozorskom pragu, tamo gde je mogla da hvata sunčevu svetlost i reflektuje hladne lepeze plavog svetla na zid, stajala je signalna lampa sa krova patrolnih kola.

Tom ih je sproveo kroz čitavu kuću. Soba za zabavu u suterenu bila je puna prepariranih ptica i životinja koje je Tom pronašao u radnji za prepariranje; okačio je ptice o gotovo nevidljive klavirske žice tako da se činilo da lete - sove, sokoli, pa čak i beloglavi sup sa perjem koje su izjeli moljci i bez jednog staklenog oka u glavi. U jednom ćošku je na zadnjim nogama bila uspravljena veverica, mrmot u drugom, tvor u trećem i lasica u četvrtom. U središtu prostorije bio je kojot, kao nekakva tačka u koju su gledale sve manje životinje.

Ograda stepenica bila je umotana u crvene i bele trake od hartije, tako da je podsećala na stubiće pred frizerskom radnjom. U gornjem hodniku su o novim klavirskim žicama visili borbeni avioni - „fokeri“, „spadovi“, „štuke“, „spitfajeri“, „zero“, „meseršmiti“. Pod kupatila bio je ofarban u svetloplavo i na njemu se nalazila Tomova bogata zbirka brodova igračaka, koji su plovili po gleđosanom moru oko belih porcelanskih ostrva i jednog porcelanskog kontinenta: oko nogu kade i osnove klozetske šolje.

Tom ih je konačno ponovo poveo dole, pa su seli ispod kolaža oznaka za kreditne kartice, okrenuti prema trodimenzionalnoj slici Džona i Roberta Kenedija spram pozadine od oblaka zlatnih ivica. Ispod toga je bilo napisano: BRAĆA SU ZAJEDNO NA NEBU.

„Dopadaju vam se Tomovi ukrasi? Šta mislite? Lepo?“

„Veoma lepo“, reče Stju. „Reci mi. Te ptice dole... da li se ikada uplašiš od njih?“

„Vala, ne!“ reče Tom, zapanjen. „One su pune piljevine!“

Nik pruži Ralfu cedulju.

„Tome, Nik bi te pitao da li bi ti smetalo da se ponovo podvrgneš hipnozi. Kao kad je ono Sten uradio. Sada je važno, nije posredi samo igra. Nik kaže da će ti posle objasniti zašto.“

„Samo napred“, reče Tom. „Saaaad... ti se veoooma... spaaaaava... je l’ da?“

„Da, to je to“, reče Ralf.

„Hoćete da opet gledam u sat? Ne smeta mi to. Znate, kad se ono ljulja tamo-amo? Veoooooma mi se... spaaaava...“ Tom ih pogleda sumnjičavo. „Samo što se meni ne spava. Vala, ne. Sinoć sam rano legao. Tom Kulen uvek rano leže zato što ne može da se gleda TV.“

Stju reče tiho: „Tome, da li bi voleo da vidiš slona?“

Tom smesta zatvori oči. Glava mu mlitavo klonu napred. Udisaji mu postaše duboki, spori i dugački. Stju je to posmatrao sa velikim iznenađenjem. Nik mu je odao ključnu frazu, ali Stju nije znao treba li da veruje ili ne u njeno dejstvo. I uopšte nije očekivao da se to desi tako brzo.

„Baš kao da si stavio kokoški glavu pod krilo“, čudio se Ralf.

Nik je dao Stjuu pripremljeni „scenario“ za ovaj susret. Stju je gledao u Nika jedan dugi trenutak. Nik mu je uzvratio pogledom, a onda ozbiljno klimnuo glavom, kako bi Stju nastavio.

„Tome, da li me čuješ?“ upita Stju.

„Da, čujem te“, reče Tom i Stju naglo podiže pogled začuvši promenu u njegovom glasu.

Taj glas se razlikovao od Tomovog uobičajenog, ali Stju nije mogao sasvim da ustanovi zbog čega. Podsećalo ga je to na nešto što mu se desilo kad je imao osamnaest godina i kada je maturirao u srednjoj školi. Bili su u muškoj svlačionici pre ceremonije, svi oni momci sa kojima je išao u školu još od... pa, još od prvog dana prvog razreda u najmanje četiri slučaja, te gotovo podjednako dugo kad je reč o većini ostalih. I samo na tren uočio je koliko su im se lica promenila u odnosu na te stare dane, te prve dane, u tom trenutku spoznaje, dok je stajao podnim pločicama svlačionice sa crnom odorom u rukama. Ta vizija promene tada ga je nagnala da zadrhti, baš kao i sada. Lica u koja je gledao više nisu bila lica dece... ali isto tako nisu još postala ni lica odraslih ljudi. Bila su to lica u limbu, lica savršeno uhvaćena između dva potpuno definisana stanja postojanja. Ovaj glas, koji je dopirao iz zemlje senki u podsvesti Toma Kulena, ličio je na ta lica, samo što je bio beskrajno tužniji. Stju je pomislio kako je to glas čoveka kojem je večito zabranjeno da postoji.

Ali oni su čekali da on nastavi, tako da je morao to da uradi.

„Ja sam Stju Redman, Tome.“

„Da. Stju Redman.“

„Nik je tu.“

„Da, Nik je tu.“

„I Ralf Brentner je tu.“

„Da, i Ralf je tu.“

„Mi smo tvoji prijatelji.“

„Znam.“

„Voleli bismo da uradiš nešto, Tome. Za Zonu. Opasno je.“

„Opasno...“

Zabrinutost pređe Tomovim licem, kao senka oblaka koja polako prelazi preko njive kukuruza u jeku leta.

„Hoću li morati da se plašim? Hoću li morati da...“ On zaćuta, uzdahnuvši.

Stju pogleda Nika, zabrinut.

Nik nemo izgovori: Da.

„On je to“, reče Tom i strašno uzdahnu. Bilo je to kao šum hladnog novembarskog vetra u šumarku ogolelih hrastova. Stju ponovo oseti taj drhtaj u sebi. Ralf je prebledeo.

„Ko, Tome?“ upita Stju blago.

„Fleg. Ime mu je Rendi Fleg. Mračnjak. Vi hoćete da...“ Ponovo taj bolesni uzdah, gorak i dug.

„Otkud znaš za njega, Tome?“ Ovoga nije bilo u scenariju.

„Snovi... Vidim mu lice u snovima.“

Vidim mu lice u snovima. Ali niko od njih mu nije video lice. Uvek je bilo skriveno.

„Vidiš ga?“

„Da...“

„Kako on izgleda, Tome?“

Tom dugo nije progovarao. Stju je zaključio da neće ni odgovoriti i spremio se da se vrati „scenariju“, kada Tom reče: „Izgleda kao bilo koji prolaznik na ulici. Ali kad se isceri, ptice popadaju mrtve sa telefonskih bandera. Kad te pogleda na određeni način, prostata ti se razboli i mokraća te peče. Trava požuti i svene tamo gde on pljune. Uvek je napolju. Došao je van vremena. Ni sam to ne zna. Ima ime hiljade demona. Isus ga je jednom uterao u čopor svinja. Ime mu je Legion⁶⁵. Plaši nas se. Mi smo unutra. Poznaje magiju. Može da pozove vukove i živi u vranama. On je kralj ništavila. Ali plaši nas se. Plaši se onoga... unutra.“

Tom zaćuta.

Njih trojica su se netremice zgledali, bledi kao nadgrobni spomenici. Ralf je dograbio šešir sa glave i grčevito ga je gnječio u rukama. Nik je jednom rukom prekrio oči. Stjuovo grlo se pretvorilo u suvo staklo.

Ime mu je Legion. On je kralj ništavila.

„Možeš li još štogod reći o njemu?“ upita Stju tihim glasom.

„Samo da se i ja njega plašim. Ali uradiću to što hoćete. Ali Tom... se toliko plaši.“ Opet taj strašni uzdah.

„Tome“, reče Ralf najednom. „Znaš li da li je Majka Ebigejl... da li je još živa?“ Ralfovo lice je poprimilo izraz očajnika i bilo je to lice čoveka koji je sve što ima stavio na jedno deljenje karata.

„Živa je.“ Ralf se zavali u naslon svoje stolice odahnuvši glasno. „Ali još se nije pomirila s bogom“, nadoda Tom.

„Nije se pomirila s bogom? Zašto ne, Tomi?“

„Ona je u divljini, bog ju je digao gore u divljinu, i ona se ne plaši strave koja leti u podne niti strave koja se prikrada u ponoć... neće je ni zmija ujesti, ni pčela ubosti... ali još se nije pomirila s bogom. Nije Mojsijeva ruka donela vodu sa stene. Nije Ebigejlina ruka oterala lasice praznih stomaka. Treba je sažaljevati. Uvideće ona, ali uvideće prekasno. Dogodiće se smrt. Njegova smrt. Ona će umreti na pogrešnoj strani reke. Ona...“

„Prekini ga“, zastenja Ralf. „Zar ne možeš da ga prekineš?“

„Tome“, reče Stju.

„Da.“

„Jesi li ti isti onaj Tom koga je Nik sreo u Oklahomi? Jesi li ti isti onaj Tom koga poznajemo kad si budan?“

„Da, ali ja sam i više od tog Toma.“

„Ne razumem.“

On se malo pomeri, i usnulo lice bilo mu je mirno.

„Ja sam božji Tom.“

Sada sasvim uplašen, Stju umalo ne ispusti Nikove beleške.

„Kažeš da ćeš uraditi ono što hoćemo.“

„Da.“

„Ali vidiš li... misliš li da ćeš se vratiti?“

„To nije na meni ni da vidim ni da kažem. Kuda da odem?“

„Na zapad, Tome.“

Tom zastenja. Na taj zvuk se Stjuu diže kosa na glavi. U šta ga to šaljemo? A možda je i znao. Možda je i sam bio tamo, samo u Vermontu, u lavirintima hodnika gde se zbog odjeka činilo da ga prate koraci. I sustižu. „Zapad“, reče Tom. „Zapad, da.“

„Šaljemo te da pogledaš, Tome. Da pogledaš i vidiš. A onda da se vratiš.“

„Da se vratim i ispričam.“

„Možeš li to da uradiš?“

„Da. Osim ako me ne uhvate i ne ubiju.“

Stju se trže; svi se trgoše.

„Ići ćeš sam, Tome. Stalno na zapad. Umeš li da nađeš zapad?“

„Gde sunce zalazi.“

„Da. A ako te iko bude pitao zašto si tu, evo šta ćeš reći: oterali su te iz Slobodne zone...“

„Oterali me. Oterali Toma. Naterali ga na put.“

„... zato što si malouman.“

„Oterali Toma zato što je Tom malouman.“

„... i zato što bi mogao da nađeš ženu, a žena bi mogla da rodi decu idiote.“

„Decu idiote kao što je Tom.“

Stju je bespomoćno osećao kako mu se želudac prevrće. Glava mu je bila kao komad gvožđa koji je naučio da se znoji. Bilo je to kao da pati od strašnog, onesposobljavajućeg mamurluka.

„Sad ponovi šta ćeš reći ako te neko bude pitao zbog čega si na zapadu.“

„Oterali su Toma zato što je malouman. Vala, baš. Plašili su se da ne nađem ženu onako kako se sa kitom nađe u postelji. Da joj ne napravim idiote.“

„Tako je, Tome. Tako j...“

„Oterali me“, reče on tihim, tužnim glasom. „Oterali Toma iz lepe kuće da tabana po drumu.“

Stju pređe drhtavom rukom preko očiju. Pogleda Nika. Nik mu se udvostručio, potom utrostručio pred očima. „Nik, ne znam hoću li moći da završim“, reče on bespomoćno.

Nik pogleda Ralfa. Ralf je, beo kao sir, mogao samo da odmahne glavom. „Završi“, reče Tom neočekivano. „Ne ostavljaj me ovde napolju, u mraku.“

Stju primora sebe da nastavi.

„Tome, da li znaš kako izgleda pun mesec?“

„Da... velik i okrugao.“

„Ne polumesec, niti frtalj.“

„Ne“, reče Tom.

„Kad budeš video taj veliki okrugli mesec, vratićeš se na istok. Vratićeš se nama. Vratićeš se svojoj kući, Tome.“

„Da, kada to budem video, vratiću se“, saglasi se Tom. „Vratiću se kući.“

„A kad se budeš vraćao, ići ćeš noću i spavati danju.“

„Ići ću noću, spavati danju.“

„Tako je. I nećeš nikome dozvoliti da te vidi ako ikako budeš to mogao da izvedeš.“

„Neću.“

„Ali, Tome, neko bi mogao da te vidi.“

„Da, neko bi mogao.“

„Ako te vidi jedna osoba, Tome, ubij tu osobu.“

„Da je ubijem“, reče Tom sumnjičavo.

„Ako te vidi više njih, beži.“

„Da bežim“, reče Tom, sa više sigurnosti u glasu.

„Ali potrudi se da te uopšte ne vide. Možeš li sve to da ponoviš?“

„Da. Da se vratim kad je mesec pun. Ne polumesec, ne ni mesec-nokat. Da idem noću i spavam danju. Da ne dam nikome da me vidi. Ako me jedna osoba vidi, da je ubijem. Ako me vidi više njih, da bežim. Ali da se potrudim da me niko ne vidi.“

„Vrlo dobro. Hoću da se za nekoliko sekundi probudiš. Važi?“

„Važi.“

„Kad te budem pitao za slona, probudićeš se, važi?“

„Važi.“

Stju se zavali i ispusti dugi, drhtavi uzdah. „Bogu hvala da je gotovo.“ Nik se očima saglasi sa tim.

„Jesi li znao da bi to moglo da se dogodi, Nik?“

Nik odmahnu glavom.

„Otkud on zna sve to?“ primrmlja Stju.

Nik je pokazivao na svoje blokče. Stju mu ga dade, zadovoljan što može da ga se oslobodi. Prsti su mu ovlažili znojem stranicu na kojoj je bio ispisan Nikov scenario tako da je postala gotovo providna. Nik napisa nešto i dodade to Ralfu. Ralf pročita, polako mičući usnama, pa dodade Stjuu.

„Neki ljudi su u prošlosti lude i mentalno zaostale smatrali bliskim božanstvu. Ne verujem da nam je rekao bilo šta korisno, ali znam da me je đavolski uplašio. Magija, rekao je. Kako da se boriš protiv magije?“

„Sve je to previše za mene“, promrmlja Ralf. „Ono što je rekao za Majku Ebigejl, ne želim o tome čak ni da razmišljam. Probudi ga, Stju, pa da idemo odavde što brže možemo.“ Ralf je bio na ivici suza.

Stju se ponovo nagnu napred. „Tome?“

„Da.“

„Da li bi voleo da vidiš slona?“

Tomove oči se smesta otvoriše i on ih sve pogleda. „Kazao sam vam da ne vredi“, reče on. „Ne, vala. Tomu se ne spava usred dana.“

Nik dodade Stjuu jedan list, a ovaj ga pogleda i onda se obrati Tomu. „Nik kaže da si se sasvim lepo pokazao.“

„Zar jesam? Jesam li opet dubio na glavi kao pre?“

Osetivši nalet gorkog stida, Nik pomisli: Ne, Tome, izveo si ovog puta gomilu još boljih trikova.

„Ne“, reče Stju. „Tome, došli smo da pitamo možeš li nam pomoći.“

„Ja? Da pomognem? Naravski! Rado bih da pomognem!“

„Ovo je opasno, Tome. Hoćemo da odeš na zapad, a onda da se vratiš i ispričaš nam šta si video.“

„Važi, naravski“, reče Tom bez trunke oklevanja, ali Stju pomisli da je video kako se Tomovo lice načas smračilo... i da je ta senka ostala da lebdi iza njegovih bezazlenih plavih očiju. „Kad?“

Stju nežno spusti ruku na Tomov vrat i zapita se šta on to kog đavola radi tu. Kako da se snađeš u svim tim stvarima ako nisi Majka Ebigejl i nemaš direktnu vezu s nebom? „Ubrzo“, reče on blago. „Ubrzo.“

Kad se Stju vratio u stan, Freni je pripremala večeru.

„Navraćao je Harold“, reče ona. „Pozvala sam ga da ostane na večeri, on se izvinio.“

„O.“

Ona ga pogleda pobliže. „Stjuarte Redmane, koji je pa tebe pas ujeo?“

„Pas po imenu Tom Kulen, izgleda.“ I on joj sve ispriča.

Seli su da večeraju. „Šta sve to znači?“ upita Fren. Lice joj je bilo bledo, i nije zaista jela, već je samo gurkala hranu s jedne strane tanjira na drugu.

„Đavo da me nosi ako znam“, reče Stju. „To je neka vrsta... vidovitosti, valjda. Ne znam zbog čega bi trebalo da nam smeta pomisao da Tom Kulen ima vizije pod hipnozom, pogotovo posle snova koje smo svi sanjali na putu dovde. Ako to nije bila neka vrsta vidovitosti, onda ne znam šta jeste.“

„Ali ti snovi sada izgledaju tako daleko... ili je makar tako sa mnom.“

„Da, i sa mnom“, saglasi se Stju i shvati da i sam gurka hranu po tanjiru. „Vidi, Stju - znam da smo se dogovorili da ne pričamo o stvarima u vezi s komitetom van sednica komiteta ako ikako to budemo mogli. Rekao si da ćemo se sve vreme baktati s tim, i verovatno si bio u pravu. Ja nisam rekla ni reč o tome što će te posle dvadeset petog pretvoriti u Maršala Dilona⁶⁶, je li tako?“

On se kratko osmehnu. „Ne, Freni, nisi.“

„Ali ja moram da te pitam misliš li i dalje da je slanje Toma Kulena bila dobra ideja. Posle toga što se dogodilo danas po podne.“

„Ne znam“, reče Stju. On odgurnu tanjir od sebe. Hrana je na njemu bila gotovo netaknuta. Ustade, priđe komodi u hodniku i pronađe paklo cigareta. Smanjio je pušenje na tri ili četiri cigarete dnevno. Pripalio je ovu, uvukao oštar, užegao duvanski dim duboko u pluća i izduvao ga. „Pozitivno je to što je njegova priča sasvim jednostavna i uverljiva. Oterali smo ga zato što je malouman. Niko iz njega neće moći da izmami bilo šta drugo. A ako se bude vratio živ i zdrav, moći ćemo da ga hipnotišemo -podlegne tome dok pucneš prstima, zaboga - i on će nam ispričati sve što je video, i važno i nevažno. Moguće je da će se pokazati kao bolji očevidac nego drugih dvoje. U to uopšte ne sumnjam.“

„Ako se bude vratio živ i zdrav.“

„Da, ako. Dali smo mu uputstva da na istok putuje samo noću, a da se danju krije. Ako vidi više osoba, da beži. Ali ako ga primeti samo jedna osoba, da takvu osobu ubije.“

„Stju, niste valjda!“

„Naravno da jesmo!“ reče on ljutito, okrenuvši se naglo prema njoj. „Ovo nije igra, Freni! Sigurno znaš šta će se dogoditi i njemu... i Sudiji... i Dejni... ako ih tamo budu uhvatili! Zbog čega si se inače i protivila toj zamisli od samog početka?“

„Dobro“, reče ona tiho. „Dobro, Stju.“

„Ne, nije dobro!“ reče on i tresnu tek upaljenu cigaretu u keramičku pepeljaru, podigavši mali oblak iskri. Nekoliko ih pade na njegovu nadlanicu i on ih ukloni odatle brzim, divljim pokretom. „Nije dobro kad šaljemo maloumnog momka da bije naše bitke, i nije dobro da guramo ljude okolo kao figure na nekoj jebenoj šahovskoj tabli, i nije dobro da izdajemo naređenja o ubijanju kao neki šef mafije. Ali ja ne znam šta nam drugo preostaje. Prosto ne znam. Ako ne saznamo šta on smera, postoje dobre šanse da jednog dana sledećeg proleća pretvori celu Slobodnu zonu u radioaktivnu pečurku.“

„Dobro. Hej. Dobro.“

On polako stegnu pesnice. „Vikao sam na tebe. Izvini. Nisam imao nikakvog prava na to, Freni.“

„U redu je. Nisi ti taj koji je otvorio Pandorinu kutiju.“

„Izgleda da je svi otvaramo“, reče on tupo i uze novu cigaretu iz paklice u komodi. „U svakom slučaju, kada sam mu izdao to... kako se kaže? Kad sam rekao da treba da ubije svakoga ko mu stane na put, on se malčice namrštio. To je odmah nestalo. Ne znam čak ni da li su to videli Ralf ili Nik. Ali ja jesam. Kao da je pomislio: ’Dobro, shvatam na šta misliš, ali sam ću odlučiti o tome kada kucne čas.’“

„Čitala sam da ne možeš hipnozom naterati nekoga da uradi ono što inače ne bi uradio u budnom stanju. Čovek ne može da se suprotstavi svom moralnom kodeksu samo zato što mu je tako neko rekao dok je bio pod dejstvom hipnoze.“

Stju klimnu glavom. „Da, mislio sam na to. Ali šta ako taj Fleg ima straže duž svoje čitave istočne granice? Ja bih, da sam na njegovom mestu. Ako Tom naiđe na tu stražu dok ide na zapad, ima svoju priču kao pokriće. Ali ako na njih naleti pri povratku na istok, ubiće protivnika, ili će ovaj ubiti njega. A ako Tom nije spreman da ubije, onda će završiti kao glineni golub.“

„Možda se suviše brineš zbog tog dela čitave stvari“, reče Freni. „Hoću reći, ako i postoje straže, zar nisu nužno veoma raštrkane?“

„Da. Po jedan čovek na svakih osamdeset kilometara, tako nešto. Osim ako on nema pet puta više ljudi nego mi.“

„Dakle, ako on već nema postavljenu i funkcionalnu savremenu opremu, radar, infracrveno i sve ono što se viđa po špijunskim filmovima, zar Tom ne bi mogao lepo da se prošeta između njih?“

„Tome smo se i nadali. Ali...“

„Ali ti si imao jak napad savesti“, reče ona tiho.

„Zar se sve svodi na to? Pa... možda i jeste tako. Šta je Harold rekao, mila?“

„Ostavio je gomilu mapa. Za oblasti u kojima je njegov komitet za potragu tražio Majku Ebigejl. Kako god bilo, Harold je radio i na onim sahranama, osim što je nadzirao i rad komiteta za potragu. Izgledao je veoma umorno, ali njegove obaveze u Slobodnoj zoni nisu jedini razlog za to. Izgleda da je radio na još nečemu.“

„A to je?“

„Harold ima ženu.“

Stju podiže obrve.

„U svakom slučaju, zbog toga se izvinio za večeru. Pretpostavljaš li ko je to?“

Stju se začkilji u tavanicu. „Da vidimo sad, kome bi to Harold mogao da ga trpa? Da vidimo...“

„E, ala si našao izraz! Šta misliš, šta onda mi ovde radimo?“ Ona ga tobože ošamari, a on uzmače, iscerivši se.

„Zabavno, a? Predajem se. Ko je to?“

„Nadin Kros.“

„Ona žena sa belim pramenovima?“

„Ta.“

„Bre, pa ona mora da je duplo starija od njega.“

„Sumnjam“, reče Freni, „da to Harolda naročito brine u ovoj fazi njihove veze.“

„Zna li Leri za to?“

„Ne znam, a još manje me je briga. Ta Krosova sada nije Lerijeva devojka. Ako je to ikada i bila.“

„Da“, reče Stju. Bilo mu je drago što je Harold sebi našao ljubavnu zanimaciju, ali ta tema ga nije naročito zanimala. „Šta inače Harold misli o komitetu za potragu? Da li ti je išta o tome rekao?“

„Pa, znaš ti Harolda. Mnogo se smeška, ali... ne gaji neku veliku nadu. Mislim da se zato najviše bavi sahranjivanjem mrtvih. Sad su ga prozvali sokolom, jesi li znao to?“

„Stvarno?“

„Čula sam to danas. Nisam znala o kome pričaju sve dok nisam pitala.“ Razmislila je na tren, a onda se nasmejala.

„Šta je smešno?“ upita Stju.

Ona isturi stopala u niskim patikama. Na đonovima su bile šare od krugova i linija. „Kazao mi je da su mi lepe patike“, reče ona. „Zar to nije blesavo?“

„Ti si blesava“, reče Stju s osmehom.

Harold se probudio neposredno pred zoru sa tupim, ali ne i sasvim neprijatnim tištanjem u međunožju. Malo je uzdrhtao dok je ustajao. U rana jutra bilo je primetno hladnije, iako je tek bio 22. avgust i jesen je bila udaljena čitav kalendarski mesec.

Ali ispod pojasa je osećao vrelinu, o da. Sam pogled na slatku oblinu njenih guzova u tim malim providnim gaćicama dok je spavala, značajno ga je zagrevao. Ne bi mu zamerila ako bi je probudio... pa, možda bi mu i zamerila, ali ne bi prigovorila. On i dalje nije tačno znao šta se moglo kriti iza tih tamnih očiju i malo ga je plašila.

Umesto da je probudi, tiho se obukao. Nije hteo da čačka Nadin, koliko god da mu je bilo do toga.

Morao je da ode negde i razmisli, sam.

Zastao je kraj vrata, potpuno obučen, sa čizmama u levoj ruci. Između blage hladnoće prostorije i svakidašnjeg čina oblačenja, požuda ga je napustila. Sada je osećao miris sobe i taj miris nije bio naročito privlačan.

To je samo mala stvar, rekla je ona, stvar bez koje mogu. Možda je to bilo tačno. Ona je umela da ustima i rukama radi stvari koje su bile gotovo neverovatne. Ali ako je to bila tako mala stvar, zbog čega je onda ova soba imala taj užegao i pomalo kiselkast zadah koji je on povezivao sa samotnim zadovoljavanjem tokom svih njegovih ružnih godina?

Možda i želiš da bude ružno?

Uznemirujuća pomisao. Izašao je, zatvorivši tiho vrata za sobom.

Nadinine oči otvorile su se istog trena kad su se vrata zatvorila. Ona sede, zagledavši se zamišljeno u vrata, a onda ponovo leže. Telo ju je bolelo u sporom i nerazrešenom ciklusu pohote. Bilo je to gotovo kao da oseća menstrualne grčeve. Ako je to bila tako mala stvar, pomislila je (i nije pojma imala koliko su njene misli slične Haroldovim), zašto se osećala ovako? U jednom trenutku prošle noći morala je da se ugrize za usne kako bi prigušila krike: Prestani sa tim zajebavanjem i NABIJ mi ga! Čuješ li? NABIJ mi ga, NAPUNI me! Zar misliš da ovo što radimo mene iole zadovoljava?? Nabij mi ga, zaboga - ili makar zarad mene same - da više okončamo ovo ludačko igranje!

On je ležao tako da mu je glava bila među njenim nogama i oglašavao se čudnim zvucima požude, zvucima koji su mogli biti komični da nije bilo njihove otvorene žurbe, gotovo divljaštva. A ona je podigla pogled dok su joj te reči treperile iza usana i ugledala (ili samo pomislila da je ugledala?) neko lice na prozoru. Istog trena plamen njene pohote bio je poliven i pretvoren u hladni pepeo.

To joj se divljački cerilo njegovo lice.

U grlu joj je narastao krik... a onda je lice nestalo, lice je bilo samo pokretna šara senki na zamračenom staklu pomešana sa mrljama od prašine. Baš kao neki bauk koga dete zamišlja u svom plakaru, ili prepredeno sklupčanog iza sanduka s igračkama u ćošku.

Baš tako.

Samo što i nije bilo baš tako, i čak ni sad, u prvom hladnom i racionalnom svetlu zore, ona nije mogla da se pravi da je bilo. Opasno bi bilo praviti se da jeste. To je bio on, upozoravao ju je. Njen budući muž nadzirao je svoju suđenicu. A oskrnavljena nevesta bi bila neprihvatljiva.

Dok je zurila u tavanicu, pomislila je: Pušim mu kurac, ali to nije skrnavljenje. Dajem mu da mi ga trpa u dupe, ali ni to nije skrnavljenje. Oblačim se za njega kao poslednja kurva, ali to je sasvim u redu.

Bilo je to dovoljno da se upita kakav je zapravo čovek taj njen verenik.

Nadin je dugo, dugo zurila uvis, u tavanicu.

* * *

Harold je pripremio instant kafu, ispio je namrštivši se, a onda izneo nekoliko komada sendvič-keksa na ulazni prag. Seo je i pojeo ih dok se zora primicala iznad zemlje.

Kad je bolje razmislio, poslednjih nekoliko dana mu je ličilo na neku ludačku karnevalsku vožnju. Bile su tu smešane i stopljene slike narandžastih kamiona, Vizaka koji ga tapše po ramenu i zove sokolom (sad su ga svi tako zvali), leševa, beskrajne buđave reke leševa, a onda povratka kući iz te silne smrti, da ga tamo dočeka beskrajan perverzni seks. Bilo je to dovoljno da ti se zamuti u glavi.

Ali sada, dok je sedeo tu na pragu hladnom kao mermerni nadgrobni spomenik, sa groznom instant kafom koja mu se ljeskala u želucu, mogao je da žvaće te sendvič-kekse čiji je ukus podsećao na piljevinu i da misli. Bilo mu je bistro u glavi, kao da je ozdravio posle razdoblja bezumlja. Palo mu je na pamet kako je, za nekoga ko je sebe oduvek smatrao kromanjoncem usred krda divljih neandertalaca, veoma malo razmišljao u poslednje vreme. Nešto ga je vuklo, i to ne za nos, već za penis.

Vratio se u mislima Freni Goldsmit kada je okrenuo pogled prema Fletajronsu. Onog dana je Freni bila u njegovoj kući, sada je bio siguran u to. Otišao je u stan gde je živela sa Redmanom sa izgovorom, nadajući se u stvari da će moći da pregleda njenu obuću. Ispostavilo se da je na nogama imala patike koje su odgovarale otisku na podu njegovog podruma. Krugovi i linije umesto uobičajene rešetke ili cikcak šare. Van svake sumnje:

Mislio je da bez mnogo muka može sve da poveže. Ona je nekako saznala da je pročitao njen dnevnik. Sigurno je na nekoj strani ostavio mrlju ili trag... možda i na više njih. I zato je došla u njegovu kuću da pokuša da ustanovi šta on oseća posle toga što je pročitao. Da pronađe nešto crno na belo.

Naravno, bila je tamo njegova glavna knjiga. Ali ona je nije pronašla, u to je bio siguran. U njegovoj glavnoj knjizi pisalo je sasvim jasno kako on smera da ubije Stjuarta Redmana. Da je pronašla nešto takvo, ona bi Stjuu to i rekla. A čak i da nije, teško da bi mogla da se prema njemu ponaša onako lagodno i prirodno kao juče.

Dovršio je poslednji keks i iskrivio lice od ukusa njegovog hladnog premaza i još hladnijeg pihtijastog nadeva. Odlučio je da ode peške do autobuske stanice, umesto biciklom; Tedi Vizak ili Noris moći će pri povratku da ga odbace do kuće. Pošao je, zakopčavši laku jaknu sve do brade zbog hladnoće koja će nestati za oko jedan sat. Prolazio je kraj praznih kuća sa spuštenim roletnama, i posle nekih šest raskrsnica niz ulicu Arapaho počeo je da primećuje oznaku iks ispisanu širokim potezima krede na vratima. To je ponovo bila njegova zamisao. Komitet za sahrane je proverio sve one kuće na kojima se pojavila oznaka, i odvukao leševe koji su tamo čekali da budu odvučeni. To iks je praktično precrtalo postojanje svih onih ljudi koji su u tim kućama nekada živeli i sada su zanavek nestali. Još mesec dana, i to iks biće u čitavom Bolderu, kao oznaka završetka jednog doba.

Došlo je vreme da razmisli, i to pažljivo. Činilo se da je, otkad je upoznao Nadin, zaista prestao da misli... ali možda je prestao da misli i mnogo pre toga.

Pročitao sam njen dnevnik zato što sam bio povređen i ljubomoran, pomislio je. Onda je ona provalila u moju kuću, verovatno u potrazi za mojim dnevnikom, ali nije ga pronašla. Ali i sam šok od toga da je neko provalio unutra mogao je da bude sasvim dovoljna osveta. To ga je zaista izbacilo iz ravnoteže. Možda su sada izmirili račune, možda su bili kvit.

Više nije zaista želeo Freni, je F da? Je l’ da?

Osetio je potmuli žar ozlojeđenosti u grudima. Možda i nije. Ali to ničim nije promenilo činjenicu da su ga isključili. Iako je Nadin malo toga rekla o svojim razlozima za dolazak kod njega, Haroldu se činilo da je i ona bila na neki način isključena, odbijena, oterana. Oni su bili dvoje autsajdera, a autsajderi kuju zavere. To je možda jedini što ih sprečava da ne polude. {Ne zaboravi da to upišeš u glavnu knjigu, pomisli Harold... sada je već bio gotovo u centru.)

S one strane planina je postojala čitava zajednica autsajdera. A kad se na jednom mestu nađe dovoljno autsajdera, dođe do neke mistične osmoze i odjednom više nisi odbačen. Unutra si, na toplom. Sasvim mala stvar, da budeš unutra, na toplom, ali zapravo veoma velika stvar. Možda i najvažnija stvar na svetu.

Možda on i ne želi da izravnaju račune i da budu kvit. Možda ne želi da se zadovolji nerešenim rezultatom, karijerom koja se sastoji od vožnje mrtvačkim kolima za pokop dvadesetog veka i primanja pisama zahvalnosti za zamisli, niti da čeka pet godina da se Bejtmen penzioniše i napusti njihov dragi komitet kako bi on mogao da postane član... i šta ako ponovo odluče da ga zaobiđu? Mogli bi to, pošto nije posredi samo uzrast. Prihvatili su prokletog mutavca, a taj je tek nekoliko godina stariji od samog Harolda.

Žar ozlojeđenosti sada se razbuktao. Misli, naravno, misli - lako je to reći, a ponekad čak i uraditi... ali šta imaš od toga što misliš ako te neandertalci koji upravljaju svetom samo ismevaju ili ti, još gore, pošalju pismo zahvalnosti?

Stigao je do autobuske stanice. Još je bilo rano, i tamo nije bilo nikoga. Na vratima je stajao plakat na kojem je pisalo da će se dvadeset petog održati novi javni skup. Javni skup? Javno drkanje ukrug.

Čekaonica je bila prepuna turističkih postera, oglasa za autobuske pretplatne karte za celu Ameriku i slika ogromnih luksuznih autobusa koji su prilazili kroz Atlantu, Nju Orleans, San Francisko, Nešvil, kud god. Seo je i zagledao se hladno i pronicljivo u tamne flipere, mašinu za „koka-kolu“, mašinu za kafu iz koje se mogla dobiti i Liptonova supa u šolji koja je donekle smrdela na uginule ribe. On pripali cigaretu i baci sagorelu šibicu na pod.

Usvojili su Ustav. Jipi. Sad mogu mirno da spavaju. Čak su otpevali i posranu himnu, zaboga. Ali šta da je Harold Lauder ustao, ne da bi im izneo par konstruktivnih predloga, već da bi im saopštio činjenice o životu u prvoj godini posle zaraze?

Dame i gospodo, zovem se Harold Emeri Lauder i tu sam da vam kažem kako će, po rečima one stare pesme, stvari u osnovi ići kako vreme prolazi. Kao Darvin. Kad sledeći put budete ustali da zapevate državnu himnu, prijatelji i komšije, porazmislite o sledećem: Amerika je mrtva, da mrtvija ne može biti, mrtva kao Džejkob Marli, Badi Holi, BigBoper i Hari S. Truman, ali principi koje je izložio gospodin Darvin i dalje su veoma živahni - jednako živahni kao što je duh Džejkoba Marlija bio za Ebenezera Skrudža. Dok vi meditirate o lepotama ustavne vladavine, odvojite malo vremena da meditirate o Rendalu Flegu, čoveku sa zapada. Ja veoma sumnjam da on ima vremena za takve trice kao što su javni skupovi, ratifikacije i rasprave o stvarnom značenju breskve u najboljoj liberalnoj tradiciji. Umesto toga, on se usredsredio na osnovne stvari, na Darvina, pripremivši se da obriše veliku tezgu vaseljene vašim leševima. Dame i gospodo, dozvolite da skromno napomenem kako, dok mi pokušavamo da upalimo ponovo svetla i čekamo da neki lekar pronađe našu srećnu malu košnicu, on verovatno željno traga za nekim sa pilotskom dozvolom ko bi mogao da počne da nadleće

Bolder kao pravi Fransis Gari Pauers⁶⁷. Dok mi raspravljamo o gorućem pitanju sastava komiteta za čišćenje ulica, on se već verovatno pobrinuo za osnivanje komiteta za čišćenje pušaka, da ne pominjem minobacače, silose sa projektilima, a možda čak i centre za biološki rat. Naravno, mi znamo da u ovoj zemlji uopšte ne postoje centri za biološki rat, to je jedna od stvari zbog kojih je ova zemlja tako velika - koja bre zemlja, ha-ha - ali treba da shvatite da, dok se mi bakćemo oko postavljanja kola u krug, on...

„Hej, sokole, radiš prekovremeno?“

Harold podiže pogled i osmehnu se. „Da, mislio sam da zaradim malo preko plate“, reče on Vizaku. „I tebe sam otkucao kad sam došao. Već si zaradio šest dolara.“

Vizak se nasmeja. „Pravi si laf, sokole, znaš?“

„I jesam“, saglasi se Harold, osmehujući se i dalje. Počeo je ponovo da pertla čizme. „Laf i po.“

56.

Stju je sledeći dan proveo u elektrani, namotavajući motore, i vozio je bicikl kući posle posla. Stigao je do parkića preko puta Prve nacionalne banke kad mu je Ralf mahnuo da stane. Parkirao je bicikl i prišao pozornici za orkestar gde je Ralf sedeo. „Tražio sam te, Stju. Imaš malo vremena?“

„Vrlo malo. Kasnim na večeru. Brinuće se Freni.“

„Da. Po tome na šta ti ruke liče, reko bih da si bio u elektrani i motao bakarnu žicu.“ Ralf je izgledao odsutno i zabrinuto.

„Da. Čak ni zaštitne rukavice ne pomažu mnogo. Šake su mi ubij bože.“ Ralf klimnu glavom. U parkiću je bilo još pet-šest ljudi, i neki od njih su zagledali železnički voz uskog koloseka koji je nekada saobraćao između Boldera i Denvera. Tri mlade žene su raširile prostirku za večeru na travi. Stju se osećao veoma prijatno dok je samo sedeo tamo sa izranjavljenim rukama u krilu. Možda posao maršala i neće biti tako težak, pomisli on. Bar neću morati da šljakam na montažnoj traci u Istočnom Bolderu. „Kako ide tamo gore?“ upita Ralf.

„Pojma nemam - ja sam samo fizički radnik, kao i ostali. Bred Kičener kaže da napredujemo munjevito. Veli da ćemo ponovo imati svetla krajem treće nedelje septembra, možda i pre, a da ćemo toplotu imati sredinom meseca. Naravno, još je on prilično zelen da iznosi takve pretpostavke...“

„Ja bih se opkladio na Breda“, reče Ralf. „Verujem mu. Mnogo toga je naučio u toku samog rada.“ Ralf pokuša da se nasmeje; taj smeh se pretvori u uzdah koji kao da je potekao iz potpetica čizama tog rmpalije. „Što si se tako snuždio, Ralfe?“

„Imam vesti sa radija“, reče Ralf. „Neke su dobre, a neke... pa, neke i nisu toliko dobre, Stju. Hoću to da znaš, pošto nema načina da se sačuva kao tajna. U Zoni puno ljudi ima radio-stanice. Mislim da su neki slušali dok sam razgovarao sa ljudima koji tek dolaze.“

„Koliko ih je?“

„Više od četrdeset. Jedan od njih je lekar, zove se Džordž Ričardson. Zvuči kao da je dobar čovek. Uravnotežen.“

„Pa to je sjajna vest!“

„On je iz Derbišira, u Tenesiju. Ljudi iz te grupe su većinom sa srednjeg juga. Pa, izgleda da su imali i jednu trudnicu, kojoj je termin bio pre deset dana, trinaestog. Taj lekar ju je porodio - rodila je blizance - i bili su dobro. Isprva su bili dobro.“ Ralf je ponovo zaćutao, nemo pomerajući usta.

Stju ga zgrabi. „Umrli su? Bebe su umrle? To hoćeš da mi kažeš? Da su umrle? Pričaj, bre!“

„Umrle su“, reče Ralf tihim glasom. „Jedna je otišla za dvanaest sati. Izgleda da se prosto ugušila. Druga je otišla dva dana kasnije. Ričardson nikako nije mogao da ih spase. Žena je podilkanila. Počela da bogoradi o smrti, uništenju i tome da više nikad neće biti beba. Pobrini se da Fren ne bude u blizini kada dođu, Stju. To sam hteo da ti kažem. I da treba odmah to da joj ispričaš. Jer ako ti to ne uradiš, ispričaće joj neko drugi.“ Stju polako pusti Ralfovu košulju.

„Taj Ričardson je pitao koliko mi trudnica imamo, a ja sam rekao samo jednu, koliko za sada znamo. Pitao je u kom je mesecu, a ja sam rekao u četvrtom. Je li tako?“

„Sada je u petom. Ali Ralfe, je li siguran da su te bebe umrle od supergripa? Je li siguran?“

„Ne, nije, i moraš i to reći Freni, kako bi razumela. Rekao je da je tu moglo biti mnogo uzroka... majčina ishrana... nešto nasledno... respiratorna infekcija... ili su te bebe imale prosto, znaš, neki nedostatak. Rekao je da je možda razlog rezus faktor, šta god to bilo. Jednostavno nije mogao to da ustanovi, pošto su bebe rođene nasred njive kraj onog prokletog međudržavnog autoputa broj 70. Kazao je da su on i još trojica glavnih u njihovoj grupi sedeli do kasno u noć i razgovarali o tome. Ričardson im je rekao šta bi značilo ukoliko je Kapetan Trips zaista ubio te bebe, i koliko je važno da to ustanove na ovaj ili onaj način.“

„Glen i ja smo pričali o tome“, reče Stju turobno, „onog dana kad smo se sreli, četvrtog jula, tad je to bilo. Izgleda mi tako davno... kako god, ako je zaista supergrip ubio te bebe, to znači da za četrdeset ili pedeset godina možemo celu ovu skalameriju da prepustimo pacovima, muvama i vrapcima.“

„Mislim da je to otprilike isto ono što je Ričardson rekao njima. U svakom slučaju, bili su sedamdesetak kilometara od Čikaga, i on ih je ubedio da skrenu sutradan kako bi odneli tela u neku veliku bolnicu gde bi on mogao da obavi autopsiju. Kazao je da može sa sigurnošću da utvrdi je li uzrok bio supergrip. Nagledao se toga krajem juna. To verovatno važi za sve lekare.“

„Da.“

„Ali kada je svanulo jutro, bebe su nestale. Ta žena ih je sahranila i nije htela da im kaže gde. Proveli su dva dana u kopanju, pomislivši kako nije mogla previše da se udalji od logora, kao ni da ih zakopa previše duboko, pošto se upravo porodila i sve to. Ali nisu ih pronašli i ona nije htela da kaže gde su koliko god da su se trudili da joj objasne šta to znači. Jadnica je prosto sasvim sišla s uma.“

„To mogu da shvatim“, reče Stju, pomislivši na to koliko je Fren želela svoju bebu.

„Lekar je rekao da, čak i da uzrok jeste bio supergrip, možda dvoje imunih mogu da naprave imunu bebu“, reče Ralf pun nade.

„Izgledi da je biološki otac Frenine bebe bio imun verovatno su jedan prema milijardu“, reče Stju. „Njega svakako nema ovde.“

„Da, za to su šanse dibidus male, je l’ da? Žao mi je što sam morao ovo da ti saopštim, Stju. Ali mislio sam da je bolje da znaš. Kako bi mogao njoj da kažeš.“

„Ne radujem se tome“, reče Stju.

Ali, kada je došao kući, ustanovio je da je neko drugi to već uradio.

„Freni?“

Nije bilo odgovora. Večera je bila na šporetu - uglavnom zagorela - ali stan je bio mračan i nem.

Stju uđe u dnevnu sobu i obazre se. Na stočiću za kafu bila je pepeljara sa dva opuška, ali Fren nije pušila, a opušci nisu bili od cigareta koje je on pušio.

„Mila?“

Ušao je u spavaću sobu i ona je bila tamo, ležala je na krevetu i gledala u tavanicu. Lice joj je bilo naduveno i suzno. „Zdravo, Stju“, reče ona tiho.

„Ko ti je rekao?“ upita on ljutito. „Ko je to jedva dočekao da prenese dobre vesti? Ko god bio, ima da ga polomim.“

„Bila je to Su Stern. Ona je čula od Džeka Džeksona. On ima radiostanicu, i čuo je kad je taj lekar razgovarao sa Ralfom. Mislila je da je bolje da mi ona kaže pre nego što to neko drugi ne uradi netaktično. Jadna mala Freni. Rukuj pažljivo. Ne otvaraj pre Božića.“ Ote joj se kratak smeh. U tom zvuku bilo je takvog očajanja da je Stjuu došlo da zaplače.

Prešao je na drugu stranu sobe, legao kraj nje na krevet i blago joj uklonio kosu sa čela. „Ljubavi, nije sigurno. Uopšte nije sigurno.“

„Znam da nije. I da bismo možda mogli da imamo jednog dana svoje bebe.“ Ona se okrenu da ga pogleda, očima zakrvavljenim i nesrećnim. „Ali ja želim ovu. Zar je to tako loše?“

„Ne. Naravno da nije.“

„Ležala sam tu i čekala da se mrdne, ili tako nešto. Nisam uopšte osetila da se mrda još od one noći kada je Leri došao da pronađe Harolda. Sećaš se?“

„Da.“

„Osetila sam da se beba mrda i nisam te probudila. Sad bih volela da jesam. Naravno da bih to volela.“ Ona ponovo zaplaka i prekri lice rukom kako on to ne bi morao da gleda.

Stju joj pomeri ruku, opruži se kraj nje, poljubi je. Ona ga žestoko zagrli, a onda pasivno klonu uz njega. Kada je progovorila, reći su joj bile prigušene uz njegov vrat.

„To što ne znam čitavu stvar još više pogoršava. Sad samo moram da sačekam i vidim. Čini mi se da je jako dugo vreme tog čekanja, dok ne budem videla hoće li mi beba umreti pošto provede jedan dan izvan mog tela.“

„Nećeš čekati sama“, reče on.

Ona ga ponovo snažno zagrli zbog toga, a onda njih dvoje ostadoše da leže nepomični, dugo, dugo.

* * *

Nadin Kros je bila u dnevnoj sobi svoje stare kuće gotovo pet minuta i prikupljala stvari, pre nego što ga je ugledala na stolici u ćošku, golog izuzev gaćica, sa palcem u ustima i tim čudnim sivozelenim kineskim očima zagledanim netremice u nju. Toliko se prepala - zbog spoznaje da je on sve to vreme sedeo tu kao i zbog toga što ga je iznenada ugledala -da joj je srce visoko poskočilo u grudima od straha, pa je vrisnula. Džepne knjige koje je nameravala da potrpa u ranac stumbale su se na pod uz lepet stranica.

„Džo... hoću reći, Leo...“

Ona spusti ruku na grudi, iznad isturenih dojki, kao da želi da umiri ludačke udare srca. Ali njeno srce još nije bilo spremno da uspori, bez obzira na ruku. Prenerazila se kad ga je ugledala tako nenadano; to što je bio odeven i ponašao se kao kada se upoznala s njim u Nju Hempširu bilo je još gore. Bio je to previše surovi povratak, kao da ju je neki iracionalni bog najednom nemilosrdno gurnuo kroz vremensko zakrivljenje i osudio je da iznova preživi proteklih šest nedelja.

„Umalo nisam premrla od straha zbog tebe“, dovrši ona slabašno.

Džo oćuta na to.

Prišla mu je polako, donekle očekujući da ugleda kuhinjski nož u njegovoj ruci, kao ranije, ali ruka koja mu nije bila podignuta do usta, ležala je nedužno u njegovom krilu. Videla je da mu je osunčana koža izbledela. Stari ožiljci i ogrebotine od trnja nestali su. Ali oči su bile iste... oči koje su mogle da te proganjaju. Ono što je bilo u njima, svakim danom sve više otkad je prišao vatri da čuje kako Leri svira gitaru, sada je sasvim nestalo. Oči su mu bile iste kao kada ga je prvi put srela, i to ju je ispunilo nekakvom puzavom stravom.

„Šta radiš ovde?“

Džo oćuta.

„Zašto nisi sa Lerijem i mama Lusi?“

Bez odgovora.

„Ne možeš ostati ovde“, reče ona, pokušavajući da ga urazumi, ali pre nego što je bila u stanju da nastavi, ustanovila je da se pita koliko je on dugo već bio tu.

Bilo je to 24. avgusta ujutro. Prethodne dve noći je provela kod Harolda. Pade joj na pamet pomisao na to da je on mogao da sedi na toj stolici sa palcem bezbedno zavučenim u usta prethodnih četrdeset sati. Bila je to smešna pomisao, naravno, morao je da jede i pije (zar ne?), ali kad joj je ta misao/slika jednom došla, više nije htela da je ostavi. Ponovo je obuze taj jezivi osećaj i ona shvati sa nečim nalik na očajanje koliko se i sama promenila: nekada je neustrašivo spavala kraj tog malog divljaka, u vreme kada je on bio naoružan i opasan. Sada je bio bez oružja, ali ona je pred njim bila prestravljena. Mislila je da je (Džo? Leo?) njegova ranija ličnost uredno i potpuno odstranjena. Ali sada se vratio. I bio je tu.

„Ne možeš ostati ovde“, reče ona. „Vratila sam se samo po neke stvari. Odseliću se. Idem da živim sa... sa jednim muškarcem.“

Oh zar je Harold to, narugao joj se neki unutrašnji glas. Zar on nije samo alatka, sredstvo za postizanje cilja?

„Leo, slušaj...“

On odmahnu glavom, slabo ali primetno. Njegove oči, stroge i svetlucave, prikovaše se za njeno lice.

„Ti nisi Leo?“

Ponovo to slabo odmahivanje glavom.

„Jesi li Džo?“

Klimanje glavom, jednako slabo.

„Pa, dobro. Ali moraš da razumeš kako i nije zaista važno ko si“, reče ona, pokušavajući da bude strpljiva. Taj ludački osećaj da je prošla kroz vremensko zakrivljenje, da se vratila na sam početak, bio je uporan. Zbog njega se osećala nadrealno i uplašeno. „Taj deo naših života - deo u kojem smo bili zajedno i prepušteni sami sebi - taj deo je nestao. Promenio si se, ja sam se promenila, i ne možemo se vratiti na staro.“

Ali njegove čudne oči ostale su prikovane za njene, kao da to poriču.

„I prestani da piljiš u mene“, odbrusi ona. „Veoma je nevaspitano piljiti u druge.“

Sada se činilo da je njegove oči pomalo optužuju. Kao da su ukazivale na to da je jednako nevaspitano prepuštati druge sudbini, i još nevaspitanije uskraćivati ljubav onima kojima je ona još potrebna i koji od nje zavise.

„Nisi prepušten sam sebi“, reče ona, okrenu se i poče da kupi knjige koje je ispustila. Kleknula je nespretno, negraciozno, i kolena su joj pri tom pukla kao petarde. Počela je da trpa knjige u ranac zbrda-zdola, povrh uložaka, aspirina i donjeg veša - običnog pamučnog veša, sasvim drugačijeg od onog koji je na sebi imala radi Haroldove mahnite zabave.

„Imaš Lerija i Lusi. Želiš ih, i oni žele tebe. Pa, Leri te želi, i jedino to je važno, pošto ona želi sve što i on. Ona ti je kao list indigo papira. Za mene je sada sve drugačije, Džo, i nisam ja kriva za to. Uopšte nisam ja kriva. Zato možeš slobodno da prestaneš da mi namećeš osećaj krivice.“ Ona poče da zakopčava ranac, ali prsti su joj se nekontrolisano tresli i bio je to za nju težak poduhvat. Tišina je bila sve teža i teža oko njih. Konačno je ustala i nabacila ranac na ramena.

„Leo.“ Pokušala je da govori mirno i razumno, onako kako je nekada razgovarala sa hirovitom decom u razredu kad bi ih uhvatili nastupi besa. Ali to jednostavno nije bilo moguće. Glas joj je bio isprekidan, a slabo odmahivanje glavom kojim je on dočekao njenu upotrebu reči Leo to je još više pogoršalo.

„Ne smetaju mi Leri i Lusi“, reče Nadin pakosno. „To bih i mogla da razumem, da je jedino to bilo posredi. Ali ti si mi okrenuo leđa zbog one matore, zar ne? Zbog one glupe babe u stolici za ljuljanje, koja se kezi svima onim svojim lažnim zubima. Ali nje sad više nema, pa si ponovo dotrčao meni. Ali neće moći, čuješ li? Neće moći!“

Džo je ćutao..

„A kad sam preklinjala Lerija... kleknula sam i preklinjala ga... njega je mrzelo. Bio je previše zauzet praveći se važan. Dakle, vidiš, ni za šta od svega toga nisam ja kriva. Ni za šta!“

Dečak je samo ravnodušno zurio u nju.

Njen užas poče da se vraća, da potiskuje njen nesuvisli bes. Uzmakla je od njega do vrata i zapetljala iza leđa oko kvake. Pronašla ju je konačno, okrenula je i trzajem otvorila vrata. Nalet svežeg vazduha spolja veoma je prijao njenim ramenima.

„Idi Leriju“, promrmlja ona. „Zbogom, mali.“

Nespretno je uzmicala i načas zastala na gornjem stepeniku, pokušavajući da se pribere. Najednom joj je palo na pamet da je sve to mogla biti halucinacija izazvana njenim osećanjem krivice... krivice zbog toga što je napustila dečaka, krivice zbog toga što je Lerija naterala da predugo čeka, krivice zbog svega što su radili ona i Harold, i zbog još mnogo gorih stvari koje su tek čekale. Možda u toj kući uopšte i nije bio pravi dečak. Možda nije bio nimalo stvarniji od Poovih fantazama - od otkucaja starčevog srca nalik na zvuk časovnika umotan u vatu, ili od gavrana koji sedi na Paladinom kipu.

„Kuca, večno kuca po vratima moje sobe“, šapnu ona naglas ne razmišljajući, i to je natera da se oglasi groznim graktavim kikotom, verovatno ne mnogo drugačijim od zvuka kojim se gavrani zaista oglašavaju.

Ipak, morala je da zna.

Vratila se prozoru kraj prednjih stepenica i pogledala u dnevnu sobu svoje nekadašnje kuće. Mada ona nikada nije bila zaista njena. Kada negde živiš i odatle pođeš, a poželiš da poneseš samo ono što ti može stati u ranac, to mesto nikada i nije bilo tvoje. Kada je pogledala unutra, ugledala je tepih, zavese i tapete neke mrtve žene, postolje za lulu i nemarno razbacane primerke Sports ilustrejtida nekog mrtvog muža na stočiću za kafu. Slike mrtve dece na polici kamina. A na stolici u ćošku, sinčića neke mrtve žene, odevenog samo u gaćice, kako sedi, i dalje sedi, sedi kao i pre...

Nadin pobeže, saplevši se, i umalo ne pade preko niske žičane mreže kojom je bila zaštićena cvetna leja levo od prozora kroz koji je pogledala. Bacila se na svoju „vespu“ i upalila je. Prvih nekoliko ulica vozila je vratolomno brzo, u slalomu između zaustavljenih kola kojih su sporedne ulice još bile pune, ali malo-pomalo, uspela je da se smiri.

Kada je stigla kod Harolda, uspostavila je donekle kontrolu nad sobom. Ali znala je da se njen boravak u Zoni mora što pre okončati. Ukoliko želi da sačuva razum, ubrzo će morati da ode.

Skup u sali Muncinger prošao je dobro. Počeli su tako što su ponovo otpevali državnu himnu, ali sada je većina ostala suvih očiju; bilo je to jednostavno deo nečega što će ubrzo prerasti u ritual. Komitet za popis stanovništva rutinski je izglasan sa Sendi Dišjen na čelu. Ona i njenih četvoro pomagača smesta su krenuli kroz publiku, brojeći prisutne, zapisujući imena. Na kraju skupa, uz strahovito snažno klicanje, objavila je da sada u Slobodnoj zoni ima 814 duša i obećala (brzopleto, kako se ispostavilo) da će imati kompletan „direktorijum“ do sazivanja sledećeg skupa Zone - direktorijum koji je mislila da ažurira svake nedelje, sa imenima po azbučnom redu, uzrastom, adresom u Bolderu, bivšom adresom i bivšim zanimanjem. Kako se ispostavilo, priliv stanovništva u zonu bio je toliko jak i neravnomeran, da je uvek kasnila dve ili tri nedelje.

Postavilo se pitanje mandata komiteta Slobodne zone i posle nekih ekstravagantnih predloga (jedan je glasio deset godina, drugi doživotno, a Leri je izazvao gromko odobravanje kada je rekao da to više liči na zatvorske kazne nego na trajanje mandata), izglasano je jednogodišnje trajanje službe. Ruka Harija Danbartona je zamahala u zadnjem delu sale i Stju mu je dao reč.

Vičući kako bi ga drugi čuli, Hari reče: „Čak i godina može biti previše. Nemam ama baš ništa protiv dame i gospode u komitetu, mislim da odlično rade svoj posao...“, prekinuše ga poklici i zvižduci, „ali ovo će se ubrzo oteti kontroli ako nas i dalje bude bilo sve više.“

Glen podiže ruku i Stju mu dade reč.

„Gospodine predsedavajući, ovo nije na dnevnom redu, ali mislim da je gospodin Danbarton sasvim u pravu.“

Nego šta nego misliš, ćelavi, pomisli Stju, pošto si ti to već pomenuo pre nedelju dana.

„Ja bih predložio da osnujemo vladajući komitet predstavnika kako bismo zaista ponovo počeli da primenjujemo ustav. Mislim da bi Hari Danbarton trebalo da predvodi taj komitet, a i ja ću služiti u njemu, osim ako neko ne smatra da imam sukob interesa.“

Još klicanja.

U poslednjem redu, Harold se okrenu prema Nadin i šapnu: „Dame i gospodo, u toku je javni zajednički bratski ručak.“

Ona mu uputi spori, mračni osmeh i on oseti vrtoglavicu.

Stju je izabran za maršala Slobodne zone gromoglasnom aklamacijom. „Radiću najbolje što umem“, reče on. „Možda će neki među vama koji mi sada kliču kasnije morati da promene pesmu, ako ih uhvatim da rade nepočinstva. Čuješ li ti mene, Riče Mofate?“

Glasan grohot. Rič, pijan kao čep, pridruži se dobrodušno smehu. „Ali ne vidim nikakav razlog zbog kojeg bi trebalo da ovde imamo bilo kakvih stvarnih problema. Po mom mišljenju, glavni posao maršala je da spreči ljude da jedni druge ne povrede. A ovde među nama nema nikoga ko bi to hteo da uradi. Dovoljno ljudi je već nastradalo. I mislim da je to sve što imam da kažem.“

Na to su usledile drugačije ovacije iz publike.

„A sad sledeća tačka dnevnog reda“, reče Stju, „koja donekle ide uz održavanje reda i mira. Treba nam nekih pet ljudi koji bi bili članovi komiteta za sprovođenje zakona, inače mi neće baš biti lako da bilo koga strpam u ćorku ako do toga dođe. Ima li nominacija?“

„Šta je sa Sudijom?“ viknu neko.

„Da, trebalo bi da tu bude Sudija!“ dreknu neko drugi.

Ljudi stadoše da krive vratove u očekivanju da Sudija ustane i prihvati odgovornost u svom uobičajenom kitnjastom stilu; salom se pronese šapat o tome kako je on sredio onu budalu koja je trabunjala o letećim tanjirima. Spuštali su odštampani dnevni red kako bi mogli da mu tapšu. Stju i Glen se pogledaše; obojica su bili žalosni zbog toga što niko iz komiteta nije ovo predvideo.

„Nema ga“, reče neko.

„Da li ga je neko video?“ upita Lusi Svon, zabrinuta. Leri je pogleda nelagodno, ali ona je i dalje šarala pogledom po Sali u potrazi za Sudijom.

„Ja sam ga video.“

Zainteresovano mrmljanje propratilo je ustajanje Tedija Vizaka u redu pozadi, na oko tri četvrtine sale; izgledao je nervozno i brisao je grčevito maramom naočari sa čeličnim okvirom.

„Gde?“

„Gde je bio, Tedi?“

„Jesi li ga video u gradu?“

„Šta je radio?“

Tedi Vizak se vidno trzao od tih rafalnih pitanja.

Stju zalupa čekićem. „Dobro, narode. Dajte malo reda.“

„Video sam ga pre dva dana“, reče Tedi. „Bio je u ’lendroveru’. Rekao je da ide da provede dan u Denveru. Nije rekao zašto. Malo smo se pošalili oko toga. Bio je baš dobro raspoložen. To je sve što znam.“ On sede, brišući i dalje naočari, sav crven u licu.

Stju ponovo zalupa kako bi uspostavio red. „Žao mi je što Sudija nije tu. Mislim da bi on bio upravo čovek za taj posao, ali pošto ga nema, da li neko predlaže nekog drugog...“

„Ne, nećemo to tek tako da ostavimo!“ usprotivi se Lusi i ustade. Imala je na sebi tesan kombinezon od teksas-platna koji je na lica većine muškaraca u publici prizvao izraz zainteresovanosti. „Sudija Faris je star. Šta ako se razboleo u Denveru, pa ne može da se vrati?“

„Lusi“, reče Stju, „Denver je veliki.“

Čudna tišina zavladala je u sali dok su ljudi razmišljali o tome. Lusi sede, prebledela, a Leri je zagrli. Oči mu se susreše sa Stjuovim, a Stju skrenu pogled.

Iznet je malodušan predlog da se odloži pitanje komiteta za sprovođenje zakona dok se Sudija ne vrati i glasanjem je odbijen posle rasprave koja je trajala dvadeset minuta. Imali su još jednog pravnika, mladića od dvadeset šest godina po imenu Al Bandel, koji je došao kasno tog popodneva sa grupom doktora Ričardsona, i on je prihvatio da predsedava komitetom kad mu je to ponuđeno, rekavši samo da se nada kako niko neće uraditi ništa strašno u sledećih mesec dana, jer će biti potrebno otprilike toliko da se uspostavi neka vrsta rotacionog sudskog sistema. Sudiji Farisu je izglasano članstvo u komitetu u odsustvu.

Bred Kičener, sav bled, uzvrpoljen i pomalo smešan u odelu i sa kravatom, prišao je govornici, ispustio pripremljene beleške, podigao ih pomešavši listove i zadovoljio se time da kaže kako se nadaju i očekuju da struju ponovo puste drugog ili trećeg septembra.

Tu izjavu je dočekala takva oluja poklika da je on stekao dovoljno samopouzdanja da završi sa stilom, i čak se malo i šepurio dok je odlazio sa pozornice.

Čed Noris je bio sledeći, i Stju je kasnije rekao Freni da je on pristupio pitanju baš na pravi način: sahranjivali su mrtve pristojnosti radi, niko od njih neće se osećati sasvim dobro sve dok se to ne završi i dok život ne bude mogao da krene dalje, a ako se to okonča do jesenjeg razdoblja kiša, svi će se osećati mnogo bolje. Zamolio je za nekoliko dobrovoljaca i mogao je da bira između njih četrdesetak. Završio je tako što je zamolio sve članove sadašnjeg Odreda lopatara (tako ih je nazvao) da ustanu i da se poklone.

Harold Lauder se jedva podigao i odmah zatim seo, a bilo je onih koji su napominjali dok su odlazili sa skupa kako je on veoma pametan i skroman momak. U stvari, Nadin mu je šaputala u uvo stvari zbog kojih se plašio da uradi bilo šta drugo, osim da se kratko digne i klimne glavom. U međunožju mu se pojavila prilično velika izbočina.

Kada je Noris sišao sa podijuma, Ralf Brentner je zauzeo njegovo mesto. Rekao im je da konačno imaju lekara. Džordž Ričardson je ustao (propraćen glasnim aplauzom; Ričardson je obema rukama pokazao znak mira i aplauz se pretvorio u klicanje), a onda im je saopštio kako će im se u sledećih nekoliko dana, koliko on zna, pridružiti još šezdeset ljudi.

„Pa, time je iscrpljen dnevni red“, rekao je Stju. Pogledao je okupljene ljude. „Želim da se Sendi Dišjen ponovo popne ovamo i kaže nam koliko nas je, ali pre toga, ima li nešto pod tačkom razno?“

Sačekao je. Video je Glenovo lice u publici, kao i lice Su Stern, Lerijevo, Nikovo i, naravno, Frenino. Svi su izgledali pomalo napeto. Ako neko misli da pomene Flega i upita šta komitet preduzima u vezi sa njim, sada je trenutak za to. Ali vladala je tišina. Posle petnaest sekudni, Stju je prepustio sednicu Sendi, koja je završila priču sa stilom. Kada su ljudi počeli da izlaze, Stju je pomislio: Pa, opet smo uspeli.

Nekoliko ljudi je došlo da mu čestita posle skupa, a jedan od njih bio je i novi lekar. „Vrlo dobro ste se izborili s tim, maršale“, rekao je Ričardson i Stju se umalo nije osvrnuo da vidi kome se to Ričardson obraća.

Onda se setio, i najednom se uplašio. On, policajac? Pa on je bio običan samozvanac.

Godinu dana, rekao je sebi. Godinu, i ni dan više od toga. Ali i dalje je bio uplašen.

Stju, Fren, Su Stern i Nik vraćali su se zajedno u centar grada, i koraci su im šuplje kuckali po betonskom pločniku dok su prolazili kroz studentski grad univerziteta Kolorado prema Brodveju. Oko njih, ljudi su se udaljavali u grupama i tiho razgovarali na putu kućama. Bilo je skoro pola dvanaest.

„Hladno je“, reče Fren. „Eh, što nisam ponela i jaknu, a ne samo ovaj džemper.“

Nik klimnu glavom. I on je osećao hladnoću. Bolderske večeri su uvek bile sveže, ali večeras nije moglo biti više od deset stepeni. To ih je sve podsećalo da je ovo čudno i strašno leto pri kraju. Poželeo je, i to ne prvi put, da je bog Majke Ebigejl, muza ili šta već ne, više bio za Majami ili Nju Orleans. Ali kad malo bolje razmisli, možda ni to ne bi bilo naročito sjajno. Velika vlažnost, mnogo kiše... i mnogo tela. U Bolderu je makar bilo suvo.

„Prenerazili su me kad su predložili Sudiju za komitet za sprovođenje zakona“, reče Stju. „Trebalo je to da očekujemo.“

Freni klimnu glavom, a Nik brzo naškraba u blokče: „Naravski. Ljudima će nedostajati i Tom i Dejna. Takav je život.“

„Nik, misliš da će ljudi nešto posumnjati?“ upita Stju.

Nik klimnu glavom. „Pitaće se jesu li otišli na zapad. Zaista.“

Svi su razmišljali o tome dok je Nik vadio svoj upaljač i spaljivao cedulju. „Nezgodno“, reče Stju najzad. „Stvarno to mislite?“

„Svakako, u pravu je“, reče Su sumorno. „Šta im drugo preostaje da pomisle? Da je Sudija Faris otišao u u luna park da se malo provede?“

„Sreća naša što smo večeras prošli bez velike diskusije o onome što se dešava na zapadu“, reče Fren.

Nik napisa: „Nego šta. Mislim da ćemo sledeći put morati direktno da se uhvatimo s tim u koštac. Zato i želim da odložim sledeći skup za što kasnije. Možda za tri nedelje. Petnaestog septembra?“

Su reče: „Možemo toliko da odlažemo ukoliko Bred ponovo pusti struju.“

„Mislim da hoće“, reče Stju.

„Idem ja kući“, reče im Su. „Sutra imam veliki dan. Dejna polazi. Idem s njom sve do Kolorado Springsa.“

„Misliš li' da je to bezbedno, Su?“ upita Fren.

Ona slegnu ramenima. „Bezbednije je za nju nego za mene.“

„Kako je ona to podnela?“ upita je Fren.

„Pa, čudna je to devojka. Bila je sportistkinja na studijama, znate. Najbolje su joj išli tenis i plivanje, mada je u svemu učestvovala. Pohađala je neki mali javni koledž u Džordžiji, ali prve dve godine je i dalje izlazila sa svojim dečkom iz srednje škole. On je bio od onih rmpalija u kožnim jaknama, ja Tarzan, ti Džejn, pa je smatrao da je ženama mesto u kuhinji. Onda je nju cimerka odvukla na nekoliko sastanaka feministikinja, pošto je ta opet pa bila neka žešća aktivistkinja za ženska prava.“

„I onda je Dejna na kraju postala još veća feministkinja od cimerke“, pretpostavila je Fren.

„Prvo feministkinja, a onda lezbijka“, reče Su.

Stju stade kao da ga je pogodio grom. Freni ga pogleda sa pritajenim veseljem. „Hajde, sjaju u travi⁶⁸“, reče ona. „Probaj da popraviš tu donju vilicu, da ti se ne klati toliko.“

Stju naglo zatvori usta.

Su nastavi: „Svog pećinskog momka je o obe te stvari obavestila istovremeno. Pomahnitao je i potegao pištolj na nju. Razoružala ga je. Kaže da je to bila najveća prekretnica u njenom životu. Rekla mi je da je oduvek znala da je jača i okretnija od njega - znala je to intelektualno. Ali morala je to zaista da ispolji da bi do kraja bila svesna svega što može da uradi.“

„Hoćeš reći da ona mrzi muškarce?“ upita Stju, pogledavši Su pobliže. Suzan odmahnu glavom. „Sada je bisa.“

„Kakva bisa?“ upita Stju sumnjičavo.

„Odgovaraju joj oba pola, Stjuarte. I nadam se da nećeš početi da vršiš pritisak na komitet da donese propise protiv toga, rame uz rame sa ’Ne ubij’.“

„Imam dovoljno briga da bih se bavio time ko s kim spava“, promumla on i svi se nasmejaše. „Pitao sam samo zato što ne želim da se iko upušta u ovo kao u neki krstaški pohod. Tamo nam trebaju oči, a ne gerilci. Ovo je posao za lasicu, ne za lava.“

„Zna ona to“, reče Suzan. „Fren me je pitala kako je podnela moje pitanje da li bi otišla tamo za naš račun. Podnela je to vrlo dobro. Kao prvo, podsetila me je na to šta bi bilo da smo ostale s onim muškarcima... sećaš se kako ste nas pronašli, Stju?“

On klimnu glavom.

„Da smo ostale sa njima, završile bismo ili mrtve, ili opet na zapadu, pošto su se tamo zaputili... makar dok su bili dovoljno trezni da čitaju putokaze. Rekla je da se pita kakvo je zapravo njeno mesto u Zoni, i pretpostavila kako je to njeno mesto u Zoni upravo van nje. I rekla je...“

„Šta?“ upita Fren.

„Da će pokušati da se vrati“, reče Su, prilično naglo, a onda zaćuta. Šta je još Dejna Jirgens rekla ostalo je između njih dve, i za to nije trebalo da znaju čak ni ostali članovi komiteta. Dejna ide na zapad sa skakavcem sečiva dugačkog dvadeset pet centimetara privezanim za mišicu, u nosaču sa oprugom. Kada naglo savije ručni zglob, opruga odradi svoje i, ćiribu-ćiriba, eto njoj šestog prsta, prsta dugog dvadeset pet centimetara, sa dve oštrice. Smatrala je da oni - muškarci - to većinom ne bi razumeli.

Ako je on toliki diktator, onda ih možda samo on drži na okupu. Ako njega ne bude, možda će početi da se svađaju i čarkaju međusobno. To bi mogao biti njihov kraj, ako on umre. A ako mu se dovoljno približim, Suzi, bolje da mu bude pri ruci njegov đavo čuvar.

Ubiće te, Dejna.

Možda. Možda i neće. Moglo bi vredeti samo ako bih imala to zadovoljstvo da vidim kako mu se creva vuku po podu.

Suzan je možda mogla da je spreči, ali nije to pokušala. Zadovoljila se time da iskamči od Dejne obećanje da će se držati prvobitnog scenarija osim ako joj se ne ukaže savršena prilika. Dejna je na to pristala, a Su nije pomišljala da bi se njenoj prijateljici takva šansa mogla ukazati. Fleg će sigurno biti dobro čuvan. Opet, ova tri dana otkad je prijateljici iznela predlog da ova ode na zapad kao špijunka, Su Stern je veoma teško uspevala da zaspi.

„Pa“, reče ona sada ostalima, „idem kući na spavanje. ’Ku noć, narode.“

Udaljila se, sa rukama u džepovima vojničke jakne.

„Izgleda mi nekako starije“, reče Stju.

Nik napisa i pruži blokče oboma.

Svi izgledamo starije, pisalo je tamo.

* * *

Stju je sledećeg jutra krenuo prema elektrani, kada je video da su se Suzan i Dejna zaputile Kanjon bulevarom na dva motocikla. Mahnuo im je, pa su se zaustavile. Učinilo mu se da Dejna nikada nije lepše izgledala. Kosa joj je bila vezana pozadi svetlozelenom svilenom ešarpom, i na sebi je imala mantil od neštavljene kože raskopčan iznad farmerki i tanke bluze. Iza nje je bila privezana umotana vreća za spavanje.

„Stjuarte!“ uskliknu ona i mahnu mu, s osmehom.

Lezbijka? pomisli on sumnjičavo.

„Koliko sam shvatio, krenula si na putovanjce?“ reče on.

„Svakako. I uopšte me nisi video.“

„Jok“, reče Stju. „Nisam. Pljugu?“

Dejna uze jedan „marlboro“ i prekri šakama njegovu šibicu.

„Pripazi se, curo.“

„Hoću.“

„I vrati se.“

„Nadam se da hoću.“

Zgledali su se u svetlu vedrog jutra kasnog leta.

„Vodi računa o Freni, bajo.“

„Hoću.“

„I to sa sprovođenjem zakona... gledaj da bude laganica.“

„To znam da ću moći.“

Ona odbaci cigaretu. „Šta ti kažeš, Suzi?“

Suzan klimnu glavom i ubaci motor u brzinu, sa usiljenim osmehom. „Dejna?“

Ona ga pogleda i Stju je nežno poljubi u usta.

„Srećno.“

Ona se osmehnu. „Moraš dvaput za pravu sreću. Zar ne znaš to?“

On je ponovo poljubi, ovaj put sporije i podrobnije. Lezbijka? upita se ponovo.

„Freni baš ima sreće“, reče Dejna. „Slobodno me citiraj.“

Sa osmehom i ne znajući šta tačno da kaže, Stju ustuknu i oćuta. Dve ulice dalje, jedan od glomaznih narandžastih kamiona komiteta za sahrane protutnja kroz raskrsnicu kao predskazanje i čarolija trenutka bi prekinuta.

„Idemo, malena“, reče Dejna. „U sedlo, pa na put!“

Odvezoše se, a Stju ostade kraj ivičnjaka da gleda za njima.

* * *

Su Stern se vratila dva dana kasnije. Gledala je kako se Dejna udaljava prema zapadu iz Kolorado Springsa i kako je rekla, posmatrala ju je sve dok se nije pretvorila u običnu tačku koja se stopila sa velikim nepomičnim pejsažem. Onda je malo otplakala. Prve noći, Su se ulogorila u Monumentu i probudila se u sitne sate, naježena zbog tihog cviljenja koje je dopiralo, kako joj se učinilo, iz odvodnog kanala ispod seoskog puta kraj kojeg je kampovala.

Prikupivši konačno hrabrost, obasjala je lampom nabranu cev i otkrila mršavo i drhtavo kučence. Bilo je staro oko šest meseci. Uzmaklo je od njenog dodira, a ona je bila previše velika da bi se zavukla u cev. Konačno je otišla u centar Monumenta, obila vrata lokalne piljarnice i vratila se sa prvim hladnim svetlom praskozorja sa rancem punim pseće hrane. To je upalilo. Kučence se povezlo natrag sa njom, ušuškano u jednu od bisaga motocikla.

Dik Elis je pao u pravi zanos zbog šteneta. Bila je to kuja irskog setera, ili čistokrvna, ili toliko blizu takvom pedigreu da tu i nije bile neke razlike. Bio je siguran da će Kodžak, kada ona malo odraste, rado da se upozna s njom. Ta vest se pronela Slobodnom zonom, i za taj dan tema Majke Ebigejl bila je zaboravljena u uzbuđenju zbog psećeg Adama i Eve. Suzan Stern je postala neka vrsta junakinje i koliko su svi članovi komiteta mogli da znaju, niko se nije ni setio da se zapita šta je to ona uopšte radila te noći u Monumentu, tako daleko južno od Boldera.

Ali Stju je upamtio to jutro kada su njih dve odlazile, dok ih je gledao kako se voze prema denversko-bolderskoj petlji. Pošto niko iz Zone više nikada nije video Dejnu Jirgens.

Dvadeset sedmi avgust; bezmalo u sumrak; Venera je blistala na nebu.

Nik, Ralf, Leri i Stju sedeli su na stepenicama kuće Toma Kulena. Tom je bio na travnjaku, podvriskivao je i prebacivao lopte za kriket kroz njihova vratašca.

Vreme je, napisao je Nik.

Stju upita tihim glasom da li će morati ponovo da ga hipnotišu, a Nik odmahnu glavom.

„Dobro“, reče Ralf. „Mislim da ne bih to mogao da izvedem.“ On pozva glasnije: „Tome! Hej, Tomi! Dođi ovamo!“

Tom dotrča, isceren.

„Tomi, vreme je da pođeš“, reče Ralf.

Tomov osmeh se izgubi. Kao da je tek sad primetio da se smrkava. „Pođem? Sad? Vala, ne! Kad padne mrak, Tom ide na spavanje. M-E-S-E-C, tako se piše spavanje. Tom ne voli da izlazi po mraku. Zbog bauka. Tom... Tom...“

On zaćuta, a ostali ga pogledaše s nelagodnošću. Tom je zapao u tupu tišinu. Trgao se iz nje... ali ne na uobičajeni način. Nije to bilo iznenadno oživljavanje, žurna poplava života, već nešto sporo, nevoljno, gotovo tužno.

„Idem na zapad?“ reče on. „Misliš da je vreme za to?“

Stju spusti ruku na njegovo rame. „Da, Tome. Ako možeš.“

„Na put.“

Ralf prigušeno promrmlja nešto i obiđe oko kuće. Tom kao da to nije ni primetio. Naizmenično je gledao Stjua i Nika.

„Putujem noću. Spavam danju.“ Veoma sporo, u sumrak, Tom nadoda: „I da vidim slona.“

Nik klimnu glavom.

Leri donese Tomov ranac sa mesta gde je stajao pored stepenica. Tom ga namaknu polako, sneno.

„Budi oprezan, Tome“, reče Leri stegnuta grla.

„Oprezan. Vala baš.“

Stju okasnelo pomisli nije li trebalo da Tomu da i šator, a onda odbaci tu pomisao. Tom bi se sav spetljao čak i oko podizanja običnog malog šatora. „Nik“, šapnu Tom. „Zar zaista moram ovo da uradim?“

Nik zagrli Toma i polako klimnu glavom.

„U redu.“

„Samo se drži velikog autoputa sa četiri trake, Tome“, reče Leri. „Onog na kojem piše 70. Ralf će te odvesti do početka na svom motociklu.“

„Da, Ralf.“ On zaćuta. Ralf izađe iza kuće. Brisao je oči maramom. „Jesi li spreman, Tome?“ upita on nabusito.

„Nik? Hoće li ovo i dalje biti moja kuća kad se vratim?“

Nik žustro klimnu glavom.

„Tom voli ovu kuću. Vala baš.“

„Znamo da je voliš, Tomi.“ Stju je sad i sam osećao vrele suze u grlu.

„U redu. Spreman sam. S kim se vozim?“

„Sa mnom, Tome“, reče Ralf. „Do puta broj 70, sećaš se?“

Tom klimnu glavom i pođe prema Ralfovom motociklu. Trenutak kasnije, Ralf krenu za njim, klonulih širokih ramena. Činilo se da mu je čak i pero za trakom šešira oklembešeno. On se popeo na motor i pokrenuo ga nogom. Trenutak kasnije motocikl je izašao na Brodvej i skrenuo na istok. Stajali su zajedno i posmatrali kako se motor smanjuje u pokretu siluetu u ljubičastom sutonu, obeležen kretanjem fara. Onda svetlost nestade iza glomaznog drajv-in bioskopa „Holidej tvin“ i izgubi se.

Nik se udalji, pognute glave, sa rukama u džepovima. Stju pokuša da mu se pridruži, ali Nik odmahnu glavom gotovo ljutito i pokaza mu da mu ne prilazi. Stju se vrati Leriju.

„I to mu je to“, reče Leri, a Stju smrknuto klimnu glavom.

„Misliš li da ćemo ga ikada ponovo videti, Leri?“

„Ako se to ne dogodi, nas sedmoro - pa dobro, Fren možda ne, ona nije bila za to da ga pošaljemo - mi ostali moraćemo da jedemo i spavamo u senci odluke da ga pošaljemo do kraja života.“

„Nik više nego iko drugi“, reče Stju.

„Da. Nik više nego iko drugi.“

Gledali su kako Nik polako korača Brodvejom i nestaje u senkama koje su se oko njega zgušnjavale. Onda su neko vreme ostali zagledani u tišini u Tomovu mračnu kuću.

„Hajdemo odavde“, reče Leri najednom. „Mislim na sve te preparirane životinje... najednom me je podišla prvoklasna jeza.“

Kada su otišli, Nik je još stajao na bočnom travnjaku kuće Toma Kulena, sa rukama u džepovima, oborene glave.

Džordž Ričardson, novi lekar, otvorio je ordinaciju u Medicinskom centru Dakota Ridž, zato što je bio blizu bolderske gradske bolnice gde je bilo medicinske opreme, velike količine lekova i operacionih sala.

Do 28. avgusta počeo je sa manje-više redovnim poslom, a pomagali su mu Lori Konstebl i Dik Elis. Dik je zatražio da napusti svet medicine, ali mu je dozvola za to bila uskraćena. „Lepo ti to ovde radiš“, rekao mu je Ričardson. „Mnogo si naučio, a naučićeš još i više. Osim toga, posla ima toliko da ja sam ne mogu da ga obavljam. Ionako ima da skrenemo ako nam za mesec ili dva ne dođe još neki lekar. Zato čestitam, Dik, ti si prvi bolničar Zone. Poljubi ga, Lori.“

Lori to i učini.

Tog kasnog avgustovskog prepodneva oko jedanaest sati, Fren je ušla u čekaonicu i radoznalo i pomalo plašljivo pogledala oko sebe. Lori je za pultom čitala stari primerak Lediš houm džurnala.

„Zdravo, Fren“, reče ona i skoči. „Pretpostavljala sam da ćeš pre ili kasnije doći. Džordž je trenutno sa Kendi Džons, ali brzo će te primiti. Kako se osećaš?“

„Prilično dobro, hvala“, reče Fren. „Mislim...“

Vrata jedne ordinacije se otvoriše i napolje izađe Kendi Džons, a za njom i visok, pogureni muškarac u somotskim pantalonama i sportskoj košulji sa znakom Ajzodovog aligatora na grudima. Kendi je sumnjičavo gledala u bočicu ružičaste supstance koju je držala u ruci.

„Sigurno znate šta je posredi?“ upita ona Ričardsona podozrivo. „Nikad to ranije nisam imala. Mislila sam da sam imuna.“

„E, pa nisi i sada to imaš“, reče Džordž s osmehom. „Ne zaboravi pranje štirkom i izbegavaj visoku travu posle ovoga.“

Ona se žalosno osmehnu. „I Džek to ima. Da i on dođe?“

„Ne, ali možete pristupiti pranju štirkom kao porodičnoj zabavi.“ Kendi tužno klimnu glavom, a onda ugleda Fren. „Zdravo, Freni, kako je curica?“

„Dobro. A kako si ti?“

„Grozno.“ Kendi podiže bočicu kako bi Fren mogla da pročita reč KALADRIL na etiketi. „Osip od otrovnog bršljana. I ne možeš ni da pretpostaviš gde mi je.“ Ona se razvedri. „Ali kladim se da možeš da pretpostaviš gde ga ima Džek.“

Posmatrali su je prilično veselo kako odlazi. Onda Džordž reče: „Gospođica Goldsmit, zar ne? Iz komiteta Slobodne zone. Drago mi je.“

Ona pruži ruku. „Samo Fren, molim vas. Ili Freni.“

„Dobro, Freni. U čemu je problem?“

„Trudna sam“, reče Fren. „I gadno uplašena.“ A onda, bez ikakvog upozorenja, bila je sva u suzama.

Džordž je obgrli oko ramena. „Lori, uđi za nekih pet minuta.“

„U redu, doktore.“

On je uvede u ordinaciju i posadi je na crni tapacirani sto.

„Dobro sad. Otkud suze? Je li to zbog blizanaca gospođe Ventvort?“ Freni očajnički zaklima glavom.

„Bio je to težak porođaj, Fren. Majka je pušila ko Turčin. Bebe su bile previše male, čak i za blizance. Rodile su se kasno uveče, sasvim iznenada. Posle smrti nisam imao mogućnosti da obavim obdukciju. O Redžini Ventvort se staraju neke žene koje su bile u našoj grupi. Verujem - nadam se - da će ona izaći iz stanja mentalne obamrlosti u kojem se trenutno nalazi. Ali zasad mogu samo da kažem da su te dve bebe od samog početka bile u nebranom grožđu. Njihovu smrt je moglo da izazove bilo šta.“ „Uključujući supergrip.“

„Da. Uključujući to.“

„Dakle, treba samo da sačekamo i vidimo.“

„Do đavola, ne. Odmah ću obaviti kompletan prenatalni pregled. Pratiću i tebe i svaku drugu ženu koja bude zatrudnela, ili je već trudna, sve do samog porođaja. Dženeral elektrik je nekada imao slogan: ’Napredak je naš najvažniji proizvod.’ U Zoni, bebe su naš najvažniji proizvod, pa tako moramo i da postupamo prema njima.“

„Ali nemamo zapravo nikakva saznanja.“

„Ne, nemamo. Ali razvedri se, Fren.“

„Da, u redu. Potrudiću se.“

Začu se kratko kucanje na vratima i Lori uđe unutra. Ona pruži Džordžu obrazac na tablici sa štipaljkom i Džordž poče da postavlja Fren pitanja o tome od čega se sve lečila u prošlosti.

Kad je pregled bio gotov, Džordž ju je ostavio na neko vreme kako bi nešto uradio u susednoj prostoriji. Lori je ostala sa njom dok se Fren oblačila.

Dok je ona zakopčavala bluzu, Lori joj je tiho rekla: „Zavidim ti, znaš. Bez obzira na svu neizvesnost. Dik i ja se ludački trudimo da napravimo bebu. To je baš smešno - ja sam ta koja je na posao nosila bedž sa natpisom POPULACIJA NULA. Naravno, to se odnosilo na nulti prirodni priraštaj, ali kad sada pomislim na taj bedž, obuzme me stvarno neko jezivo osećanje. O, Freni, tvoja beba će biti prva. I znam da će biti zdrava. Mora da bude.“

Fren se samo osmehivala i klimala glavom, bez želje da podseća Lori kako njena beba neće biti prva.

Blizanci gospođe Ventvort bili su prvi.

A blizanci gospođe Ventvort su umrli.

„Dobro“, rekao je Džordž pola sata kasnije.

Fren podiže obrve, pomislivši na trenutak da je on pogrešno izgovorio njeno ime⁶⁹. Bez ikakvog razloga, setila se kako ju je sve do trećeg razreda mali Majki Post s kraja ulice nazivao Fan.

„Beba. Dobro je.“

Fren pronađe papirnu maramicu i čvrsto je stegnu. „Osetila sam da se pomerila... ali to je bilo pre izvesnog vremena. Posle toga ništa. Plašila sam se...“

„Živa je, sve je u redu, ali zaista sumnjam da si osetila da se pomerila, znaš. Pre će biti da si imala malo gasova u crevima.“

„To je bila beba“, reče Fren tiho.

„Pa, bez obzira na to da li jeste ili nije, ubuduće će se mnogo pomerati. Procenjujem da ti je termin početak ili sredina januara. Kako ti se to čini?“ „Fino.“

„Jedeš li dobro?“

„Da, mislim da je tako - u svakom slučaju, trudim se.“

„Dobro. Nemaš sada mučnine?“

„Imala sam malo na početku, ali to je prošlo.“

„Sjajno. Fizički si aktivna?“

U jednom košmarnom trenutku ona vide sebe kako kopa očev grob. Trepnu i otera tu viziju od sebe. To je bilo u nekom drugom životu. „Da, veoma.“

„Jesi li dobila u težini?“

„Oko dve kile i trista grama.“

„To je u redu. Smeš da nabaciš još oko pet i po; danas sam nešto velikodušan.“

Ona se osmehnu. „Vi ste lekar.“

„Da, a nekada sam bio ginekolog, tako da si na pravom mestu. Poslušaj savet svog lekara i daleko ćeš dogurati. E sad, u vezi sa biciklima, motociklima i mopedima. Sve ti je to no-no posle petnaestog novembra, recimo. Tada više niko ionako neće da ih vozi. Biće previše hladno. Da li preterano piješ ili pušiš?“

„Ne.“

„Ako želiš, možeš da cugneš po čašicu pred spavanje s vremena na vreme, mislim da je to sasvim u redu. Prepisaću ti vitamine; možeš da ih uzmeš u apoteci u gradu...“

Freni prsnu u smeh i Džordž se nesigurno osmehnu.

„Zar sam rekao nešto smešno?“

„Ne. Samo je zazvučalo smešno u datim okolnostima.“

„O! Da, razumem. Pa, makar niko više neće da se žali da su lekovi skupi, je l’ da? Još nešto na kraju, Fren. Da li su ti ikada ugradili neku unutarmateričnu napravu... spiralu?“

„Ne, zašto?“ upita Fren, a onda pomisli na svoj san: na mračnjaka i njegovu vešalicu. Ona zadrhta. „Ne“, ponovi.

„Dobro. To mu je to.“ On ustade. „Neću ti reći da ne brineš...“

„Ne“, saglasi se ona. Smeh joj je nestao iz očiju. „Nemojte.“

„Ali zamoliću te da brigu držiš na minimumu. Preterano strahovanje majke može dovesti do endokrine neravnoteže. A to ne valja za bebu. Ne volim da prepisujem sredstva za umirenje trudnicama, ali ako misliš da...“ „Ne, to neće biti neophodno“, reče Fren, ali dok je izlazila na vrelo podnevno sunce, znala je da će čitava druga polovina njene trudnoće biti pod senkom razmišljanja o iščezlim blizancima gospođe Ventvort.

Dvadeset devetog avgusta stigle su tri grupe, jedna sa dvadeset dva člana, druga sa šesnaest i treća sa dvadeset pet. Sendi Dišjen je našla vremena da poseti svih sedam članova komiteta i saopšti im da Slobodna zona sada ima više od hiljadu stanovnika.

Bolder više nije toliko ličio na grad duhova.

Tridesetog uveče, Nadin Kros je stajala u podrumu Haroldove kuće i posmatrala ga s nelagodnošću.

Kada se Harold bavio nečim što nije imalo veze s nekakvim neobičnim seksom sa njom, kao da se selio na neko svoje privatno mesto gde ona nad njim nije imala nikakvu kontrolu. A kada je bio na tom mestu, izgledao je hladno; i više od toga, činilo se da prezire, kako nju, tako i samog sebe. Jedino što se nikako nije menjalo bila je njegova mržnja prema Stjuartu Redmanu i ostalima iz komiteta.

U podrumu je bio pokvareni sto za igru vazdušnog hokeja i Harold je radio na njegovoj površini prekrivenoj rupicama. Kraj njega je stajala otvorena knjiga. Na otvorenoj stranici bio je neki dijagram. On je neko vreme gledao u dijagram, zatim u skalameriju na kojoj je radio, da bi onda na njoj nešto uradio. Kraj njegove desne ruke bio je uredno poredan alat iz njegovog kompleta sa motocikla marke „trijumf“. Sto za vazdušni hokej bio je prekriven odsečenim komadićima žice.

„Znaš“, reče on odsutno, „trebalo bi da se prošetaš.“

„Zašto?“ Bila je malčice povređena. Haroldovo lice je bilo napregnuto i bez osmeha. Nadin je mogla da razume zbog čega se Harold toliko osmehivao: zato što je izgledao, kad prestane sa tim, kao ludak. Pretpostavljala je da on i jeste lud, ili veoma blizu toga.

„Zato što ne znam koliko je star ovaj dinamit“, reče Harold.

„Kako to misliš?“

„Stari dinamit se znoji, draga moja“, reče on i podiže pogled prema njoj. Ona vide da mu je čitavo lice prekriveno znojem, kao da time dokazuje njegove reči. „Luči, da budem savršeno precizan. A to što luči je čist nitroglicerin, jedna od velikih svetskih nestabilnih supstanci. Dakle, ukoliko je star, postoje dobri izgledi da nas ovaj mali školski projekat oduva preko vrha planine Flagstaf, sve do zemlje zvane Oz.“

„Pa, ne moraš to da govoriš tako nadmenim tonom“, reče Nadin. „Nadin? Ma chère?“

„Šta je?“

Harold je pogleda mirno i bez osmeha. „Umukni, pizda ti materina.“ Učinila je to, ali nije otišla da se prošeta, premda je to želela. Ukoliko je Fleg ovo želeo (a spiritualistička naprava joj je rekla da će Fleg da se ratosilja komiteta pomoću Harolda), onda dinamit sigurno nije star. A sve i da jeste star, on neće eksplodirati pre nego što treba... je l’ da? Koliko Fleg zapravo kontroliše događaje?

Dovoljno, rekla je sebi, kontroliše ih dovoljno. Ali nije bila sigurna u to, i njena nelagodnost bila je sve veća. Vratila se u svoju kuću i Džoa više nije bilo tamo - sada je nestao zauvek. Posetila je Lusi i otrpela njenu hladnoću dovoljno dugo da sazna kako je Džo (Lusi ga je, naravno, nazivala imenom Leo) malo „skliznuo natrag“ otkad se ona preselila kod Harolda. Očito, Lusi je nju krivila i za to... ali kada bi se sa planine Flagstaf obrušila lavina ili kada bi zemljotres rascepio ulicu Perl, Lusi bi nju verovatno okrivila i za te stvari. Premda, ubrzo će moći da krive nju i Harolda za dovoljno toga. Opet, strašno se razočarala što još jednom nije videla Džoa... da ga poljubi i oprosti se s njim. Ona i Harold neće još dugo ostati u Slobodnoj zoni Bolder.

Nema veze, bolje da ga potpuno pustiš sada, pošto si se upustila u ovaj užas. Samo bi mu naudila... a možda bi naudila i sebi, pošto Džo... vidi stvari, zna. Neka on prestane da bude Džo, kako ja više ne bih bila mama Nadin. Neka zauvek ponovo bude Leo.

Ali paradoks je bio u neumoljivosti svega toga. Nije verovala da će iko od ljudi u Zoni poživeti više od godinu dana, a tu je spadao i dečak. Njegova volja nije bila da oni prežive...

... Zato kaži istinu, nije samo Harold njegov instrument. I ti si to. Ti, koja si nekada kao jedan jedini neoprostivi greh u svetu posle zaraze definisala ubistvo, oduzimanje makar jednog života...

Najednom je ustanovila da priželjkuje da dinamit jeste star, da eksplodira i donese kraj oboma. Milostivi kraj. A onda je shvatila da pomišlja na ono što će se desiti kasnije, pošto pređu preko planina, i osetila kako joj se stara, klizava toplina žari u stomaku.

„Tako“, reče Harold tiho. Spustio je aparaturu u kutiju za cipele i odložio je na stranu.

„Gotovo?“

„Da. Gotovo.“

„Hoće li delovati?“

„Da ne bi možda htela lično da se uveriš u to?“ Reči su mu bile gorko sarkastične, ali njoj to nije smetalo. Gutao ju je očima na taj pohlepan dečački način koji je počela da prepoznaje. Vratio se sa tog dalekog mesta - sa mesta gde je pisao ono što se nalazilo u glavnoj knjizi koju je pročitala, a onda pažljivo vratila ispod labavog kamena na ognjištu gde se prvobitno i nalazila. Sada je mogla da izađe s njim na kraj. Sada je njegova priča bila samo priča.

„Želiš li prvo da gledaš kako se igram sama sa sobom?“ upita ona. „Kao sinoć?“

„Da“, reče on. „Važi. Dobro.“

„Hajdemo onda gore.“ Ona zatrepta očima pred njim. „Idem ja prva.“

„Da“, reče on promuklo. Sitne graške znoja izbile su mu po čelu, ali sada nisu bile izazvane strahom. „Idi ti prva.“

I tako se prva popela, i osetila je kako on gleda ispod kratke suknje mornarske uniforme za devojčice koju je imala na sebi. Bila je ispod nje gola.

Vrata su se zatvorila i ono što je Harold napravio ostalo je da leži u pomrčini, u kutiji za cipele. Bila je tamo slušalica voki-tokija na baterije. Zadnji poklopac je bio skinut sa nje. Bila je žicom povezana sa osam štapina dinamita. Knjiga je još bila otvorena. Uzeo ju je iz bolderske javne biblioteke, a naslov joj je bio Pobednici 65. nacionalnog sajma nauke. Dijagram je prikazivao zvono za vrata povezano žicama sa voki-tokijem nalik onome u kutiji za cipele. Ispod toga je pisalo: Treća nagrada, Nacionalni sajam nauke 1977, konstruisao Brajan Bol iz Ratlanda, u Vermontu. Samo izgovorite jednu reč i pozvonite na vratima udaljenim dvadeset kilometara!

Nekoliko sati kasnije te večeri, Harold se vratio dole, stavio poklopac na kutiju za cipele i pažljivo je poneo gore. Stavio ju je na gornju policu kredenca u kuhinji. Ralf Brentner mu je tog popodneva rekao da komitet Slobodne zone poziva Čeda Norisa da govori na njihovom sledećem skupu. A kada će to biti, upitao je Harold nehajno. Drugog septembra, kazao je Ralf.

Drugog septembra.

57.

Leri i Leo su sedeli na ivičnjaku ispred kuće. Leri je pio mlako „hams“ pivo, Leo mlaku oranžadu. Sada se u Bolderu moglo naći za piće šta ti duša poželi, pod uslovom da je u konzervi, i da ti ne smeta što je mlako. Otpozadi se čuo neprekidan, nabusiti zvuk kosačice za travu. Lusi je šišala travnjak. Leri se ponudio da to uradi, ali Lusi je odmahnula glavom. „Pokušaj da ustanoviš šta nije u redu sa Leom.“

Bio je to poslednji dan avgusta.

Dan pošto se Nadin preselila kod Harolda, Leo se nije pojavio na doručku. Leri je pronašao dečaka u njegovoj sobi, odevenog samo u gaćice, sa palcem u ustima. Bio je nekomunikativan i nedruželjubiv. Leri se uplašio više nego Lusi, pošto ona nije znala kakav je Leo bio kada ga je Leri prvi put video. Tada mu je ime bilo Džo, i mahao je nožem prikladnim za jednog ubicu.

Otad je prošao dobar deo nedelje, i Leu je bilo malo bolje, ali nije se vratio do kraja i nije hteo da priča o tome šta se dogodilo.

„Ta žena ima nekakve veze s tim“, rekla je Lusi dok je zašrafljivala poklopac na rezervoaru kosačice.

„Nadin? Zašto to misliš?“

„Pa, nisam htela to da pominjem. Ali navratila je pre neki dan, kada ste ti i Leo pokušavali da upecate nešto na Kold kriku. Htela je da vidi dečaka. Bilo mi je drago što niste tu.“

„Lusi...“

Brzo ga je poljubila, a on je zavukao šaku ispod njenog prslučeta i prijateljski je stisnuo. „Već sam te bila pogrešno procenila“, rekla je. „Mislim da će mi večno biti žao zbog toga. Ali nikada mi se neće dopadati Nadin Kros. S njom nešto nije u redu.“

Leri nije odgovorio, ali smatrao je da je Lusina procena verovatno tačna. One noći kraj King Supersa ponašala se kao da je poludela.

„Ima još nešto - kada je došla, nije ga nazvala Leo. Nazvala ga je onim drugim imenom, Džo.“

Gledao je prazno u nju dok je ona okretala automatski starter i gurala kosačicu.

Sada, pola sata posle tog razgovora, pio je svoje pivo i gledao kako Leo tapka pingpong lopticu koju je pronašao onog dana kada su njih dvojica otišli kod Harolda, gde Nadin sada stanuje. Bela loptica je bila umrljana, ali ne i ulubljena. Tok-tok-tok po pločniku. Loptica-skočica, odskače od pločica.

Leo (on je sada bio Leo, zar ne?) nije želeo tog dana da uđe u Haroldovu kuću.

U kuću u kojoj sada stanuje mama-Nadin.

„Hoćeš na pecanje, maleni?“ predloži Leri najednom.

„Nema riba“, reče Leo. On pogleda Leriju čudnim očima zelenim kao morska voda. „Poznaješ gospodina Elisa?“

„Naravski.“

„On kaže da ćemo moći da pijemo vodu kad se ribe vrate. Da je pijemo bez...“ On zatuli i zamaha prstima pred očima. „Znaš.“

„Bez prokuvavanja.“

„Da.“

Tok-tok-tok.

„Dopada mi se Dik. On i Lori. Uvek mi daju nešto da jedem. Plaši se da neće moći, ali ja mislim da hoće.“

„Šta to?“

„Da naprave bebu. Dik misli da je možda prestar za to. Ali ja mislim da nije.“

Leri zausti da upita kako su to Leo i Dik došli na tu temu, a onda se predomisli. Odgovor je, naravno, bio da nisu. Dik ne bi pričao sa jednim dečakom o tako ličnoj temi kao što je pravljenje bebe. Leo je prosto... prosto je to znao.

Tok-tok-tok.

Da, Leo je znao... ili intuitivno slutio. Nije želeo da uđe u Haroldovu kuću i rekao je nešto u vezi sa Nadin... nije tačno mogao da se seti šta... ali Leri se prisećao tog razgovora i bilo mu je veoma neprijatno kada je čuo da se Nadin preselila kod Harolda. Kao da je dečak bio u nekom transu, kao da...

(... tok-tok-tok...)

Leri je gledao kako pingpong loptica odskače i najednom se zagledao Leu u lice. Dečakove oči su bile tamne i odsutne. Zvuk kosačice je bio daleko, monotono zujanje. Svetlost dana je bila topla i prijatna. A Leo je ponovo bio u transu, kao da je pročitao Lerijevu misao i jednostavno reagovao na nju.

Leo je otišao da vidi slona.

Leri reče, krajnje nehajno: „Da, mislim da oni mogu napraviti bebu. Dik svakako nije stariji od pedeset pet godina. Mislim da je Keri Grant napravio bebu kad mu je bilo gotovo sedamdeset.“

„Koje Keri Grant?“ upita Leo. Loptica je odskakala, odskakala.

(Ozloglašena. Sever-severozapad.)

„Zar ne znaš?“ upita on Lea.

„On jebio glumac“, reče Leo. „Glumio je u Ozloglašenoj. I Severozapadu.“ {Sever-severozapad.)

„Sever-severozapad, to sam mislio“, reče Leo saglasivši se. Oči su mu bile prikovane za odskakanje pingpong loptice.

„Tako je“, reče on. „Leo, kako je mama Nadin?“

„Ona me zove Džo. Ja sam Džo za nju.“

„Oh.“ Jeza je polako puzala uz Lerijeva leđa.

„Sada je loše.“

„Loše?“

„Oboje su loše.“

„Nadin i...“

(Harold?)

„Da, on.“

„Nisu srećni?“

„On ih je prevario. Misle da ih hoće.“

„On?“

„On.“

Ta reč ostala je da visi u nepomičnom letnjem vazduhu.

Tok-tok-tok.

„Otići će na zapad“, reče Leo.

„Bože“, promrmlja Leri. Sada mu je bilo veoma hladno. Preplavio ga je stari strah. Je li zaista želeo da čuje još ovoga? Bilo je to kao da gleda kako se polako otvaraju vrata grobnice na nemom groblju, odakle se pruža ruka...

Šta god bilo, ne želim da slušam, ne želim da znam za to.

„Mama Nadin želi da misli kako si ti kriv za to“, reče Leo. „Želi da misli da si je ti oterao Haroldu. Ali namerno je čekala. Čekala je dok ti nisi previše zavoleo mamu Lusi. Čekala je dok nije bila sigurna u to. Kao da on briše iz njenog mozga onaj deo koji razlikuje šta je dobro a šta loše. Malo-pomalo, on joj briše taj deo. A kada on nestane, ona će biti luda kao i svi ostali na zapadu. Možda i luđa.“

„Leo...“ šapnu Leri, a Leo smesta odgovori:

„Ona me zove Džo. Ja sam Džo za nju.“

„Da te i ja zovem Džo?“ upita Leri sumnjičavo.

„Ne.“ U dečakovom glasu čuo se prizvuk preklinjanja. „Nemoj, molim te.“

„Nedostaje ti mama Nadin, Leo, zar ne?“

„Ona je mrtva“, reče Leo, jezivo jednostavno.

„Jesi li zato ostao toliko dugo budan one noći?“

„Da.“

„I zato nisi hteo da pričaš?“

„Da.“

„Ali pričaš sada.“

„Imam tebe i mamu Lusi da sa vama pričam.“

„Da, naravno...“

„Ali ne zauvek!“ reče dečak uzbuđeno. „Ne zauvek, osim ako ne budeš pričao sa Freni! Pričaj sa Freni! Pričaj sa Freni!"

„O Nadin?“

„Ne!“

„O čemu? O tebi?“

Leov glas se podiže, postade još kreštaviji. „Sve je zapisano! Ti znaš! Freni zna! Pričaj sa Freni!“

„Komitet...“

„Ne komitet! Komitet ti neće pomoći, neće pomoći nikome, komitet je kao nekad, on se smeje vašem komitetu zato što je kao nekad, a to njemu odgovara, ti znaš, Freni zna, ako budete razgovarali, moći ćete...“

Leo snažno udari lopticom - TOK! - i ona se diže iznad njegove glave, pade i otkotrlja se. Leri je gledao za njom, suvih usta, dok mu je srce gadno tuklo u grudima.

„Ode mi loptica“, reče Leo i otrča po nju.

Leri je ostao da gleda za njim.

Freni, pomisli on.

* * *

Njih dvoje su sedeli na ivici pozornice u parku, tako da su im noge visile u vazduhu. Do mraka je ostao još jedan sat i malobrojni ljudi šetali su parkom, a neki su se držali za ruke. Dečji sat je sat za ljubavnike, pomislila je Fren nevezano. Leri joj je upravo ispričao sve što je Leo rekao u svom transu, i njoj se od toga vrtelo u glavi.

„I šta misliš?“ upita Leri.

„Ne znam šta da mislim“, reče ona tiho, „osim da mi se ne dopada ništa od svega što se dešavalo. Snovi sa vizijama. Starica koja neko vreme služi kao glas božji, a onda ode u divljinu. I sada dečak koji je izgleda telepata. Kao da živim u nekoj bajci. Ponekad pomislim da nas je supergrip ostavio u životu, ali nas je sve oterao u ludilo.“

„Rekao je da treba da pričam sa tobom. Zato to i radim.“

Nije mu odgovorila.

„Pa“, reče Leri, „ako ti išta padne na pamet...“

„Zapisano“, reče Freni tiho. „Taj mali je bio u pravu. U tome je i čitav koren problema, rekla bih. Da nisam bila toliko glupa, toliko uobražena da sve zapišem... o, đavo da me nosi!“

Leri je zurio u nju, zapanjen. „O čemu ti to govoriš?“

„O Haroldu“, reče ona, „i plašim se. Nisam rekla Stjuu. Bilo me je sramota. Pisanje dnevnika je bila neviđena glupost... a sada Stju... njemu se Harold čak dopada... svima u Slobodnoj zoni se Harold dopada, i tu spadaš i ti.“ Ona se oglasi smehom zagušenim suzama. „Na kraju krajeva, on je bio tvoj... duhovni vodič na putu dovde, zar ne?“

„Ne pratim ovo baš najbolje“, reče Leri polako. „Možeš li mi reći čega se to plašiš?“

„U tome i jeste stvar - jednostavno ne znam.“ Ona ga pogleda očima punim suza. „Mislim da je bolje da ti ispričam ono što mogu, Leri. Moram s nekim da razgovaram. Bog sveti zna da ne mogu više da čuvam to u sebi, a Stju... Stju možda nije taj koji bi trebalo to da čuje. Ili makar, ne prvi.“

„Hajde, Fren. Ispali to.“

I tako mu je ispričala, počevši od onog junskog dana kada se Harold dovezao na prilazni put njene kuće u Ogunkvitu u „kadilaku“ Roja Brenigena. Dok je pričala, poslednja dnevna svetlost poprimila je plavetnu nijansu. Ljubavnici u parku počeli su da se udaljavaju. Podigla se tanušna kora meseca. U visokoj stambenoj zgradi s druge strane Kanjonskog bulevara upalilo se nekoliko „kolmenki“. Ispričala mu je o krovu ambara i o tome kako je ona spavala dok je Harold stavljao život na kocku kako bi ispisao njeno ime u dnu. O susretu sa Stjuom u Fabajanu, i o Haroldovoj nagonski netrpeljivoj reakciji na Stjua. Ispričala mu je o svom dnevniku i o otisku palca u njemu. Kada je završila, već je prošlo devet sati i čula se pesma zrikavaca. Među njima je zavladala tišina i Fren je sa podozrenjem čekala da je Leri prekine. Ali činilo se da je on izgubljen u mislima.

On konačno reče: „Koliko si sigurna u vezi sa tim otiskom? Da li si u sebi sigurna da je Haroldov?“

Oklevala je samo trenutak. „Da. Znala sam da je to Haroldov otisak čim sam ga prvi put ugledala.“

„Taj ambar gde je ispisao putokaz“, reče Leri. „One noći kad smo se upoznali, sećaš se da sam ti rekao da sam se popeo tamo? I da je Harold urezao svoje inicijale na gredi u potkrovlju?“

„Da.“

„Nisu tamo bili samo njegovi inicijali. Bili su i tvoji. Unutar srca. Kao što bi neki zaljubljeni klinac urezao na školskoj klupi.“

Ona prekri oči rukama i obrisa ih. „Koji haos“, reče promuklo.

„Ti nisi odgovorna za postupke Harolda Laudera, malena.“ On uze njenu ruku obema svojima i čvrsto je stisnu. Pogleda je. „Veruj mi, jer ja sam bio pravi serator, jajara i ljigavac. Ne možeš sebi prebacivati zbog toga. Jer ako to budeš radila...“ Njegov stisak se pojačao do granice bola, ali lice mu je i dalje bilo blago. „Ako to budeš radila, zaista ćeš poludeti. Dovoljno je teško da vodiš računa o sebi, a kamoli još o nekom drugom.“ On joj pusti ruku i njih dvoje poćutaše još neko vreme.

„Misliš da je Harold toliko kivan na Stjua da bi mogao da ga ubije?“ reče on najzad. „Misliš da je to zaista toliko duboko?“

„Da“, reče ona. „Zaista mislim da je to moguće. Možda i ceo komitet. Ali ne znam šta...“

Njegova ruka spusti se na njeno rame i on ga snažno stegnu, umirivši je. U mraku, njegova poza se promenila, oči su mu se raširile. Usne su mu se nemo pomerale.

„Leri? Šta...“

„Kada je sišao“, promrmlja Leri. „Otišao je po vadičep ili tako nešto.“ „Šta?"

On se okrenu od nje polako, kao da mu je glava nasađena na zarđalu šarku. „Znaš“, reče on, „možda i postoji način da se ovo reši. Ne mogu da garantujem, pošto nisam pogledao u knjigu, ali... to se tako savršeno uklapa... Harold pročita tvoj dnevnik i ne samo što sve sazna, već mu nešto drugo padne na pamet. Do đavola, možda je čak bio i zavidan zato što si se ti prva toga setila. Zar nisu svi najbolji pisci pisali dnevnik?“

„Hoćeš da kažeš kako Harold ima dnevnik?“

„Kada je sišao u podrum, onog dana kad sam mu doneo vino, razgledao sam malo po dnevnoj sobi. Rekao je kako namerava da tu ubaci malo hromiranog i kožnog nameštaja, pa sam pokušavao da zamislim kako bi to izgledalo. I primetio sam jedan labavi kamen na ognjištu...“

„DA!“ viknu ona, toliko glasno da se trgao. „Onog dana kad sam se tamo uvukla... i kad je došla Nadin Kros... sela sam na ognjište... sećam se tog labavog kamena.“ Ona ponovo pogleda Lerija. „Eto, opet to. Kao da nas je nešto vuklo za nos, pravo prema tome...“

„Slučajnost“, reče on, ali glas mu je zvučao nelagodno.

„Zar? Oboje smo bili u Haroldovoj kući. Oboje smo primetili labavi kamen. I oboje smo sada ovde. Je li to slučajnost?“

„Ne znam.“

„Šta je bilo ispod tog kamena?“

„Glavna knjiga“, reče on polako. „Ili je makar to bilo odštampano na korici. Nisam pogledao unutra. U to vreme sam pomislio da je podjednako lako mogla pripadati i prethodnom vlasniku kuće kao i Haroldu. Ali da jeste, zar je Harold ne bi pronašao? Oboje smo primetili labavi kamen. Recimo onda da ju je našao. Sve da ju je tip koji je tu živeo pre njega i ispunio svojim malim tajnama - iznosima u kojima je utajio porez, seksualnim fantazijama o rođenoj kćeri, ne znam čime sve ne - te tajne ne bi bile Haroldove. Shvataš li to?“

„Da, ali...“

„Ne prekidaj inspektora Andervuda dok obrazlaže, ti lakomislena devojko. Dakle, ako tajne nisu bile Haroldove, zašto bi on glavnu knjigu vratio pod kamen? Zato što su tu bile njegove tajne. To je bio Haroldov dnevnik."

„Misliš li da je još tamo?“

„Možda. Mislim da bi najbolje bilo da odemo i proverimo.“

„Sada?“

„Sutra. On će biti odsutan sa komitetom za sahrane, a Nadin po podne pomaže u elektrani.“

„U redu“, reče ona. „Misliš li da bi trebalo da kažemo Stjuu za to?“

„Zašto ne bismo sačekali? Nema smisla dizati uzbunu ako nismo sigurni da je posredi nešto važno. Knjige tamo možda više nema. Možda je to samo spisak stvari koje treba obaviti. Možda su to neke sasvim nevine stvari. Ili Haroldov veliki politički plan. A možda je i šifrovano.“

„Nisam ni pomislila na to. A šta ako tamo bude... nešto važno?“

„Onda mislim da treba to da iznesemo pred komitet Zone. Što je još jedan razlog da to završimo brzo. Sastajemo se drugog. Komitet će se pozabaviti time.“

„Hoće li?“

„Da, mislim da hoće“, rekao je Leri, ali on je isto tako pomislio i na ono što je Leo rekao za komitet.

Ona skliznu sa ivice bine na tle. „Bolje se osećam. Hvala ti što si došao ovamo, Leri.“

„Gde ćemo se naći?“

„U parkiću preko puta Haroldove kuće. Šta misliš, oko jedan po podne?“

„Važi“, reče Leri. „Vidimo se tada.“

Freni je otišla kući sa manjim teretom u grudima nego nedeljama pre toga. Kao što je Leri rekao, alternative su sada bile prilično jasne. Ta glavna knjiga može pokazati da su sva njihova strahovanja neosnovana. Ali, ako se ispostavi suprotno...

Pa, ako bude suprotno, neka o tome odluči komitet. Kao što ju je Leri podsetio, oni se sastaju drugog uveče, kod Nika i Ralfa, tamo pri kraju ulice Bejslajn.

Kada je stigla kući, Stju je sedeo u spavaćoj sobi, sa flomasterom u jednoj ruci i pozamašnom knjigom u kožnom povezu u drugoj. Naslov na koricama ispisan zlatotiskom glasio je Uvod u krivični zakonik Kolorada. „Teško štivo“, reče ona i poljubi ga u usta.

„Grrr.“ On baci knjigu na drugu stranu sobe i ona pade bučno na komodu. „To mi je doneo Al Bandel. On i njegov komitet za sprovođenje zakona prionuli su na posao punom parom, Fren. Hoće da razgovara sa komitetom Slobodne zone prekosutra, kad se budemo sastali. Šta si ti radila, lepojko?“

„Pričala sa Lerijem Andervudom.“

Jedan dugi trenutak ju je podrobno gledao. „Fren - zar si plakala?“

„Da“, reče ona i mirno mu se zagleda u oči, „ali sada se osećam bolje. Mnogo bolje.“

„Je li to zbog bebe?“

„Nije.“

„Nego zbog čega?“

„Reći ću ti sutra uveće. Reći ću ti sve što mi je na takozvanoj pameti. Dotad, ne pitaj. Važi?“

„Je li ozbiljno?“

„Stju, ne znam to.“

Gledao ju je dugo, dugo.

„U redu, Freni“, reče on. „Volim te.“

„Znam. I ja tebe.“

„Krevet?“

Ona se osmehnu. „Da vidimo ko će pre.“

Osvit prvog septembra bio je siv i kišan, dosadan dan za zaborav - ali taj dan nijedan stanovnik Slobodne zone nikada neće zaboraviti. Bio je to dan kada se struja vratila u Severni Bolder... makar nakratko.

U deset do dvanaest, u kontrolnoj sali elektrane, Bred Kičener je pogledao Stjua, Nika, Ralfa i Džeka Džeksona, koji su svi stajali okupljeni iza njega. Bred se nervozno osmehnuo i rekao: „Zdravo, Marijo, milosti puna, daj da ovo ne bude lažna uzbuna.“

On snažno cimnu nadole dva velika prekidača. U ogromnoj dvorani nalik na pećinu ispod njih, zanjištaše dva probna generatora. Petorica muškaraca priđoše zidu od polarizovanog stakla i pogledaše dole, gde je stajalo gotovo stotinu muškaraca i žena, svi sa zaštitnim naočarima po Bredovom naređenju.

„Ako smo nešto pogrešno uradili, bolje da nam crknu dva nego pedeset dva“, rekao im je Bred ranije.

Generatori zanjištaše glasnije.

Nik ćušnu Stjua laktom i pokaza na tavanicu kancelarije. Stju podiže pogled i poče da se kezi. Iza providnih ploča, neonke su slabašno zasvetlele. Generatori su radili sve snažnije i snažnije, da bi dosegli visoko, neprekidno brujanje, u kojem su se ustalili. Ispod njih, okupljeni radnici spontano su zatapšali, i neki među njima učinili su to sa trzajima bola; ruke su im bile odrane i bolne od namotavanja bakarne žice mukotrpnim satima i satima.

Neonke su sada sijale jarko i normalno.

Za Nika, to osećanje bilo je upravo suprotno onome koje je spoznao kad su svetla nestala u Šojou - sada posredi nije bilo sahranjivanje u grobnicu, već vaskrsenje.

Dva generatora su snabdevala energijom jedan mali deo Severnog Boldera u oblasti Severne ulice. Tu je bilo tog jutra ljudi koji nisu znali za test i mnogi od njih su pobegli na ulicu kao da su ih pojurili svi đavoli iz pakla.

TV prijemnici su oživeli u bučnom belom šumu. U jednoj kući u Ulici omorika, mikser se pokrenuo i pokušao da smeša sir i jaja koja su se odavno već skorila. Motor miksera ubrzo je bio preopterećen, pa je crkao. Jedna motorna testera je zacvilela u napuštenoj garaži, izbacivši prašinu od piljevine iz sebe. Ringle na šporetima počele su da sijaju. Marvin Gej je zapevao iz zvučnika prodavnice starih ploča čije je ime bilo „Muzej voštanih figura“, a reči, praćene džajv-disko ritmom, ličile su na neki san iz prošlosti koji je oživeo: „Hajde da igramo... hajde da pevamo... hajde da se za zabavu spremamo... hajde da igramo... hajde da pevamo..."

Transformator je pregoreo u Javorovoj ulici i kitnjasta spirala ljubičastih iskri spustila se, upalila na vlažnoj travi i zgasnula.

U elektrani, jedan od generatora zanjištao je višim, očajničkim tonom. Počeo je da se dimi. Ljudi su ustuknuli od njega, na korak od panike. Prostorija poče da se puni mučnoslatkim mirisom ozona. Oglasi se kreštavi alarm.

„Previsok napon!“ grmnu Bred. „Napraviće kratki spoj! Preopterećen je!“

On požuri na drugu stranu sobe i tresnu oba prekidača uvis. Cviljenje generatora počelo je da zamire, ali tek pošto su se odozdo začuli glasan pucanj i krici, prigušeni sigurnosnim staklom.

„Majku li mu njegovu“, reče Ralf. „Jedan od njih se zapalio.“

Iznad njih, neonke izbledeše u mrzovoljna jezgra bele svetlosti, a onda se sasvim ugasiše. Bred cimnu vrata kontrolne sale i izađe na odmorište. Njegove reči ravno odjeknuše u velikom otvorenom prostoru. „Pospite to penom! Brzo!“

Nekoliko njih usmerilo je aparate za gašenje vatre penom na generatore i vatra se ugasila. Miris ozona je i dalje visio u vazduhu. Ostali su se nagurali na odmorište iza Breda.

Stju mu spusti ruku na rame. „Žao mi je što je ovako ispalo, čoveče“, reče on.

Bred se okrenu prema njemu, isceren. „Molim? Zbog čega?“

„Pa, zapalilo se, zar ne?“ upita Džek.

„Jebote, jeste! Nego šta je! A negde u blizini Severne ulice neki transformator je otišao u majčinu. Zaboravili smo, majku mu, zaboravili! Razboljevali su se, umirali, ali nisu pre toga prvo išli po kući kako bi poisključivali električne uređaje! Ima uključenih televizora, rerni i električnih prekrivača u celom Bolderu. Neviđeno energetsko opterećenje. Ovi generatori su se koristili da premoste razliku u potrošnji, kad je na jednoj strani velika a na drugoj mala. Onaj tamo dole je pokušao da premosti, ali svi ostali su bili isključeni, vidite?“ Bred se sav trzao od uzbuđenja. „Geri! Sećate se kako je Geri, u Indijani, izgoreo do temelja?“

Zaklimali su na to.

„Ne možemo biti sigurni, nikad nećemo biti sigurni, ali ono što se dogodilo ovde, moglo se dogoditi i tamo. Možda im struja nije nestala dovoljno brzo. U odgovarajućim okolnostima, jedno električno ćebe bilo bi dovoljno, kao i krava gospođe O’Liri koja se ritnula i oborila onaj fenjer u Čikagu.⁷⁰ Ovi generatorčići pokušali su da premoste, ali nisu imali do čega. Zato su izgoreli. Sreća naša što se to desilo, to ja mislim - verujte mi na reč.“

„Kad kažeš“, odgovori Ralf sumnjičavo.

Bred reče: „Moramo da ponovimo ceo posao, ali samo na jednom motoru. I ima da proradimo. Ali...“ Bred poče da pucka prstima, u nesvesnom gestu uzbuđenja. „Ne smemo da pustimo struju dok ne budemo sigurni. Možemo li obezbediti još jednu radnu ekipu? Desetak momaka?“

„Naravski, mislim da možemo“, reče Stju. „Zašto?“

„Treba nam ekipa za isključivanje. Samo grupa ljudi koja će da ide po Bolderu i isključuje sve što je ostalo uključeno. Ne smemo ponovo da pustimo struju dok to ne bude završeno. Nemamo vatrogasce, čoveče.“ Bred se nasmeja pomalo ludački.

„Sutra uveče imamo sednicu komiteta Slobodne zone“, reče Stju. „Dođi da nam objasniš za šta ti sve trebaju, pa ćeš dobiti svoje ljude. Ali jesi li siguran da neće ponovo doći do preopterećenja?“

„Da, skroz sam siguran. Ne bi se to desilo ni danas da toliko toga nije ostavljeno uključeno. Kad smo već kod toga, neko bi trebalo da ode do Severnog Boldera i pogleda da možda upravo ne nestaje u vatri.“

Niko nije bio siguran da li se Bred to šalio ili ne. Kako se ispostavilo, bilo je nekoliko malih požara, uglavnom od vrućih kućnih uređaja. Nijedan se nije proširio po kiši koja je rominjala. A ljudi u Zoni su prvi septembar 1990. upamtili kao dan kada se struja vratila - makar na samo tridesetak sekundi.

* * *

Sat kasnije Fren se dovezla biciklom do parka Ebena Dž. Fajna preko puta Haroldove kuće. Na severnom kraju parka, odmah iza izletničkih stolova, rečica Bolder blago je žuborila. Rominjanje jutarnje kiše pretvaralo se u finu sumaglicu:

Potražila je Lerija pogledom, nije ga videla, pa je parkirala bajs. Pošla je kroz vlažnu travu prema ljuljaškama, kada je neki glas rekao: „Ovamo, Freni.“

Prepala se i pogledala prema zgradi u kojoj su se nalazili muški i ženski klozeti, osetivši za trenutak totalni, zbunjeni strah. Neka visoka prilika stajala je u senkama kratkog prolaza koji se pružao posred javnog klozeta, i ona je samo na tren pomislila...

Tada je prilika istupila i bio je to Leri, odeven u izbledele farmerke i košulju zemljane boje. Fren se opusti.

„Zar sam te uplašio?“ upita on.

„Jesi, malčice.“ Ona sede na jednu ljuljašku i udari njenog srca počeše da se smiruju. „Videla sam samo neko obličje, koje je stajalo tamo u mraku...“

„Izvini. Mislio sam da bi to moglo biti bezbednije, iako se odavde ne može videti Haroldova kuća. Vidim da si se i ti dovezla biciklom.“

Ona klimnu glavom. „Tiše je tako.“

„Ja sam svoj sklonio u onaj zaklon.“ On klimnu glavom prema zgradici niskog krova sa samo dva zida, kraj igrališta.

Freni odgura svoj bajs između ljuljaški i tobogana u sklonište. Tamo je zadah bio užegao i buđav. Na tom mestu su se vaćarili klinci previše mladi ili previše stondirani da bi mogli da voze, pretpostavila je ona. Bilo je prekriveno razbacanim pivskim flašama i pikavcima. U daljem ćošku ležale su zgužvane gaćice, a u bližem ostaci male vatre. Ostavila je bajs kraj Lerijevog i brzo izašla. U tim senkama, sa zadahom tog davno mrtvog mošusa u nozdrvama, veoma je lako mogla da zamisli kako mračnjak stoji tik iza nje, sa izuvijanom žičanom vešalicom u ruci.

„Pravi ’Holidej in, zar ne?“ reče Leri suvo.

„Ovako ja ne zamišljam prijatan smeštaj“, reče Fren i malo zadrhta. „Šta god ispalo iz ovoga, Leri, hoću da večeras sve ispričam Stjuu.“

Leri klimnu glavom. „Da, i to ne samo zato što je u komitetu. On je ujedno i maršal.“

Fren ga pogleda, zabrinuta. Prvi put je zaista shvatila da bi ova ekspedicija mogla da se završi tako da se Harold nađe u zatvoru. Uvući će se u njegovu kuću bez naloga ili bilo kakvog papira i njuškati po njoj.

„O, ovo ništa ne valja“, reče ona.

„Ružna stvar, zar ne?“ saglasi se on. „Da odustanemo?“

Dugo je razmišljala o tome, a onda odmahnula glavom.

„Dobro. Kako god bilo, mislim da treba da pođemo.“

„Jesi li siguran da su oboje odsutni?“

„Jesam. Video sam rano jutros kako Harold vozi jedan od kamiona komiteta za sahrane. A svi ljudi iz komiteta za energiju pozvani su na probno puštanje elektrane u rad.“

„Siguran si da je ona otišla?“

„Bilo bi krajnje čudno da nije, zar ne?“

Fren razmisli o tome, pa klimnu glavom. „Mislim da bi. Uzgred, Stju je rekao kako se nadaju da će najveći deo grada ponovo imati struju do šestog.“

„Biće to veliki dan“, reče Leri i pomisli kako bi lepo bilo sesti kod Šenona ili Slomljenog bubnja sa velikom ’fender’ gitarom i još većim pojačalom i odsvirati nešto - šta god, pod uslovom da je jednostavno i da ima težak ritam - što glasnije. Možda ’Gloriju’, ili ’Da prošetam psa. U stvari, praktično bilo šta, osim ’Mala, znaš li ko sam ja’.“

„Ipak“, reče Fren, „možda bi trebalo da smislimo neki izgovor. Za svaki slučaj.“

Leri se kiselo osmehnu. „Da kažemo kako prodajemo pretplatu na časopis ako se vrati jedno od njih?“

„Ha, ha, Leri.“

„Pa, možemo da kažemo kako smo došli da joj saopštimo ono što si mi upravo rekla u vezi sa puštanjem struje. Ako je ona tamo.“

Fren klimnu glavom. „Da, to bi moglo da prođe.“

„Ne zavaravaj se, Fren. Bila bi sumnjičava i kad bismo joj rekli da smo došli zato što se pojavio Isus Hrist i prošetao po površini gradskog veštačkog jezera.“

„Ukoliko je kriva za nešto.“

„Da. Ukoliko je kriva za nešto.“

„Hajde“, reče Fren razmislivši na tren. „Idemo.“

Nije bilo potrebe za izgovorima. Uporno snažno kucanje na ulaznim, a zatim i na zadnjim vratima uverilo ih je da je Haroldova kuća prazna. Tim bolje, pomisli Fren - što je više razmišljala o izgovoru koji su smislili, to joj je neuverljivije izgledao.

„Kako si ušla?“ upita Leri.

„Kroz podrumski prozor.“

Obišli su oko kuće i Leri je uzaludno povlačio prozor dok je Fren čuvala stražu.

„Možda jesi tada“, reče on, „ali prozor je sada zaključan.“

„Ne, samo je zaglavljen. Pusti mene da probam.“

Ali nije bila nimalo bolje sreće. Posle njene prve tajne posete, Harold je počeo sve da zaključava.

„Šta ćemo sad?“ upita ga ona.

„Hajde da ga razbijemo.“

„Leri, videće.“

„Neka ga. Ako nema šta da krije, pomisliće da su to uradila neka deca koja vole da lupaju prozore na praznim kućama. Ova svakako izgleda prazno, sa svim tim spuštenim roletnama. A ukoliko ima šta da krije, grdno će se zabrinuti, što i zaslužuje. Je li tako?“

Izgledala je sumnjičavo, ali nije ga sprečila kada je skinuo košulju, umotao je oko pesnice i podlaktice i udario po staklu podrumskog prozora. Staklo se prosu unutra i on posegnu rukom u potrazi za rezom.

„Evo je.“ On pomeri rezu i prozor kliznu natrag. Leri se provuče kroz njega i okrenu se da joj pomogne. „Samo pažljivo, malena, molim te. Ne treba nam spontani pobačaj u podrumu Harolda Laudera.“

On je uhvati ispod miške i spusti. Počeše zajedno da razgledaju prostoriju. Komplet za kriket čuvao je stražu. Sto za vazdušni hokej bio je prekriven komadićima različito obojenih električnih žica..

„Šta je ovo?“ reče ona i uze jedno parče. „Toga ovde ranije nije bilo.“ On slegnu ramenima. „Možda Harold pravi neku usavršenu mišolovku.“ Ispod stola je bila neka kutija i on je izvuče. Na poklopcu je pisalo: DELUKS REALISTIČNI VOKI-TOKI KOMPLET, BATERIJE SE KUPUJU ZASEBNO. Leri otvori kutiju, ali po njenoj težini već je znao da je prazna. „Pravi voki-tokije umesto mišolovke“, reče Fren.

„Ne, ovo nije bio komplet za sastavljanje. Ovo se kupovalo spremno za korišćenje. Možda ih je nekako modifikovao. To mi i liči na Harolda. Sećaš se kako se Stju nervirao zbog prijema voki-tokija kada je sa Haroldom i Ralfom išao u potragu za Majkom Ebigejl?“

Ona klimnu glavom, ali ti komadići žice su je i dalje zbog nečega brinuli.

Leri je ispustio kutiju na pod i izrekao tvrdnju koju će kasnije smatrati najvećom greškom u čitavom svom životu. „Nije važno“, kazao je. „Hajdemo.“

Popeli su se uza stepenice, ali vrata na vrhu su sada bila zaključana. Ona ga pogleda, a Leri slegnu ramenima. „Pa, kad smo već ovako daleko stigli...“

Fren klimnu glavom.

Leri nekoliko puta udari ramenom u vrata kako bi procenio kakva je reza s druge strane, a onda snažno nalete na njih. Začu se lomljava metala, zveket, i vrata se otvoriše. Leri se sagnu i podiže izvaljenu rezu sa linoleuma na kuhinjskom podu. „Mogu ovo da vratim na mesto i da ne primeti nikakvu razliku. Naravno, ako je pri ruci neki šrafciger.“

„Čemu to? Primetiće polomljen prozor.“

„Tačno. Ali ako reza ponovo bude na vratima, on će... što se tako keziš?“

„Vrati rezu na mesto, obavezno. Ali kako ćeš je navući sa podrumske strane vrata?“

On razmisli o tome pa reče: „Bre, ako nešto ne podnosim, onda je to ženski mudroser.“ On baci rezu na plastificiranu radnu površinu u kuhinji. „Hajde da pogledamo ispod tog kamena u ognjištu.“

Uđoše u dnevnu sobu punu senki i Fren oseti da je obuzima strah. Prošli put Nadin nije imala ključ. Sada, ako se bude vratila, imaće ga. I ako se bude vratila, uhvatiće ih na delu. Biće to prava ironija ako Stjuov prvi maršalski posao bude hapšenje sopstvene žene zbog provalne krađe.

„Ovo je taj kamen, zar ne?“ upita Leri pokazavši prstom.

„Da. Hajde sad, brzo.“

„Mogao je vrlo lako da to premesti, znaš.“ I Harold to jeste učinio. Nadin je knjigu vratila pod labavi kamen ognjišta. Leri i Fren nisu o tome imali pojma, ali kada je Leri povukao labavi kamen u stranu, knjiga je ležala pod njim u šupljini, a reči GLAVNA KNJIGA blago su svetlucale pred njihovim očima ispisane zlatnim slovima. Oboje su se zapiljili u nju. Soba je najednom bila toplija, zagušljivija, mračnija.

„Pa“, reče Leri, „hoćemo li joj se diviti, ili ćemo da pročitamo šta piše?“

„Ti“, reče Fren. „Ja ne želim ni da je pipnem.“

Leri je izvadi iz rupe i automatski obrisa belu kamenu prašinu sa korica. Uze da je nasumično prelistava. Rukopis je bio ispisan flomasterom koji se prodavao pod agresivnom markom „bandoglavi“. Harold je njime mogao da piše sitno, savršeno - rukopisom krajnje savesnog, možda i maničnog čoveka. Nije bilo uvučenih pasusa. Sa desne i leve strane je bila samo mala, mala margina, ali ona je bila stalna, toliko prava da je mogla biti povučena i pomoću lenjira.

„Trebalo bi mi tri dana da sve ovo pročitam“, reče Leri i nastavi sa prelistavanjem prema početku knjige.

„Stani“, reče Fren i posegnu preko njegove ruke kako bi vratila nekoliko stranica. Tu je neprekidni tok reči bio prekinut upadljivo uokvirenim delom stranice. Unutra je pisalo nešto što je ličilo na moto:

Slediti svoju zvezdu znači prepustiti se snazi neke veće sile, nekom proviđenju; opet, nije li moguće da je sam taj čin glavni koren neke još veće sile? Tvoj BOG ili ĐAVO čuva ključeve svetionika; toliko se dugo i naporno već nosim sa tim u protekla dva meseca; ali svakome od nas je podarena odgovornost NAVIGACIJE.

HAROLD EMERI LAUDER

„Izvini“, reče Leri. „Ali ja ništa ne kapiram. Ti?“

Fren polako odmahnu glavom. „To Harold valjda hoće da kaže da ukoliko slediš nekoga, to može biti jednako časno kao i kad si predvodnik. Ali kao moto, ne verujem da će da postane popularnije od ’Ko zna -znaće, ko štedi - imaće’.“

Leri nastavi da prelistava prema početku knjige i pronađe još četiri ili pet uokvirenih maksima, s tim da su sve bile pripisane Haroldu velikim slovima.

„Auuu“, reče Leri. „Pogledaj ovo, Freni!“

Kažu da su dva najveća ljudska greha oholost i mržnja. Jesu li zaista? Ja ih radije sagledavam kao dve velike vrline. Odreći se oholosti i mržnje znači promeniti se zarad dobra sveta. Prigrliti ih, ispoljiti ih, jeste plemenitije; to znači da se svet mora promeniti zarad tvog dobra. Krenuo sam u veliku pustolovinu.

HAROLD EMERI LAUDER

„Ovo je delo krajnje poremećenog uma“, reče Fren. Bilo joj je hladno.

„Takvo razmišljanje nas je i dovelo do ovog haosa“, saglasi se Leri. On brzo prelista stranice do početka knjige. „Gubimo vreme. Da vidimo šta možemo naći u ovome.“

Ni on ni ona nisu tačno znali šta mogu da očekuju. Iz knjige nisu pročitali ništa osim uokvirenih maksima i poneke fraze koja im je, uglavnom zahvaljujući Haroldovom uvijenom stilu (složenim rečenicama koje kao da su bile izmišljene upravo za Harolda Laudera), značila veoma malo, ili im nije značila ama baš ništa.

Stoga je ono što su ugledali na početku knjige usledilo kao potpuni šok. Dnevnik je počinjao na vrhu prve stranice. Ona je bila uredno obeležena zaokruženim brojem 1. Tu je početak bio uvučen, tako da je to bio jedini uvučeni red u celoj knjizi, koliko je Freni mogla da proceni, pored onih kojima je počinjao svaki uokvireni moto. Pročitali su tu prvu rečenicu držeći zajedno knjigu kao deca na probi hora i Fren je rekla „O!“ tihim, stegnutim glasom i uzmakla, pritisnuvši lako usta rukom.

„Fren, moramo uzeti knjigu“, reče Leri.“

„Da...“

„I pokazati je Stjuu. Ne znam da li je Leo u pravu kada kaže da su oni na mračnjakovoj strani, ali Harold je, u najmanju ruku, opasno poremećen. To svakako uviđaš.“

„Da“, ponovi ona. Osećala je slabost, kao da je hvata nesvestica. Dakle, tako se završavaju stvari sa dnevnicima. Kao da je znala, kao da je sve to znala još od trenutka kad je ugledala taj veliki zamrljani otisak palca, i morala je sve vreme da govori sebi kako se ne sme onesvestiti, kako se ne sme onesvestiti.

„Fren? Freni? Da li si dobro?“

Lerijev glas. Iz velike daljine.

Prva rečenica u Haroldovoj knjizi: Biće mi izuzetno zadovoljstvo ovog sjajnog, postapokaliptičnog leta da ubijem gospodina Stjuarta Kurčevitog Džukca Redmana; a onda ću možda ubiti i nju.

„Ralfe? Ralfe Brentneru, jesi li kod kuće? Juhu, ima li koga?“

Stajala je na stepenicama i gledala u kuću. U dvorištu nije bilo motocikala, samo nekoliko bajsova parkiranih kraj jednog bočnog zida. Ralf bi je čuo, ali morala je da misli i na tutamutu. Na gluvonemog. Mogla je da se dere dok ne poplavi bez ikakvog odgovora, a da on ipak bude tu.

Prebacivši ceger iz jedne ruke u drugu, Nadin pokuša da otvori vrata i vide da su otključana. Ona stupi unutra iz fine sumaglice koja se spuštala. Našla se u malom predvorju. Četiri stepenice su se pele u kuhinju, a drugo stepenište se spuštalo u suteren gde je, po Haroldovim rečima, bio Androsov stan. Nabacivši najljubazniji mogući izraz lica, Nadin pođe dole, sa izgovorom u mislima ukoliko on bude tamo.

Ušla sam pošto sam mislila da nisi čuo da kucam. Neki među nama hteli bi da znaju hoće li se obrazovati treća smena za namotavanje ona dva motora koja su pregorela. Da li ti je Bred bilo šta rekao?

Tamo su bile samo dve sobe. Jedna od njih je bila spavaća soba jednostavna kao monaška ćelija. Druga je bila radna. Tamo je bio sto, fotelja, korpa za otpatke, polica za knjige. Sto je bio prekriven ceduljama i ona ih je dokono pogledala. Većinom nije mogla da ih razume - pretpostavila je da je to bio Nikov deo nekakvog razgovora (Valjda, ali zar ne bi trebalo da ga pitamo može li se to uraditi na neki jednostavniji način? pisalo je na jednoj). Druge su izgleda bile namenjene njemu kao podsećanje, zabeležene misli. Nekolicina ju je podsetila na uokvirene pasuse u Haroldovoj knjizi, na ono što je on nazivao „Smernicama za bolji život“ sa sarkastičnim osmehom.

Na jednoj je pisalo: Pričati sa Glenom o trgovini. Da li iko od nas zna kako počinje trgovina? Nedostatkom roba, zar ne? Ili promenom dela tržišta? Zanati. To može biti ključna reč. Šta ako Bred Kičener reši da svoj zanat naplaćuje umesto što ga primenjuje besplatno? Ili doktor? Čime bismo ih plaćali? Hmmm.

Na drugoj: Zaštita zajednice je dvosmerna.

Na trećoj: Kad god pričamo o sprovođenju zakona, noću imam košmare o Šojou. O tome kako umiru na moje oči. O tome kako Čildres baca svoju večeru po ćeliji. Zakon, zakon, do đavola, šta da radimo sa zakonom? Smrtna kazna. Eto vesele misli. Kad Bred ponovo pusti struju, koliko će vremena proći pre nego što neko od njega ne zatraži da montira električnu stolicu?

Ona se okrenu od cedulja - nevoljno. Bilo je očaravajuće pregledati papire koje je ostavio čovek sposoban da u potpunosti misli samo kroz pisanje (jedan njen profa sa koledža voleo je da govori kako misaoni proces nikada ne može biti potpun bez artikulacije), ali ono zbog čega je došla ovamo bilo je gotovo završeno. Nik nije bio tu, nikoga nije bilo tu. Predugim zadržavanjem samo bi nepotrebno iskušavala sopstvenu sreću.

Vratila se gore. Harold joj je rekao da će se verovatno sastati u dnevnoj sobi. Bila je to ogromna prostorija sa debelim i čupavim tepihom boje vina, gde je dominirao samostojeći kamin koji se uzdizao kamenim stubom kroz krov. Čitav zapadni zid je bio od stakla, tako da je tamo pucao veličanstveni pogled na Fletajrons. Osećala se nezaštićeno kao buba na zidu. Znala je da je spoljna površina od termopleksa bila jodizovana tako da svako ko gleda spolja može da vidi samo odraz kao u ogledalu, ali psihološki se ipak osećala potpuno nezaštićeno. Želela je da brzo završi.

Na južnoj strani sobe pronašla je ono što je tražila, duboki plakar koji Ralf nije ispraznio. Unutra su visili kaputi, a u zadnjem ćošku je bila hrpa čizama, rukavica i zimskih šalova duboka čitav metar.

Brzim pokretima je izvukla namirnice iz cegera. One su bile kamuflaža, i naredala ih je samo u jednom sloju. Ispod konzervi sa pireom od paradajza i sardinama nalazila se kutija za cipele sa dinamitom i voki-tokijem.

„Hoće li raditi i ako se stavi u plakar?“ pitala je ona. „Zar dodatni zid neće ublažiti eksploziju?“

„Nadin“, odgovorio je Harold blago, „ako taj uređaj bude proradio, a nemam nikakvog razloga da mislim suprotno, razneće i kuću i najveći deo brda oko nje. Stavi ga bilo gde tako da ne bude primećen za vreme sastanka. Plakar je sasvim dobar za to. Dodatni zid će se rasprsnuti i pretvoriti u šrapnel. Uzdam se u tvoju procenu, draga. Biće to baš kao u onoj staroj bajci o krojaču i muvama. Sedam jednim udarcem. Samo što u ovom slučaju imamo posla sa gomilom političkih bubašvaba.“

Nadin gurnu u stranu čizme i šalove, napravi rupu i zavuče kutiju u nju. Ponovo je prekri, a onda se izvuče iz plakara. Tako. Gotovo. Pa kud puklo da puklo.

Brzo je izašla iz kuće, bez osvrtanja, pokušavajući da ne obraća pažnju na glas koji nije hteo da ostane mrtav, na glas koji joj je govorio da se vrati tamo i počupa žice između inicijalnih kapisli i voki-tokija, govorio joj da odustane od toga kako ne bi sasvim poludela. Jer, ne čeka li je to zapravo negde u budućnosti, sada možda već za manje od dve nedelje? Zar ludilo nije konačan, logičan zaključak?

Zavukla je ceger sa namirnicama u nosač „vespe“ i nogom pokrenula motor. I sve vreme dok se udaljavala, taj glas je i dalje drobio: Nećeš valjda to da ostaviš tamo? Nećeš valjda tamo da ostaviš tu bombu?

U svetu u kojem su toliki umrli...

Zavila je u krivinu, jedva kadra da vidi kuda vozi. Suze su joj zamaglile oči.

... najveći je greh oduzeti ljudski život.

Ovde se radilo o sedam života. Ne, i više od toga, pošto će komitet primati izveštaje nekoliko potkomiteta.

Zaustavila se na ćošku ulica Bejslajn i Brodvej, pomislivši da se okrene i vrati. Sva je drhtala.

A kasnije uopšte neće moći Haroldu da objasni tačno šta se dogodilo - zapravo, nije ni pokušala. Bila je to naznaka užasa koji će tek uslediti.

Osetila kako joj sve crni pred očima.

Naišlo je to kao sporo navučena tamna zavesa, uzlepršala i nošena lakim lahorom. Malo-pomalo pa bi taj lahor narastao, zavesa bi uzlepršala snažnije, a ona bi ugledala malo dnevne svetlosti ispod njenog ruba, malo te puste raskrsnice.

Ali zavesa se navlačila pred njenim očima u neprekidnim nanosima mraka i ona se ubrzo u tome izgubila. Bila je slepa, bila je gluva, nije imala čulo dodira. Misleno biće, Nadin-ego, plutalo je u toploj crnoj čauri kao u moru, kao u plodovoj vodi.

I osetila je kako se on uvlači u nju.

U njoj je počeo da narasta krik, ali nije imala usta kojima bi zavrištala.

Penetracija: entropija.

Nije znala šta te reči znače, postavljene tako jedna kraj druge; znala je samo da su tačne.

Nikada ranije nije osetila ništa slično tome. Kasnije, javile su joj se metafore kojima je mogla to da opiše, a ona ih je odbacila, jednu po jednu:

Plivaš i najednom, usred tople vode, naletiš na džep toliko hladan da od te hladnoće obamreš.

Dali su ti anesteziju i zubar ti vadi zub. On izleće u bezbolnom trzaju. Pljuješ krv u beli emajlirani lavabo. U tebi je rupa; izbušili su te. Možeš da zavučeš jezik u rupu gde je do pre jedne sekunde živeo deo tebe.

Zuriš u sopstveno lice u ogledalu. Zuriš dugo u njega. Pet minuta, deset, petnaest. Netremice. Posmatraš sa nekom vrstom intelektualnog užasa kako ti se lice menja, kao lice Lona Čejnija Mlađeg u filmu o vukodlacima. Postaješ neznanac, dvojnik maslinaste kože, poremećena bleda Vampira jezivo ozarenih očiju.

Nije to zapravo bilo ništa od svega toga, ali sve se to moglo osetiti u tragu.

Mračnjak je ušao u nju, i kako je samo bio hladan.

Kada je Nadin otvorila oči, prva misao joj je bila da se obrela u paklu.

Pakao je bio belina, teza za mračnjakovu antitezu. Videla je belinu, boju slonovače, ništavilo preostalo posle izbeljivača. Belo-belo-belo. Bio je to beli pakao, svuda oko nje.

Zurila je prema belini (bilo je nemoguće zuriti u nju), opčinjena, u bolovima, minutima pre nego što je shvatila da oseća viljušku „vespe“ među nogama i da joj se na rubu vidokruga pojavila nova boja - zelena.

U grču je prekinula taj prazan, fiksirani pogled. Obazrela se oko sebe. Usta su joj bila otromboljena, drhtava; same oči bile su joj omamljene i pod opojnim dejstvom užasa. Mračnjak je bio u njoj, Fleg je bio u njoj, i kada je došao, oterao ju je od prozora njenih pet čula, njenih špijunki za stvarnost. Odvezao ju je dalje od njih onako kako je neko čovek mogao odvesti kola ili kamion. I dovezao je... gde?

Ona baci pogled prema belini i vide da je to ogromno prazno platno drajv-in bioskopa spram pozadine od belog kišnog neba kasnog popodneva. Dok se okretala, primetila je snek-bar. Bio je obojen u drečavu ružičastu nijansu mesa. Na ulazu je pisalo: DOBRO DOŠLI U HOLIDEJ TVIN! UŽIVAJTE VEČERAS U ZABAVI POD ZVEZDAMA!

Tama ju je obuzela na raskrsnici ulica Bejslajn i Brodvej. Sada je bila daleko u Dvadeset osmoj ulici, gotovo preko granice gradskog atara sa... Longmontom, zar ne?

Još je u sebi osećala njegov ukus, daleko u mislima, kao hladnu sluz na podu.

Bila je okružena motkama, čeličnim motkama nalik na stražare, svaka od njih bila je visoka metar i po, na svakoj je bio odgovarajući zvučnik drajv-ina. Pod nogama joj je bio šljunak, ali iz njega je džikljala trava i maslačak. Pretpostavila je da Holidej tvin nije imao mnogo posla negde od sredine juna. Dakle, moglo se reći da je to leto bilo donekle mrtvo za industriju zabave.

„Šta ću ja ovde?“ šapnu ona.

Samo je progovorila naglas, sama sebi; nije očekivala odgovor. Zato, kada je odgovor usledio, iz grla joj se oteo krik strave.

Svi zvučnici popadali su istovremeno sa svojih motki na zakorovljeni šljunak. Oglasili su se gromkim, pojačanim TRAS! - kao da je na šljunak pao neki leš.

„NADIN“, zatreštali su zvučnici, njegovim glasom, i kako je tek tada zavrištala! Ruke su joj poletele prema glavi, dlanovima je poklopila uši, ali to se čulo iz svih zvučnika odjednom i nije bilo skrovišta od tog džinovskog glasa, punog zastrašujućeg veselja i grozne komične požude.

„NADIN, NADIN, O KAKO VOLIM DA VOLIM MOJU NADIN, MOJE MEZIMČE, MOJU LEPU..“

„Prestani!“ uzvrati ona kroz krik, napregnuvši glasne žice svom silinom, i opet je njen glas bio tako tih u poređenju s gromkim glasom tog diva. A opet, za trenutak je glas zaista prestao. Zavladala je tišina. Srušeni zvučnici gledali su je sa šljunka kao hrapave oči džinovskih insekata.

Nadin polako spusti ruke s ušiju.

Poludela si, tešila je sebe. To je sve. Zbog naprezanja u čekanju... i Haroldovih igara... konačnog podmetanja eksploziva... sve te je to najzad oteralo preko ivice, draga moja, tako da si poludela. Verovatno je i bolje tako.

Ali ona nije poludela, i znala je to.

Ovo je bilo gore nego da je poludela.

Kao da žele to da potvrde, zvučnici su sada grmnuli strogim, a opet gotovo cepidlačkim glasom direktora škole koji kori učenike preko gimnazijskog razglasa zbog neke psine koju su svi zajedno izveli. „NADIN. ZNAJU."

„Znaju“, ponovi ona kao papagaj. Nije bila sigurna ko to zna, i šta, ali bila je sasvim sigurna da je to bilo neizbežno.

„PONELA SI SE GLUPO. BOG MOŽDA VOLI GLUPOSTI. JA IH NE VOLIM."

Te reči pucketale su i kotrljale se u kasno popodne. Odeća joj je najednom bila vlažno pripijena uz kožu, kosa joj je padala mlitavo na blede obraze, i ona je zadrhtala.

Glupo, pomislila je. Glupo, glupo. Znam šta znači ta rec. Mislim. Mislim da znači smrt.

„ZNAJU SVE... OSIM ZA KUTIJU ZA CIPELE. ZA DINAMIT."

Zvučnici. Zvučnici posvuda, zagledani u nju sa belog šljunka, iz bokora maslačaka zatvorenih pred kišom.

„IDI U AMFITEATAR IZLASKA SUNCA. OSTANI TAMO. DO SUTRA UVEČE. DOK SE NE SASTANU. A ONDA TI I HAROLD MOŽETE DOĆI. MOŽETE MI DOĆI."

Sada Nadin oseti jednostavnu, blistavu zahvalnost. Poneli su se glupo... ali im je ipak pružena druga šansa. Bili su dovoljno važni da zasluže intervenciju. I uskoro, veoma brzo, ona će biti sa njim... i tada će zaista poludeti, u to je bila sasvim sigurna, pa sve ovo više nimalo neće biti važno.

„Amfiteatar izlaska sunca može biti predaleko“, reče ona. Glasne žice su joj zbog nečega bile povređene; mogla je samo da krklja. „Može biti predaleko za...“ Za šta? Razmislila je. O! O da! Tako je! „Za voki-toki. Za signal.“

Bez odgovora.

Zvučnici su ležali na tlu, na stotine njih, i gledali je.

Ona nagazi na starter „vespe“ i mali motor kašljucnu. Odjek je nagna da se trgne. Taj zvuk je ličio na pucanj iz puške. Htela je da ode sa tog groznog mesta, dalje od tih izbuljenih zvučnika.

Morala je da ode.

Izgubila je ravnotežu na mopedu dok je obilazila oko štanda za hranu i piće. Da je bila na asfaltiranoj površini, možda bi i uspela da se uspravi, ali zadnji „vespin“ točak proklizao je ispod nje po rastresitom šljunku i ona je pala i jako se udarila, ujevši se za usnu toliko da joj je potekla krv, rasekavši obraz. Ustala je, očiju razrogačenih i plašljivih, i nastavila dalje. Sva se tresla.

Sada je bila u uličici kojom su kola prolazila kako bi ušla u drajv-in i pred njom se pojavila biletarnica, nalik na naplatnu kućicu. Izaći će odatle. Pobeći. Usne su joj poprimile blagi izraz zahvalnosti.

Iza nje, stotine zvučnika istovremeno su grunule i glas je sada pevao, užasno, bez sluha pevao: „VIDEĆEMO SE... NA SVIM STARIM POZNATIM MESTIMA... ŠTO IH SANJA SRCE MOJE... PO ČITAV DAAAAAN...“⁷¹

Nadin vrisnu svojim novim, napuklim glasom.

Tada se začu gromoglasan, čudovišni smeh, mračno i sterilno cerekanje koje kao da je ispunilo čitav svet.

„SVE TI NAJBOLJE ŽELIM, NADIN“, grmeo je glas. „SVE NAJBOLJE TI ŽELIM, LJUBAVI, DRAGA SRCU MOM“

Onda se ona nađe na drumu i umače natrag prema Bolderu onoliko brzo koliko je „vespa“ mogla da je nosi, ostavivši za sobom bestelesni glas i izbuljene zvučnike... ali ponevši ih sa sobom u srcu, tada i zauvek.

Sačekala je Harolda iza ćoška blizu autobuske stanice. Kada ju je ugledao, lice mu se ukočilo i prebledelo. „Nadin...“ šapnu on. Kutija za ručak mu ispade iz ruke i zazvecka na pločniku.

„Harolde“, reče ona. „Znaju. Moramo da...“

„Tvoja kosa, Nadin, o moj bože, tvoja kosa...“ Lice kao da mu se pretvorilo u same oči.

„Slušaj me!“

Činilo se da se donekle pribrao. „D... dobro. Šta je bilo?“

„Otišli su u tvoju kuću i pronašli knjigu. Odneli su je.“

Na Haroldovom licu su se međusobno borile emocije: bes, užas, stid. Malo-pomalo, one su nestale i onda, kao neki strašan leš koji izranja iz duboke vode, zamrznuti kez se ponovo pojavio na Haroldovom licu. „Ko? Ko je to uradio?“

„Ne znam sve detalje, i uostalom nije ni važno. Fren Goldsmit je bila jedna od njih, u to sam sigurna. Možda Bejtmen ili Andervud. Ne znam. Ali doći će po tebe, Harolde.“

„Otkud znaš?“ On je grubo zgrabi za ramena, setivši se da je ona vratila knjigu pod kamen na ognjištu. Pretresao ju je kao krpenu lutku, ali Nadin ga je gledala bez straha. Bila je ona već ranije tokom ovog dugog, dugog dana licem u lice sa mnogo strašnijim bićem od Harolda Laudera. „Kučko, otkud znaš?"

„On mi je rekao.“

Harold je naglo pusti.

„Fleg?“ Šapatom. „On ti je rekao? Obratio ti se? I zbog toga si takva?" Haroldov kez je bio užasan, kao kez Smrti na konju.

„Na šta ti to misliš?“

Stajali su blizu prodavnice kućnih uređaja. Uzevši je ponovo za ramena, Harold je okrenu prema staklu. Nadin ostade dugo zagledana u sopstveni odraz.

Kosa joj je pobelela. Potpuno pobelela. Nije preostala ni jedna jedina crna vlas.

O kako volim da volim Nadin.

„Hodi“, reče ona. „Moramo otići iz grada.“

„Sada?“

„Pošto padne mrak. Krićemo se do tada, i pokupiti opremu za kampovanje koja nam treba usput, pri odlasku.“

„Na zapad?“

„Još ne. Tek sutra uveče.“

„Možda to više ne želim“, šapnu Harold. Još je gledao u njenu kosu.

Uzela ga je za ruke i stavila ih tamo. „Prekasno, Harolde“, rekla je.

58.

Fren i Leri su sedeli za kuhinjskim stolom u Stjuovom i Freninom stanu i pili kafu. Leo je dole navalio na gitaru koju je uz Lerijevu pomoć odabrao u prodavnici „Zemaljski zvuci“. Bio je to „gibson“ od šeststo dolara, od ručno glačanog trešnjevog drveta. Prisetivši se naknadno, uzeo je za dečaka gramofon na baterije i desetak folk i bluz albuma. Sada je Lusi bila sa njim i do njih je doprla neverovatno dobra imitacija „Bluza iz bestragije“ Dejva van Ronka.

Već pet dana kiša pljušti

Nebo se smrklo ko da nije dan

Nešto gadno ima da se stušti

Večeras u naš san.

Kroz luk koji se otvarao prema dnevnoj sobi, Fren i Leri su videli Stjua, koji je sedeo u svojoj omiljenoj fotelji, sa Haroldovom knjigom otvorenom u krilu. Sedeo je tako od četiri po podne. Sada je bilo devet, i potpuno se smrklo. Nije hteo da večera. Dok ga je Feni posmatrala, okrenuo je novu stranicu.

Ispod njih, Leo je završio „Bluz iz bestragije“ i nastala je stanka. „Dobro svira, zar ne?“ reče Fren.

„Bolje nego što ću ja ikada umeti“, reče Leri. On srknu malo kafe.

Odozdo se najednom začu poznato seckanje, brza jurnjava niz pragove do ne baš standardne bluz progresije koja natera Lerija da zastane sa prinošenjem šoljice ustima. A onda Leov glas, dubok i vijugav, nadoda vokal sporom, neodoljivom ritmu:

Neću da ti kažem da ostaneš celu noć

Ni da pitam poznaješ li svetlosti moć

Nije mi do frke, nije mi do svađe

Već bih samo da te pitam rađe

Mala, znaš li ko sam ja?

Znaš, dobro znam da znaš...

Mala, znaš li ko sam ja?

Leri prosu kafu.

„Ups“, reče Fren, pa ustade da uzme krpu.

„Ja ću“, reče on. „Izgleda da mi se omaklo.“

„Ne, sedi miran.“ Ona uze krpu i brzo obrisa fleku. „Sećam se te pesme. Bila je popularna neposredno pre gripa. Sigurno je pokupio singlicu u gradu.“

„Valjda.“

„Kako se zvaše taj tip? Taj pevač čija je pesma?“

„Ne sećam se“, reče Leri. „Pop muzika se tako brzo smenjivala na top-listama.“

„Da, ali bilo mi je poznato njegovo ime“, reče ona dok je cedila sunđer nad sudoperom. „Čudo kako ti neke stvari budu tako na vrh jezika, zar ne?“

„Da“, reče Leri.

Stju naglo zatvori knjigu i Leriju laknu kada vide da je ona ulazeći u kuhinju pogledala prema njemu. Oči joj se najpre spustiše na pištolj o njegovom boku. Nosio ga je otkad je izabran za maršala, i stalno se šegačio kako će sam sebe upucati u nogu. Fren te šale nije smatrala naročito smešnim.

„Pa?“ upita Leri.

Stjuovo lice je bilo veoma zabrinuto. Spustio je knjigu na sto i seo. Fren krenu da mu donese šoljicu kafe, a on odmahnu glavom i spusti ruku na njenu podlakticu. „Ne, hvala, mila.“ On pogleda u Lerija nekako odsutno, rasejano. „Pročitao sam sve i sada me neviđeno boli glava. Nemam baš neku naviku da mnogo čitam. Poslednje što sam tako pročitao od početka do kraja bila je neka zečja priča. Brežuljak Voteršip. Kupio sam ga bratancu i prosto počeo da čitam...“

On zaćuta na trenutak, zamišljen.

„Pročitao sam je“, reče Leri. „Sjajna knjiga.“

„Bila je tamo jedna gomila zečeva“, kazao je Stju, „i živeli su lagodno. Bili su krupni, uhranjeni i stalno su živeli na jednom mestu. Tu nešto nije bilo u redu, ali nijedan zec nije znao šta. Činilo se da nisu ni želeli da znaju. Samo... samo, vidite, bio je tamo taj farmer...“

Leri reče: „On nije dirao njihovo leglo kako bi mogao da uzme zeca za paprikaš kad god to poželi. Ili ih je možda prodavao. Kako god bilo, on je imao sopstvenu malu farmu zečeva.“

„Da. A bio je tamo jedan zec, Srebrnjak, koji je smišljao pesme o sjajnoj žici - verovatno o zamci kojom je farmer hvatao zečeve. O zamci kojima ih je farmer hvatao i davio, Srebrnjak je smišljao pesme o tome.“ On odmahnu glavom u sporoj, umornoj neverici. „Na njega me Harold podseća. Na zeca Srebrnjaka.“

„Harold je bolestan“, reče Fren.

„Da.“ Stju pripali cigaretu. „I opasan.“

„Šta da radimo? Da ga uhapsimo?“

Stju kucnu po knjizi. „On i ova Krosova smeraju da urade nešto zbog čega će ih na zapadu dočekati dobrodošlicom. Ali u ovoj knjizi ne piše šta.“

„Pominje se tu dosta ljudi kojima on nije naročito oduševljen“, reče Leri.

„Hoćemo li ga uhapsiti?“ upita Fren ponovo.

„Jednostavno ne znam. Hoću prvo da razgovaramo o tome s ostatkom komiteta. Leri, šta je predviđeno za sutra uveče?“

„Pa, sastanak će imati dve polovine, javne i privatne teme. Bred hoće da priča o svojoj ekipi za isključivanje kućnih aparata. Al Bandel želi da iznese preliminarni izveštaj komiteta za sprovođenje zakona. Da vidimo... Džordž Ričardson o radnom vremenu klinike na Dakota Ridžu, a onda Čed Noris. Potom oni odlaze, i ostajemo samo mi.“

„Ako nagovorimo Ala Bandela da ostane i izvestimo ga o ovome sa Haroldom, možemo li biti sigurni da će ćutati?“

„Sigurna sam da možemo“, reče Fren.

Stju reče ljutito: „Šteta što Sudija nije ovde. Cenio sam njegovo mišljenje.“

Za trenutak su poćutali, razmišljajući o Sudiji, o tome gde bi večeras on mogao biti. Odozdo se čulo kako Leo svira „Sestru Kejt“ kao Tom Raš.

„Ali, ako to mora da bude Al, onda mora. Ionako vidim samo dva moguća izbora. Njih dvoje moramo izdvojiti od ostalih. Ali đavo da ih nosi, ne želim da ih strpam u zatvor.“

„Šta onda preostaje?“ upita Leri.

Fren je odgovorila na to. „Izgnanstvo.“

Leri se okrenu prema njoj. Stju je sporo klimao glavom, zagledan u svoju cigaretu.

„Samo da ih oteramo?“ upita Leri.

„I njega i nju“, reče Stju.

„Ali hoće li ih Fleg primiti tek tako?“ reče Freni.

Stju tada podiže pogled prema njoj. „Mila, to nije naš problem.“

Ona klimnu glavom i pomisli: O, Harolde, nisam htela da ispadne ovako. Ni u snu nisam želela da ispadne ovako.

„Ima li iko pojma šta bi mogli da planiraju?“ upita Stju.

Leri slegnu ramenima. „O tome treba pitati sve članove komiteta, Stju. Ali meni pada na pamet nekoliko stvari.“

„Na primer?“

„Elektrana. Sabotaža. Pokušaj atentata na tebe i Freni. To su prve dve stvari koje su mi sinule.“

Fren je izgledala bledo i užasnuto.

Leri nastavi: „Iako to nije direktno rekao, mislim da je onomad krenuo u potragu za Majkom Ebigejl sa tobom u nadi da će ostati nasamo s tobom i ubiti te.“

Stju reče: „Imao je priliku za to.“

„Možda se uplašio.“

„Prestanite više s tim“, reče Fren tupo. „Molim vas.“

Stju ustade i vrati se u dnevnu sobu. Tamo je bila radio-stanica povezana sa akumulatorom. Posle malo čačkanja po njoj, dobio je Breda Kičenera.

„Bred, džukelo matora! Ovde Stju Redman. Slušaj. Možeš li da organizuješ nekoliko momaka da večeras čuvaju stražu u elektrani?“

„Naravski“, začu se Bredov glas, „ali, pobogu, zašto?“

„Pa, ova stvar je malčice nezgodna, Bredli. Čuo sam sa nekoliko strana kako bi neko možda mogao da proba da tamo napravi rusvaj.“

Bred odgovori na to bujicom psovki.

Stju je klimao glavom prema mikrofonu, sa osmejkom. „Znam kako ti je. Ovo je samo za večeras i možda za sutra uveče, koliko znam. Posle toga će se stvari valjda srediti.“

Bred mu reče da može da okupi dvanaest ljudi iz komiteta za energiju u komšiluku, i svaki od njih bi rado skleptao moguće majstor-kvariše. „Je li to Rič Mofat nešto naumio?“

„Ne, nije Rič. Čuj, porazgovaraćemo kasnije, važi?“

„Dobro, Stju. Postaviću stražu.“

Stju isključi radio-stanicu i vrati se u kuhinju. „Ne možeš sačuvati tajnu ako ti ljudi to ne omoguće. Plaši me sve ovo, znate? Matori ćelavi sociolog je u pravu. Mogli bismo ovde da budemo kraljevi ako bismo to poželeli.“

Fren mu poklopi šaku svojom. „Hoću da mi obećate nešto. Obojica. Obećajte mi da ćemo to rešiti jednom za svagda sutra uveče na sastanku. Samo želim da se to više okonča.“

Leri je klimao glavom. „Izgnanstvo. Da. Nije mi palo na pamet, ali možda bi to bilo najbolje rešenje. Pa, pokupiću Lusi i Lea i idemo kući.“

„Vidimo se sutra“, reče Stju.

„Da.“ On izađe iz sobe.

Sat pre osvita drugog septembra, Harold je stajao na ivici Amfiteatra izlaska sunca i gledao ispod sebe. Grad je bio jarak ispunjen mrakom. Nadin je spavala iza njega u malo šatoru za dvoje koji su uzeli sa još malo opreme za kampovanje dok su kradom napuštali grad.

Ipak, vratićemo se. U kočijama.

Ali u dubini srca, Harold je sumnjao u to. Tama ga je skolila sa mnogo strana. Gnusni gadovi su mu sve oteli - Freni, samopoštovanje, zatim knjigu, a sada i nadu. Osećao je kako propada.

Vetar je bio jak, mrsio mu je kosu, duvao u zategnuto platno šatora tako da je ono lepetalo tamo-amo praćeno neprekidnim zvukom mitraljeskog rafala. Iza njega, Nadin je stenjala u snu. Bio je to zastrašujući zvuk. Harold je mislio kako je ona izgubljena kao i on, možda i gore od toga. Zvuci kojima se oglašavala u snu nisu bili zvuci nekoga ko lepo sanja.

Ali mogu sačuvati razum. Mogu to. Ako se suočim sa onim što me čeka netaknutog uma, i to će biti nešto. Da, nešto.

Upitao se da li su sada dole, Stju i njegovi drugari, u obruču oko njegove kućice, da li čekaju tamo da se on vrati kući, pa da ga uhapse i ćorkiraju. Ući će u udžbenike istorije - ako uopšte preostane makar jedan od tih bednih aljkavaca da ih napiše - kao prvi robijaš u Slobodnoj zoni. Dobro došli u teška vremena. SOKO U KAVEZU, vanredne vesti, pročitajte sve o tome. Pa, ima da se načekaju. On je krenuo u svoju pustolovinu i sećao se isuviše jasno kako je Nadin podigla njegovu ruku do svoje bele kose i rekla: Prekasno, Harolde. Kako su joj tada oči ličile na oči nekog leša!

„U redu“, šapnu Harold. „Odradićemo to.“ Oko i iznad njih, mračni septembarski vetar dumbarao je kroz krošnje.

Na sednici komiteta Slobodne zone uspostavljen je red lupnjavom nekih četrnaest sati kasnije u dnevnoj sobi koju su delili Ralf Brentner i Nik Andros. Stju je sedeo u fotelji i udarao po stolu ivicom svoje konzerve piva. „Dobro, ljudi, bolje bi bilo da počnemo.“

Glen je sedeo sa Lerijem na zakrivljenom rubu kamina usred sobe, leđima okrenut vatrici koju je Ralf tamo potpalio. Nik, Suzan Stern i sam Ralf sedeli su na kauču. Nik je držao neizbežnu olovku i blok za pisanje. Bred Kičener je stajao odmah do vrata sa konzervom „korza“ u ruci i pričao s Alom Bandelom, koji je pijuckao skoč sa sodom. Džordž Ričardson i Čed Noris su sedeli kraj velikog prozora i posmatrali sumrak nad Fletajronsom.

Freni je sedela udobno uspravljena uz vrata plakara gde je Nadin podmetnula bombu. Njen ranac, u kojem se nalazila Haroldova knjiga, nalazio joj se između nogu.

„Red, kažem, red!“ reče Stju i zalupa jače. „Ćelavi, radi li taj kasetaš?“

„Radi sasvim dobro“, reče Glen. „A vidim da ni tvoja usta nisu u kvaru, Istočni Teksašanine.“

„Malo ih podmažem i sve je u redu“, reče Stju sa osmehom. On pogleda jedanaestoro ljudi raspoređenih po velikoj kombinovanoj dnevnoj sobi i trpezariji. „Dobro... imamo puno posla, ali prvo bih da zahvalim Ralfu što nam je obezbedio krov nad glavom,. Piće i krekere...“

Ovo mu stvarno ide sve bolje i bolje, pomisli Freni. Pokušavala je da proceni koliko se Stju promenio od onog dana kada su Harold i ona naišli na njega, i nije joj uspevalo. Suviše si subjektivan kad je posredi ponašanje ljudi koji su ti bliski, zaključila je. Ali znala je da bi se Stju, u vreme kada ga je srela prvi put, prenerazio na pomisao da predsedava sednici sa više od deset učesnika... a verovatno bi poskočio pravo do neba na pomisao da predsedava masovnom skupu Slobodne zone sa više od hiljadu ljudi. Sada je gledala Stjua koji bez zaraze nikada ne bi postojao.

Ona te je oslobodila, mili moj, pomisli ona. Mogu da plačem za drugima, a da se i dalje toliko ponosim tobom i da te toliko volim...

Ona se malo pomeri, naslonivši se još čvršće na vrata plakara.

„Neka prvo govore naši gosti“, reče Stju, „a posle toga ćemo održati kratku zatvorenu sednicu. Ima li nekih primedbi na to?“

Nije ih bilo.

„Dobro“, reče Stju. „Prepuštam reč Bredu Kičeneru, i molim vas da pažljivo saslušate, pošto je on momak koji će da nam za otprilike tri dana omogući da ponovo pijemo burbon s ledom.“

To izazva srdačni i spontani aplauz. Strašno crven u licu, cimajući kravatu, Bred priđe središtu prostorije, pri tom umalo nije preturio jedno jastuče.

„Baš. Mi je. Drago. Što sam. Tu“, započe Bred drhtavo i monotono. Izgledao je kao da bi mu bilo draže da je na bilo kom drugom mestu, čak i na Južnom polu, gde bi se obratio skupu pingvina. „Ovaj... ah...“ On zaćuta i zagleda se u beleške, a onda se razvedri. „Struja!“ uskliknu on kao čovek koji je došao do nekog velikog otkrića. „Struja samo što nije puštena. Tako je.“

Još malo je zapetljao oko beleški, a onda nastavio.

„Juče smo pokrenuli dva generatora, i kao što znate, jedan od njih se preopteretio i crko. Takoreći. Hoću da kažem da smo prevideli. Tačnije, preopteretili. Pa... znate na šta mislim.“

Zakikotali su se, i činilo se da se Bred zbog toga malo opustio.

„To se desilo zato što je mnogo toga ostalo uključeno kad se desila zaraza, a mi nismo imali ostale generatore da prime to preopterećenje. Možemo da eliminišemo opasnost od preopterećenja uključivanjem ostalih generatora - čak i samo tri ili četiri lako bi to izdržala - ali time ne bi bila eliminisana opasnost od požara. Zato moramo da isključimo sve što možemo. Ringle na šporetima, električnu ćebad, sve takve stvari. Zapravo, ovako sam mislio: najbrže bi bilo da uđemo u sve one kuće gde niko ne živi i samo pogasimo sve osigurače na glavnoj razvodnoj tabli. Razumete? A onda, kad budemo spremni da pustimo struju, mislim da treba da preduzmemo neke elementarne predostrožnosti za slučaj požara. Bio sam toliko slobodan da pogledam vatrogasnu stanicu u Istočnom Bolderu i...“

Vatra je prijatno pucketala. Sve će biti u redu, pomisli Fren. Harold i Nadin su otišli sami, i možda je tako i bilo najbolje. To rešava problem, a Stju nije više u opasnosti od njih. Jadni Harolde, bilo mi te je žao, ali na kraju sam počela više da te se plašim nego da te sažaljevam. Sažaljenje je i dalje tu, i plašim se onoga što može da ti se dogodi, ali drago mi je što ti je kuća prazna i što ste ti i Nadin otišli. Drago mi je što ste nas ostavili na miru.

Harold je sedeo na izletničkom stolu prekrivenom grafitima nalik na nešto iz neke ludačke knjige o zenu. Noge su mu bile ukrštene. Oči su mu bile odsutne, mutne, zamišljene. Otišao je na to hladno i tuđinsko mesto gde Nadin nije mogla da ga sledi i ona se uplašila. U rukama je držao drugi aparat iz kompleta kojem je pripadao voki-toki u kutiji za cipele. Planine su se obrušavale pred njima u izbočinama i jarugama punim borova, tako da je od tog pogleda zastajao dah. Više kilometara istočno - možda deset, možda četrdeset - zemlja se poravnavala u američki Srednji zapad i udaljavala se do mutnog plavog horizonta. Noć je već pala u tom delu sveta. Iza njih, sunce je upravo nestalo iza planina, ocrtavajući ih zlatom koje će se oljuspati i izbledeti.

„Kada?“ upita Nadin. Bila je užasno napeta, i neizdrživo joj se išlo u klozet.

„Ubrzo“, reče Harold. Kez mu se pretvorio u blagi osmeh. Bio je to izraz koji nije uspela odmah da protumači, pošto ga nikada ranije nije videla na Haroldovom licu. Trebalo joj je nekoliko minuta da ga prepozna. Harold je izgledao srećno.

Komitet je izglasao sa 7:0 da se Bred ovlasti za prikupljanje dvadeset muškaraca i žena za svoju ekipu za isključivanje. Ralf Brentner je pristao da napuni dve stare cisterne u vatrogasnoj stanici na veštačkom jezeru Bolder i odveze ih do elektrane pre nego što Bred ne pusti struju.

Čed Noris je bio sledeći. Tihim glasom, sa rukama nabijenim u džepove pantalona, pričao je o poslu koji je komitet za sahrane obavio u protekle tri nedelje. Rekao im je da su pokopali neverovatnih dvadeset pet hiljada leševa, više od osam hiljada nedeljno, i mislio je da su do sada završili više od pola posla.

„Ili smo imali sreće, ili nas je bog pogledao“, rekao je on. „Taj masovni egzodus - ne znam kako to drugačije da krstim - odradio je za nas najveći deo posla. U nekom drugom gradu velikom kao Bolder, trebala bi nam čitava godina za to. Očekujemo još dvadesetak hiljada žrtava zaraze do prvog oktobra, i verovatno ćemo još dugo zatim nailaziti na pojedine žrtve, ali želeo sam da znate da se posao privodi kraju i mislim da ne moramo mnogo da se brinemo zbog bolesti koje bi se širile iz tela nepokopanih mrtvaca.“

Fren se pomerila kako bi mogla da proprati pogledom smiraj dana. Zlato koje je obasjavalo vrhove već je počelo da bledi u manje spektakularnu boju limuna. Osetila je iznenadni nalet nostalgije koji je bio potpuno neočekivan i gotovo mučno jak.

Bilo je pet minuta do osam.

Ako ne ode u žbunje, upišaće se u gaće. Zaobišla je grm, malo čučnula i pomokrila se. Kad se vratila, Harold je još sedeo na izletničkom stolu držeći labavo voki-toki u ruci. Izvukao je antenu.

„Harolde“, reče ona. „Već je kasno. Prošlo je osam sati.“

On je ravnodušno okrznu pogledom. „Provešće tamo pola noći, tapšući jedni druge po leđima. Kad dođe pravi trenutak, aktiviraću ovo. Ne brini.“

„Kada?“

Haroldov osmeh se prazno raširi. „Čim se sasvim smrkne.“

Fren priguši zev dok je Al Bandel prilazio Stjuu ispunjen samopouzdanjem. Ostaće tu dugo, i ona je najednom poželela da su u svom stanu, samo njih dvoje. Nije posredi bio samo umor, pa čak ni taj osećaj nostalgije. Najednom nije želela da se nalazi u ovoj kući. Nije imala nikakav razlog za taj osećaj, ali on je bio jak. Želela je da izađe. U stvari, želela je da svi izađu odatle. Upravo sam sama sebi pokvarila raspoloženje do kraja večeri, pomislila je. Bubice jedne trudnice, to je sve.

„Komitet za sprovođenje zakona održao je četiri sednice prošle nedelje“, govorio je Al, „i trudiću se da budem što kraći. Odlučili smo se za sistem koji predstavlja neku vrstu tribunala. Članovi bi trebalo da budu izabani žrebom, slično načinu na koji su mladići nekada birani za regrutaciju...“

„Ua! Buuu!“ reče Suzan, izazvavši malo dobrodušnog smeha.

Al se osmehnu. „Ali, hteo sam da dodam kako mislim da bi služba u takvom tribunalu više legla onima koji bi bili pozvani u njega. Tribunal bi se sastojao od tri punoletne osobe - osamnaest godina i stariji - koje bi služile u njemu šest meseci. Njihova imena bi se birala iz velikog bubnja u kojem bi se našla imena svih odraslih stanovnika Boldera.“

Leri podiže ruku. „Da li oni mogu nekako biti izuzeti?“

Namrštivši se malo na tu upadicu, Al reče: „Baš sam to hteo da kažem. Morala bi da postoji...“

Fren se nelagodno pomeri, a Su Stern joj namignu. Fren joj nije uzvratila migom. Bila je uplašena - i plašila se svog neosnovanog straha, kao da je tako nešto moguće. Otkud joj taj osećaj gušenja i klaustrofobije? Znala je da je najbolje ne obraćati pažnju na neosnovana osećanja... ili je tako makar bilo u starom svetu. Ali šta je sa transom Toma Kulena? Šta je sa Leom Rokvejem?

Izlazi odatle, viknu iznenada glas u njoj. Sve ih isteraj odatle!

Ali bilo je to toliko ludo. Ponovo se pomerila i odlučila da ne kaže ništa.

„... Kratka izjava osobe koja želi da bude izuzeta, ali ne verujem da...“

„Neko dolazi“, reče Fren iznenada i ustade.

Nakratko zavlada tišina. Svi su čuli kako im se ulicom Bejslajn brzo približava zvuk motora. Pištale su sirene. I najednom, Freni obuze panika.

„Slušajte“, reče ona, „slušajte svi!“

Lica su se okretala prema njoj, iznenađena, zabrinuta.

„Freni, jesi li...“ Stju je zurio u nju.

Ona proguta knedlu. Kao da joj je nešto teško pritiskalo grudi i gušilo je. „Moramo izaći odavde. I to... smesta.“

Bilo je osam i dvadeset pet. Poslednja svetlost je nestala sa neba. Kucnuo je čas. Harold se malo uspravi u sedećem položaju i prinese voki-toki ustima. Palac mu je bio lako prislonjen uz dugme za odašiljanje signala. Pritisnuće ga i oduvati ih sve u pakao rekavši...

„Šta je to?“

Nadinina ruka na njegovoj mišici skrenula mu je pažnju, a onda pokazala daleko dole, gde je ulicom Bejslajn vijugao lanac svetala. U velikoj tišini čuli su slabi zvuk mnoštva motocikala. Harold oseti strepnju i uznemiri se, a onda strese to sa sebe.

„Pusti me na miru“, reče on. „Kucnuo je čas.“

Njena ruka spade s njegovog ramena. Lice joj je bilo bela mrlja u tami. Harold pritisnu dugme odašiljača.

Nikada nije saznala da li su ih pokrenule njene reči ili zvuk motocikala. Ali nisu bili dovoljno brzi. To će joj zauvek ostati kao teret na srcu; nisu bili dovoljno brzi.

Stju je izašao prvi, a režanje i odjek motocikala bili su strahoviti. Nailazili su mostom preko male suve jaruge ispod Ralfove kuće, bleštavih farova. Stju nagonski spusti ruku na dršku pištolja.

Spoljna vrata se otvoriše i on se okrenu, pomislivši da je to Freni. Nije bila ona, već Leri.

„Šta se dešava, Stju?“

„Ne znam. Ali bolje bi bilo da ih sve izvedemo napolje.“

Tada motocikli zaviše na prilazni put i Stju se malo opusti. Video je Dika Volmana, malog Garindžera, Tedija Vizaka i druge koje je prepoznao. Sada je sebi mogao da dozvoli da shvati čega se najviše uplašio: toga da su bleštavi farovi i režeći motori prethodnica Flegovih snaga, da rat počinje.

„Dik“, reče Stju. „Koji vam je andrak?“

„Majka Ebigejl!“ dreknu Dik da nadjača zvuk motora. Novi motocikli ulazili su u dvorište dok su članovi komiteta izlazili iz kuće. Bio je to pravi karneval pokretnih farova i senki ringišpila.

„Šta?“ zaurla Leri. Iza njega i Stjua nahrupiše Glen, Ralf i Čed Noris, primoravši Lerija i Stjua da siđu do podnožja stepenica.

„Vratila se!“ Dik je morao da urla kako bi ga čuli usred buke motora. „O, ona je u užasnom stanju! Treba nam lekar... zaboga, treba nam pravo čudo!“

Džordž Ričardson se progura između njih. „Starica? Gde je?“

„Naskoči, doktore!“ viknu Dik na njega. „Ne pitaj. Samo požuri, tako ti boga!“

Ričardson se pope na motocikl iza Dika Volmana. Dik okrenu motor u malom krugu i poče da se probija između okupljenih motocikala.

Stju pogleda Lerija u oči. Leri je izgledao zbunjeno jednako kao što se Stju osećao... ali u Stjuovoj glavi se zgušnjavao oblak i najednom ga proguta strašan osećaj neizbežne propasti.

„Nik, hajde! Hajde!“ viknu Fren, dograbivši ga za rame. Nik je stajao usred dnevne sobe, lica mirnog, nepomičnog.

Nije mogao da govori, ali najednom je znao. Znao je. Došlo mu je to niotkud, odasvud.

U plakaru ima nečega.

On gurnu Freni iz sve snage.

„Nik!“

IDI! mahnuo joj je.

Ona pođe. On se okrenu prema plakaru, otvori vrata i poče ludački da premeće stvari nagomilane unutra, pomolivši se bogu da nije previše zakasnio.

Freni se najednom obrela kraj Stjua, bledog lica, ogromnih očiju. Dograbila ga je. „Stju... Nik je još unutra... nešto... nešto...“

„Freni, o čemu ti to?“

„O smrti!“ vrisnu ona na njega. „O smrti pričam, a NIK JE JOŠ UNUTRA!“

On povuče u stranu pregršt šalova i rukavica i napipa nešto. Kutiju za cipele. Ščepa je i tada, nalik na neku zloćudnu čaroliju, glas Harolda Laudera progovori iz nje.

„Šta je sa Nikom?“ viknu Stju, dograbivši je za ramena.

„Moramo ga izvući napolje - Stju - nešto će se desiti, nešto grozno...“

Al Bandel viknu: „Stjuarte, bre, šta se to događa?“

„Ne znam“, reče Stju.

„Stju, molim te, moramo Nika izvući odatle!" vrisnu Fren.

Tada kuća iza njih nestade u eksploziji.

* * *

Pošto je pritisnuo dugme odašiljača, šum statike u pozadini je nestao i zamenila ga je glatka, mračna tišina. Praznina koja je čekala da je on ispuni. Harold je sedeo skrštenih nogu na izletničkom stolu i pokušavao da se pribere.

Tada on podiže ruku i na kraju te ruke iz njegove pesnice štrcao je jedan prst, tako da je u tom trenutku bio kao Bejb Rut koji, star i gotovo iznemogao, pokazuje na mesto gde će izvesti houm ran, pokazuje svim tim dobacivačima i podrugljivcima na Rigli fildu, tako da im začepi usta jednom za svagda.⁷²

Izgovorivši odlučno, ali ne i glasno u voki-toki, on reče: „Ovo govori Harold Emeri Lauder. Činim ovo sasvim svojevoljno.“

Plavobela iskra dočekala je Ovo. Plamen je suknuo na govori Harold Emeri Lauder. Tihi, ravni prasak nalik na petardu u limenoj konzervi, dopro je do njegovih ušiju na Činim ovo, a dok je izgovorio reči sasvim svojevoljno i bacio voki-toki u stranu, pošto je ovaj ispunio svoju svrhu, plamena ruža procvetala je u podnožju planine Flagstaf.

„Javljam da je gotovo, i prekidam vezu“, reče Harold tiho.

Nadin ga je zgrabila baš kao što je Freni zgrabila Stjua pre samo nekoliko sekundi. „Trebalo bi da budemo sigurni. Trebalo bi da budemo sigurni da smo ih sredili.“

Harold je pogleda, a onda mahnu prema procvetaloj ruži uništenja ispod njih. „Zar misliš da je išta moglo to da preživi?“

„Ja... n-ne zn... naaam, Harolde, Ja sam...“ Nadin se okrenu, uhvati za stomak i poče da povraća. Zvuk povraćanja bio je dubok, stalan i sirov. Harold ju je posmatrao sa blagim prezirom.

Ona se konačno ponovo okrenu prema njemu, dahćući, bleda, brišući usta papirnom maramicom. Trljala je usta. „Šta sad?“

„Pa, sad valjda treba da odemo na zapad“, reče Harold. „Osim ako ne želiš da siđeš tamo i ustanoviš kako je zajednica raspoložena.“

Nadin zadrhta.

Harold skliznu sa izletničkog stola i trže se od žmaraca kada su mu stopala dodirnula zemlju. Utrnula su mu.

„Harolde...“ Ona pokuša da ga dodirne, ali on se otrgnu od nje. Ne gledajući je, on poče da rasklapa šator.

„Mislila sam da ćemo sačekati do sutra...“ započe ona bojažljivo.

„Naravski“, podrugnu joj se on. „Pa da njih dvadeset ili trideset reše da zajašu motocikle i da nas pohvataju. Jesi li ikada videla šta su uradili Musoliniju?“

Ona se trže. Harold je umotavao šator i vezivao ga čvrsto konopcima.

„I nema više međusobnog pipanja. S tim je gotovo. Fleg je dobio ono što je hteo zahvaljujući tome. Skenjali smo njihov komitet Slobodne zone. Gotovi su. Možda će pustiti struju, ali su gotovi kao funkcionalna grupa. On će mi dati ženu prema kojoj ti izgledaš kao džak krompira, Nadin. A tebi... tebi ostaje on. I svi srećni, zar ne? Samo da sam ja na tvom mestu, ne bih baš bio mnogo miran.“

„Harolde - molim te - molim te...“ Bilo joj je muka i plakala je. Video joj je lice u mutnom odsjaju vatre i sažalio se na nju. Odagnao je to iz srca kao nedobrodošlog pijanca koji je pokušao da uđe u prijatnu malu krčmu u predgrađu gde se svi međusobno znaju. Neopoziva činjenica da je ubila ostaće joj zauvek u srcu - ta činjenica joj je bolesno sijala u očima. Pa šta? Bila je ona i u njegovom srcu. U njemu i na njemu, teška kao kamen.

„Navikavaj se“, reče Harold brutalno. Nabacio je šator pozadi na motocikl i počeo da ga privezuje. „S njima dole je svršeno, svršeno je i sa nama, kao i sa svima koji su pomrli od zaraze. Bog je otišao na nebesko ribarenje i dugo se neće vraćati. Totalni je mrak. Sada je mračnjak za volanom. On. Zato se navikavaj na to.“

Iz grla joj se ote cviljenje, stenjanje.

„Ma daj, Nadin. Ovo je prestalo da bude izbor za mis pre dva minuta. Pomozi mi da spakujem ova govna. Hoću da pređemo sto pedeset kilometara do izlaska sunca.“

Trenutak kasnije ona okrenu leđa katastrofi koja se dole dogodila -katastrofi koja je sa te visine izgledala gotovo nevažno - pa mu pomože da spakuje ostatak opreme za kampovanje u bisage i njenu žičanu korpu. Petnaest minuta kasnije ostavili su vatrenu ružu za sobom i vozili su se kroz hladan i vetrovit mrak na zapad.

Za Fren Goldsmit svršetak tog dana bio je bezbolan i jednostavan. Osetila je kako je topao nalet vazduha udara u leđa i najednom je letela kroz noć. Bila je izbačena iz sandala.

Š'abre? pomislila je.

Pala je na rame, tresnula, ali nije osetila nikakav bol. Bila je u jaruzi koja se pružala pravcem sever-jug ispod Ralfovog zadnjeg dvorišta.

Jedna stolica pade ispred nje, uredno, na noge. Jastuk na sedištu joj je tinjao kao crne režeće čeljusti.

Š'aBRE?

Nešto pade na sedište stolice i otkotrlja se. Nešto iz čega je šikljalo. Sa slabim, kliničkim užasom ona shvati da je to nečija ruka.

Stju? Stju! Šta se dešava?

Neprekidna, gromoglasna rika proguta je i posvuda zapljuštaše stvari. Kamenje. Komadi drveta. Cigle. Staklena ploča prekrivena pukotinama kao paukovom mrežom (zar nije polica za knjige u Ralfovoj dnevnoj sobi bila napravljena od tih ploča?). Motociklistička kaciga na čijoj je poleđini bila probijena grozna, smrtonosna rupa. Sve je videla jasno... i suviše jasno. Pre samo nekoliko sekundi napolju je bio mrak.

O Stju, zaboga, gde si? Šta se dešava? Nik? Leri?

Ljudi su vrištali. Ta gromoglasna rika nikako da prestane. Sada je bilo svetlije nego u podne. Svaki kamičak je imao senku. Stvari su i dalje pljuštale oko nje. Daska sa klinom dugačkim petnaest centimetara pade joj ispred nosa.

... Beba!...

A odmah zatim još jedna misao, repriza njenog predosećaja: Harold je ovo uradio, Harold je ovo uradio, Harold...

Nešto je udari u glavu, vrat, leđa. Neka ogromna stvar koja je pala na nju kao tapacirani mrtvački sanduk.

O MOJ BOŽE O MOJA BEBA...

Onda je mrak usisa dole, sve do nepostojećeg mesta gde ni mračnjak nije mogao da je prati.

59.

Ptice.

Čula je ptice.

Fren je ležala u mraku i dugo slušala ptice pre nego što je shvatila da mrak i nije potpuno mračan. Bio je crvenkast, pokretan, miran. Nagnao ju je da se priseti detinjstva. Subota ujutro, nema škole, nema crkve, dan kada možeš da se naspavaš. Dan kada možeš da se budiš malo-pomalo, kako ti odgovara. Ležiš zatvorenih očiju i vidiš samo crveni mrak subotnjeg sunca profiltriranog kroz tananu mrežu kapilara u očnim kapcima. Osluškuješ ptice napolju u krošnjama starih hrastova i možda osećaš miris morske soli, zato što se zoveš Frensis Goldsmit i jedanaest ti je godina tog subotnjeg jutra u Ogunkvitu...

Ptice. Čula je ptice.

Ali ovo nije bio Ogunkvit; ovo je bio (Bolder)

Dugo je zbunjeno razmišljala o tome u crvenom mraku i najednom se setila eksplozije.

(Eksplozije?)

(Stju!)

Oči joj se naglo otvoriše. Bile su ispunjene iznenadnim užasom. „Stju!“

A Stju je sedeo tamo, kraj njene postelje, Stju sa čistim belim zavojem oko jedne podlaktice i gadnom sasušenom posekotinom na obrazu, delimično osmuđene kose, ali bio je to Stju, bio je živ, sa njom, a kada je otvorila oči, lice mu je preplavilo ogromno olakšanje i on je rekao: „Freni. Bogu hvala.“

„Beba“, reče ona. Grlo joj je bilo suvo. Začulo se to kao šapat.

Gledao ju je prazno, i slepi strah zavukao joj se u telo. Bio je hladan i otupljujući.

„Beba“, reče ona, na silu istiskujući reči kroz grlo suvo kao šmirgla. „Jesam li izgubila bebu?“

Tada mu se na licu pojavi izraz razumevanja. On je nespretno zagrli nepovređenom rukom. „Ne, Freni, ne. Nisi izgubila bebu.“

Tada ona zaplaka, vrele suze potekoše joj niz obraze i ona ga zagrli žestoko, ne mareći za to što se činilo kao da joj svaki mišić u telu ječi od bola. Grlila ga je. Budućnost je bila za kasnije. Sada je ono što joj je najviše trebalo bilo u toj suncem okupanoj sobi.

Pesma ptica dopirala je kroz otvoreni prozor.

Ona kasnije reče: „Kaži mi. Koliko je loše?“

Lice mu je bilo mračno, puno jada i nevoljno. „Fren...“

„Nik?“ šapnu ona. Proguta knedlu i nešto joj tiho škljocnu u grlu. „Videla sam ruku, otkinutu ruku...“

„Možda je bolje da sačekamo...“

„Ne. Moram da znam. Koliko je loše?“

„Sedmoro mrtvih“, reče on tihim, promuklim glasom. „Izgleda da smo imali sreće. Moglo je biti mnogo gore.“

„Ko, Stjuarte?“

On je nespretno uze za ruku. „Nik je jedan od njih, mila. Bilo je tamo stakleno okno, valjda - znaš, ono jodizovano - i ono je... ono je...“ On načas zaćuta, zagledan u ruke, a onda ponovo podiže pogled prema njoj. „On... uspeli smo da ga prepoznamo po... izvesnim ožiljcima...“ On se okrenu načas od nje. Fren oštro uzdahnu.

Kada je Stju bio u stanju da nastavi, rekao je: „I Su. Su Stern. Ona je još bila unutra kad je opalilo.“

„To... prosto izgleda nemoguće, zar ne?“ reče Fren. Osećala se omamljeno, otupelo, zbunjeno.

„Istina je.“

„Ko još?“

„Čed Noris“, reče on i Fren ponovo onako oštro uzdahnu. Suza joj skliznu iz kutka oka i ona je obrisa, gotovo odsutno.

„Samo je njih troje bilo unutra. Pravo čudo. Bred kaže da je u tom plakaru sigurno bilo osam ili devet štapina dinamita. A Nik, on umalo nije... kad samo pomislim da je mogao da se dočepa te kutije za cipele...“

„Nemoj“, reče ona. „Niko to nije mogao da zna.“

„To ne pomaže mnogo“, reče on.

Ostalih četvoro su bili ljudi koji su došli iz grada motociklima - Andrea Terminelo, Din Vajkof, Dejl Pedersen i devojka po imenu Petsi Stoun. Stju nije rekao Fren da je Petsi, koja je učila Lea da svira flautu, bila pogođena i gotovo obezglavljena zavitlanim parčetom kasetofona marke „volensak“ koji je pripadao Glenu Bejtmenu.

Fren klimnu glavom i od toga je zabole vrat. Kada je pomerala telo, čak i samo malo, čitava leđa kao da su joj vrištala od bolova.

Dvadesetoro je bilo povređeno u eksploziji i jedan od njih, Tedi Vizak iz komiteta za sahrane, nije imao nikakve šanse da se oporavi. Još dvoje su bili u kritičnom stanju. Čovek po imenu Luis Dešamp ostao je bez oka. Ralf Brentner je izgubio domali i mali prst na levoj šaci.

„Koliko sam ja teško povređena?“ upita ga Fren.

„Ušinula si vrat i leđa i slomila stopalo“, reče Stju. „Tako mi je rekao Džordž Ričardson. Eksplozija te je odbacila preko čitavog dvorišta. Zaradila si slomljeno stopalo i ušinuta leđa kada je na tebe pao kauč.“

„Kauč?“

„Zar se ne sećaš toga?“

„Sećam se nečega nalik na mrtvački sanduk... tapacirani mrtvački sanduk“

„To je bio kauč. Lično sam ga skinuo sa tebe. Pomahnitao sam i bio sam... prilično histeričan, valjda. Leri je došao da mi pomogne i ja sam ga žvajznuo po labrnji. Eto koliko sam odlepio.“ Ona mu dodirnu obraz i on spusti šaku preko njene. „Pomislio sam da si sigurno mrtva. Sećam se da sam pomislio kako ne znam šta bih uradio da je zaista tako. Pretpostavljam da bih poludeo.“

„Volim te“, reče ona.

On je zagrli - nežno, zbog njenih leđa - pa ostadoše tako neko vreme.“

„Harold?“ reče ona konačno.

„I Nadin Kros“, saglasi se on. „Naudili su nam. Gadno su nam naudili. Ali to nije ni prineti onome što su hteli da urade. I ako ga uhvatimo pre nego što previše odmaknu na zapad...“ On pruži ruke, pune ogrebotina i krasti, pravo ispred sebe i stisnu pesnice iznenadnim pokretom od kojeg su mu zapucketali zglavci. Žile su mu izbile s unutrašnje strane podlaktica. Iznenadni hladan kez koji mu se pojavio na licu nagnao je Fren da uzdrhti. Bio joj je isuviše poznat.

„Nemoj tako da se osmehuješ“, reče ona. „Nikad.“

Osmeh nestade. „Ljudi tragaju za njima po brdima još od same zore“, nastavi on, sada bez osmeha. „Ne verujem da će ih pronaći. Rekao sam im da ne idu dalje od osamdeset kilometara zapadno od Boldera bez obzira na okolnosti, i pretpostavljam da je Harold bio dovoljno pametan da odmakne dalje od toga. Ali znamo kako su to uradili. Povezali su eksploziv sa voki-tokijem...“

Fren jeknu i Stju je zabrinuto pogleda.

„Šta je bilo, mila? Leđa?“

„Ne.“ Najednom je shvatila na šta je Stju mislio kad je rekao da se Nik dočepao kutije za cipele kada je eksploziv bio aktiviran. Najednom je shvatila sve. Polako mu je ispričala o komadićima žice i kutiji za voki-toki ispod stola za vazdušni hokej. „Da smo pretražili celu kuću umesto što smo uzeli samo tu prokletu k-knjigu, možda bismo pronašli bombu“, reče ona i glas poče da joj grca i puca. „N-Nik i Su bi bili ž-ž-živi i...“

On je zagrli. „Zar Leri zato izgleda toliko potišten od jutros? Mislio sam da je to zbog toga što sam ga opaučio. Freni, kako ste mogli da znate, a? Kako ste uopšte mogli to da znate?“

„Trebalo je da znamo! Morali smo da znamo!“ Ona zagnjuri lice u prijatni mrak njegovo ramena. Još suza, onih vrelih, koje peku. Grlio ju je, nespretno pognuto zato što električni bolnički krevet nije mogao da se podigne.

„Neću da kriviš sebe, Freni. Desilo se. Kažem ti da nije bilo nikakve šanse da bilo ko - osim možda detektiva iz odreda za uklanjanje bombi - nešto zaključi na osnovu par komada žice i prazne kutije. Da su tamo ostavili par štapina dinamita ili detonator, to bi već bilo drugačije. Ali nisu. Ne krivim te, i neće te za to kriviti niko drugi u Zoni.“

Dok je pričao, dve stvari su se sklapale, sporo i zakasnelo, u njenoj glavi. Samo troje koji su bili unutra... pravo čudo.

Majka Ebigejl... vratila se... o, u groznom je stanju... treba nam pravo čudo! Zašištavši malo od bola, ona se donekle pridiže kako bi mogla da pogleda Stjua u lice. „Majka Ebigejl“, reče ona. „Svi bismo bili unutra kad je eksplodiralo da nisu došli da nam kažu...“

„Pravo čudo“, ponovi Stju. „Spasla nas je. Mada je ona sama...“ On zaćuta. „Stju?“

„Spasla nas je kada se vratila, Freni. Dugujemo joj život.“

„Je li ona mrtva?“ upita Fren. Ona ga zgrabi za ruku, stegnu. „Stju, zar je i ona mrtva?“

„Vratila se u grad oko petnaest do osam. Onaj dečak Lerija Andervuda vodio ju je za ruku. Potpuno je zanemeo, znaš da je takav kad se uzbudi, ali odveo ju je kod Lusi. Onda se ona samo srušila.“ Stju zavrte glavom. „Bože, kako je samo mogla toliko da prepešači... i šta li je samo jela i radila... Da ti kažem nešto, Fren. U svetu - i izvan njega - postoji mnogo više stvari nego što sam u Arnetu mogao i da sanjam. Mislim da je ta žena božja. Ili je bila.“

Ona zatvori oči. „Umrla je, zar ne? Tokom noći. Vratila se da umre.“

„Još nije mrtva. Trebalo bi da bude, i Džordž Ričardson kaže da će ubrzo morati da ode, ali još nije mrtva.“ Gledao ju je otvoreno i jednostavno. „A ja se plašim. Sačuvala nam je živote svojim povratkom, ali ja se nje plašim, i plašim se razloga za njen povratak.“

„Kako to misliš, Stju? Majka Ebigejl nikada ne bi naudila...“

„Majka Ebigejl radi ono što joj njen bog kaže da uradi“, reče on oštro. „A koliko znam, to je isti onaj bog koji je ubio rođenog sina.“

„Stju!“

Vatra zgasnu u njegovim očima. „Ne znam zašto se vratila, niti ima li bilo šta da nam još saopšti. Prosto ne znam. Možda će umreti, a da ne dođe svesti. Džordž kaže da će najverovatnije biti tako. Ali znam da je ta eksplozija... kao i Nikova smrt... obeshrabrila čitav grad. Svi pričaju o njemu. Znaju da je Harold izazvao eksploziju, ali misle da je on naterao Harolda na to. Do đavola, i ja tako mislim. Mnogi kažu kako je Fleg odgovoran i za to što se Majka Ebigejl vratila u takvom stanju. Lično, ne znam. Izgleda da ne znam ništa, ali se plašim. Kao da će sve loše da se svrši. Ranije nisam, ali sada sve tako slutim.“

„Ali mi smo tu“, reče ona, gotovo preklinjućim tonom. „Mi smo tu, i beba, zar ne? Zar ne?“

Dugo joj nije odgovarao. Pomislila je da joj uopšte neće odgovoriti. Onda on reče: „Da. Ali još koliko dugo?“

Pred suton tog dana, trećeg septembra, ljudi su počeli polako - gotovo besciljno - da nailaze ulicom Plato prema Lerijevoj i Lusinoj kući. Pojedinačno, u parovima, utroje. Sedeli su na stepenicama ispred kuća koje su na vratima nosile Haroldovo iks. Sedeli su na ivičnjacima i travnjacima koji su pri kraju tog dugog leta bili suvi i smeđi. Malo su razgovarali tihim glasovima. Pušili su cigarete i lule. Bred Kičener je bio tamo, sa jednom rukom u glomaznim belim zavojima, okačenom o povez koji mu je visio oko vrata. Kendi Džons je bila tamo, a Rič Mofat se pojavio sa dve flaše „blek velveta“ u torbi raznosača novina. Norman Kelog je sedeo sa Tomijem Garindžerom, podvrnuvši rukave kako bi mu se videli osunčani, pegavi bicepsi. Mladi Garindžer ga je oponašao tako što je podjednako podvrnuo svoje. Hari Danbarton i Sendi Dišjen su sedeli zajedno na ćebetu i držali se za ruke. Dik Volman, Čip Hobart i šesnaestogodišnji Toni Donahju sedeli su u prolazu između kuća pola ulice od Lerija i dodavali jedan drugome flašu kanadskog viskija, i pratili to gutljajima tople oranžade. Peti Kroger je sedela sa Širli Hamet. Između njih se nalazila izletnička korpa. Korpa je bila puna, ali one jedva da su grickale. Do osam sati, ulica je bila puna ljudi i svi su posmatrali kuću. Lerijev bicikl bio je parkiran kraj pročelja, a veliki „kavasaki 650“ Džordža Ričardsona bio je parkiran kraj njega.

Leri ih je posmatrao sa prozora spavaće sobe. Iza njega, u njegovom i Lusinom krevetu, Majka Ebigejl je ležala bez svesti. Suvi, mučni zadah koji je dopirao od nje punio mu je nozdrve i nagonio ga na povraćanje - kako je samo mrzeo da povraća! - ali nije hteo da se pomeri odatle. To je bila njegova kazna zbog toga što je umakao, dok su Nik i Suzan poginuli. Čuo je tihe glasove iza sebe, mrtvu stražu. Džordž će ubrzo poći u bolnicu da pogleda kako su mu ostali pacijenti. Sada ih je bilo samo šesnaest. Troje je pustio kući. A Tedi Vizak je umro.

Sam Leri je bio potpuno neozleđen.

Isti stari Leri - sačuvao je glavu dok su svi drugi oko njega ostali bez svoje. Udar ga je odbacio preko prilaznog puta u cvetnu leju, ali nije bio čak ni ogreban. Oštre krhotine su pljuštale oko njega na sve strane, ali ništa ga nije ni dotaklo. Nik je poginuo, Suzan je poginula, a on je ostao nepovređen. Da; isti stari Leri Andervud.

Mrtva straža unutra, mrtva straža napolju. Sve do sledeće ulice. Njih šest stotina, minimum. Harolde, trebalo bi da se vratiš sa desetak ručnih bombi i da dovršiš posao. Harold. Pratio je Harolda po čitavoj zemlji, pratio je trag od omota čokoladica „pejdej“ i pametnih improvizacija. Leri umalo nije ostao bez prstiju kada je hteo da dođe do benzina u Velsu. Harold je jednostavno pronašao poklopac oduška i upotrebio sifon. Harold je predložio da se broj članova raznih komiteta povećava sa priraštajem stanovništva. Harold, koji je predložio da se privremeni komitet izglasa u celini. Pametni Harold. Harold i njegova knjiga. Harold i njegov kez.

Stju je lako mogao da kaže kako niko nije mogao da prokljuvi šta su Harold i Nadin smerali na osnovu nekoliko komada žice na stolu za vazdušni hokej. Kod Lerija takvo rezonovanje nije moglo da prođe. On je već viđao Haroldove briljantne improvizacije. Jedna od njih je bilo ispisivanje slova visokih gotovo šest metara na krovu ambara, za boga miloga. Trebalo je da pretpostavi. Inspektor Andervud je bio sjajan kad se radilo o iščačkavanju omota slatkiša, ali ne toliko sjajan kad je posredi dinamit. U stvari, inspektor Andervud je bio običan serator.

Leri, kad bi samo znao...

Nadinin glas.

Ako želiš, preklinjaću te na kolenima. )

To je bila još jedna prilika da se izbegnu ubistva i razaranja... a on o njoj nikome nije mogao da priča. Zar se to zaista već tada kuvalo? Verovatno. Ako ne konkretno bomba od dinamita povezana sa voki-tokijem, onda makar nekakav okvirni plan.

Flegov plan.

Da - iza svega je stajao Fleg - mračni gospodar lutaka, koji je povlačio konce na svojim marionetama, Haroldu, Nadin, Čarliju Impeningu i sam bog zna na koliko drugih. Ljudi u Zoni bi rado linčovali Harolda čim bi ga spazili, ali Fleg je to uradio... i Nadin. A ko ju je poslao Haroldu, ako ne Fleg? Ali pre nego što je otišla Haroldu, ona je došla Leriju. A on ju je oterao od sebe.

Kako je uopšte mogao da kaže da? Bio je odgovoran za Lusi. To je bilo izuzetno važno, ne samo zbog nje već i zbog njega samog - slutio je da mu nedostaje samo još jedan ili dva gafa da ga zauvek unište kao čoveka. Stoga ju je oterao od sebe, i pretpostavljao je da je Fleg veoma zadovoljan onim što se prošle noći dogodilo... ako se uopšte zove Fleg. O, Stju je još živ, i on predstavlja komitet - kao usta koja Nik nikada nije mogao da koristi. Glen je živ i Leri je pretpostavljao da je on glavni misaoni pokretač komiteta, ali Nik je bio srce komiteta, a Su je, zajedno sa Freni, služila kao njegova moralna savest. Da, pomisli on ogorčeno, Sve u svemu, taj gad je za jedno veče odradio dobar posao. Trebalo bi dobro da nagradi Harolda i Nadin kada oni tamo budu stigli.

Okrenuo se od prozora sa tupim pulsiranjem u glavi. Ričardson je merio puls Majke Ebigejl. Lori je petljala oko boca za infuziju koje su visile o stalku u obliku slova T. Dik Elis je stajao sa strane. Lusi je sedela kraj vrata i gledala Lerija.

„Kako joj je?“ upita Leri Džordža.

„Isto“, reče Ričardson.

„Hoće li preživeti noć?“

„To ne znam, Leri.“

Žena na krevetu je bila kostur prekriven rastegnutom kožom sivom kao pepeo. Izgledala je bespolno. Ostala je gotovo sasvim bez kose; nije imala grudi; usta su joj bila oklembešena, a dah joj je oštro strugao. Leriju je ličila na slike jukatanskih mumija koje je svojevremeno video - one nisu bile raspadnute već sasušene; isisane; suve; večite.

Da, ona je bila sada takva, ne majka, već mumija. Samo ti oštri uzdasi, poput šuma lahora kroz strnjike. Kako je moguće da je još živa, čudio se Leri... i koji ju je to bog naterao na sve to? Zbog čega? To mora da je bio nekakav vic, veliki kosmički upiš od smeha. Džordž je rekao da je čuo za slične slučajeve, ali nikada za neki toliko ekstreman, i lično nikada nije očekivao da naiđe na takav. Ona je nekako... izjedala samu sebe. Telo joj je funkcionisalo dugo pošto je trebalo da podlegne neuhranjenosti. Rastakala je delove sebe kako bi se ishranila, a ti delovi nikada nisu smeli da budu razgrađeni. Lusi, koja ju je podigla na krevet, kazala mu je tihim glasom punim čuđenja kako joj se učinilo da ona nije teža od dečjeg zmaja, od nečega što samo čeka dašak vetra da ga odnese zauvek.

A sada Lusi progovori iz svog ćoška kraj vrata, prepavši ih sve: „Hoće nešto da nam kaže.“

Lori reče nesigurno: „Lusi, ona je u dubokoj komi... moguće je da uopšte ne dođe svesti...“

„Vratila se da nam nešto saopšti. I bog je neće pustiti da ode dok to ne učini.“

„Ali šta bi to moglo biti, Lusi?“ upita je Dik.

„Ne znam“, reče Lusi, „ali plašim se da to čujem. To znam. S umiranjem još nije gotovo. Tek je počelo. Toga se ja plašim.“

Zavlada duga tišina koju konačno prekinu Džordž Ričardson. „Moram da odem do bolnice. Lori, Dik, oboje mi trebate.“

Nećete nas valjda ostaviti same s ovom mumijom? umalo ne upita Leri i stegnu usne kako to ne bi izgovorio.

Njih troje priđoše vratima i Lusi im dade jakne. Te večeri, temperatura je bila jedva šesnaest stepeni, i bilo je neprijatno voziti se u košulji.

„Možemo li išta učiniti za nju?" upita Leri tiho Džordža.

„Lusi zna kako da rukuje infuzijom“, reče Džordž. „Nema ničeg drugog. Vidite...“ On zaćuta. Naravno da su svi videli. Ležalo je to na krevetu, zar ne?

„Laku noć, Leri, Lusi“, reče Dik.

Oni izađoše. Leri se vrati prozoru. Napolju, svi su poustajali, zagledani u vrata. Je li živa? Mrtva? Na samrti? Možda ju je iscelila Božja moć? Da li je išta rekla?

Lusi ga obgrli oko struka i on se na to malo trže. „Volim te“, reče ona.

On posegnu za njom, zagrli je. Pognu glavu i bespomoćno zadrhta.

„Volim te“, reče ona mirno. „U redu je. Pusti to. Pusti to iz sebe, Leri.“

On zaplaka. Suze su bile vrele i teške kao meci. „Lusi...“

„Ššššš.“ Njene ruke na njegovom potiljku; njene umirujuće ruke.

„O Lusi, pobogu, pa šta je sve ovo?“ jeknu on uz njen vrat i ona ga zagrli iz sve snage, jer nije znala, još nije znala, a Majka Ebigejl je oštro disala iza njih, i dalje u dubinama svoje kome.

Džordž je vozio ulicom brzinom hoda i prenosio ljudima neprestano jednu te istu poruku: da, još je živa. Izgledi su joj loši. Ne, nije ništa rekla, a verovatno neće ni moći. Možete otići kući. Ako se bilo šta dogodi, čućete već.

Kada su stigli do ćoška, ubrzali su i skrenuli prema bolnici. Zvuk auspuha njihovih motocikala pucketao je i odjekivao, odbijao se među zgradama i konačno zamirao u muk.

Ljudi nisu otišli kući. Ostali su još neko vreme da stoje, ponovo su započeli razgovor, procenjujući svaku reč koju je Džordž izgovorio. Izgledi, šta je time mogao da misli? Koma. Moždana smrt. Ako joj je mozak mrtav, onda je gotovo. Pre bi progovorila konzerva graška nego čovek čiji je mozak mrtav. Pa, možda bi bilo tako da je ovo prirodna situacija, ali stvari teško da su i dalje prirodne, zar ne?

Ponovo su posedali. Pao je mrak. Sjaj „kolmenki“ pojavio se u kući u kojoj je ležala starica. Kasnije će otići kući i ležati tamo bez sna.

Razgovor se sa ustezanjem okrenuo mračnjaku. Ako Majka Ebigejl umre, zar to neće značiti da je on jači?

Kako to misliš - ne nužno?

Pa, ja mislim da je on sotona, glavom i bradom.

Antihrist, to je moje mišljenje. Proživljavamo sada Knjigu otkrovenja... zar uopšte možete sumnjati u to? „I otvori se sedam posuda...“ Meni to svakako liči na supergrip.

Ah, gluposti, ljudi su i za Hitlera pričali da je Antihrist.

Ako se vrate oni snovi, ubiću se.

Ja sam sanjao da sam na stanici metroa i da on proverava karte, samo nisam mogao da mu vidim lice. Uplašio sam se. Pobegao u tunel metroa. Onda sam čuo njega, kako juri za mnom. I pristiže me.

Ja sam sanjala da silazim u podrum po slatko od lubenice i da vidim kako neko stoji kraj peći... nejasno obličje. I znala sam da je to on.

Začula se pesma zrikavaca. Zvezde su se rasule nebom. Neko je tupo komentarisao hladnoću u vazduhu. Ispijala su se pića. Lule i cigarete žarile su se u mraku.

Čuo sam da su ljudi zaduženi za struju nastavili da isključuju uređaje.

Blago njima. Ako nam vrlo brzo ne obezbede osvetljenje i grejanje, bićemo u nebranom grožđu.

Tiho mrmljanje glasova, sada bezličnih u pomrčini.

Mislim da smo bezbedni ove zime. To je sasvim sigurno. Nema načina da se prođe prevojima. Previše kola i snega. Ali na proleće...

A šta ako on ima nekoliko atomskih bombi?

Jebeš atomsku bombu, šta ako ima one prljave neutronske bombe? Ili preostalih šest od sedam Salinih posuda?

Ili avione?

Šta da se radi?

Ne znam.

Đavo nek me nosi ako znam.

Jebote, pojma nemam.

Iskopaj rupu, a onda skoči u nju i zatrpaj se.

A oko deset sati među njima su se pojavili Stju Redman, Glen Bejtmen i Ralf Brentner, govoreći tiho i deleći letke, sa molbom da prenesu vest onima koji večeras nisu tu. Glen je malo hramao pošto mu je leteći brojčanik sa šporeta otkinuo parče mesa sa desnog lista. Na šapirografisanim lecima je pisalo: 

SKUP SLOBODNE ZONE

SALA MUNCINGER

4. SEPTEMBAR

20:00.

To kao da je bio signal za odlazak. Ljudi su se nemo udaljili u mrak. Većina je uzela letke, ali veliki broj je završio zgužvan i bačen u stranu. Svi su otišli kući da pokušaju da spavaju.

I možda da sanjaju.

Sala je bila krcata, ali izuzetno tiha kada je Stju sledeće večeri otvorio skup. Iza njega su sedeli Leri, Ralf i Glen. Fren je pokušala da ustane, ali leđa su je i dalje previše bolela. Ne mareći za groznu ironiju, Ralf joj je omogućio da učestvuje u radu skupa preko voki-tokija.

„Moramo porazgovarati o nekoliko tema“, reče Stju tiho, i promišljeno uzdržano. Njegov glas, iako tek malo pojačan, dobro se čuo u nemoj dvorani. „Pretpostavljam da svi prisutni znaju za eksploziju u kojoj su poginuli Nik, Su i ostali, te da nema nikoga ko ne zna da se Majka Ebigejl vratila. Moramo razgovarati o tome, ali hteli smo najpre da vam saopštimo koju dobru vest. Želeo bih da zbog toga saslušate ono što Bred Kičener ima da nam kaže. Brede?“

Bred priđe podijumu, daleko manje nervozan nego pretprošle noći, i dočeka ga mlitavi aplauz. Kada ise popeo tamo, okrenuo se prema njima, dograbio govornicu obema rukama i rekao jednostavno: „Sutra puštamo struju.“

Sada je aplauz bio mnogo glasniji. Bred podiže obe ruke, ali aplauz ga preplavi kao talas. Potrajao je trideset sekundi, možda i duže. Kasnije je Stju rekao Freni da bi Breda, samo da se ono nije desilo pre dva dana, sigurno odvukli s podijuma i poneli po dvorani na ramenima kao beka koji je postigao pobednički tačdaun u poslednjim sekundama finala šampionata. Kraj leta je bio toliko blizu da je on, na neki način, to upravo i bio.

Ali aplauz je konačno minuo.

„Pustićemo struju u podne, pa bih voleo da svi vi budete kod kuće, spremni za to. Spremni za šta? Za četiri stvari. Slušajte sada, ovo je važno. Prvo, isključite u sopstvenoj kući svaku svetiljku i domaći uređaj koji ne koristite. Drugo, uradite isto to u praznim kućama u komšiluku. Treće, ako negde namirišete gas, sledite taj miris i isključite sve što je uključeno. Četvrto, ako začujete protivpožarni alarm, potražite izvor tog zvuka... ali bezbedno i razborito. Da se ne izlomimo u saobraćajnim nezgodama od pada s motocikla. E sad - ima li nekih pitanja?“

Bilo ih je nekoliko i sva su iznova potvrđivala Bredove prvobitne napomene. On je strpljivo odgovarao na svako od njih, i jedini znak njegove nervoze bio je način na koji je neprestano savijao mali crni notes u rukama.

Kada su pitanja posustala, Bred reče: „Hoću da se zahvalim ljudima koji su tako predano radili kako bismo ponovo došli do struje. I hoću da podsetim da komitet za energiju nije raspušten. Biće prekinutih kablova, prekida u snabdevanju, moraće se pronaći nafta u Denveru i dovući ovamo. Nadam se da ćete svi nastaviti sa radom. Gospodin Glen Bejtmen kaže da ovde možemo očekivati i deset hiljada ljudi pre snega, i još mnogo više sledećeg proleća. U Longmontu i Denveru postoje elektrane koje će morati da budu osposobljene do kraja sledeće godine...“

„Ukoliko onaj dripac ne istera svoje!“ viknu neko promuklo iz zadnje dela dvorane.

Na trenutak zavlada mrtva tišina. Bred je stajao i samrtnički čvrsto stezao govornicu, lica belog kao kreč. Neće moći da završi, pomisli Stju, a onda Bred nastavi, glasom zapanjujuće mirnim:

„Ko god da je to rekao treba da zna da sam ja zadužen za struju. Ali mislim da ćemo mi biti ovde još dugo, dugo pošto taj tip skonča i nestane. Da ne mislim tako, namotavao bih žicu na motore tamo kod njega. Ma ko mu jebe mater!“

Bred siđe s podijuma, a neko drugi grmnu: „Vala si u pravu!“

Sada je aplauz bio težak i glasan, gotovo divljački, ali postojao je u njemu prizvuk koji se Stjuu nije dopao. Morao je dugo da udara čekićem kako bi ponovo uspostavio kontrolu nad skupom.

„Sledeća tačka dnevnog reda...“

„Ma ko jebe vaš dnevni red!“ zakrešta prodorno neka devojka. „Da pričamo o mračnjaku! Da pričamo o Flegu! Odavno je već trebalo da pričamo o njemu, kažem ja!“

Rika odobravanja. Povici „mir, mir“! Brbljanje puno osporavanja reči koje je upotrebila ta devojka. Tutnjava dobacivanja sa strane.

Stju je treskao po bloku na podijumu toliko da je glava čekića odletela sa drške. „Ovo je skup!“ vikao je. „Dobićete svoju priliku da pričate o čemu god hoćete, ali dok ja predsedavam ovim skupom, hoću... da se uspostavi... neki RED!“ Poslednju reč je dreknuo toliko glasno da je mirkofonija presekla salu kao bumerang, pa su se konačno utišali.

„E sad“, reče Stju, glasom namerno tihim i mirnim, „sledi izveštaj o onome što se dogodilo u Ralfovoj kući drugog septembra uveče, i pretpostavljam da je to moja obaveza, pošto ste me izabrali za službenika koji će sprovoditi zakon.“

Ponovo je uspostavio tišinu, ali baš kao i aplauz kojim je bila pozdravljena poslednja Bredova napomena, bila je to tišina koja se Stjuu nije dopadala. Naginjali su se napred, napeti, pohlepnih lica. Bio je zbog toga uznemiren i zbunjen, kao da se Slobodna zona radikalno promenila u poslednjih četrdeset osam sati i on više nije mogao da je prepozna. Osećao se zbog toga onako kako se osećao kada je pokušavao da pronađe izlaz iz Centra za zaraze u Stovingtonu - kao muva zarobljena i uskoprcana u nevidljivoj paukovoj mreži. Bilo je toliko lica koja nije prepoznavao, toliko neznanaca...

Ali sada nije imao vremena da razmišlja o tome.

Opisao je kratko događaje koji su doveli do eksplozije, izostavivši Frenino predosećanje u poslednji čas; s obzirom na njihovo raspoloženje, to im sada nije bilo potrebno.

„Juče ujutro smo Bred, Ralf i ja otišli gore i tri sata ili duže tragali po ruševinama. Pronašli smo nešto što je ličilo na bombu od dinamita povezanu sa voki-tokijem. Izgleda da je ta bomba bila podmetnuta u plakaru dnevne sobe. Bil Skenlon i Ted Frempton su pronašli drugi voki-toki u Amfiteatru izlaska sunca i pretpostavljamo da je bomba aktivirana odatle. Ona je...“ )

„Ma šta pretpostavljamo!“ viknu Ted Frempton iz trećeg reda. „To je uradio onaj gad Lauder sa svojom kurvicom!“

Prostoriju prože nelagodni žamor.

I ovo su dobri momci? Boli njih dupe za Nika, Su, Čeda i ostale. Sad su kao rulja koja bi da linčuje, i stalo im je jedino da uhvate Harolda i Nadin i da ih obese... kao amajliju protiv mračnjaka.

Slučajno uhvati Glenov pogled; Glen samo jedva primetno i krajnje cinično slegnu ramenima.

„Ako još neko bude dobacivao iz publike, a da nije dobio reč, proglasiću kraj ovog skupa, pa onda pričajte jedni s drugima do mile volje“, reče Stju. „Ovo nije neformalna diskusija. Ako ne poštujemo pravila, šta smo onda?“ Ted Frempton je zurio besno u njega odozdo i Stju mu je uzvratio istom merom. Nekoliko trenutaka kasnije, Ted obori pogled.

„Sumnjamo na Harolda Laudera i Nadin Kros. Imamo nekoliko dobrih razloga, kao i prilično ubedljive posredne dokaze. Ali protiv njih još nema čvrstih dokaza i nadam se da ćete imati to na umu.“

Vir mrzovoljnih glasova namreška se i nestade.

„Rekao sam to samo da bih kazao sledeće“, nastavi Stju. „Ako se slučajno desi da zabasaju natrag u Zonu, hoću da ih dovedete meni. Zatvoriću ih i Al Bandel će se postarati za to da im se sudi... a suđenje znači da će moći da iznesu i svoju stranu priče, ako je uopšte imaju. Mi smo... trebalo bi da smo dobri momci. Mislim da znamo gde su oni zli. A ako smo već dobri momci, onda treba da se ponašamo civilizovano u vezi sa ovim.“ Pogledao ih je ispunjen nadom i ugledao samo zbunjeni jed. Stjuartu Redmanu su tri najbliža prijatelja upravo raznesena u paramparčad, govorile su te oči, a on se tu zalaže za one koji su to uradili.

„Ako vam to bilo šta znači, ja mislim da su oni vinovnici“, reče on. „Ali ovo se mora obaviti po propisu. I ovde sam kako bih vam rekao da će tako i biti.“

Oči su svrdlale po njemu. Više od dve hiljade očiju, a on je slutio misao iza svakog od njih: Zašto više uopšte kenjaš o tome? Oni su otišli. Otišli na zapad. A ti se ponašaš kao da su otišli na dvodnevni izlet da posmatraju ptice.

On nasu sebi čašu vode i otpi malo iz nje, u nadi da će malo okvasiti grlo. Njen ukus, prokuvan i ravan, natera ga da se namršti. „U svakom slučaju, takav je naš stav po tom pitanju“, reče neuverljivo. „Mislim da bi sada trebalo da se broj članova komiteta popuni. Nećemo to uraditi večeras, ali trebalo bi da razmislite o tome koga želite...“ Neko u publici naglo podiže ruku i Stju pokaza tamo. „Izvoli. Samo se predstavi kako bi svi znali ko si.“

„Ja sam Šeldon Džons“, reče krupni muškarac u kariranoj vunenoj košulji. „Zašto večeras ne izaberemo odmah dva nova člana? Evo, ja predlažem Teda Fremptona.“

„Hej, ja podržavam!“ viknu Bil Skenlon. „Divno!“

Ted Frempton podiže spojene šake propraćen raštrkanim aplauzom, a Stjua ponovo obuze to očajničko, dezorijentisano osećanje. Zar treba da zamene Nika Androsa Tedom Fremptonom? Bilo je to kao neki od onih bolesnih viceva. Ted je pokušao da učestvuje u radu komiteta za energiju i shvatio da je to i suviše nalik na pravi posao. Onda je prešao u komitet za sahrane i to mu je izgleda više odgovaralo, mada je Čed pomenuo Stjuu kako je Ted jedan od onih koji izgleda umeju da protegnu pauzu za kafu u sat rezervisan za ručak, a sat za ručak u poludnevno odsustvo. Juče se brzo priključio poteri za Haroldom i Nadin, verovatno zato što je to nosilo sa sobom nekakvu promenu. On i Bil Skenlon su natrapali na voki-toki gore kod Amfiteatra zahvaljujući čistoj sreći (i da bude pošten prema Tedu, ovaj je to i priznao), ali posle toga je ovaj počeo da se šepuri na način koji se Stjuu nije nimalo sviđao.

Sada je Stju ponovo uhvatio Glenov pogled i gotovo je mogao da pročita Glenovu misao iza tih ciničnih očiju i blago izvijenih Glenovih usana: Možda možemo upotrebiti Harolda da sredi i ovoga.

Reč koju je Nikson mnogo koristio najednom ispliva na površinu Stjuovih misli i on je se dočepa; najednom je shvatio izvor svog očaja i osećaja dezorijentisanosti. Ta reč je bila „mandat“. Njihov mandat je nestao. Eksplodirao je pre dve noći u blesku i grmljavini.

On reče: „Možda znaš šta ti želiš, Šeldone, ali ja mislim da bi drugi želeli malo vremena da razmisle. Postavimo pitanje. Oni koji su za to da se večeras izaberu dva nova predstavnika neka kažu da.“

Začulo se poprilično potvrdnih povika.

„Vi koji biste želeli nekih nedelju dana da o tome razmislite, recite ne.“ Oni su bili glasniji, ali ne mnogo. Većina se u potpunosti uzdržala, kao da ih ta tema uopšte ne zanima.

„Dobro“, reče Stju. „Organizovaćemo novi skup ovde, u sali Muncinger, za sedam dana, jedanaestog septembra, kako bismo nominovali i glasali za kandidate za dva prazna mesta u komitetu.“

Prilično bezvezan epitaf, Nik. Izvini.

„Ovde je doktor Ričardson koji bi vam rekao nešto o Majci Ebigejl i ljudima koji su povređeni u eksploziji. Doktore?“

Ričardson je dobio solidan aplauz dok je prilazio, brišući naočari. Rekao im je da je devetoro ljudi poginulo od eksplozije, da ih je troje i dalje u kritičnom stanju, dvoje u ozbiljnom, a osmoro u zadovoljavajućem.

„Ako se ima u vidu silina eksplozije, mislim da je sreća bila uz nas. A sad, u vezi sa Majkom Ebigejl.“

Svi se nagnuše napred.

„Mislim da će biti dovoljna veoma kratka izjava i kratko obrazloženje. Izjava je sledeća: ja ne mogu učiniti ništa za nju.“

Publiku prože žamor i umiri se. Stju primeti izraze žalosti, ali ne i pravog iznenađenja.

„Pripadnici Zone koji su bili ovde pre nego što je otišla kažu mi da ta žena ima sto osam godina. To ne mogu da garantujem, ali mogu reći da je ona najstarije ljudsko biće koje sam ikada video i lečio. Kažu mi da je nije bilo dve nedelje i po mojoj proceni - ne, po mojoj pretpostavci - ona u tom periodu nije uopšte jela pripremljenu hranu. Izgleda da se hranila korenjem, biljem , travom i drugim sličnim stvarima.“ On zastade. „Od povratka naovamo, imala je samo jednom oskudnu stolicu, i ona se sastojala od nekakvih grančica.“

„Zaboga“, promrmlja neko i nije bilo moguće odrediti da li je taj glas bio muški ili ženski.

„Jedna ruka joj je prekrivena osipom od otrovnog bršljana. Noge su joj pune čireva koji bi bili zagnojeni da njeno stanje nije tako...“

„Hej, zar ne možeš da prekineš s tim?“ viknu Džek Džekson i ustade. Lice mu je bilo belo, besno, jadno. „Zar nemaš u sebi ni trunku pristojnosti?“

„Džek, pristojnost ne spada u moj posao. Ja samo izveštavam o tome u kakvom je ona stanju. Komatozna je, neuhranjena, i najviše od svega, veoma je, veoma stara. Mislim da će umreti. Da je o bilo kome drugome reč, rekao bih to sa sigurnošću. Ali... kao i svi vi, i ja sam je sanjao. I nju i onog drugog.“

Ponovo tihi žamor, kao prolazni lahor, i Stju oseti kako mu se dlake na potiljku najpre meškolje, a onda podižu u stav mirno.

„Meni snovi o tako suprotstavljenim konfiguracijama izgledaju mistično“, reče Džordž. „Činjenica da smo ih svi sanjali izgleda ukazuje u najmanju ruku na telepatsku sposobnost. Ali ja se ne obazirem na parapsihologiju i teologiju baš kao što se ne obazirem pristojnost, iz istog razloga: to nije moja struka. Ako je tu ženu poslao bog, onda on može odlučiti da je izleći. Ja to ne mogu. Kazaću vam da sama činjenica da je još živa meni liči na nekakvo čudo. To je moja izjava. Ima li pitanja?“

Nije ih bilo. Gledali su ga zapanjeno, a neki su neskriveno plakali.

„Hvala vam“, reče Džordž i vrati se na svoje mesto u mrtvom moru tišine.

„U redu“, šapnu Stju Glenu. „Sada ti.“

Glen priđe govornici bez predstavljanja i uhvati se za nju kao neko ko je dobro poznaje. „Razgovarali smo o svemu osim o mračnjaku“, reče on.

Ponovo taj žamor. Nekoliko muškaraca i žena nagonski se prekrstilo. Jedna starija žena u prolazu s leve strane brzo je uzastopno prekrila rukama oči, usta i uši u jezivoj imitaciji Nika Androsa pre nego što ih je ponovo sklopila preko glomazne crne tašne u krilu.

„O njemu smo donekle razgovarali na zatvorenim sednicama komiteta“, nastavi Glen, smirenim tonom, „i tamo se javilo pitanje treba li o njemu razgovarati i javno. Izneto je mišljenje kako u Zoni izgleda niko zaista ne želi o tome da priča, ne posle svih tih jezivih snova koje smo sanjali na putu ovamo. Kako je možda potreban određeni period oporavka. Mislim da je sada došlo vreme da se iznese ta tema. Da ga izvučemo na svetlost, ako tako želite da kažem. Policajci imaju zgodnu spravu koja se zove komplet za identifikaciju, i to policijski slikar koristi kako bi nacrtao lice zločinca na osnovu sećanja različitih svedoka koja se odnose na njega. U našem slučaju lice ne postoji, ali imamo niz sećanja koja daju makar konturu našeg protivnika. Razgovarao sam sa dosta ljudi o tome i želeo bih da vam predstavim skicu koju sam napravio pomoću sopstvenog kompleta za identifikaciju.

„Izgleda da se taj čovek zove Rendal Fleg, mada su mu neki ljudi davali i imena Ričard Fraj, Robert Fromont i Ričard Frimentl. Moguće je da inicijali R. F. nešto znače, ali ako je tako, niko od nas iz komiteta Slobodne zone ne zna šta. Njegovo prisustvo - makar u snovima - izaziva osećanja strepnje, uznemirenosti, strave, užasa. Stalan fizički osećaj koji ljudi iz slučaja u slučaj povezuju sa njim jeste osećaj hladnoće.“

Ljudi su klimali glavama i ponovo se začuo taj uzbuđeni huk razgovora. Stju pomisli kako oni zvuče kao dečaci koji su upravo otkrili seks, pa porede beleške, i uzbuđeno konstatuju kako svi izveštaji lociraju onu žensku stvar na manje-više istom mestu. On prikri blagi osmeh rukom i podseti sebe da to kasnije kaže Fren.

„Taj Fleg je na zapadu“, nastavi Glen. „Ljudi su ga podjednako Viđali’ u Las Vegasu, Los Anđelesu, San Francisku, Portlandu. Neki - među njima i Majka Ebigejl - tvrde da Fleg razapinje ljude koji iskažu neposlušnost. Svi oni veruju kako se priprema sukob između tog čoveka i nas, i da Fleg neće prezati ni od čega kako bi nas uništio. A to podrazumeva mnogo toga. Oklopne snage. Nuklearno oružje. Možda... zarazu.“

„Voleo bih ja da dohvatim tog gada smrdljivog!“ doviknu kreštavo Rič Mofat. „Pa da mu ja dam malo da proba od te jebene zaraze!“

Napetost popusti u salvi smeha, i Rič dobi aplauz. Glen se lagodno isceri. On je pola sata pre skupa rekao Riču šta će mu biti šlagvort i šta treba da kaže, i Rič je to odradio zadivljujuće dobro. Matori ćelavac je imao pravo u jednome, shvatio je Stju: poznavanje sociologije često zgodno dođe na masovnim skupovima.

„U redu, izneo sam vam ono što znam o njemu“, nastavi on. „Moj poslednji doprinos pre nego što vam prepustim diskusiju jeste sledeće: mislim da je Stju u pravu kad vam kaže da treba da postupamo civilizovano sa Haroldom i Nadin ako ih uhvatimo, ali poput njega, i ja mislim da je to malo verovatno. Isto tako kao i on, ja mislim da su oni to uradili po naređenju tog Flega.“

Njegove reči su snažno odjekivale dvoranom.

„Sa tim čovekom se moramo uhvatiti u koštac. Džordž Ričardson vam je rekao kako mistika ne spada u njegovu struku. Ne spada ni u moju. Ali ovo vam kažem: mislim da ta starica na samrti nekako predstavlja sile dobra podjednako kao što Fleg predstavlja sile zla. Mislim da ju je sila koja njome upravlja iskoristila kako bi nas okupila. Ne verujem da ta sila sada smera da nas napusti. Možda bi trebalo da razgovaramo o tome i provetrimo malo te košmare. Možda treba da počnemo da donosimo odluke o tome šta ćemo preduzeti protiv njega. Ali on ne može jednostavno da se ušeta u ovu Zonu sledećeg proleća i zavlada, ne ukoliko ste vi na straži. Sad prepuštam ponovo skup Stjuu, koji će predsedavati diskusijom.“ Njegova poslednja rečenica izgubila se u gromkom aplauzu i Glen se vratio na svoje mesto ispunjen osećanjem zadovoljstva. Promešao ih je velikim štapom... ili se beše kaže da su zaigrali onako kako je on zasvirao? To i nije bilo važno. Bili su više besni nego uplašeni, bili su spremni za izazov (mada sledećeg aprila možda neće biti toliko revnosni, pošto ih ohladi duga zima)... i najviše od svega, bili su spremni da pričaju.

I to su i radili sledeća tri sata. Nekoliko ljudi je otišlo kada je došla i prošla ponoć, ali takvih nije bilo mnogo. Kao što je Leri pretpostavljao, to nije donelo ništa konkretno. Bilo je nesuvislih predloga: da i oni sebi nađu bombardera i/ili nuklearni arsenal, da pregovaraju, da obuče odred smrti. Bilo je vrlo malo praktičnih ideja.

U poslednjem satu, jedni za drugim su ustajali i recitovali sopstvene snove, nailazeći na naizgled beskrajnu opčinjenost kod ostalih. Stjua je to ponovo podsetilo na beskrajne neformalne diskusije o seksu u kojima je učestvovao (uglavnom kao slušalac) u godinama svog puberteta.

Glen je bio istovremeno zapanjen i ohrabren njihovom rastućom spremnošću za razgovor, i uzbuđenjem koje je zamenilo tupu prazninu sa početka skupa. Velika katarza, odavno zakasnela, bila je u toku i njega je to takođe podsetilo na razgovore o seksu, ali na drugačiji način. Oni pričaju kao ljudi, pomislio je, koji su dugo u sebi čuvali nagomilane tajne o svojoj krivici i nesposobnosti, samo da bi otkrili kako te stvari, kada se izgovore, na kraju krajeva nisu ništa naročito. Kada je unutrašnji užas zasejan snovima konačno bio požnjeven u toj maratonskoj javnoj raspravi, strava je postala podesnija za prihvatanje... možda čak i savladiva.

Skup je prekinut u pola dva ujutro i Glen je otišao sa Stjuom, prvi put posle Nikove smrti sa dobrim osećajem. Otišao je sa osećajem da su načinili prve teške korake kako bi izašli iz sopstvene ljušture i zaputili se prema bojištu koje ih čeka.

Osetio je nadu.

Struja je došla u podne 5. septembra, baš kao što je Bred i obećao.

Sirena za vazdušnu opasnost povrh zgrade okružnog suda oglasila se strahovitim, promuklim zavijanjem nateravši mnoge da izađu od straha na ulice, gde su mahnito zagledali nedužno vedro nebo ne bi li ugledali mračnjakovu avijaciju. Neki su pobegli u podrum, gde su ostali sve dok Bred nije pronašao stopljeni prekidač i isključio sirenu. Onda su se popeli, posramljeni.

Struja je izazvala požar u Ulici vrba i grupa od desetak vatrogasaca dobrovoljaca odmah je odjurila tamo i požar ugasila. Poklopac jednog šahta izbio je uvis na raskrsnici Brodveja i Orahove ulice, dosegao visinu od gotovo petnaest metara, a onda pao na krov prodavnice igračaka Oz kao velika zarđala krajcara.

Tog dana koji je Zona nazvala Danom struje, došlo je do jednog jedinog smrtnog slučaja. Iz nekog neznanog razloga, eksplodirala je auto-lakirnica na daljem kraju ulice Perl. Rič Mofat je sedeo u haustoru preko puta sa bocom „džek danijelsa“ u torbi raznosača novina, i leteća ploča od talasastog čelika iz zidne oplate pogodila ga je i ubila na licu mesta. On više nikad neće razbijati prozore.

Stju je bio sa Fren kad su neonke zazujale i oživele u tavanici njene bolničke sobe. Gledao je kako trepere, trepere, trepere, da bi konačno uhvatile i blesnule starim poznatim sjajem. Nije mogao da odvoji pogled od njih sve dok nisu svetlele postojano bezmalo tri minuta. Kada je ponovo pogledao Freni, oči su joj bile sjajne od suza.

„Fren? Šta je bilo? Boli te?“

„Zbog Nika ja to“, reče ona. „Toliko je pogrešno to što Nik nije živ da ovo vidi. Drži me, Stju. Hoću da se pomolim za njega ako budem mogla. Hoću da probam.“

Pridržao ju je, ali nije znao da li se pomolila ili nije. Najednom je shvatio da mu Nik mnogo nedostaje, i zamrzeo Harolda Laudera više nego ikad pre. Fren je bila u pravu. Harold nije samo ubio Nika i Su; ukrao je njihovu svetlost.

„Ššš“, rekao je. „Freni, ššš.“

Ali ona je dugo plakala. Kada su suze konačno prestale, dugmetom je podigla krevet i uključila lampu na noćnom stočiću kako bi mogla da čita.

Stjua je neko drmusao iz sna i trebalo mu je dugo da potpuno dođe sebi. U mislima je prebirao sporo i naizgled beskrajno po spisku ljudi koji bi mogli da požele da ga liše sna. Bila je to njegova majka, koja mu je govorila da je vreme da ustane, upali šporet i spremi se za školu. Bio je to Manuel, izbacivač iz onog ćumeza od kupleraja u Nuevo Laredu, koji mu je govorio kako je istrošio svojih dvadeset dolara, pa mora da plati još dvadeset pet ako misli da ostane cele noći. Bila je to bolničarka u belom zaštitnom odelu koja je htela da mu izmeri krvni pritisak i uzme bris iz grla. Bila je to Freni.

Bio je to Rendal Fleg.

Ta poslednja misao probudi ga kao kofa hladne vode prosuta po licu. Nije to bio niko od tih ljudi. Bio je to Glen Bejtmen, sa Kodžakom kraj kolena.

„Tebe je baš teško probuditi, Istočni Teksašanine“, reče Glen. „Spavaš kao top.“ Od njega se videlo samo nejasno obličje u gotovo potpunom mraku.

„Pa, mogao si za početak da upališ to prokleto svetlo.“

„Da znaš da sam skroz zaboravio na to.“

Stju upali lampu, začkilji od iznenadnog jakog svetla i pogleda kao sova u budilnik na navijanje. Bilo je frtalj do tri ujutro.

„Šta ćeš ovde, Glene? Spavao sam, ukoliko nisi to već primetio.“

Prvi put je dobro pogledao Glena dok je spuštao časovnik. Bio je bled, preplašen... i star. Bore su mu bile duboko usečene u lice i izgledao je izmoždeno.

„Šta je bilo?“

„Majka Ebigejl“, reče Glen tiho.

„Umrla?“

„Zaboga, ne, mada gotovo da poželim da jeste. Budna je. Traži nas.“

„Nas dvojicu?“

„Nas petoro. Ona je...“ Glas mu je ogrubeo, a onda postao promukao. „Ona je znala da su Nik i Suzan mrtvi i znala je da je Fren u bolnici. Ne znam kako, ali znala je.“

„I hoće komitet?“

„Ono što je od njega ostalo. Na samrti je i veli da ima nešto da nam kaže. A ja baš ne znam želim li to da čujem.“

Napolju je noć bila hladna - ne samo sveža, već baš hladna. Jakna koju je Stju izvukao iz plakara prijala mu je i on ju je zakopčao sve do grla. Mrazni mesec je visio na nebu i naterao ga da pomisli na Toma, koji je imao uputstva da se vrati i podnese izveštaj kada mesec bude pun. Mesec tek što je prešao prvu četvrt. Bog sveti zna gde mesec gleda na Toma, na Dejnu Jirgens, na Sudiju Farisa. Bog sveti zna da mesec i ovde može da gleda krajnje čudnu predstavu.

„Prvo sam probudio Ralfa“, reče Glen. „Rekao sam mu da ode u bolnicu po Fren.“

„Da je doktor hteo da ona ustane i šeta okolo, poslao bi je kući“, reče Stju ljutito.

„Ovo je poseban slučaj, Stju.“

„Za nekoga ko ne želi da čuje šta ta starica ima da kaže, poprilično ti se žuri da stigneš do nje.“

„Plašim se posledica ako to ne uradim“, reče Glen.

Džip se dovezao ispred Lerijeve kuće u tri i deset. Svetla su bleštala - to sada nisu bile gasne lampe, već dobre električne sijalice. I svaka druga ulična lampa je gorela, ne samo tu već u čitavom gradu, i Stju je zurio u njih sve vreme vožnje Glenovim džipom, opčinjen. Poslednje letnje bube, spore od hladnoće, mlitavo su naletale na natrijumske kugle.

Izašli su iz džipa upravo kad su neki farovi zavili iza ćoška. Bio je to Ralfov stari truckavi kamionet i zaustavio se tačno ispred džipa. Ralf je izašao, a Stju je brzo prišao strani suvozača, gde je Freni sedela leđa oslonjenih na karirani jastuk sa neke sofe.

„Hej, mila“, reče on tiho.

Ona ga uze za ruku. Lice joj je bilo bledi disk u tami.

„Jako te boli?“ upita Stju.

„Nije tako strašno. Uzela sam malo advila. Samo ne traži od mene da đuskam.“

On joj pomože da izađe iz vozila i Ralf je prihvati za drugu ruku. Obojica primetiše kako se trgnula kada je kročila dalje od kabine.

„Hoćeš da te ponesem?“

„Ništa mi neće biti. Samo me pridržavaj rukom, a?“

„Naravski.“

„I hodaj polako. Mi bakice ne možemo brzo da koračamo.“

Zašli su iza Ralfovog kamioneta i više su vukli noge nego što su hodali. Kada su stigli do pločnika, Stju je video da Glen i Leri stoje na vratima i posmatraju ih. Spram svetla, izgledali su kao figure isečene od crnog papira. „Šta misliš, o čemu se radi?“ promrmlja Freni.

Stju odmahnu glavom. „Ne znam.“

Pošli su prilaznim putem i Freni je sada sasvim očigledno trpela bolove, pa je Ralf pomogao Stjuu da je uvede. Leri je, kao i Glen, izgledao bledo i zabrinuto. Imao je na sebi isprane farmerke, košulju koja je bila izvučena i pogrešno zakopčana u dnu, i skupocene mokasine na golim stopalima.

„Užasno mi je žao što smo morali da te pozovemo ovamo“, reče on. „Bio sam uz nju, dremao i budio se. Organizovali smo bdenje. Razumeš?“

„Da. Razumem“, reče Freni. Iz nekog razloga, izraz bdenje nagnao ju je da pomisli na majčin salon... i to na lepši, popustljiviji način nego ikada pre.

„Lusi je već oko sat bila u postelji. Ja sam se trgao iz dremeža i... Fren, mogu li ti pomoći?“

Fren odmahnu glavom i osmehnu se s naporom. „Ne, dobro sam. Nastavi.“

„... A ona je gledala u mene. Govori jedva šapatom, ali savršeno razumljivo.“ Leri proguta knedlu. Svih petoro su sada stajali u hodniku. „Rekla mi je da će je Gospod povesti kući u osvit. Ali da najpre mora da razgovara sa nama koje bog još nije uzeo. Pitao sam je na šta to misli, a ona je rekla da je bog uzeo Nika i Suzan. Znala je.“ On ispusti isprekidani uzdah i začešlja prstima dugačku kosu.

Na kraju hodnika se pojavi Lusi. „Skuvala sam kafu. Evo je, ako želite.“

„Hvala ti, ljubavi“, reče Leri.

Lusi je izgledala kao da nije sigurna. „Ljudi, da uđem i ja s vama? Ili je to privatna priča, samo za komitet?“

Leri pogleda Stjua, koji reče tiho: „Pođi i ti. Čini mi se da ta stvar sa komitetom više ne drži vodu.“

Pođoše hodnikom prema spavaćoj sobi, sporo, iz obzira prema Fren. „Ona će nam reći“, reče Ralf iznenada. „Majka će nam reći. Nema smisla da strepimo unapred.“

Ušli su zajedno, a bistar samrtnički pogled Majke Ebigejl pao je na njih.

* * *

Fren je znala u kakvom je starica fizičkom stanju, ali se opet gadno prenerazila. Od nje nije ostalo ništa osim membrane kože grube kao šmirgla i žila isprepletanih oko kostiju. U sobi se nije osećao čak ni zadah truleži i nastupajuće smrti; umesto toga, mirisala je suvo, kao na tavanu... ne, kao u salonu. Polovina igle za infuziju visila joj je napolje iz mesa jednostavno zato što nije imala gde da se zabije.

Opet, oči joj se nisu promenile. Bile su tople, ljubazne i ljudske. To je donelo olakšanje, ali Fren je i dalje osećala nekakvu užasnutost... ne baš čisti strah, već možda nešto uzvišenije - strahopoštovanje. Je li to bilo strahopoštovanje? Osećaj neumitnog. Ne neumitne propasti, već kao da neka strašna odgovornost visi nad njihovim glavama poput kamena.

Čovek predlaže - bog raspolaže.

„Sedi, devojčice“, šapnu Majka Ebigejl. „Trpiš bolove.“

Leri je povede do fotelje i Fren sede uz tanak, zviždukav uzdah olakšanja, premda je znala da će posle nekog vremena osećati bolove i od sedenja.

Majka Ebigejl ju je još gledala tim bistrim očima.

„Trudnoća ti je poodmakla“, šapnu ona.

„Da... otkud...“

„Ššššššš.“

U sobi zavlada tišina, duboka tišina. Opčinjena, hipnotisana, Fren je gledala u staricu na samrti koja im je najpre došla u snove, a onda u život.

„Pogledaj kroz prozor, devojčice.“

Fren okrenu lice prema prozoru, odakle je Leri pre dva dana gledao okupljene ljude. Nije videla preteču tamu već mirnu svetlost. Nije to bio odraz sobe; bila je to svetlost jutra. Gledala je u slab, pomalo izobličen odraz svetle dečje sobe sa nabranim zavesama. Tamo je bila kolevka - ali prazna. Tamo su bile ogradice za igru - prazne. Viseći šareni plastični leptiri nad kolevkom - koje je pomerao samo vetar. Strepnja joj stegnu srce hladnim rukama. Ostali su to primetili na njenom licu, ali nisu shvatili; oni su kroz prozor videli samo deo travnjaka obasjan uličnom lampom.

„Gde je beba?“ upita Fren promuklo.

„Stjuart nije otac tvog sina, devojčice. Ali njegov život je u Stjuartovim rukama, i u božjim. Taj momčić će imati četiri oca. Ako mu bog uopšte dopusti da udahne vazduh.“

„Ako udahne...“

„Bog je to skrio od mojih očiju“, šapnu ona.

Prazna dečja soba nestade. Fren je videla samo mrak. I sada je strepnja stegla pesnice među kojima je tuklo njeno srce.

Majka Ebigejl šapnu: „Đavolak je pozvao sebi nevestu, i smera da joj napravi dete. Hoće li on dopustiti tvom detetu da živi?“

„Prekinite“, zastenja Freni. Ona prekri lice rukama.

Tišina, duboka tišina kao sneg u sobi. Lice Glena Bejtmena je bilo nalik na stari, mutni reflektor. Lusi je polako prinosila ruku okovratniku svog bade-mantila i spuštala je. Ralf je držao šešir u rukama i odsutno cupkao pero za trakom. Stju je gledao u Freni, ali nije mogao da joj priđe. Ne sada. Pomislio je načas na ženu sa skupa, na onu koja je brzo rukama prekrila oči, uši i usta na pominjanje mračnjakovog imena.

„Majka, otac, žena, muž“, šapnu Majka Ebigejl. „Protiv njih, knez visija, gospodar mračnih jutara. Zgrešila sam, ohola. I svi ste vi zgrešili, oholi. Zar niste čuli da ne treba da se uzdate u gospodare i knezove ovog sveta?“

Gledali su u nju.

„Električno svetlo nije odgovor, Stju Redmane. Nije ni radio-stanica, Ralfe Brentnere. Sociologija neće tome stati na put, Glene Bejtmene. A ni tvoje ispaštanje zbog života koji je odavno već zatvorena knjiga neće to sprečiti, Leri Andervude. Neće to sprečiti ni tvoj sinčić, Fren Goldsmit. Zao mesec je na nebu. Ništa bogu niste ponudili.“

Gledala ih je, jedno za drugim. „Bog će učiniti kako je njemu drago. Vi niste grnčari, već grnčareva glina. Može biti da je čovek na zapadu točak na kojem ćete se slomiti. Meni to nije dato da znam.“

Suza, zapanjujuća u toj samrtničkoj pustinji, iskrala joj se iz levog oka i skotrljala niz obraz.

„Majko, šta da radimo?“ upita Ralf.

„Približite se, svi. Vreme mi je na izmaku. Idem kući, u slavu, i nikad nije bilo ljudskog bića spremnijeg za to nego što sam sada ja. Primaknite mi se.“

Ralf sede na ivicu kreveta. Leri i Glen stadoše kraj njegovog uznožja. Fren ustade i iskrivi lice, a Stju dovuče njenu stolicu do Ralfa. Ona ponovo sede i uze ga za ruku hladnim prstima.

„Bog vas nije okupio da pravite komitete, niti zajednicu“, reče ona. „Okupio vas je ovde da vas pošalje dalje, po svom zadatku. On hoće da pokušate da uništite tog mračnog kneza, čoveka daljina.

Otkucavanje sata u tišini. Majka Ebigejl uzdahnu.

„Mislila sam da će vas Nik predvoditi, ali on je Nika uzeo - premda mi se čini da nije sve od Nika nestalo. Ne, nije sve. Ali ti moraš biti vođa, Stjuarte. A ako njegova volja bude da uzme Stjua, onda moraš voditi ti, Leri. A ako uzme tebe, onda Ralf.“

„Izgleda da sam ja levo smetalo“, zausti Glen. „Šta...“

„Voditi?“ upita Fren hladno. „Voditi? Kuda voditi...?“

„Ama, na zapad, devojčice“, reče Majka Ebigejl. „Na zapad. Ti ne treba da ideš. Samo njih četvorica.“

„Ne!“ Bila je na nogama uprkos bolu. „Šta to znači? Da njih četvorica tek tako treba da mu se predaju? Srce, duša i hrabrost Slobodne zone?“ Oči su joj plamtele. „Kako bi mogao da ih razapne na krstove, a onda se ušeta ovamo sledećeg leta i sve ovde pobije? Ne dam da moj čovek bude žrtvovan tvom bogu ubici. Ko ga jebe!“

„Freni!“ zasopta Stju zgranuto.

„Bog ubica! Bog ubica!“ siktala je ona. „Milioni - možda milijarde -mrtvih od zaraze. Milioni mrtvih posle nje. Ne znamo čak ni hoće li deca preživeti. Zar mu više nije dosta? Zar ovo mora da traje i traje sve dok zemlja ne ostane pacovima i bubašvabama? Nije on nikakav bog. On je demon, a ti njegova veštica.“

„Freni, prekini.“

„Nema problema. Završila sam. Hoću da idem. Vodi me kući, Stju. Ne u bolnicu, već kući.“

„Saslušaćemo šta ima da kaže.“

„Dobro. Ti slušaj za nas oboje. Jer ja idem!“

„Devojčice.“

„Ne zovi me tako!“

Njena šaka suknu i dograbi Fren za ručni zglob. Fren se ukoči. Oči joj se zatvoriše. Glava naglo trže unazad.

„Nemoj N-N-Nemoj... O MOJ BOŽE - STJU...“

„Hej! Hej!“ grmnu Stju. „Šta joj radiš to?“

Majka Ebigejl nije odgovarala. Trenutak se produžio, kao da se istegao u džep večnosti, a onda je starica pusti.

Sporo, omamljeno, Fren poče da trlja ručni zglob koji joj je Majka Ebigejl ščepala, iako tamo nije bilo ni crvenog traga ni udubljenja u mesu od stiska. Frenine oči se najednom raširiše.

„Mila?“ upita Stju uplašeno.

„Ode“, promrmlja Fren.

„Šta... šta ona to priča?“ Stju pogleda ostale molećivo, sav potresen. Glen samo odmahnu glavom. Lice mu je bilo belo i napregnuto, ali ne i ispunjeno nevericom.

„Bol... ušinutost. Bol u mojim leđima. Ode.“ Ona pogleda Stjua, omamljena. „Ode skroz. Gledaj.“ Ona se sagnu i dodirnu lako prste na nogama: jednom, dvaput. Onda se sagnu i treći put i pritisnu pod dlanovima ne savijajući kolena.

Uspravi se ponovo i pogleda Majku Ebigejl u oči.

„Je li ovo mito od tvog boga? Jer ako jeste, neka slobodno povuče svoje isceljenje. Radije bih da trpim bol ako uz to ide i Stju.“

„Bog nikog ne podmićuje, dete“, šapnu Majka Ebigejl. „Samo im pokaže znak i pusti ih da ga oni tumače kako im je volja.“

„Stju ne ide na zapad“, reče Fren, ali sada se činilo da je zbunjena koliko i uplašena.

„Sedi“, reče Stju. „Saslušaćemo šta ima da kaže.“

Fren sede, u šoku, u neverici, izgubljena na moru. Ruke su joj se neprestano iskradale krstima.

„Poći ćete na zapad“, šapnu Majka Ebigejl. „Bez hrane, bez vode. Poći ćete koliko danas, u odeći koja je na vama. Ići ćete peške. Znam da jedan od vas neće stići do odredišta, ali ne znam koji će pasti. Znam da će ostale izvesti pred tog Flega, koji uopšte i nije čovek, već biće natprirodno. Ne znam da li je volja božja da ga pobedite. Ne znam da li je volja božja da iko od vas ponovo vidi Bolder. Nije mi dato da vidim sve to. Ali on je u Las Vegasu, i vi morate otići tamo, gde ćete braniti svoje uporište. Poći ćete, i nećete se pokolebati, jer imaćete Večitu Ruku Gospoda Boga da se na nju oslonite. Da. Uz pomoć božju branićete svoje uporište.“

Ona klimnu glavom.

„To je sve. Rekla sam šta sam imala.“

„Ne“, šapnu Fren. „Nemoguće.“

„Majko“, Glen reče gotovo zakrkljavši. Nakašlja se. „Majko, nije nam dato da razumemo, ako shvatate šta hoću da kažem. Mi... nismo blagosloveni prisnošću sa onim što kontroliše zbivanja kao što ste vi. Mi prosto ne možemo tako. Fren je u pravu. Ako odemo tamo, pobiće nas, i to verovatno prvi stražari koji nas ugledaju.“

„Zar nemaš očinji vid? Upravo si video kako je bog iscelio Fren od njene boljke, preko mene. Zar misliš da on smera da na vas pucaju i ubiju vas najniže sluge mračnog kneza?“

„Ali, Majko...“

„Ne.“ Ona podiže ruku i odmahnu na njegove reči. „Nije moje da se s vama prepirem niti da vas ubeđujem, već samo da vam omogućim da shvatite šta je bog s vama namerio. Počuj, Glene.“

I najednom, iz usta Majke Ebigejl začu se glas Glena Bejtmena, tako da ih preplaši sve i natera Fren da se pribije uz Stjua i tiho jekne.

„Majka Ebigejl ga naziva sotoninim đavolkom“, reče taj snažni muževni glas koji je nekako potekao iz izmoždenih staričinih grudi i začuo iz njenih bezubih usta. „Možda je on samo poslednji čarobnjak racionalne misli, koji prikuplja oruđa tehnologije protiv nas. A možda tu postoji još nešto, nešto mnogo mračnije. Znam samo da on jeste, i više ne mislim kako će mu sociologija, psihologija ili bilo koja druga logija stati na put. Mislim da to može postići samo bela magija.“

Glen zinu od zaprepašćenja.

„Je li to tačno, ili su to reči jednog lažova?“ reče Majka Ebigejl.

„Ne znam je li tačno ili nije, ali to jesu moje reči“, reče Glen drhtavo.

„Verujte. Svi vi, verujte. Leri... Ralfe... Stju... Glene... Freni. Naročito ti, Freni. Verujte... i poštujte reč božju.“

„Zar imamo drugog izbora?“ upita Leri ogorčeno.

Ona se okrenu da ga pogleda, iznenađena. „Izbora? Izbor uvek postoji. Takav je put božji, i uvek će biti. Volja vam je i dalje slobodna. Radite kako hoćete. Niko vam nije spremio bukagije. Ali... ovo bog želi od vas.“

Ponovo ta tišina, kao duboki sneg. Konačno, Ralf je prekinu. „Piše u Bibliji da je David sredio Golijata“, reče on. „Ja ću poći ako vi kažete da tako treba, Majko.“

Ona ga uze za ruku.

„Ja“, reče Leri. „I ja ću. U redu.“ On uzdahnu i spusti ruku na čelo kao da ga je zabolelo. Glen zausti da nešto kaže, ali pre nego što je stigao, začu se težak, umoran uzdah iz ćoška i tupi udarac.

Bila je to Lusi, na koju su svi zaboravili. Onesvestila se.

Zora je dotakla rub sveta.

Sedeli su za Lerijevim kuhinjskim stolom i pili kafu. Bilo je deset do pet kada je Fren došla hodnikom i stala kraj vrata. Lice joj je bilo otečeno od plača, ali nije hramala. Bila je, zaista, isceljena. „Mislim da odlazi“, reče Fren.

Oni uđoše; Leri i Lusi su pošli zagrljeni.

Disanje Majke Ebigejl poprimilo je težak prizvuk struganja koji je užasno podsećao na supergrip. Okupili su se oko postelje bez reči, u dubokom strahopoštovanju i strepnji. Ralf je bio siguran da će se na kraju desiti nešto i da će čudo božje stati pred njih, golo i razotkriveno. Ona će nestati u blesku svetlosti, uznesena. Ili će videti njen duh, preobražen u bestelesni sjaj, kako izlazi kroz prozor i uspinje se u nebo.

Ali na kraju, ona je jednostavno umrla.

Začuo se konačni udisaj, poslednji od miliona i miliona. Udahnula je vazduh, zadržala ga, i najzad izdahnula. Grudi joj se nisu ponovo podigle.

„Gotova je“, promrmlja Stju.

„Bog neka se smilostivi njenoj duši“, reče Ralf koji više nije strepeo. Prekrstio joj je ruke na mršavim grudima i suze su mu pale po njima.

„Poći ću“, reče Glen najednom. „Bila je u pravu. Bela magija. Samo to nam je preostalo.“

„Stju“, šapnu Freni. „Molim te, Stju, reci ne.“

Pogledali su ga - svi.

Sada ti moraš biti vođa, Stjuarte.

On pomisli na Arnet, na stara kola koja su nosila Čarlsa D. Kempiona i njegov tovar smrti, da bi se zabila u pumpe Bila Heskamba kao neka zla Pandora. Pomisli na Denindžera i Dica, i na to kako je u mislima počeo da njih dvojicu povezuje sa osmehnutim lekarima koji su njega i njegovu ženu lagali i lagali i lagali o njenoj bolesti - a možda su isto tako lagali i sami sebe. Ponajviše pomisli na Freni. I na Majku Ebigejl kako govori: Ovo bog želi od vas.

„Freni“, reče on. „Moram da pođem.“

„I umreš.“ Ona ga pogleda ogorčeno, gotovo sa mržnjom, a onda potraži pogledom podršku od Lusi. Ali Lusi je bila omamljena i odsutna, ni od kakve pomoći.

„Ako ne pođemo, umrećemo“, reče Stju, pazeći pomno na svoje reči. „Bila je u pravu. Ako budemo čekali, doći će proleće. I šta onda? Kako ćemo ga zaustaviti? Ne znamo. Pojma nemamo. Nikada nismo to ni znali.

I zabili smo glave u pesak. Možemo ga zaustaviti samo onako kako to Glen kaže. Pomoću bele magije. Ili uz božju pomoć.“

Ona gorko zaplaka.

„Freni, nemoj tako“, reče on i pokuša da je uzme za ruku.

„Ne diraj me!“ kriknu ona na njega. „Mrtav si, ti si leš, zato me ne diraj!“

Stajali su nepomično oko postelje dok se sunce rađalo.

* * *

Stju i Freni su se popeli na planinu Flagstaf oko jedanaest sati. Parkirali su se na polovini uspona do vrha i Stju je poneo korpu dok je Fren nosila stolnjak i bocu „blu nana“.⁷³ Ona je predložila da pođu na izlet, ali među njima je vladala čudna i neprijatna tišina.

„Pomozi mi da ga raširim“, reče ona. „I pazi na te bodljike tu.“

Bili su u maloj udolini, trista metara ispod Amfiteatra izlaska sunca. Bolder je ležao ispod njih u plavoj jari. Danas se leto u potpunosti vratilo. Sunce je sijalo snažno i neprikosnoveno. Zrikavci su zrikali u travi. Jedan skakavac je skočio i Stju ga je uhvatio brzim pokretom desne ruke. Osećao ga je ispod prstiju, golicavog i uplašenog.

„Pljuni pa da te pustim“, izgovori on staru dečju bajalicu, i podiže pogled kako bi ustanovio da mu se Fren setno osmehuje. Brzo, damski precizno, ona okrenu glavu i pijunu. Srce ga je zabolelo kada je video da je to uradila. „Fren...“

„Ne, Stju. Nemoj sada pričati o tome. Ne sada.“

Raširili su beli stolnjak koji je Fren pokupila u hotelu Bolderado, i ona je krajnje efikasno (čudno se osećao dok je gledao kako se saginje i pomera sasvim gracilno, kao da nikada nije ni patila od ušinutog vrata i ukočenih leđa) postavila njihov rani ručak: krastavce i zelenu salatu prelivenu sirćetom; hladne sendviče sa šunkom; vino; pitu od jabuka kao desert.

„Dobro piće, dobra klopa, navalimo iz ovih stopa“, reče ona. On sede kraj nje i uze sendvič i malo salate. Nije bio gladan. Sve ga je bolelo unutra. Ali, jeo je.

Kada su oboje dovršili po jedan simboličan sendvič i gotovo svu salatu - sveži zeleniš je imao izvrstan ukus - te po mali režanj pite od jabuka, ona reče: „Kad krećete?“

„U podne“, reče on. Pripali cigaretu, zaklonivši plamen šakama. „Koliko će vam trebati da stignete tamo?“

On slegnu ramenima. „Peške? Ne znam. Glen nije mlad. Nije ni Ralf, kad smo već kod toga. Ako budemo mogli da prevaljujemo do pedeset kilometara dnevno, valjda ćemo stići tamo do prvog oktobra.“

„A ako u planinama padne rani sneg? Ili u Juti?“

On slegnu ramenima, zagledan netremice u nju.

„Još vina?“ upita ona.

„Ne. Izaziva mi kiselinu. Uvek mi je smetalo.“

Fren nasu sebi još jednu čašu i ispi je.

„Je li ona bila glas božji, Stju? Je li?“

„Freni, prosto ne znam.“

„Sanjali smo je, i bila je to. Cela ova stvar je samo deo nekakve glupe igre, znaš li to, Stjuarte? Jesi li ikad pročitao Knjigu o Jovu?“

„Tja, nikad nisam mnogo voleo Bibliju.“

„Moja mama jeste. Ona je mislila kako je veoma važno da moj brat Fred i ja steknemo izvesna znanja iz veronauke. Nikada nam nije rekla zbog čega. Jedino što je meni to donelo, koliko znam, bila je sposobnost da uvek tačno odgovaram na biblijska pitanja u kvizu ’Opasnost’. Sećaš li se ’Opasnosti’, Stju?“

On reče s osmejkom: „A sad evo našeg domaćina, Aleksa Trebeka.“

„Taj je. Naopaki kviz. Daju ti odgovor; ti im daš pitanje. Kada se radilo o Bibliji, znala sam sva pitanja. Jov je bio predmet opklade između boga i đavola. Đavo je rekao: ’Svakako da te on obožava. Ide mu dobro u životu. Ali ako mu budeš dovoljno dugo pišao u lice, ima da te se odrekne.’ I bog je prihvatio opkladu. I pobedio.“ Tupo se osmehnula. „Bog uvek pobeđuje. Kladim se da bog navija za Boston Seltikse.“

„Možda ovo i jeste opklada“, reče Stju, „ali ulog su njihovi životi, životi svih onih ljudi tamo dole. I mališe u tebi. Kako ga je ono nazvala? Momčić?“

„Nije mogla ništa da obeća čak ni u vezi s njim“, reče Fren. „Da je mogla to da uradi... samo to... bilo bi mi makar malo lakše da te pustim da ideš.“

Stju nije znao šta da kaže.

„Pa, bliži se podne“, reče Fren. „Pomozi mi da se spakujem, Stjuarte.“ Polupojedeni ručak se ponovo našao u korpi, sa stolnjakom i preostalim vinom. Stju pogleda tamo gde su sedeli i pomisli kako je ostalo samo nekoliko mrva kao trag da je tu neko dolazio na izlet... a ptice će uskoro počistiti i to. Kada je podigao pogled, Freni ga je gledala i plakala. On joj priđe.

„U redu je. To je zbog trudnoće. Stalno nešto cmizdrim. Izgleda da je to jače od mene.“

„Nema veze.“

„Stju, vodi ljubav sa mnom.“

„Ovde? Sada?“

Ona klimnu glavom, a onda se malčice osmehnu. „Biće u redu. Ako pripazimo na one bodljike tamo.“

Ponovo raširiše stolnjak.

U podnožju ulice Bejslajn naterala ga je da stane tamo gde je do pre dva dana bila Ralfova i Nikova kuća. Čitav zadnji deo kuće bio je raznesen. Zadnje dvorište bilo je prekriveno otpacima. Razbijeni digitalni radio-časovnik ležao je na iskidanoj zadnjoj živici. U blizini se nalazila sofa pod kojom je Freni bila prikovana. Na zadnjim stepenicama videla se mrlja od sasušene krvi. Zagledala se netremice u to.

„Je li to Nikova krv?“ upitala ga je ona. „Da li bi mogla da bude?“

„Freni, u čemu je stvar?“ upita Stju nelagodno.

„Je li to?“

„Pobogu, ne znam. Moglo bi da bude, valjda.“

„Stavi ruku tamo, Stju.“

„Freni, zar si poludela?“

Na čelu joj se pojavila bora, ona bora koju je prvi put primetio još u Nju Hempširu i koja joj se pojavljivala onda kada je nešto tvrdoglavo zahtevala.

„Stavi ruku tamo!“

Nevoljno, Stju stavi ruku na mrlju. Nije znao je li to Nikova krv ili ne (i mislio je, u stvari, da verovatno nije), ali od tog gesta su ga podilazili jezivi žmarci.

„A sad se zakuni da ćeš se vratiti.“

Stepenik je tu bio prilično topao i on je hteo da skloni ruku.

„Fren, kako mogu da...“

„Bog ne može o svemu da vodi računa!“ zašišta ona na njega. „Ne o svemu. Zakuni se, Stju, zakuni se!“

„Freni, kunem se da ću pokušati.“

„Pa, valjda će to morati da mi bude dovoljno, zar ne?“

„Moramo da siđemo do Lerija.“

„Znam.“ Ali zagrlila ga je još jače. „Reci da me voliš.“

„Znaš da te volim.“

„Znam, ali reci. Hoću to da čujem.“

On je uhvati za ramena. „Fren, volim te.“

„Hvala ti“, reče ona i spusti obraz na njegovo rame. „Mislim da sada mogu da kažem zbogom. Mislim da mogu da te pustim.“

Zagrlili su se u razorenom zadnjem dvorištu.

KNJIGA III

UPORIŠTE

7. SEPTEMBAR 1990 - 10. JANUAR 1991.

Ova je zemlja tvoja

Ova je zemlja moja,

od Kalifornije

do Njujorškog ostrva

od šuma sekvoja,

do voda Meksičkog zaliva,

ova zemlja je stvorena i za tebe i za mene.

Vudi Gatri

„Hej, Đubrose, šta je matora Semplova
rekla kad si joj zapalio ček od penzije?“

Karli Jejts

Kad padne noć

I svud bude mrak

Tako da vidimo samo mesečev sjaj

Neću se bojati

Sve dok si uz mene ti.

BEN I. KING

60.

Mračnjak je postavio straže duž cele istočne granice Oregona. Najveća postaja bila je u Ontariju, gde međudržavni auto-put broj 80 ulazi iz Ajdaha; tamo je bilo njih šestorica, smeštenih u prikolici velikog kamiona „piter-bilt“. Bili su tamo već duže od nedelju dana i sve vreme igrali poker sa ulozima od dvadeset i pedeset dolara, beskorisnim koliko i novac iz „Monopola“. Jedan je vodio sa gotovo šezdeset hiljada dolara, dok je drugi - čovek čija je radnička plata u svetu pre zaraze iznosila oko deset hiljada dolara godišnje - imao više od četrdeset somića u kanti.

Kiša je padala gotovo cele sedmice i nervoza u prikolici je rasla. Došli su iz Portlanda i hteli su da se tamo vrate. O klinu je visila moćna radio-stanica iz koje se nije čulo ništa osim atmosferskih smetnji. Čekali su da im radio javi tri jednostavne reči: Vratite se kući. To bi značilo da je neko drugi uhvatio čoveka za kojim su tragali.

Čovek za kojim su tragali imao je sedamdesetak godina i bio je dežmekast i proćelav. Nosio je naočari i vozio plavo-belo vozilo sa pogonom na sva četiri točka, „džip“ ili „internešenel harvester“. Trebalo je da ga ubiju na licu mesta.

Bili su nervozni i dosađivali su se - novitet pokera u visoke uloge sa pravim novcem iščileo je pre dva dana, čak i za najtuplje među njima - ali još im nije bilo dovoljno dosadno da se na svoju ruku zapute u Portland. Naređenja su dobijali od Šetača lično, i čak i kad ih je obuzela psihoza zbog boravka u prikolici pošto je započela kiša, strah od njega je preostao. Ako zajebu stvar, a on za to sazna, neka im je bog u pomoći.

I tako su sedeli, igrali karte i na smenu osmatrali kroz prorez napravljen u čeličnom zidu prikolice. Međudržavni auto-put broj 80 bio je pust pod otupljujućom, neprekidnom kišom. Ali ako se „skaut“ bude pojavio, biće primećen... i zaustavljen.

„To je špijun druge strane“, rekao im je Šetač sa tim užasnim kezom na naboranom licu. Niko od njih nije znao da kaže zbog čega je to bilo toliko užasno, ali kad god bi se okrenuo prema njima, osetili bi da im se krv pretvara u vrelu paradajz-čorbu u venama. „On je špijun i mogli bismo da ga dočekamo raširenih ruku, pokažemo mu sve i vratimo im ga bez ikakvih problema. Ali ja ga želim. Želim ih oboje. I poslaćemo njihove glave natrag preko planina pre prvog snega. Neka se time bave cele zime.“ A onda se grohotom nasmejao pred ljudima koje je okupio u jednoj od sala za sastanke u Portlandskom građanskom centru. Uzvratili su mu osmesima, ali njihovi su osmesi bili hladni i nelagodni. Naglas su i mogli da čestitaju jedni drugima što su odabrani za tako odgovoran zadatak, ali u sebi, želeli su da te zadovoljne, grozne oči kao u lasice budu upravljene u bilo koga drugog, samo ne u njih.

Postojala je još jedna velika stražarska postaja južno od Ontarija, kod Šivila. Tu su bila četiri muškarca u maloj kući nedaleko od međunarodnog auto-puta broj 95, koji vijuga prema pustinji Alvord, njenom čudnom stenju i tamnim, mrzovoljnim jarugama.

U ostalim postajama bila su po dvojica ljudi, i takvih postaja je bilo tačno dvanaest, od gradića Flore, odmah kraj druma broj 3 i manje od sto kilometara od granice sa Vašingtonom, pa skroz dole do Makdermita, na granici između Oregona i Nevade.

Starac u plavo-belom vozilu sa pogonom na sva četiri točka. Uputstva za sve stražare bila su ista: Ubijte ga, ali ne pucajte mu u glavu. Iznad njegove Adamove jabučice nije smelo biti ni krvi ni modrice.

„Ne želim da vraćam kući oštećenu robu“, kazao im je Rendi Fleg, coknuo i zacerekao se tim užasnim grohotom.

Severnu granicu između Oregona i Ajdaha čini Zmijska reka. Ako biste pošli Zmijskom rekom od Ontarija, gde su njih šestorica sedeli u svom „piterbiltu“ i kartali se u bezvredan novac, na kraju biste došli na pljuvomet od Koperfilda. Zmijska reka tamo pravi petlju koju geolozi nazivaju jarmom, dok je u blizini Koperfilda Zmijska reka presečena branom po imenu Jaram. A sedmog dana septembra, dok su Stju Redman i njegova grupa tabanali po autostradi br. 6 u Koloradu, više od hiljadu šeststo kilometara jugoistočno odatle, Bobi Teri je sedeo u koperfildskoj piljarnici sa gomilom stripova kraj sebe i pitao se u kakvom je stanju brana Jaram, kao i jesu li vratnice ustave ostale otvorene ili zatvorene. Napolju se kraj prodavnice pružao oregonski auto-put br. 86.

On i njegov partner Dejv Roberts (koji je sada spavao u stanu na spratu), potanko su raspravljali o brani. Kiša je padala cele nedelje. Vodostaj Zmijske reke bio je visok. Šta ako stara brana Jaram popusti? Neće valjati. Zid vode munjevito bi zapljusnuo Koperfild i stari drugari Bobi Teri i Dejv Roberts mogli bi da završe u Tihom okeanu. Pričali su o tome da treba da odu do brane i potraže napukline, ali se na kraju jednostavno nisu usudili. Flegova naređenja bila su nedvosmislena: Ostanite skriveni.

Dejv je napomenuo kako bi Fleg mogao da se nalazi bilo gde. On je bio veliki putnik i već su se širile priče o tome kako ume najednom da se pojavi u kakvom zabitom gradiću gde samo desetak ljudi popravlja električne vodove ili prikuplja naoružanje iz vojnog skladišta. Stvorio bi se tamo kao duh. Samo što je to bio iskeženi crni duh u prašnjavim čizmama izlizanih potpetica. Ponekad je bio sam, a ponekad je s njim bio i Lojd Henrejd, za volanom onog ogromnog „dajmlera“, crnog kao mrtvačka kola i isto toliko dugačkog. Ponekad je hodao. U jednom trenutku ga nije bilo, a već u sledećem jeste. Mogao je jednog dana da se nalazi u El-Eju (ili se tako makar pričalo) da bi se već sutradan pojavio u Bojziju... pešice.

Ali kao što je Dejv takođe napomenuo, čak ni Fleg nije mogao da bude istovremeno na šest različitih mesta. Jedan od njih bi mogao da se stušti do te proklete brane, pogleda i stušti se natrag. Izgledi su bili hiljadu prema jedan u njihovu korist.

Dobro, ti to uradi, rekao mu je Bobi Teri. Imaš moju dozvolu. Ali Dejv je to odbio sa nelagodnim kezom. Jer Fleg je nekako znao šta se dešava, sve i da se ne bi pojavio niotkuda. Neki su pričali kako ima natprirodnu moć nad grabljivcima iz životinjskog carstva. Jedna žena po imenu Rouz Kingmen tvrdila je da je videla kako je pucnuo prstima jatu vrana na telefonskoj žici, a one su mu dolepršale na ramena, tako je rekla ta Rouz Kingmen, i potom dodala da su graktale: „Fleg... Fleg... Fleg...“ bez kraja i konca.

On je znao da je to naprosto smešno. Kreteni su mogli da veruju u to, ali Dolores, majka Bobija Terija, nije nikada odgajala kretene. On je znao kako nastaju takve priče, kako narastaju na putu od usta koja govore i ušiju koje slušaju. I sa koliko je zadovoljstva mračnjak mogao takve priče da podstiče.

Ali od tih priča ipak ga je prožimao mali atavistički drhtaj, kao da se u srži svake od njih nalazilo zrnce istine. Neki su govorili kako on može da doziva vukove, ili da svojim duhom ispuni mačje telo. Jedan čovek u Portlandu tvrdio je kako on nosi lasicu, pekana ili nešto još skrivenije u tom otrcanom izviđačkom rancu koji je secao dok je hodao. Gluposti, sve do jedne. Ali... šta ako ipak može da razgovara sa životinjama, kao neki đavolski Doktor Dulitl? I šta ako on ili Dejv odu da pogledaju tu prokletu branu i time neposredno prekrše njegova naređenja, pa ih neko vidi?

Neposlušnost se kažnjavala razapinjanjem na krst.

Bobi Teri je ionako pretpostavljao da se ta stara brana neće srušiti.

Izbacio je cigaretu iz paklice „kenta“ na stolu i pripalio je, namrštivši se zbog njenog suvog, vrelog ukusa. Još šest meseci i nijedna posrana cigareta neće više moći da se puši. Možda je i bolje tako. Te prokletinje ionako donose samo smrt.

Uzdahnuo je i uzeo sledeći strip sa gomile. Neku smešnu bezvezariju s naslovom Tinejdžerske mutirane nindža kornjače. Nindža kornjače su navodno bile „heroji niotkuda“. Zavrljačio je Rafaela, Donatela i njihove tupave drugare na drugu stranu prodavnice, a strip u kom su se nalazili dolepršao je do registar-kase i sleteo povrh nje kao šator. Zbog stvari kao što su tinejdžerske mutirane nindža kornjače, pomislio je on, čoveku dođe da pomisli kako je dobro što je svet uništen.

Uzeo je sledeći, Betmena - e to je već bio junak u kog je makar mogao da poveruje - i baš dok je okretao prvu stranu, video je kako ispred vrata prolazi plavi „skaut“ prema zapadu. Njegove velike gume podizale su blatnjave mlazeve kišnice.

Bobi Teri je zurio otvorenih usta tamo gde je vozilo upravo prošlo. Nije mogao da poveruje da je vozilo za kojim su svi tragali upravo prošlo kraj njegovog stražarskog mesta. Zapravo, duboko u sebi sumnjao je kako je čitav taj posrani zadatak bio puka izmišljotina.

Pojurio je prema ulaznim vratima i otvorio ih trzajem ruke. Istrčao je na pločnik, i dalje sa sveskom Betmena u ruci. Možda je to bila samo halucinacija. Razmišljanje o Flegu svakoga je moglo navesti da halucinira.

Ali nije bilo tako. Ugledao je načas „skautov“ krov dok se ovaj spuštao niz sledeći breg i napuštao grad. Onda je pojurio natrag kroz pustu piljarnicu, dozivajući Dejva iz sveg glasa.

Sudija je smrknuto držao upravljač i pokušavao da se pravi kako ne postoji artritis, a sve i da postoji, da ga on nema, a sve i da ga ima, da mu ovaj nikada ne smeta po vlažnom vremenu. Nije pokušao da ide dalje od toga zato što je kiša bila činjenica, nepobitna činjenica kako bi to rekao njegov otac, i nije bilo druge nade osim planine po imenu Nada.

Ni sa ostatkom fantazije nije odmicao mnogo dalje.

Vozio je kroz kišu prethodna tri dana. Ona bi ponekad posustala u rominjanje, ali uglavnom je to manje-više bio čist i težak pljusak. To je takođe bila nepobitna činjenica. Drumove je na nekim mestima gotovo odnela voda i sledećeg proleća većina njih biće potpuno neprohodna. Mnogo se puta već zahvalio bogu zbog „skauta“ za vreme ove male ekspedicije.

Prva tri dana, dok se probijao međudržavnim auto-putem broj 80, došao je do uverenja da neće stići do Zapadne obale pre 2000. godine ako ne siđe na sekundarne puteve. Međudržavni auto-put je u dugim deonicama bio potpuno pust, a tu i tamo je „skaut“ mogao da se provlači između zaglavljenih vozila u drugoj brzini, ali previše je često morao da kači montirani čekrk za zadnji branik drugih kola i skida ih sa puta kako bi sebi otvorio rupu dovoljno veliku da se kroz nju provuče.

Kod Rolinsa mu se smučilo. Skrenuo je severozapadno na međudržavni auto-put broj 287, zaobišao Basen Velike raseline i dva dana kampovao u severozapadnom ćošku Vajominga, istočno od Jeloustouna. Tu su drumovi bili gotovo sasvim prazni. Prolazak kroz Vajoming i istočni Ajdaho bio je zastrašujuće, košmarno iskustvo. Nikada ne bi pomislio da osećaj smrti može tako teško da se navali na praznu zemlju, niti na njegovu dušu. Ali bio je prisutan - kao zloćudna nepomičnost pod tim nepreglednim zapadnim nebom, kuda su nekada tumarali jeleni i kuće na točkovima. Smrt je bila tamo u telefonskim banderama koje su se srušile i niko ih nije popravio; bila je tamo u hladnom miru varoši punih iščekivanja dok je prolazio skautom kroz njih: u Lejmontu, Madi Gepu, Džefri Sitiju, Lenderu, Krauhartu.

Njegova samoća je rasla sa spoznajom razmera praznine, s upijanjem osećaja smrti. Bio je sve sigurniji da nikada više neće videti Slobodnu zonu Bolder, niti ljude koji tamo žive - Freni, Lusi, malog Laudera, Nika Androsa. Počeo je da pomišlja da zna kako se Kain osećao kad ga je Bog prognao u zemlju Nod.

Samo što je ta zemlja bila istočno od Raja.

Sudija se sada nalazio na zapadu.

Osetio je to najsnažnije dok je prelazio granicu između Vajominga i Ajdaha. Ušao je u Ajdaho preko prevoja Targi i zaustavio se kraj puta da nešto prezalogaji. Nije se čulo ništa osim mrzovoljnog žubora nadošle vode u obližnjem potoku i čudnog struganja koje ga je pođsetilo na zvuk zemlje u šarkama na vratima. Gore je nebo počelo da liči na krljušt skuše. Spremale su se padavine, a sa njima i artritis. Njegov artritis je dotad bio prilično miran, uprkos fizičkom naporu, dugim satima vožnje...

...i odakle, do đavola, dopire to struganje?

Kada je završio s jelom, uzeo je svog „garanda“ iz „skauta“ i sišao do izletišta kraj potoka - bilo bi to prijatno mesto za obed samo da je vreme bilo lepše. Tamo se nalazio šumarak sa nekoliko stolova između stabala. A sa jednog drveta, nogu gotovo do samog tla, visio je obešeni čovek, groteskno nakrivljene glave; meso su mu gotovo sasvim iskljuvale ptice. To struganje i škripanje poticalo je od konopca koji se klizao tamo-amo po grani preko koje je bio prebačen. Bio je gotovo sasvim iskrzan.

Tako je shvatio da je dospeo na zapad.

Tog popodneva, oko četiri sata, prve kapi snebivljivo su pale na vetrobran „skauta“. Otad nije prestalo da pada.

Dva dana kasnije stigao je do But Sitija i prsti i kolena su ga toliko boleli da je napravio čitav dan pauze, zavukavši se u motelsku sobu. Opružen na motelskom krevetu u posvemašnjoj tišini, sa peškirima omotanim oko šaka i kolena, dok je čitao Lapamovo Pravo i društvene klase, sudija Faris je izgledao kao neka čudna kombinacija Drevnog Mornara i čoveka preživelog iz Veli Fordža.⁷⁴

Snabdevši se obilato aspirinom i rakijom, nastavio je dalje, tragajući strpljivo za sporednim putevima, sa pogonom skauta na sva četiri točka, i brektavo se probijao kroz blato oko olupina umesto da koristi čekrk kad god je to mogao da izbegne, kako bi sebe poštedeo savijanja i istezanja neophodnog da bi njime rukovao. To nije bilo uvek moguće. Dok se petog septembra, pre dva dana, približavao planinama Salmon River, morao je da zakači veliki telefonski kamion Kontela i vuče ga unazad preko dva kilometra dok nije pronašao mesto gde se zemljište spuštalo s jedne strane, pa je tamo mogao da sruči prokletinju u reku kojoj nije ni imena znao.

U noći četvrtog septembra, dan pre Kontelovog kamiona i tri dana pre nego što ga je Bobi Teri video kako prolazi kroz Koperfild, on je kampovao u Nju Medouzu i tamo se dogodilo nešto veoma uznemirujuće. Zaustavio se kod motela Rančland, uzeo ključ jedne od kućica u kancelariji i pronašao dodatni dobitak - grejač na baterije, koji je postavio kraj uznožja kreveta. U suton mu je prvi put posle nedelju dana bilo zaista toplo i prijatno. Grejač je odavao jak, meki sjaj. On je ležao u gaćama, poduprt jastucima, i čitao o slučaju kada je neka neobrazovana crnkinja iz Brikstona u Misisipiju bila osuđena na deset godina zatvora zbog obične krađe u prodavnici. Pomoćnik javnog tužioca koji je vodio taj slučaj i tri porotnika bili su crnci, i činilo se da Lapam hoće da kaže kako...

Kuc, kuc, kuc: na prozoru.

Sudiji je staro srce poskočilo u grudima. Lapam je odleteo u stranu. Ščepao je „garanda“ koji je stajao naslonjen na stolicu i okrenuo se prema prozoru, spreman na sve. Njegova lažna priča proletela mu je kroz glavu kao slamke na vetru. Kucnuo je čas, oni će hteti da znaju ko je on, odakle je došao...

Bila je to vrana.

Sudija se opustio, postepeno, i uspeo da se slabašno, drhtavo osmehne.

Obična vrana.

Sedela je na spoljnom prozorskom pragu na kiši, sjajno perje joj je bilo komično slepljeno, sitnim očima je gledala kroz mokro okno u vrlo starog pravnika i najstarijeg špijuna amatera na svetu, koji je ležao na motelskom krevetu u zapadnom Ajdahu, samo u boksericama na kojima je ljubičastozlatnim slovima pisalo LOS ANĐELES LEJKERSI, sa teškom pravničkom knjigom na velikom trbuhu. Vrana kao da se iscerila tom prizoru. Sudija se opustio i uzvratio joj kezom. Tako je, štos je na moj račun. Ali posle dve nedelje samotnog probijanja kroz tu praznu zemlju, smatrao je da ima prava da bude malo nervozan.

Kuc, kuc, kuc.

Vrana je kuckala kljunom po staklenom oknu. Kuckala je kao malopre.

Sudijin osmeh se malčice pokolebao. Bilo je nečeg u načinu na koji ga je ta vrana gledala što mu se nije mnogo dopadalo. Činilo se i dalje da se ceri, ali mogao se zakleti da je to bio kez prezira, kao da mu se ruga.

Kuc, kuc, kuc.

Kao gavran koji je doleteo da se nasadi na Paladinu bistu. Kada ću saznati ono što treba da znaju ljudi u Slobodnoj zoni, koja sada izgleda tako daleko? Nikad više. Hoću li uopšte nazreti pukotine u mračnjakovom oklopu? Nikad više.

Hoću li se bezbedno vratiti?

Nikad više.

Kuc, kuc, kuc.

Vrana, zagledana u njega, kao da se iscerila.

I tada je shvatio sa snenom sigurnošću od kakve se skupljaju testisi da to jeste mračnjak, njegova duša, njegov ka nekako prebačen u tu pokislu, iscerenu vranu koja ga gleda, koja ga nadzire.

Zurio je u nju, opčinjen.

Vranine oči kao da su se uvećale. Bile su oivičene crvenilom, primetio je, tamnom, bogatom rubinskom bojom. Kiša je kapala i curila, kapala i curila, kapala i curila. Vrana se nagnu napred i, s očiglednom namerom, kucnu po staklu.

Sudija pomisli: Misli da će me hipnotisati. A možda joj i uspeva, malčice. Ali možda sam ja prestar za takve stvari. I šta ako... glupost je to, naravno, ali šta ako je to on? I šta ako budem mogao brzim pokretom da podignem pušku? Godinama već nisam gađao glinene golubove, ali bio sam klupski šampion ’76. i ponovo ’79, a još sam bio prilično dobar ’86. Nisam bio sjajan, te godine nisam osvojio nagradu pa sam digao ruke, ponos mi je tada bio u boljem stanju nego očinji vid, ali još sam bio dovoljno dobar da se plasiram na peto mesto među dvadeset dvoje. A taj prozor je mnogo bliže od glinenih golubova. Ako je to on, da li bih ga mogao ubiti? Da li bih mu mogao zarobiti ka - ako nešto takvo uopšte postoji - u mrtvom telu te vrane? Zar bi bilo toliko nedolično da jedan matori kesa svrši celu stvar nimalo dramatičnim ubistvom jedne vrane u zapadnom Ajdahu?

Vrana mu se cerila. Sada je bio sasvim siguran da mu se ceri.

Iznenada, Sudija se diže u sedeći položaj i prinese „garand“ ramenu brzim, sigurnim pokretom - izveo je to bolje nego što je uopšte mogao da sanja. Vrana se uplaši. Pokisla krila joj zalepršaše, razbacavši oko nje mlazeve vode. Oči kao da joj se raširiše od straha. Sudija začu da se oglasila prigušenim kra! i oseti u trenu trijumfalno i nepobitno: To jeste bio mračnjak, koji je pogrešno prosudio o Sudiji, i to će sada platiti životom...

„EVO TI GA, NA!“ grmnu Sudija i pritisnu obarač.

Ali otponac nije mogao da se pomeri, zato što on pušku nije otkočio. Trenutak kasnije, na prozoru više nije bilo ničeg osim kiše.

Sudija spusti „garanda“ u krilo, tupo i glupavo. Reče sebi kako je to na kraju krajeva ipak bila samo obična vrana, kratkotrajna zabava koja mu je začinila dosadno veče. A i da je razneo prozor i pustio tako kišu unutra, morao bi da se gnjavi promenom sobe. Zapravo, imao je sreće.

Ali te je noći loše spavao, i u nekoliko navrata se naglo budio i zurio prema prozoru, ubeđen da je tamo čuo avetno kuckanje. A ukoliko se desi da vrana tamo ponovo sleti, neće mu umaći. Puška mu je sada bila otkočena.

Ali vrana se nije vratila.

Sledećeg jutra je ponovo vozio na zapad i artritis mu se nije pogoršao, ali mu nije ni minuo, pa je malo posle jedanaest stao kod malog kafea da ruča. A kada je dovršio sendvič i termos sa kafom, ugledao je krupnu crnu vranu koja je dolepršala i spustila se na telefonsku žicu pola ulice dalje. Sudija ju je posmatrao, opčinjen, sa crvenom šoljom termosa zaustavljenom na pola puta između stola i njegovih usta. To nije bila ona ista vrana, naravno da nije. Vrana sada mora biti u milionima, i sve su bucmaste i drske. Ovo je sada bio svet za vrane. Ali svejedno, osećao je da to jeste ona ista, i predosetio je propast, polako ga je obuzela rezigniranost zbog toga što je sve svršeno.

Više nije bio gladan.

Nastavio je dalje. Nekoliko dana kasnije, petnaest minuta iza podneva, vozio je kroz Oregon prema zapadu po auto-putu broj 86 i prošao je kroz grad Koperfild, ni ne pogledavši prema piljarnici odakle ga je Bobi Teri video, oklembesivši zapanjeno vilicu. „Garand“ je bio kraj njega na sedištu, i dalje otkočen, a do puške je stajala i kutija municije. Sudija je rešio da puca u svaku vranu koju eventualno bude video.

Za svaki slučaj.

„Brže! Jebote, zar ne možeš brže ovo da teraš?“

„Sjaši malo, Bobi Teri. To što si zadremao na dužnosti ne daje ti pravo da mene gnjaviš.“

Dejv Roberts je bio za upravljačem „vilis internešenela“ koji je bio parkiran tako da je izvirivao prednjim delom iz sokaka kraj piljarnice. Dok je Bobi Teri probudio Dejva i naterao ga da se obuče, matori u „skautu“ dobio je deset minuta fore. Kiša je sada pljuštala i vidljivost je bila loša. Bobi Teri je u krilu držao „vinčesterku“. Za opasačem mu je bio zataknut „kolt 45“.

Dejv, koji je na sebi imao kaubojske čizme, farmerke, žutu kabanicu za loše vreme i ništa više, pogleda načas prema njemu.

„Ako budeš stiskao tako obarač te puške, Bobi Teri, izbušićeš rupu u svojim vratima.“

„Samo ti njega stigni“, reče Bobi Teri. Sebi u bradu promrmlja. „Stomak. Moram da mu pucam u stomak. Ne smem da nagrdim glavu. Tako je.“

„Prestani da pričaš sam sa sobom. Ljudi koji pričaju sami sa sobom, igraju se sami sa sobom. Tako ja mislim.“

„Ama, gde je?“ upita Bobi Teri.

„Stići ćemo ga. Osim ako nisi sve samo sanjao. Ne bih da sam na tvom mestu, burazeru, ako je zaista tako.“

„Nisam sanjao. Bio je to taj skaut. Ali šta ako bude negde skrenuo?“

„A gde da skrene?“ upita Dejv. „Sve do međudržavnog ovde nema ničega osim seoskih puteva. Ne bi mogao da pređe ni petnaest metara po njima a da se ne zaglavi sve do branika, pa imao pogon na sva četiri ili ne. Opušteno, Bobi Teri.“

Bobi Teri reče sav jadan: „Ne vredi. Stalno se pitam kako bi to bilo da visim i sušim se na nekoj telefonskoj banderi u pustinji.“

„Mani se toga!... I gle tamo! Vidiš ga? Bogami, za petama smo mu!“ Pred njima je bilo poprište čeonog sudara od pre više meseci, u kom su učestvovali jedan „ševi“ i veliki, teški „bjuik“. Ležali su na kiši preprečeni na drumu s jedne na drugu stranu kao zarđale kosti nepokopanih mastodonata. Desno od njih, sveži duboki tragovi guma videli su se na zemljanoj ivici puta.

„To je 011“, reče Dejv. „Ti tragovi nisu stari ni pet minuta.“

On skrenu „vilisom“ oko poprišta sudara, i vozilo poče divlje da poskakuje po ivici druma. Dejv vrati „vilisa“ na put na istom mestu gde je to učinio i Sudija pre njega, i obojica ugledaše na asfaltu blatnjave tragove „skautovih“ guma u obliku riblje kosti. Na vrhu sledećeg brega, videše kako „skaut“ nestaje oko tri kilometra ispred njih.

„To, brate!“ uskliknu Dejv Roberts. „Gas do daske!“

On nagazi na papučicu za gas i „vilis“ postepeno ubrza do sto kilometara na čas. Vetrobran se pretvorio u srebrnastu kišnu fleku sa kojom brisači nisu mogli da se izbore. S vrha brega ponovo ugledaše „skauta“, ovaj put bliže. Dejv poče da ablenduje dok je stopalom pritiskao reostat za jačinu svetla. Nekoliko trenutaka kasnije „skautova“ zadnja svetla zatreptaše.

„Dobro“, reče Dejv. „Ponašamo se prijateljski. Da ga namamimo da izađe. Budi spreman, Bobi Teri. Ako ovo odradimo kako treba, dobićemo po apartman svaki u MGM Grandu u Vegasu. Ako zajebemo, razvaliće nam bulju. Zato nemoj da zajebeš stvar. Izmami ga napolje.“

„O bože, što nije prošao kroz Robinet?“ zacvile Bobi Teri. Šakama je stezao „vinčesterku“.

Dejv ga mlatnu po jednoj od njih. „I da nisi izneo tu pušku.“

„Ali...“

„Umukni! Namontiraj osmeh, đavo te odneo!“

Bobi Teri se iskezi. Ličio je na iscerenog mehaničkog klovna na vašaru.

„Ništa od tebe“, zareža Dejv. „Ja ću. Samo ostani u kolima.“ Poravnali su se sa skautom, koji je stajao u leru sa dva točka na asfaltu i dva na mekoj ivici puta. Dejv izađe, s osmehom na licu. Ruke su mu bile u džepovima žute kabanice. U levom džepu je držao specijalnu policijsku „tridesetosmicu“.

Sudija oprezno izađe iz skauta. I on je na sebi imao žutu kišnu kabanicu. Pođe pažljivo, držeći se kao čovek koji nosi krhku vazu. Artritis se u njemu razulario kao čopor tigrova. U levoj ruci mu je bila puška „garand“.

„Hej, nećeš valjda da pucaš u mene?“ reče čovek iz Vilisa sa prijateljskim osmehom.

„Neću“, reče Sudija. Govorili su glasno kako bi nadjačali neprestano šištanje kiše. „Sigurno ste bili tamo, u Koperfildu.“

„Jesmo. Ja sam Dejv Roberts.“ On pruži desnu ruku.

„Ja se zovem Faris“, reče Sudija i pruži svoju desnicu. Baci pogled prema prozoru suvozača na „vilisu“ i vide kako se napolje naginje Bobi Teri držeći svoju „četrdesetpeticu“ obema rukama. Kiša je kapala sa cevi. Njegovo lice, samrtnički bledo, još je bilo ukočeno u tom manijakalnom vašarskom kezu.

„Sranje“, promrmlja Sudija i izvuče ruku iz Robertsovog stiska klizavog od kiše baš kad je Roberts opalio kroz džep svoje kabanice. Metak zaora kroz Sudijino telo tik ispod stomaka, spljošti se, obrnu, poprimi oblik pečurke i izbi desno od njegove kičme, ostavivši izlaznu rupu veliku kao tacna za čaj. „Garand“ mu ispade iz ruke na drum i on odlete na otvorena bočna vrata „skauta“.

Niko od njih nije primetio vranu koja je dolepršala na telefonsku žicu s druge strane puta.

Dejv Roberts stupi napred da dovrši posao. U tom trenutku, Bobi Teri opali kroz prozor suvozača na „vilisu“. Njegov metak pogodi Robertsa u grlo i otkinu mu poveliki komad. Krv šiknu niz lice Robertsove kabanice, mešajući se sa kišom. On se okrenu iskolačenih očiju prema Bobiju Teriju, dok su mu se vilice pomerale u nemoj zaprepašćenosti samrtnika. Načini dva nespretna koraka napred, a onda njegovo zaprepašćenje iščeznu. Lice mu ostade potpuno bezizražajno. Sruši se mrtav. Kiša nastavi da dobuje i odzvanja po leđima njegove kabanice.

„O, sranje, vidi ti ovo!“ kriknu Bobi Teri užasnuto.

Sudija pomisli: Mog artritisa više nema. Kad bih preživeo, zapanjio bih lekare. Artritis se leči metkom u stomak. Zaboga, čekali su me. Zar im je Fleg rekao? Sigurno jeste, neka je bog u pomoći drugima koje komitet pošalje ovamo...

„Garand“ je ležao na drumu. On se sagnu po njega, osetivši kako utroba pokušava da mu umakne iz tela. Čudan osećaj. Ne naročito prijatan. Nema veze. On dohvati pušku. Je li otkočena? Jeste. Poče da je podiže. Činilo mu se da je teška pola tone.

Bobi Teri konačno nekako odvoji zapanjeni pogled od Dejva, taman na vreme da vidi kako se Sudija sprema da puca u njega. Sudija je sedeo na drumu. Kabanica mu je bila crvena od krvi od grudi do poruba. Naslonio je kundak „garanda“ na koleno.

Bobi opali i promaši. „Garand“ grmnu gromoglasno i iskrzano staklo zasu lice Bobija Terija. On kriknu, siguran da je mrtav. Onda vide da je nestala leva polovina vetrobrana i shvati da još nije gotov.

Sudija je nespretno pokušavao da bolje nanišani, pomerivši „garand“ za oko dva stepena na kolenu. Bobi Teri, koji je sada potpuno izgubio živce, opali triput brzo zaredom. Prvi metak probuši rupu u boku „skautove“ kabine. Drugi pogodi sudiju odmah iznad desnog oka. „Četrdesetpetica“ je veliki pištolj i sa male udaljenosti ostavlja velike, neprijatne posledice. Taj metak je odneo gotovo čitav gornji deo Sudijine lobanje i zalepio je za „skauta“. Glava mu je sada bila oštro zabačena pozadi i treći metak Bobija Terija pogodio je sudiju nekoliko milimetara ispod donje usne, tako da ovome zubi prasnuše duboko u usta, gde ih je usisao poslednjim dahom. Brada i vilična kost mu se rasprsnuše. Prst mu stisnu obarač „garanda“ u samrtničkom grču, ali metak odlete daleko u belo, kišno nebo.

Spusti se tišina.

Kiša je dobovala po krovovima „skauta“ i „vilisa“. Po kabanicama dva mrtvaca. Nije se čulo ništa osim toga sve dok se vrana nije vinula da telefonske žice i zakreštala. To prenu Bobija Terija iz omamljenosti. On polako stupi sa sedišta suvozača, stežući i dalje zadimljenu „četrdesetpeticu“.

„Uspeo sam“, reče on u poverenju kiši. „Ubio sam ga namrtvo. Nego kako. Ko obračun kod OK korala. To, brate. Stari Bobi Teri ubio ga je skroz-naskroz.“

Ali tada mu, užasnutom, sinu kako na kraju krajeva nije ubio Sudiju skroz-naskroz.

Sudija je umro zavaljen u unutrašnjost „skauta“. Sada je Bobi Teri ščepao revere njegove kabanice i cimnuo ga napred, zabuljivši se u ono što je ostalo od Sudijinog lica. Tamo zapravo nije bilo ničega više osim nosa. A pravo govoreći, ni on nije bio u bogzna kakvom stanju.

Mogao je to biti bilo ko.

I u snu strave, Bobi Teri je ponovo čuo Flegove reči: Hoću da mi ga pošaljete neoštećenog.

Za boga miloga, ovo je mogao biti bilo ko. Kao da je namerno uradio upravo suprotno od onoga što je Šetač naredio. Dva direktna pogotka u lice. Ostao je čak i bez zuba.

Kiša je i dalje dobovala, dobovala.

Ovde je za njega sve bilo gotovo. Prosto tako. Nije smeo na istok, a nije se usuđivao ni da ostane na zapadu. Ili će završiti obešen o banderu, ili... ili nešto još gore.

Zar postoje i gore stvari od toga?

S onom iscerenom nakazom koja svima zapoveda, Bobi Teri nije nimalo sumnjao da postoje. Dakle, gde je pravo rešenje?

Prolazeći prstima kroz kosu, i dalje zagledan u Sudijino upropašćeno lice, pokušao je da razmisli.

Jug. To je bio odgovor. Jug. Više nema graničara. Južno od Meksika, a ukoliko to nije dovoljno daleko, skroz do Gvatemale, Paname, jebote, možda i u Brazil. Dalje od celog ovog sranja. Nema više istoka, nema više zapada, samo Bobi Teri, bezbedan i onoliko daleko od Šetača koliko noge mogu da ga n...

Novi zvuk u kišno popodne.

Bobi Teri naglo diže glavu.

Kiša, da, sa tim metalnim dobovanjem po kabinama dva vozila i gunđanjem dva motora u leru, i...

Neobično kuckanje, poput izlizanih potpetica koje hitro udaraju po makadamu sporednog puta.

„Ne“, šapnu Bobi Teri.

On poče da se okreće.

Kuckanje se ubrzavalo. Žustar hod, brzi koraci, kaskanje, trk, sprint, i Bobi Teri se sasvim okrenu, prekasno, jer to je dolazio on, Fleg je dolazio kao neko grozno čudovište iz najstrašnijeg horor filma koji je ikad snimljen. Mračnjakovi obrazi bili su rumeni i veselo zajapureni, oči su mu svetlucale raspoloženo, a široki, proždrljivi kez rastezao mu je usne preko zuba nalik na nadgrobne spomenike, zuba ajkule, ruke su mu bile ispružene, a iz kose su mu ispadala sjajna crna pera vrane.

Ne, pokuša da kaže Bobi Teri, ali ne uspe da se oglasi.

„HEJ, BOBI TERI, ZAJEBAO SI STVAR!“ grmnu mračnjak i sruči se na zlosrećnog Bobija Terija.

Postojale su stvari gore od razapinjanja.

Postojali su zubi.

61.

Dejna Jirgens je ležala gola na ogromnom bračnom krevetu i osluškivala neprestano šuštanje vode iz tuša, zagledana u svoj odraz na velikom kružnom ogledalu na tavanici, koje je bilo istovetnog oblika i veličine kao i krevet koji se u njemu ogledao. Mislila je kako žensko telo uvek najbolje izgleda kada leži na leđima, ispruženo, zategnutog stomaka, grudi prirodno uspravnih bez vertikalne sile teže koja bi ih vukla naniže. Bilo je pola deset ujutro, osmog septembra. Sudija je bio mrtav već oko osamnaest sati, Bobi Teri znatno kraće - na njegovu nesreću.

Iz tuša je teklo i teklo.

To je muškarac opsednut čistoćom, pomisli ona. Šta li mu se to dogodilo kad mora da se tušira i po pola sata?

Ona ponovo pomisli na Sudiju. Ko bi uopšte to pomislio? Na neki osobeni način, bila je to đavolski briljantna zamisao. Ko bi još posumnjao u jednog starca? Pa, izgleda da je Fleg to uradio. Nekako je znao kad, a otprilike i gde. Straže su bile postavljene duž cele granice između Ajdaha i Oregona s naređenjem da bude ubijen.

Ali stvar je nekako pošla po zlu. Još od sinoć, oni na visokim položajima ovde, u Las Vegasu, tumarali su okolo prebledeli i oborenog pogleda. Vitni Horgan, koji je bio đavolski dobar kuvar, servirao im je nešto nalik na hranu za pse i previše zagorelo da bi imalo bilo kakav ukus. Sudija je bio mrtav, ali nešto nije bilo u redu.

Ona ustade, priđe prozoru i pogleda napolje, u pustinju. Videla je kako se dva velika autobusa Gimnazije Las Vegasa tromo kreću na zapad auto-putem broj 95 po vrelom suncu, prema vazduhoplovnoj bazi Indijan Springs, gde je bio zakazan, znala je to, dnevni seminar o održavanju i upravljanju mlaznim avionima. Na zapadu je bilo čak desetak ljudi koji su umeli da lete, ali zahvaljujući pukoj sreći - za Slobodnu zonu - niko od njih nije bio obučavan na mlaznjacima Nacionalne garde u Indijan Springsu.

Ali učili su. O da, i te kako.

Za nju je u vezi sa Sudijinom propašću sada bilo najvažnije to da su oni znali nešto što nisu nikako smeli da znaju. Zar su i sami imali špijuna u Slobodnoj zoni? To je bilo moguće, pretpostavila je; špijunaža je igra za dvoje. Ali Su Stern joj je rekla da je za odluku o slanju uhoda na zapad znao samo komitet, a ona nije mogla ni da pomisli da bi iko od njih sedmoro mogao da bude Flegov čovek. Ako ništa drugo, Majka Ebigejl bi znala da je jedan od članova komiteta okrenuo ćurak naopako. Dejna je bila sigurna u to.

Tako je preostala samo krajnje neprijatna alternativa. Sam Fleg je jednostavno znao.

Dejna je sada bila već osmi dan u Las Vegasu i, koliko je mogla da proceni, zajednica ju je potpuno prihvatila. Već je sakupila dovoljno podataka o tome šta se ovde radi da ulije strah u kosti svakome u Bolderu. Za to bi bila dovoljna i informacija o programu obuke letenja mlaznjacima. Ali nju je lično najviše plašilo to kako su se ljudi okretali na drugu stranu kad bi pomenula Flegovo ime, kao da se prave da je nisu čuli. Neki od njih bi ukrstili prste, sujeverno savili koleno ili načinili prstima znak urokljivog oka iza skupljene druge šake. On je bio sveprisutan iako ga nigde nije bilo.

Tako je bilo danju. Noću, ako je samo sedela mirno u Kab baru Granda, ili u Srebrnoj cipelici, sali u Kešboksu, mogla je da čuje priče o njemu, začetak mita. Pričali su sporo, s oklevanjem, ne gledajući jedni u druge, i uglavnom ispijali pivo. Da su pili nešto jače, mogli su da izgube kontrolu nad jezikom, a to je bilo opasno. Ona je znala da nije sve što su pričali istina, ali već je bilo nemoguće razlučiti zlatni vez od čitavog tkanja. Čula je da se preobražava u tuđa obličja; da je vukodlak; da je sam izazvao pošast, da je on Antihrist čiji je dolazak najavilo Otkrovenje. Čula je za razapinjanje Hektora Drogana, kako je on prosto znao da Hek neovlašćeno diluje... izgleda, baš onako kako je znao da dolazi Sudija.

I u tim večernjim razgovorima niko ga nikada nije pominjao kao Flega; činilo se da su mislili kako bi izgovaranje njegovog imena moglo da ga prizove poput duha iz boce. Nazivali su ga mračnjakom. Šetačem. Dugonjom. A Pacov Ervins ga je nazivao Matorim Jezivim Judom.

Ako je već znao za Sudiju, zar nije bilo blizu pameti da zna i za nju?

Tuš je sada bio zatvoren.

Ostani prisebna, dušo. On podstiče sve te budalaštine. Zahvaljujući njima izgleda veći. Možda zaista ima špijuna u Slobodnoj zoni - to ne mora biti obavezno neko iz komiteta, već samo neko ko bi mogao da mu kaže kako Sudija Faris nije od onih koji bi prebegli na drugu stranu.

„Ne bi trebalo da se švrćkaš tako gola, mačkice. Opet ćeš me napaliti.“

Ona se okrenu prema njemu, sa osmehom širokim i privlačnim, pomislivši kako bi volela da ga odvede dole u kuhinju i nabije tu stvar kojom se toliko dičio u industrijsku mašinu za mlevenje mesa kojom je rukovao Vitni Horgan. „Šta misliš, zbog čega bih inače šetkala okolo bez odeće?“

On pogleda na sat. „Pa, imamo možda nekih četrdeset minuta.“ Penis je već počeo malčice da mu se trza... kao rašlje za pronalaženje vode, pomisli Dejna kiselo razveseljena.

„Pa, hajde onda.“ On krenu prema njoj, a ona pokaza na njegove grudi. „I skini to više. Sva se ježim od te stvari.“

Lojd Henrejd spusti pogled na amajliju, tamnu suzu s jednom jedinom crvenom napuklinom, pa je skinu. Stavi je na noćni stočić i fini lančić od sitnih alki zašušta. „Je li bolje?“

„Mnogo, mnogo bolje.“

Ona ispruži ruke. Trenutak kasnije, bio je na njoj. Trenutak posle toga, zabadao se u nju.

„Sviđa ti se to?“ prodahta on. „Dopada ti se taj osećaj, mačkice?“

„Bože, kako to volim“, zastenja ona, pomislivši na mašinu za mlevenje mesa, od belog emajla i blistavog čelika.

„Šta?“

„Kažem kako to volim!“ vrisnu ona.

Ubrzo zatim odglumila je orgazam, silovito njišući kukovima, ječeći. On je svršio nekoliko sekundi kasnije (sada je već četiri dana delila s Lojdom postelju i gotovo savršeno je provalila njegove ritmove), i dok je osećala kako njegova sperma počinje da joj curi niz butinu, pogledala je slučajno prema noćnom stočiću.

Crni kamen.

Crvena napuklina.

Činilo se da zuri u nju.

Iznenada je obuze užasan osećaj da to zaista zuri u nju, da je to njegovo oko sa kog je uklonjeno kontaktno sočivo ljudskosti, i da zuri u nju kao što je Oko Sauronovo zurilo u Froda iz tamne tvrđave Barad-Dura, u Mordoru, zemlji senki.

Video me je, pomisli ona s bespomoćnim užasom u tom nebranjenom trenutku pre nego što joj se razum vratio. Još gore: PROZREO me je.

* * *

Kasnije, kao što se i nadala, Lojd je pričao. I to je bilo deo njegovog ritma. S rukom prebačenom preko njenih golih ramena, pušeći cigaretu, zagledan uvis u njihove odraze u ogledalu nad krevetom, i pričao joj šta se dešava.

„Drago mi je što nisam bio na mestu tog Bobija Terija“, reče on. „Jok, bome, a-a. Baja je tražio da mu se glava tog matorca donese bez ijedne modrice. Hteo je da je pošalje natrag preko Stenovitih planina. A gle šta se desilo. Taj retard mu je smestio dva zrna kalibra 45 u lice. Izbliza. Pretpostavljam da je i zaslužio ono što je dobio, ali drago mi je što nisam bio tamo.“

„Šta mu se to dogodilo?“

„Mačkice, ne pitaj.“

„A kako je on to znao? Baja?“

„Bio je tamo.“

Prože je jeza.

„Prosto se našao tamo, tek tako?“

„Da. On ti se uvek prosto nađe tamo gde je frka. Zaboga, kad pomislim samo šta je uradio Eriku Strelertonu, onom pametnjakoviću advokatu s kojim smo Đubros i ja otišli u El-Ej...“

„Šta je uradio?“

Dugo je mislila da joj uopšte neće odgovoriti na to. Obično je mogla blago da ga gurne u smeru koji joj je odgovarao nizom tihih pitanja punih poštovanja; tako da se on oseća kao da je (po nezaboravnim rečima njene mlađe sestre) Glavno govno na Planini brabonjaka. Ali sada joj se činilo da je preterala sve dok nije začula Lojdov čudan, stegnut glas:

„Samo ga je pogledao. Erik je samo kenjao kako želi da se odvija posao u Vegasu... kako treba da radimo ovo, kako treba da radimo ono. Jadni stari Đubros - ni on nije sasvim sam u glavi, znaš - samo je buljio u njega kao da je ovaj neki glumac s televizije ili tako nešto. Erik se šetkao kao da se obraćao poroti i kao da je već dokazao da će ispasti po njegovom. A onda će on - sasvim tiho - Eriki. Eto tako. A Erik ti onda pogleda u njega. Ništa nisam video. Ali Erik ga je samo dugo gledao. Možda nekih pet minuta. Oči su mu bile sve krupnije i krupnije... a onda je počeo da bali... da se kikoće... a on se kikotao zajedno s Erikom, i to me je uplašilo. Kad se Fleg smeje, to ti je da se uplašiš. Ali Erik se samo i dalje kikotao, a onda je on rekao: ’U povratku ga ostavite u pustinji Mohave.’ I tako smo i uradili. Ko će ga znati, možda Erik i sad tumara onuda. Gledao je u Erika pet minuta i skroz ga izludeo.“

On povuče dugačak dim iz cigarete i smrvi je. Onda je zagrli. „Zašto uopšte pričamo o takvim sranjima?“

„Ne znam... kako ide u Indijan Springsu?“

Lojd se ozari. Projekt u Indijan Springsu je bila njegova tvorevina. „Dobro. Baš dobro. Tri lika treba da polažu za upravljanje avionima skajhok’ do prvog oktobra, možda i ranije. Henk Roson se stvarno sjajno snalazi. A onaj Đubretarac, jebote, taj ti je genije. U nekim stvarima nije mnogo bistar, ali kad se radi o oružju, neverovatan je.“

Ona je dvaput srela Đubretarca. Oba puta je osetila da je obuzima jeza kad su se njegove čudne, mutne oči zaustavile na njoj, i primetno olakšanje kad je prestao da je gleda. Bilo je očigledno da mnogi drugi - Lojd, Henk Roson, Roni Sajks, Pacovčina - u njemu gledaju nekakvu maskotu, amajliju. Jedna ruka bila mu je užasna masa nedavno zalečenih ožiljaka od opekotina, i ona se setila nečeg neobičnog što se dogodilo pre dve noći. Henk Roson je pričao. Stavio je cigaretu u usta, kresnuo šibicu i završio ono što je govorio pre nego što je pripalio cigaretu i protresao šibicu. Dejna je videla kako su se Đubretarčeve oči prikovale za plamen šibice, kako se činilo da je prestao da diše. Kao da je čitavo njegovo biće bilo usredsređeno na taj mali plamen. Kao da je posmatrala izgladnelog čoveka koji se sprema da navali na večeru od devet jela. Onda je Henk ugasio šibicu prodrmavši je i ispustio pocrneli patrljak u pepeljaru. Taj trenutak je prošao.

„Dobro se snalazi s oružjem?“ upita ona Lojda.

„Sjajno se snalazi s njim. Ti avioni skajhok’ imaju projektile ispod krila, vazduh-zemlja. „Svračci“. Čudna imena daju svim tim sranjima, zar ne? Niko nije mogao da provali kako se te prokletinje kače na avione. Niko nije mogao da provali kako da ih aktivira ili uključi sistem bezbednosti radi njihove kontrole. Zaboga, trebalo nam je skoro čitav dan da prokljuvimo kako da ih skinemo sa nosača u skladištu. A onda će ti Henk: ’Dobro bi bilo da dovedemo ovamo Đubrosa kad se bude vratio, pa da vidimo može li on to da provali.’“

„Kad se bude vratio?“

„Da, čudna ti je to ptičica. U Vegasu je sad već skoro nedelju dana, ali ubrzo će ponovo da digne sidro.“

„Kuda on to ide?“

„U pustinju. Uzme ’landrover’ i samo zapali. Čudan svat, kažem ti. Na svoj način, Đubros je skoro jednako čudan kao i glavni baja. Zapadno odavde nema ničeg osim prazne pustinje i zabiti. Znam to dobro. Robijao sam na zapadu u pravoj paklenoj rupi po imenu Stanica Braunsvil. Ne znam kako on to tamo živi, ali uspeva mu. Traga za novim igračkama, i uvek donese po koju. Oko nedelju dana pošto smo se on i ja vratili iz El-Eja, doneo je gomilu vojnih mašinki sa laserskim nišanima - nepromašive mašinke, tako ih Henk naziva. Sada su to bile teler-mine, kontaktne mine, fragmentarne mine i kanister parationa. Rekao je da je pronašao čitavo skladište parationa. Takođe i dovoljno sredstva za uništavanje zelenila da čitava država Kolorado ostane ćelava kao jaje.“

„Gde on to pronalazi?“

„Posvuda“, reče Lojd jednostavno. „Nanjuši ti on to, mačkice. Nije to zapravo ništa čudno. Najveći deo zapadne Nevade i istočne Kalifornije bio je u vlasništvu starih dobrih Sjedinjenih Američkih Država. Tamo su testirali svoje igračke, sve do samih atomskih bombi. Jednog dana će dovući natrag i jednu od njih.“

On se nasmeja. Dejnu obuze hladnoća, strašna hladnoća.

„Supergrip je započeo tamo negde. Kladio bih se da je tako bilo. Možda će ga Đubros pronaći. Kažem ti, prosto ume da nanjuši te stvari. Glavni baja kaže samo da ga pustimo da baza, tako da samo to i radi. Znaš koja mu je sad omiljena igračka?“

„Ne“, reče Dejna. Nije bila sigurna da želi da zna... ali zbog čega je inače i dolazila ovamo?

„Plamene pruge.“

„Šta su sad pa plamene pljuge?“

„Ne pljuge, pruge. Ima ih pet tamo u Indijan Springsu, naređao ih je kao trkačka kola Formule jedan.“ Lojd se nasmeja. „Koristili su ih u Vijetnamu. Pešadinci su ih zvali ’zipo’. Pune su napalma. Đubros ih obožava.“

„Superiška“, promrmlja ona.

„Kako god bilo, kad se Đubros ovaj put vratio, odveli smo ga do Springsa. Mrmljao je i pevušio oko tih svračaka, a onda ih aktivirao i okačio za nekih šest sati. Da ne poveruješ! Obučavaju tehničare u ratnom vazduhoplovstvu za takve stvari nekih devedeset godina. Ali vidiš, oni ti nisu Đubros. Jebote, koji genije.“

Fah-idiot, hoćeš da kažeš. Kladim se da znam i odakle mu te opekotine.

Lojd pogleda na sat i uspravi se. „Kad smo već kod Indijan Springsa, Moram da odem tamo. Taman imam vremena za još jedno tuširanje. Hoćeš da mi se pridružiš?“

„Ne ovaj put.“

Obukla se pošto se tuš ponovo oglasio. Dosad joj je uvek uspevalo da se obuče i skine kada on nije u sobi, i nameravala je da tako i ostane.

Privezala je nosač za podlakticu i zavukla skakavac u njegovo spremište opremljeno oprugom. Brzim trzajem ručnog zgloba svih dvadeset pet centimetara sečiva moglo joj se naći u ruci.

Pa, pomislila je dok je oblačila bluzu, devojka mora da ima neke tajne.

* * *

Popodneva je provodila sa ekipom za održavanje ulične rasvete. Posao se svodio na proveru sijalica jednostavnim uređajem i na njihovu zamenu ukoliko su pregorele, ili ako su ih polomili vandali dok je Las Vegasom carevao supergrip. To su radili njih četvoro i imali su kamion sa dizalicom i korpom na vrhu, kojim su se vozili od lampe do lampe, iz ulice u ulicu.

Kasno tog popodneva, Dejna je bila gore u korpi i skidala kapu od pleksiglasa s jedne svetiljke, razmišljajući o tome koliko joj se dopadaju ljudi sa kojima je radila, naročito Dženi Engstrom, gruba i lepa bivša igračica iz noćnog kluba koja je sada sedela za kontrolama dizalice. Dejna bi takvu devojku poželela za najbolju drugaricu, i nije shvatala zbog čega je Dženi ovde, na mračnjakovoj strani. Bila je time toliko zbunjena da se nije usudila da pita Dženi za objašnjenje.

I drugi su bili sasvim u redu. Smatrala je da u Vegasu ima mnogo više glupaka nego u Zoni, ali niko od njih nije imao vampirske očnjake i nisu se pretvarali u slepe miševe kad izađe mesec. Osim toga. ti ljudi su radili mnogo marljivije nego oni u Zoni, koliko je mogla da se seti. U Slobodnoj zoni su se u svako doba dana mogli videti ljudi koji dokono provode vreme u parkovima, a bilo je i onih kojima je pauza za ručak trajala od podne pa do dva sata. Takvih stvari ovde nije bilo. Od osam ujutro do pet po podne, svi su radili, u Indijan Springsu ili u ekipama za održavanje tu, u gradu. A ponovo je počela i škola. U Vegasu je bilo oko dvadesetoro dece, uzrasta od četiri godine (to je bio Danijel Makarti, ljubimac svih u gradu, poznat po nadimku Dini) pa do petnaest. Pronašli su dvoje ljudi sa učiteljskim diplomama i nastava je održavana pet dana nedeljno. Lojd, koji je napustio školu pošto je treći put ponavljao prvi srednje, veoma se ponosio ponuđenim mogućnostima za obrazovanje. Apoteke su bile otvorene i niko ih nije čuvao. Ljudi su sve vreme dolazili i odlazili... ali nisu odnosili ništa teže od bočice „aspirina“ ili „gelusila“. Na zapadu nije bilo problema sa drogom. Svako ko je video šta se dogodilo sa Hektorom Droganom znao je kakva je kazna za tu naviku. A nije bilo ni onih poput Riča Mofata. Svi su bili prijazni i neporočni. I nije bilo pametno piti bilo šta jače od flaširanog piva.

Nemačka 1938, pomisli ona. Nacisti? O, šarmantni ljudi. Vrlo naklonjeni sportu. Ne idu oni u noćne klubove, noćni klubovi su za turiste. Šta rade? Proizvode časovnike.

Je li to poređenje bilo fer, upitala se Dejna s nelagodom, pomislivši na Dženi Engstrom, koja joj se toliko dopadala. Nije znala... ali pomišljala je da bi moglo biti.

Isprobala je sijalicu u grlu za standardno osvetljenje. Pregorela je. Izvadila ju je, spustila je obazrivo među noge i izvukla poslednju novu koju je imala. Dobro je, dan se bliži kraju. Taman da...

Ona pogleda ispod sebe i ukoči se.

Ljudi su se vraćali s autobuske stanice i išli kućama iz Indijan Springsa. Svi su nehajno pogledavali uvis, kao što grupa ljudi obično pogledava prema nekome ko je visoko u vazduhu. Sindrom besplatnog cirkusa.

To lice koje je odozdo gledalo u nju.

To široko, nasmešeno, začuđeno lice.

Bože blagi, ma je li ono Tom Kulen?

Kap slanog znoja kliznu joj u oko i opeče joj ga, tako da je sada videla duplo. Kad je to obrisala, lica više nije bilo. Ljudi s autobuske stanice već su prevalili polovinu ulice, mašući posudama sa ručkom, razgovarajući i šaleći se među sobom. Dejna je zurila za onim koji joj je zaličio na Toma, ali s leđa joj je bilo teško da se uveri u to.

Tom? Zar bi poslali Toma?

Sigurno ne bi. To je toliko ludo da je gotovo...

Gotovo logično.

Ali jednostavno nije mogla u to da poveruje.

„Hej, Jirgensova!“ doviknu Dženi odozdo drčno. „Jesi li zaspala tamo, ili se igraš sama sa sobom?“

Dejna se nagnu preko niske ograde korpe i spusti pogled na Dženino lice okrenuto uvis. Pokaza joj srednjak. Dženi se nasmeja.

Dejna se ponovo okrenu svojoj sijalici za uličnu lampu, pomučivši se da je uglavi, i kada je konačno uspela u tome, došlo je vreme da se završi radni dan. Dok su se vozile natrag u garažu, bila je tiha, zaokupljena mislima... dovoljno tiha da Dženi to prokomentariše.

„Izgleda da nemam šta da kažem“, reče joj Dejna s poluosmehom.

To nije mogao biti Tom.

Ili jeste?

„Budi se! Budi se! Do đavola, budi se, gaduro!“

Izranjala je iz mutnog sna kad ju je nečije stopalo ritnulo u krsta i izbacilo iz velikog okruglog kreveta na pod. Smesta se probudila, trepćući, zbunjena.

Tamo je bio Lojd i gledao je odozgo sa hladnim besom. Vitni Horgan. Ken Demot. Ejs Haj. Dženi. Samo što je Dženino obično iskreno lice takođe bilo prazno i hladno.

„Džen...?“

Bez odgovora. Dejna se pridiže na kolena, donekle svesna svoje golotinje, još svesnija hladnog kruga lica koja su odozgo gledala u nju. Izraz na Lojdovom licu bio je izraz izdanog čoveka koji je otkrio da je izdan.

Zar sve ovo sanjam?

„Jebote, oblači se, lažljiva gaduro i špijunko!“

U redu, dakle, ovo nije san. Ona oseti u stomaku duboki strah koji joj je izgledao gotovo predodređen. Znali su za Sudiju, a sad su znali i za nju. On im je rekao. Ona pogleda na časovnik na noćnom stočiću. Bilo je petnaest do četiri ujutro. Sat Tajne policije, pomisli ona.

„Gde je on?“ upita ona.

„U blizini“, reče Lojd mračno. Lice mu je bilo bledo i sjajno. Amajlija mu je ležala ispod košulje raskopčane na grudima. „Ubrzo ćeš poželeti da nije.“

„Lojde?“

„Sta je?“

„Prenela sam ti triper, Lojde. Nadam se da će ti đoka otpasti.“

On je ritnu tik ispod grudnjače i sruši na leđa.

„Nadam se da će ti istruliti i otpasti, Lojde.“

„Umukni i obuci se.“

„Marš napolje. Ne oblačim se pred muškarcima.“

Lojd je ponovo ritnu, sada u mišić desne ruke. Strahovito ju je zabolelo i usne su joj se povile naniže u drhtavom luku, ali nije jeknula.

„U sosu si, Lojde? Spavao si s Matom Hari?“ Ona mu se isceri, očiju suznih od bola.

„Hajde, Lojde“, reče Vitni Horgan. On vide ubistvenu želju u Lojdovim očima i kroči brzo napred, spustivši ruku na Lojdovu mišicu. „Idemo mi u dnevnu sobu. Nek je Dženi nadzire dok se oblači.“

„A šta ako odluči da skoči kroz prozor?“

„Nema šanse“, reče Dženi. Široko lice bilo joj je potpuno prazno i Dejna prvi put primeti da ona na boku nosi pištolj.

„Ionako ne bi mogla“, reče Ejs Haj. „Prozori su tek fore radi, zar to ne znaš? Ponekad veliki gubitnici iz kazina požele da skoče odozgo, a to je za hotel uvek loša reklama. Zato se prozori ne otvaraju.“ Pogled mu pade na Dejnu, i ona u njima vide malo samilosti. „E sad, ženska, ti si žešća gubitnica.“

„Hajde, Lojde“, ponovi Vitni. „Urađićeš nešto zbog čega će ti kasnije biti žao - šutnućeš je u glavu ili tako nešto - ako ne izađeš odavde.“

„Dobro.“ Zajedno priđoše vratima, a Lojd se osvrnu prema njoj. „On će stvarno da te uneredi, gaduro.“

„Goreg jebača od tebe nisam u životu imala, Lojde“, reče ona slatko.

On pokuša da ponovo nasrne na nju, ali Vitni i Ken Demot ga zadržaše i izbaciše kroz otvorena vrata. Dva krila se zatvoriše uz tiho škljocanje.

„Oblači se, Dejna“, reče Dženi.

Dejna ustade, trljajući i dalje sve tamniju ljubičastu modricu na ruci. „Vi ljudi volite to?“ upita ona. „Takvi vam se sviđaju? Likovi kao Lojd Henrejd?“

„Ti si spavala s njim, a ne ja.“ Na licu joj se prvi put pojavi osećanje: ljutiti prekor. „Zar misliš da je lepo doći ovamo i uhoditi ljude? Zaslužuješ sve što ti sleduje. A sestro, vala, sleduje ti dosta toga.“

„Spavala sam s njim zato što sam imala dobar razlog.“ Ona navuče gaćice. „I špijunirala sam zato što sam imala dobar razlog.“

„Hajde malo začepi labrnju.“

Dejna se okrenu i pogleda Dženi. „Devojko, šta to misliš da oni ovde rade? Zbog čega, po tvom mišljenju, uče kako da upravljaju onim mlaznjacima u Indijan Springsu? Ti projektili, svračci’, misliš da služe Flegu kako bi za svoju devojku osvojio lutku na sreskom vašaru?“

Dženi čvrsto stisnu usne. „Mene se to ne tiče.“

„Da li će te se ticati kad na proleće mlaznjacima prelete preko Stenovitih planina i zbrišu tamo sve živo tim projektilima?“

„Nadam se da hoće. Ili vi ili mi; tako on kaže. A ja mu verujem.“

„Verovali su i Hitleru. Ali ti njemu ne veruješ; samo se useravaš od straha pred njim.“

„Oblači se, Dejna.“

Dejna navuče pantalone, zakopča dugme, podiže rajsferšlus. Onda prekri usta rukom. „Mislim... mislim da ću da bacim peglu... bože!...“ Dograbivši rukom bluzu sa dugim rukavima, ona se okrenu, utrča u kupatilo i zaključa vrata. Oglasi se bučnim povraćanjem nasuvo.

„Otvaraj vrata, Dejna! Otvaraj da ne bih metkom razvalila bravu!“

„Muka mi je...“ Ona ponovo tobože povrati. Stojeći na vrhovima prstiju, ona opipa vrh ormarića za lekove, zahvalivši se bogu što je tamo ostavila nož i nosač sa oprugom, moleći se i sledećih dvadeset sekundi...

Dohvatila je nosač. Namakla ga je. Sad su se u spavaćoj sobi čuli i drugi glasovi.

Ona levom rukom pusti vodu u lavabo. „Trenutak samo, do đavola, muka mi je!“

Ali nisu hteli da joj daju taj trenutak. Neko šutnu u vrata kupatila i ona zadrhtaše u dovratku. Dejna ubaci nož u ležište i on škljocnu. Ostade da leži niz njenu podlakticu kao smrtonosna strela. Očajničkom brzinom, ona namače bluzu i zakopča rukave. Zapljusnu usta vodom. Pusti vodu iz kazančeta.

Novi šut u vrata. Dejna okrenu bravu i oni upadoše unutra, Lojd sav razrogačen, Dženi iza Kena Demota i Ejs Haja, sa isukanim pištoljem.

„Bacila sam valjak“, reče Dejna hladno. „Šteta što niste mogli to da gledate, a?“

Lojd je dograbi za rame i izbaci u spavaću sobu. „Treba šiju da ti zavrnem, pizdo.“

„Seti se glasa svog gospodara.“ Ona zakopča bluzu spreda, sevnuvši na njih očima. „On je vaš pasji bog, zar ne? Ljubite ga u dupe i bićete njegovi.“

„Najbolje bi bilo kad bi umukla“, reče Vitni nabusito. „Samo sebi pogoršavaš situaciju.“

Ona pogleda Dženi, u nemogućnosti da shvati kako je ta raskalašna devojka iskrenog osmeha po svetlu dana mogla da se pretvori u to noćno stvorenje praznog lica. „Zar ne vidite da se on sprema da sve započne iznova?“ upita ih ona očajnički. „Ubijanje, streljanje... zarazu

„On je najveći i najjači“, reče Vitni neobično blago. „Zbrisaće tvoje ljude sa lica kugle zemaljske.“

„Dosta priče“, reče Lojd. „Idemo.“

Oni priđoše da je uzmu za ruke, ali ona odstupi, prekrstivši ruke preko tela, i odmahnu glavom. „Sama ću“, reče.

Kockarnica je bila pusta izuzev nekoliko muškaraca s puškama koji su sedeli ili stajali kraj vrata. Činilo se da je svako od njih našao nešto interesantno da zagleda na zidovima, tavanicama i golim kockarskim stolovima kad su se vrata lifta otvorila i kad je Lojdova grupa izašla, poteravši Dejnu napred.

Odveli su je do kapije na kraju niza šaltera blagajni. Lojd je otvori malim ključem i oni prođoše tuda. Brzo je proguraše kroz deo koji je donekle podsećao na banku: bile su tamo računske mašine, korpe za otpatke pune papirnih traka, teglica sa gumicama i spajalicama. Računarski ekrani, sada sivi i prazni. Otvorene fioke za gotovinu. Novac se rasuo iz nekih od njih i ležao je na pločicama poda. Novčanice su uglavnom bile pedesetice i stotke.

U zadnjem delu blagajničke prostorije, Vitni otvori sledeća vrata i Dejnu povedoše hodnikom obloženim tepihom do prazne recepcionerske kancelarije. S ukusnim dekoracijama. S belim radnim stolom nepravilnog oblika za sekretaricu koja je imala stila i koja je pre nekoliko meseci umrla, iskašljavajući i bljujući veliko zeleno grumenje šlajma. Slika na zidu koja je ličila na Kleovu grafiku. Čupavi tepih blage svetlosmeđe boje. Predvorje sedišta moći.

Strah pocuri u šupljine njenog tela kao hladna voda, ukrutivši je, nagnavši je da se oseća nezgrapno. Lojd se nagnu iznad stola i prebaci tamo prekidač. Dejna vide da ga je malo probio znoj. „Doveli smo je, R. F.“

Ona oseti kako iz nje navire histeričan smeh, nesposobna da to spreči - mada nije ni marila. „R. F.! R. F.! O, kako je to dobrol Spremna sam čim kažeš, Č. B.!“⁷⁵ Prože je napad kikota i Dženi je iznenada ošamari.

„Zaveži!“ prošišta ona. „Nisi svesna toga šta ti se sprema.“

„Ja jesam“, reče Dejna i pogleda je. „Ti i ostali, vi toga niste svesni.“

Neki glas se začu preko interkoma, topao, zadovoljan i veseo. „Vrlo dobro, Lojde, hvala ti. Molim te, pošalji je unutra.“

„Samu?“

„Da, svakako.“ Začu se snishodljivi kikot i veza na interkomu se prekinu. Dejna oseti da joj se usta suše zbog tog zvuka.

Lojd se okrenu. Sad se obilato znojio, znoj mu je stajao na čelu u krupnim kapima i lio niz mršave obraze poput suza. „Čula si ga. Ulazi.“

Ona prekrsti ruke ispod grudi, zadržavši nož okrenut unutra. „A šta ako neću?“

„Odvući ću te unutra.“

„Pogledaj se samo, Lojde. Toliko te je strah da ne bi ni štene avlijanera moga da odvučeš unutra.“ Ona pogleda u ostale. „Svi se plašite. Dženi, ti samo što se nisi usrala u gaće. To ne valja za ten, dušo. Niti za gaćice.“

„Prekini, podla uhodo“, prošaputa Dženi.

„Nikada se tako nisam plašila u Slobodnoj zoni“, reče Dejna. „Tamo sam se osećala dobro. A došla sam ovamo zato što sam želela da taj dobar osećaj opstane. U tome nije bilo nikakve više politike. Treba dobro da se zamislite. Možda vam on prodaje strah zato što nema šta drugo da vam proda.“

„Gospoja“, reče Vitni izvinjavajućim tonom, „baš bih voleo da saslušam do kraja vašu propoved, ali čovek vas čeka. Žao mi je, ali morate da kažete amin i uđete na ta vrata, ili ću vas tamo ja odvući. Ispričajte mu šta imate kad tamo uđete... ako budete imali dovoljno pljuvačke za to. Ali dotad mi odgovaramo za vas.“ A najčudnije od svega, pomisli ona, jeste to što je to govorio kao da mu je zaista žao. Živa šteta što se isto tako zaista i plašio.

„Nećeš morati to da radiš:“

Ona natera noge da se pomere i bi joj malo lakše. Išla je u smrt; u to je bila potpuno sigurna. Pa ako je tako, neka bude. Imala je nož. Najpre za njega, ako bude mogla, a onda za sebe, ako bude neophodno.

Ona pomisli: Zovem se Dejna Roberta Jirgens i plašim se, ali plašila sam se već i ranije. On od mene može da uzme samo ono bez čega bih jednog dana i tako morala da ostanem - život. Neću mu dozvoliti da me slomi. Neću mu dozvoliti da me unizi, ukoliko to ikako budem mogla. Želim da umrem valjano... i dobiću ono što želim.

Ona okrenu kvaku i stupi u samu kancelariju... pred Rendala Flega.

Soba je bila prostrana i gotovo prazna. Radni sto je bio odgurnut do zida na drugoj strani, direktorska fotelja prikovana iza njega. Slike su bile prekrivene tkaninom. Svetla nisu gorela.

S druge strane sobe, zavesa je bila povučena u stranu tako da se video stakleni zid koji je gledao na pustinju. Na nebu je bio mesec nalik na mali, veoma uglačani srebrnjak. Bio je gotovo pun.

Tamo je stajala neka ljudska prilika, zagledana napolje.

Nastavio je da gleda napolje dugo pošto je ona ušla, leđima prema njoj, pre nego što se okrenuo. Koliko je čoveku potrebno vremena da se okrene? Dve, možda najviše tri sekunde. Ali Dejni se činilo da se mračnjak okreće beskrajno, da joj se sve više ukazuje, baš kao mesec u koji je bio zagledan. Ponovo je postala dete, zanemela zbog grozne ljubopitljivosti velikog straha. Na tren je bila u potpunosti u mreži njegove privlačnosti, njegovog glamura, i bila je sigurna da će, pošto on završi s okretanjem, za ko zna koliko eona, ona ugledati lice iz svojih snova: gotskog monaha pod kapuljačom ispunjenom potpunom tamom. Negativnog čoveka bez lica. Videće ga i poludeti.

Tada je on pogleda, krenu napred sa toplim osmehom, a njena prva preneražena pomisao bila je: Ama, pa on je mojih godina!

Kosa Rendija Flega bila je tamna, razbarušena. Lice mu je bilo lepo i rumeno, kao da je mnogo vremena provodio napolju, na pustinjskom vetru. Crte su mu bile pokretne i osetljive, a oči su mu poigravale od radosti, oči malog deteta koje krije veliko i čudesno iznenađenje.

„Dejna!“ reče on. „Ćaos!“

„Z-z-zdravo.“ Nije više mogla da izusti ni reč. Mislila je da je spremna za sve, ali za ovo nije bila. U glavi joj se vrtelo i bila je potpuno preneražena. Osmehivao se njenoj zbunjenosti. Onda je raširio ruke, kao da se izvinjava. Imao je na sebi izbledelu kariranu košulju s iskrzanim okovratnikom, farmerke frulice i stare kaubojske čizme izlizanih potpetica.

„A šta si očekivala? Vampira?“ Široko joj se osmehnuo, gotovo zahtevajući da mu ona uzvrati istom merom. „Bauka? Šta li su ti samo pričali o meni?“

„Oni se plaše“, reče ona. „Lojd se... preznojava kao svinja.“ Njegov osmeh je zahtevao osmeh zauzvrat, i ona je morala da uloži sav napor volje kako bi mu to uskratila. Išutirali su je iz kreveta po njegovom naređenju. Doveli je tu da... šta? Prizna? Kaže sve što zna o Slobodnoj zoni? Nije mogla da veruje da postoji mnogo toga što on već ne zna.

„Lojd“, reče Fleg, i nasmeja se žalosno. „Lojd je prošao kroz prilično teško iskustvo u Feniksu, dok je besneo grip. Ne voli da priča o tome. Izbavio sam ga od smrti i“, osmeh mu je postao još umiljatiji, ako je to uopšte i bilo moguće, „i od sudbine gore od smrti, kako mislim da se to obično kaže. Povezao me je u velikoj meri sa tim iskustvom, iako ja nisam bio kriv za situaciju u kojoj se našao. Da li mi veruješ?“

Ona sporo klimnu glavom. Verovala mu je, i upitala se nema li Lojdovo uporno tuširanje neke veze s njegovim „prilično teškim iskustvom u Feniksu“. Istovremeno je osetila nešto što nije očekivala da ikada oseti u vezi s Lojdom Henrejdom: sažaljenje.

„Dobro. Sedi, draga moja.“

Ona se obazre oko sebe s podozrenjem.

„Na pod. Na podu će biti sasvim dobro. Moramo da popričamo, i to iskreno. Lažovi sede na stolicama, pa ćemo ih zato izbegavati. Mi ćemo sesti kao prijatelji sa dve strane logorske vatre. Sedi, devojko.“ Oči su mu iskrile od potisnutog veselja, a bokovi kao da su mu se nadimali od smeha koji je jedva zadržavao u sebi. On sede i ukrsti noge, a onda je pogleda odozdo molećivo, s izrazom na licu koji kao da joj je govorio: Nećeš valjda da me pustiš da sam sedim na podu ove smešne kancelarije?

Posle trenutka razmišljanja, ona sede. Ukrsti noge i spusti lako ruke na kolena. Oseti utešnu težinu noža u nosaču sa oprugom.

„Tebe su poslali ovamo da izvidiš teren, draga moja“, reče on. „Je li to precizan opis situacije?“

„Jeste.“ To nije vredelo poricati.

„A znaš šta se obično dešava sa špijunima u ratno doba?“

„Da.“

Osmeh mu se raširi kao sunčev zrak. „Onda je prava sreća što tvoji i moji ljudi nisu u ratnom stanju.“

Ona ga pogleda, potpuno iznenađena.

„Pa nismo u ratu, znaš“, reče on tiho i iskreno.

„Ali... ti...“ Glavom joj se kovitlalo hiljadu zbunjenih misli. Indijan Springs. „Svračci“. Đubretarac, sredstva za uništavanje rastinja i „zipo“. Način na koji je razgovor uvek skretao na druge teme kad bi se ime - ili prisustvo - ovog čoveka pomenulo. I taj advokat, Erik Strelerton. Čovek koji luta pustinjom Mohave sprženog uma.

Bilo je dovoljno samo da ga pogleda.

„Jesmo li mi to napali tu tvoju takozvanu Slobodnu zonu? Jesmo li uopšte počinili nekakvu agresiju prema vama tamo?“

„Ne... ali...“

„A jeste li vi napali nas?“

„Naravno da nismo!“

„Ne. I mi nemamo nikakvih planova u tom smislu. Gledaj!“ On najednom podiže ruku i savi prste poput durbina. Pogledavši kroz nju, ona vide pustinju iza staklenog zida.

„Velika zapadna pustinja!“ uskliknu on. „Velika vukojebina! Nevada! Arizona! Nju Meksiko! Kalifornija! Mojih ljudi ima u Vašingtonu, oko Sijetla, i u Portlandu, u Oregonu. Po šačica u Ajdahu i Nju Meksiku. Previše smo raštrkani da bismo uopšte i pomislili da pravimo popis stanovništva još godinu ili duže. Mnogo smo ranjiviji od te tvoje zone. Slobodna zona liči na veoma dobro organizovanu košnicu ili komunu. Mi smo obična konfederacija, a ja mu dođem zvanično kao neki vođa. Ima dovoljno mesta i za jedne i za druge. Biće dovoljno mesta i za jedne i za druge čak i 2190. godine. Pod uslovom da bebe prežive, a to ovde nećemo znati najmanje još pet meseci. Ukoliko se to desi, ako čovečanstvo nastavi da postoji, neka se naši dedovi rasprave i bore, ako uopšte budu imali oko čega. Ili njihovi dedovi. Ali, tako ti boga, oko čega pa mi imamo da se bijemo?“

„Ni oko čega“, promrmlja ona. Grlo joj je bilo suvo. Osećala je omamljenost. I još nešto... zar je to bila nada? Gledala ga je u oči. Činilo se da ne može da odvoji pogled od njih, a nije to ni želela. Nije ludela. Na kraju je ipak nije izludeo. On je bio... veoma razuman čovek.

„Ne postoje ekonomski razlozi za našu borbu, tehnološki takođe. Politika nam je malčice drugačija, ali to je krajnje nevažno, pošto nas razdvajaju Stenovite planine...“

On to mene hipnotiše.

Ona s ogromnim naporom odvoji oči od njegovih i pogleda preko njegovog ramena u mesec. Flegov osmeh malo zgasnu i licem kao da mu prođe senka razdraženosti. Ili joj se to samo učinilo? Kad ga je ponovo pogledala (ovaj put opreznije), ponovo joj se blago osmehivao.

„Naredio si da ubiju Sudiju“, reče ona grubo. „Ti hoćeš nešto od mene, a kada to budeš dobio, naredićeš da i ja budem ubijena.“

On je pogleda strpljivo. „Bile su postavljene straže duž cele granice između Ajdaha i Oregona, i tragale su za sudijom Farisom, to je tačno. Ali ne da bi ga ubile! Ti ljudi su imali naređenje da ga dovedu meni. Sve do juče, bio sam u Portlandu. Želeo sam da razgovaram sa njim upravo ovako kao što razgovaram s tobom, draga moja: smireno, razložno i razumno. Dva moja stražara primetila su ga u Koperfildu, u Oregonu. Izašao je i pripucao, smrtno ranivši jednog od mojih, dok je drugog ubio na licu mesta. Ranjenik je ubio Sudiju pre nego što je umro. Žao mi je zbog takvog ishoda. Toliko mi je žao da ti to ne možeš ni da razumeš.“ Oči mu se smračiše, i ona mu poverova... ali verovatno ne onako kako je on želeo da mu ona poveruje. I ponovo oseti tu hladnoću.

„Ovde ne pričaju da je baš tako bilo.“

„Veruj njima ili veruj meni, draga moja. Ali imaj na umu da ja izdajem naređenja.“

Bio je ubedljiv... đavolski ubedljiv. Izgledao je gotovo bezopasno - ali to i nije bilo sasvim tačno, je li tako? Taj osećaj bio je izazvan samo time što je videla da je on čovek... ili nešto što liči na čoveka. Samo zbog toga osećala je dovoljno olakšanja da se pretvori u nešto nalik na plastelin. Imao je dobar nastup i vešto je, kao političar, uspevao da ti najbolje argumente izokrene u zameni teza... ali radio je to na način koji ju je duboko uznemirio.

„Ako ne nameravaš da ratuješ, čemu onda mlaznjaci i sve ono drugo što imate u Indijan Springsu?“

„Odbrambene mere“, reče on smesta. „Isto to radimo u Sajrles Lejku u Kaliforniji, i u bazi ratnog vazduhoplovstva Edvards. Imamo još jednu grupu kod atomskog reaktora na grebenu Jakima u Vašingtonu. Tvoji bi radili isto to... ako to već ne rade.“

Dejna odmahnu glavom, veoma sporo. „Kada sam otišla iz Zone, još su pokušavali da ponovo puste struju.“

„A ja bih im rado poslao dva ili tri tehničara, ali znam da je vaš Bred Kičner već sasvim lepo sve organizovao. Juče im je struja nestala nakratko, ali on je vrlo brzo rešio taj problem. Imali su preopterećenje kod Arapahoa.“

„Otkud sve to znaš?“

„O, snalazim se“, reče Fleg prijazno. „Uzgred, starica se vratila. Baš slatka bakica.“

„Majka Ebigejl?“

„Da.“ Oči su mu bile daleke i mutne, tužne, možda. „Mrtva je. Šteta. Zaista sam se nadao da ću je lično upoznati.“

„Mrtva? Majka Ebigejl je mrtva?“

Mutan pogled se razbistri i on joj se osmehnu. „Zar te to zaista toliko iznenađuje?“

„Ne. Ali iznenađuje me to što se vratila. A još više me iznenađuje što ti to znaš.“

„Vratila se kako bi umrla.“

„Je li bilo šta rekla?“

Samo na trenutak, Flegova maska prijazne smirenosti spade i ukaza se mračna i ljutita zbunjenost.

„Ne“, reče on. „Mislio sam da bi... mogla da progovori. Ali umrla je u komi.“

„Jesi li siguran?“

Osmeh mu se ponovo pojavi, ozaren kao letnje sunce koje sagoreva maglu iznad tla.

„Pusti sad nju, Dejna. Da popričamo o prijatnijim stvarima, na primer, o tvom povratku u Zonu. Siguran sam da bi radije želela da si tamo nego ovde. Hteo bih da nešto poneseš sa sobom.“ On zavuče ruku pod košulju, izvadi vrećicu od kozje kože i izvuče iz nje tri putne mape kakve su se prodavale na benzinskim pumpama. Pruži ih Dejni, koja ih pogleda, sve zbunjenija. Na njima je bilo sedam zapadnih država. Neke oblasti bile su obojene u crveno. Rukom ispisana legenda u dnu svake mape označavala ih je kao oblasti gde je stanovništvo ponovo počelo da niče.

„Hoćeš da ponesem ovo?“

„Da. Ja znam gde su tvoji; hoću da i vi znate gde su moji. Kao gest dobre volje i prijateljstva. A kad se vratiš, hoću da im kažeš sledeće: da im Fleg ne želi ništa loše, i da im Flegovi ljudi ne žele ništa loše. Reci im da ne šalju više špijune. Ako već žele da pošalju ljude ovamo, neka to nazovu diplomatskom misijom... ili razmenom studenata... ili kako im volja. Ali neka dođu sasvim otvoreno. Hoćeš li im reći to?“

Bila je omamljena, zanesena. „Naravno. Reći ću im. Ali...“

„To je sve.“ On ponovo podiže otvorene, prazne dlanove. Ona ugleda nešto i nagnu se napred, uznemirena.

„Šta to gledaš?“ Glas mu je poprimio izvesnu oštrinu.

„Ništa.“

Ali videla je, i po izrazu njegovog izduženog lica shvatila je da on zna da je tako. Na Flegovim dlanovima nije bilo linija. Bili su glatki i prazni kao koža bebinog stomaka. Bez linije života, bez linije ljubavi, bez prstenova, kružnih linija ili petlji. Samo... praznina.

Činilo se da gledaju jedno u drugo veoma dugo.

Tada Fleg skoči na noge i priđe stolu. Ustade i Dejna. Zaista je poverovala da bi mogao da je pusti da ide. On sede na ivicu stola i privuče sebi interkom.

„Reći ću Lojdu da naloži da ti promene ulje, svećice i prekidače na motociklu“, reče on. „Kazaću mu i da ti ga napune benzinom. Više nema briga zbog nestašice benzina ili nafte, a? Ima ih dovoljno za sve. Premda je bilo dana - ja se toga sećam, Dejna, a verovatno se sećaš i ti - kad se činilo da bi ceo svet mogao da eksplodira u nizu nuklearnih eksplozija zbog nestašice ’premijum’ bezolovnog benzina.“ On zavrte glavom. „Ljudi su bili veoma, veoma glupi.“ On pritisnu dugme interkoma. „Lojde?“

„Da, tu sam.“

„Molim te, hoćeš li srediti da Dejnin motor bude napunjen, sređen i ostavljen ispred hotela? Ona odlazi od nas.“

„Da.“

Fleg isključi vezu. „Pa, to mu je to, draga moja.“

„I mogu... prosto da odem?“

„Tako je, gospoja. Bilo mi je zadovoljstvo.“ On podiže ruku prema vratima... dlanom okrenutim naniže.

Ona priđe vratima. Ruka joj jedva dodirnu kvaku kad on reče: „Ima samo još jedna stvar. Jedna... sitnica.“

Dejna se okrenu da ga pogleda. On joj se osmehivao, i bio je to prijateljski osmeh, ali u trenutnom blesku podsetilo ju je to na ogromnog crnog mastifa kome se jezik ljulja isplažen preko belih šiljatih zuba sposobnih da otkinu čoveku ruku kao da je krpa za sudove.

„A to je?“

„Ovde se nalazi još neko od vaših“, reče Fleg. Osmeh mu se raširi. „Ko bi to mogao biti?“

„A otkud bih ja to mogla da znam?“ upita Dejna i um joj blesnu: Tom Kulen... Zar je to zaista mogao biti on?

„Ma daj, draga moja. Mislio sam da smo sve razjasnili.“

„Zaista“, reče ona. „Razmisli samo i videćeš da sam sasvim iskrena. Komitet je poslao mene... i Sudiju... i ko zna još koliko drugih... i bili su vrlo oprezni. Prosto da ne bismo mogli jedni druge da izdamo za slučaj da se nešto... znaš već, dogodi.“

„Ako rešimo da vam počupamo malo noktiće?“

„Dobro, da. Meni se obratila Su Stern. Pretpostavljam da bi Leri Andervud... i on je član komiteta...“

„Znam ja ko je gospodin Andervud.“

„Da, pa, pretpostavljam da je on zatražio to od Sudije. Ali što se ostalih tiče...“ Ona odmahnu glavom. „Mogao bi to biti bilo ko. Ili više njih. Što se mene tiče, možda je svih sedmoro članova komiteta bilo odgovorno za regrutovanje po jednog uhode.“

„Da, to je moguće, ali nije tako. Postoji samo još jedan, a ti znaš ko je on.“ Osmeh mu se još više raširi i sada poče da je plaši. To već više nije bilo prirodno. Počeo je da je podseća na crknutu ribu, zagađenu vodu, površinu Meseca koja se može videti kroz teleskop. Od toga oseti da joj bešika popušta, puna vrele tečnosti. „Ti znaš“, ponovi Fleg.

„Ne, ja...“

Fleg se ponovo sagnu iznad interkoma. „Je li Lojd već otišao?“

„Ne, tu sam.“ Skup interkom, dobra reprodukcija.

„Odloži malo to sa Dejninim motorom“, reče on. „Još imamo nešto da...“, on je pogleda i oči mu zasvetlucaše zamišljeno, „da raščivijamo ovde“, dovrši.

„U redu.“

Interkom se isključi. Fleg je pogleda s osmehom, prekrštenih ruku. Gledao ju je veoma dugo. Dejna poče da se znoji. Oči kao da su mu narasle, postale tamnije. Gledanje u njih bilo je kao gledanje u veoma stare i veoma duboke bunare. Ovog puta kada je pokušala da skrene pogled, nije uspela.

„Kaži mi“, reče on, veoma tiho. „Da izbegnemo neprijatnosti, draga moja.“

Odnekud izdaleka, čula je sopstveni glas: „Sve je ovo bio običan scenario, zar ne? Mala jednočinka?“

„Draga moja, ne znam na šta to misliš.“

„Znaš, znaš. Greška je bila u tome što je Lojd tako brzo odgovorio. Kad ti ovde kažeš ’hop’, svi poskaču istog trenutka. Trebalo je da se već nalazi na Bulevaru s mojim motorom. Ali ti si mu rekao da ostane gde je pošto nikada nisi ni nameravao da me pustiš da odem.“

„Draga moja, ti patiš od strašne i neosnovane paranoje. Pretpostavljam da je to zbog tvog iskustva s onim ljudima. S onima iz putujućeg zoološkog vrta. To mora da je bilo strašno. Ovo bi takođe moglo da bude strašno, a mi to nećemo, je li tako?“

Snaga joj je čilela; činilo se da joj ističe niz noge u savršenim linijama sile. Poslednjom snagom volje ona stisnu obamrlu desnu šaku u pesnicu i udari se iznad desnog oka. Unutrašnjost lobanje prože joj nagli bol i sve joj se zatalasa pred očima. Glava joj se zanese unazad i udari u vrata izazivajući šuplji zvuk. Pogled joj se otrže od njegovog i ona oseti kako joj se volja vraća. I snaga da se odupre.

„O, stvarno si dobar“, reče ona hrapavo.

„Ti znaš ko je posredi“, reče on. Spusti se sa stola i krenu prema njoj. „Znaš i reći ćeš mi. Udarac u glavu neće ti pomoći, draga moja.“

„Kako to da ti ne znaš?“ viknu ona na njega. „Znao si za Sudiju i znao si za mene! Kako to da ne znaš za...“

Njegove šake padoše joj na ramena strahovito snažno, hladne, hladne kao mermer. „Za koga?“

„Ne znam.“

On je prodrma kao krpenu lutku, lica iscerenog, žestokog i strašnog. Ruke su mu bile hladne, ali lice mu je zračilo pustinjskom vrelinom kao rerna. „Znaš. Reci mi. Ko?“

„Zašto ti to ne znaš?“

„Zato što ne mogu to da vidim!“ riknu on i zavrljači je na drugu stranu sobe. Ona se sruči i otkotrlja, sva mlitava, a kada vide kako se njegovo lice nadnosi nad nju poput reflektora, popusti joj bešika i toplina joj se razli niz noge. Blago i predusretljivo lice razuma je nestalo. Rendi Fleg je nestao. Sada je bila sa Šetačem, sa dugonjom, sa glavnim bajom, i bog neka joj pomogne.

„Kazačeš mi“, reče on. „Kazaćeš mi ono što hoću da znam.“

Piljila je u njega, a onda se polako osovila na noge. Osećala je težinu noža koji joj je prianjao uz podlakticu.

„Da, kazaću ti“, reče ona. „Priđi bliže.“

On kroči prema njoj, isceren.

„Ne, mnogo bliže od toga. Hoću da ti šapnem u uvo.“

On joj se još približi. Osećala je nepodnošljivu vrelinu i ledenu hladnoću. U ušima je čula visoku, atonalnu zvonjavu. Osećala je miris vlage i truleži, jak, sladak i zagušljiv. Osećala je miris ludila sličan svelom povrću u mračnom podrumu.

„Bliže“, šapnu ona promuklo.

On načini još korak i ona silovito okrenu desni ručni zglob prema sebi. Začu škljocaj opruge. Težina joj ispuni šaku.

„Evo ti!“ kriknu ona histerično i zamahnu oštro uvis rukom u nameri da ga raspori i ostavi da posrče po prostoriji dok mu umršena creva vise napolju i puše se. Umesto toga, on se gromko nasmeja, podbočen, zabacivši plameno lice unazad, kreveljeći se zacerekan i sjajno raspoložen.

„O, draga moja!“ uskliknu on i ponovo se grohotom nasmeja.

Ona glupavo spusti pogled na svoju ruku. U njoj je bila čvrsta žuta banana s plavo-belom Čikitinom nalepnicom. Ona je ispusti, užasnuta, na pod gde se banana pretvori u ogavni žuti kez koji je oponašao Flegov.

„Reći ćeš mi“, šapnu on. „O da, nego šta ćeš.“

I Dejna shvati da je on u pravu.

Ona se brzo okrenu u mestu, toliko brzo da je čak i mračnjak na tren bio iznenađen. Jedna od tih crnih šaka suknu i zahvati samo leđa njene bluze, ne ostavivši mu ništa čvršće od iscepanog komada svile.

Dejna skoči na stakleni zid.

„Ne!“ zaurla on, a ona ga oseti iza sebe kao crni vetar.

Ona se odbaci nogama kao klipovima, udarivši u prozor temenom. Začu se tup, ravan prasak i ona vide kako neverovatno debeli komadi stakla padaju na parkiralište namenjeno hotelskim nameštenicima. Izuvijane pukotine, kao žile žive, jurnuše od mesta njenog udara. Zamah je izbaci napola kroz rupu i tamo se zaglavi, okrvavljena.

Osetila je njegove ruke na ramenima i zapitala se koliko će mu vremena biti potrebno da je natera da mu prizna. Sat? Dva? Pretpostavljala je da već umire, ali to nije bilo dovoljno.

Ja sam to videla Toma, a ti ne možeš da ga osetiš ili šta već ne radiš zato što je on drugačiji, zato što je...

Uvlačio ju je natrag.

Ona se ubi jednostavnim i silovitim trzajem glave udesno. Krhotina stakla oštrog kao brijač zari joj se duboko u grlo. Druga joj skliznu u desno oko. Telo joj se načas ukruti, a ruke zalupaše po staklu. Onda klonu. Ono što je mračnjak uvukao natrag u kancelariju bila je samo okrvavljena vreća.

Umakla mu je, možda i trijumfalno.

Zaurlavši od besa, Fleg je ritnu. Popustljivi, ravnodušni pokret njenog tela još ga više razjari. On poče da je šutira po sobi uz dreku i režanje. Varnice mu izbiše iz kose, kao da je negde u njemu zazujao i proradio ciklotron, stvorivši električno polje, pretvorivši ga u bateriju. Oči su mu buktale tamnom vatrom. Urlao je i šutirao, šutirao i urlao.

Napolju, Lojd i ostali prebledeše. Zgledaše se. Konačno, više nisu mogli to da izdrže. Dženi, Ken, Vitni - udaljiše se polako sa pažljivo odabranim izrazom na licima belim kao kreč, izrazom ljudi koji ništa ne čuju i žele da tako bude i dalje.

Samo je Lojd čekao - ne zato što je to želeo, već zato što je znao da se to od njega očekuje. I Fleg ga konačno pozva unutra.

Sedeo je na širokom stolu, ukrštenih nogu, ruku položenih na kolena farmerki. Gledao je negde preko Lojdove glave. Osećala se promaja i Lojd vide da je stakleni zid razbijen po sredini. Nazubljene ivice rupe bile su lepljive od krvi.

Na podu je počivalo zgureno obličje jedva prepoznatljivo kao ljudsko, umotano u zavesu.

„Ratosiljaj se toga“, reče Fleg.

„U redu.“ Glas mu se stišao u promukli šapat. „Da li da uzmem glavu?“

„Odnesi sve to istočno od grada, natopi benzinom i spali. Čuješ li me? Spali to! Spali tu posranu gaduru!“

„U redu.“

„Da.“ Fleg se dobroćudno osmehnu.

Drhteći, suvih usta, gotovo stenjući od strave, Lojd se nape da podigne kabasti objekt. Donja strana je bila lepljiva. Sve to poprimi oblik slova U u njegovim rukama, skliznu kroz njih i lupnu natrag na pod. On pogleda prestravljeno u Flega, ali ovaj je još bio u turskom sedu, zagledan u prazno. Lojd ponovo dohvati telo, stegnu ga i zatetura se prema vratima.

„Lojde?“

On stade i osvrnu se. Ote mu se tiho cviljenje. Fleg je još bio u turskom sedu, ali sada je lebdeo dvadesetak centimetara iznad stola, i dalje smireno zagledan u drugu stranu prostorije.

„Š-š-šta je bilo?“

„Imaš li još onaj ključ koji sam ti dao u Feniksu?“

„Da.“

„Neka ti bude pri ruci. Bliži se čas.“

„D-dobro.“

Sačekao je, ali Fleg mu se više nije obraćao. Visio je u tami, izvodeći neverovatan trik indijskog fakira, zagledan u prazno, s blagim osmehom na licu.

Lojd brzo pođe, zadovoljan kao i uvek što je sačuvao život i razum.

Bio je to miran dan u Vegasu. Lojd se vratio oko dva po podne i zaudarao je na benzin. Vetar je počeo da jača, i do pet sati već je zavijao bulevarom i samotno hučao između hotela. Palme, koje su počele da venu bez gradske vode u julu i avgustu, lepršale su spram neba kao iscepane borbene zastave. Oblaci neobičnih oblika hitali su nebom.

U Kab baru, Vitni Horgan i Ken Demot su sedeli, ispijali flaširano pivo i jeli sendviče sa salatom od jaja. Tri starice - svi su ih nazivali Čudnim sestrama - čuvale su kokoške na obodu grada, i ljudi nisu mogli da se najedu jaja. Ispod Vitnija i Kena, u kockarnici, mali Dini Makarti zadovoljno je puzao oko jednog stola za bacanje kockica sa mnoštvom plastičnih vojnika.

„Gle samo tog prcvoljka“, reče Ken privrženo. „Neko me priupito da l’ bi ga pričuvo sat vremena. Ma, čuvo bi’ ga cele nedelje. Baš bi’ da je moj. Moja žena je rodila samo jedno, i to dva meseca prerano. Umrlo je u inkubatoru već posle tri dana.“ On diže pogled kad Lojd uđe u prostoriju.

„Hej, Dini!“ doviknu Lojd.

„Jojd! Jojd!“ uskliknu Dini. On potrča do ivice stola za bacanje kockica, skoči odatle i odjuri prema njemu. Lojd ga podiže, zaljulja i čvrsto zagrli.

„Imaš koji poljubac za Lojda?“ upita on.

Dini poče da ga bučno cmače.

„Imam nešto za tebe“, reče Lojd i izvadi iz džepa na grudima pregršt Heršijevih „poljubaca“ umotanih u foliju.

Dini guknu oduševljeno i ščepa ih. „Jojde?“

„Šta je, Dini?“

„Što toliko mirišeš na benzin?“

Lojd se osmehnu. „Malo sam spaljivao đubre, dušo. Idi samo i igraj se. Ko ti je sad mama?“

„Andželina.“ Izgovorio je to kao Andžejiina. „Onda opet Boni. Sviđa mi se Boni. Ali sviđa mi se i Andželina.“

„Nemoj joj reći da ti je Lojd dao slatkiša. Andželina bi Lojda svojski isprašila.“

Dini obeća da ga neće tužiti i otrča uz kikot zbog slike Andželine koja praši Lojda. Za minut ili dva, ponovo je bio kod granične linije na stolu za bacanje kockica i pravio svoju vojsku napunivši prethodno usta čokoladom. Vitni priđe, u svojoj beloj kecelji. Imao je dva sendviča za Lojda i hladnu flašu „hama“.

„Hvala“, reče Lojd. „Sjajno izgleda.“

„To ti je domaći ’sirijski’ hleb“, reče Vitni ponosno.

Lojd je neko vreme žvakao. „Da li ga je iko video?“ upita on konačno.

Ken odmahnu glavom. „Mislim da je opet otišao.“

Lojd razmisli o tome. Napolju, nalet vetra jači nego inače zaurla kraj njih, samotno i izgubljeno u pustinji. Dini načas podiže glavu s nelagodom, a onda se ponovo sagnu i nastavi sa igrom.

„Mislim da je tu negde“, reče Lojd konačno. „Ne znam zašto, ali tako je. Mislim da je tu negde i da čeka da se nešto dogodi. Ne znam šta.“

Vitni reče tiho: „Misliš da je izvukao to iz nje?“

„Ne“, reče Lojd, zagledan u Dinija. „Mislim da nije. Nekako mu to nije pošlo za rukom. Ona... posrećilo joj se, ili ga je nadmudrila. A to se ne dešava često.“

„Nije važno na dugi rok“, reče Ken, ali svejedno je izgledao zabrinuto.

„Ne, nije važno.“ Lojd je neko vreme osluškivao vetar. „Možda se vratio u El-Ej.“ Ali nije zaista mislio tako i to mu se videlo na licu.

Vitni se vrati u kuhinju i donese novu turu piva. Pili su u tišini, zadubljeni u uznemirujuće misli. Prvo Sudija, a sad i ta žena. Oboje mrtvi. A ni on ni ona nisu ni zucnuli. Ni on ni ona nisu bili neobeleženi onako kako je on naredio. To je bilo kao da su stari Jenkiji sa Mentlom, Marisom i Fordom izgubili prve dve utakmice svetskog prvenstva; bilo im je teško da poveruju u to, i zastrašujuće.

Vetar je snažno duvao cele noći.

62.

U kasno popodne 10. septembra, Dini se igrao u malom gradskom parku koji se nalazi severno od gradske četvrti sa hotelima i kockarnicama. Njegova „majka“ te nedelje, Andželina Heršfild, sedela je na klupi u parku i razgovarala s mladom devojkom koja je dolutala u Las Vegas pre oko pet nedelja, desetak dana pošto je došla i sama Endži.

Endži Heršfild je imala dvadeset sedam godina. Devojka je bila deset godina mlađa od nje, sada odevena u šorts od teksas platna i tanušnu bluzu koja nije apsolutno ništa ostavljala mašti. Bilo je nečeg skarednog u kontrastu između napete primamljivosti njenog mladog tela i detinjastog, napućenog i prilično praznog izraza lica. Razgovarala je monotono i naizgled beskonačno o: rok zvezdama, seksu, posranom poslu koji je obavljala u Indijan Springsu skidajući „kozmolin“ kojim je bilo konzervirano naoružanje, seksu, svom dijamantnom prstenu, seksu, TV emisijama koje joj toliko nedostaju, i o seksu.

Endži je poželela da ova ode da se seksa s nekim i ostavi je na miru. I nadala se da će Dini navršiti makar trideset godina pre nego što sazna da mu je i ova devojka glumila majku.

U tom trenutku Dini podiže pogled, osmehnu se i dreknu: „Tome! Hej, Tome!“

S druge strane parka, krupan muškarac kose žute kao slama vukao se ulicom dok mu je radnička kutija za ručak udarala o nogu.

„Bre, ala taj lik izgleda pijan“, reče devojka Endži.

Endži se osmehnu. „Ne, to je Tom. On je samo...“

Ali Dini je već đipio i dao se u trk i dreku iz sveg glasa: „Tome! Sačekaj, Tome!“

Tom se okrenu, iscerivši se. „Dini! Hej-hej!“

Dini skoči na Toma. Tom ispusti kutiju za ručak i dograbi ga. Zanjiha ga ukrug.

„Kao avion, Tome! Kao avion!“

Tom ščepa Dinija za ručne zglobove i poče da ga okreće oko sebe, sve brže i brže. Centrifugalna sila odvuče dečakovo telo od njega tako da su mu noge u munjevitim krugovima bile paralelne sa tlom. Dečak je cičao od smeha. Posle dva ili tri okreta, Tom ga blago spusti na noge.

Dini se zanese, nasmejan, pokušavajući da povrati ravnotežu. „Hajde opet, Tome! Hajde još malo!“

„Ne, ispovraćaćeš se. A Tom mora kući. Vala baš.“

„Važi, Tome. Ćaos!“

Endži reče: „Mislim da Dini voli Lojda Henrejda i Toma Kulena više od bilo koga drugoga u ovom gradu. Tom Kulen je prostodušan, ali...“ Ona pogleda u devojku i zaćuta. Ova je posmatrala Toma zažmirivši, zamišljena.

„Je li on došao sa još jednim čovekom?“ upita ona.

„Ko? Tom? Nije - koliko znam, došao je sasvim sam pre desetak dana. Bio je kod onih drugih ljudi, u njihovoj Zoni, ali oni su ga oterali. Njihov gubitak je za nas dobitak, tako ja mislim.“

„I nije došao s jednim mutom? S tutamutom?“

„Sa nekim gluvonemim? Ne, prilično sam sigurna da je došao sam. Dini ga obožava.“

Devojka je posmatrala kako Tom zamiče van vidokruga. Pomislila je na „pepto-bizmol“ u flaši. Pomislila je na naškrabanu poruku: Ne trebaš nam. To je bilo onomad u Kanzasu, pre hiljadu godina. Pucala je na njih. Želela je da ih ubije, naročito tutamutu.

„Džuli? Jesi li dobro?“

Džuli Lori oćuta. Nastavi da zuri za Tomom Kulenom. Malo kasnije, poče da se osmehuje.

63.

Samrtnik je otvorio notes sa plastificiranim koricama, skinuo poklopac sa penkala i počeo da piše.

Bilo je to čudno: tamo gde je penkalo nekada letelo po papiru i svaki list od vrha do dna prekrivalo kao da su posredi neke dobrostive čini, reči su sada posrtale i vukle se, slova su bila krupna i zanesena, kao da se on vraćao ranim školskim danima u sopstvenom, ličnom vremeplovu.

U to vreme, otac i majka su ga još donekle voleli. Ejmi još nije procvetala, a njegova budućnost Neverovatnog Ogunkvitskog Debeljka i Mogućeg Hom-o-seksualca još nije bila utvrđena. Setio se kako je sedeo za kuhinjskim stolom obasjanim suncem i polako prepisivao jednu od knjiga o Tomu Sviftu reč po reč u bloku za đake prvog razreda - od drvne pulpe, sa plavim linijama - uz čašu „koka-kole“. Čuo je kako iz dnevne sobe dopiru reči njegove majke. Nekad je pričala preko telefona, nekad je razgovarala sa susedom.

To je samo dečje salce, tako kaže lekar. Hvala bogu, žlezde su mu sasvim u redu. A tako je bistar!

Posmatrao je kako reči rastu, slovo po slovo. Posmatrao je kako rečenice rastu, reč po reč. Posmatrao je kako pasusi rastu, i svaki je bio nova cigla u velikom ozidanom bedemu jezika.

„Biće to moj najveći izum do sada“, rekao je Tom odlučno. „Gledaj šta će se dogoditi kada budem izvukao ploču, ali zaboga, ne zaboravi da zakloniš oči!“

Cigle jezika. Kamen, list, neotkrivena vrata. Reči. Svetovi. Magija. Život i besmrtnost. Moć.

Ne znam na koga je, Rita. Možda na dedu. On je bio rukopoloženi sveštenik i kažu da je držao predivne propovedi...

Posmatrao je kako slova s vremenom postaju sve bolja. Posmatrao je kako se međusobno povezuju, ostavio je za sobom ispisivanje štampanih slova i sada je pisao. Prikupljao misli i zaplete. Na kraju krajeva, svet se i sastojao samo od toga, od misli i zapleta. Konačno je nabavio pisaću mašinu (a tada mu već i nije preostalo bogzna šta drugo; Ejmi je bila u srednjoj školi i Nacionalnom počasnom društvu, animirala navijače, učestvovala u radu dramske sekcije, debatnom društvu, imala je sve petice, na zubima više nije nosila protezu , a najbolja drugarica na svetu bila joj je Freni Goldsmit... dok njen mlađi brat nije izgubio svoje dečje salce iako mu je bilo već trinaest godina, pa je počeo da koristi krupne reči kao način odbrane, i postepeno je s užasom počeo da shvata šta je život, šta on zaista jeste: veliki paganski kazan, u kojem je on kao usamljeni misionar koga polako kuvaju). Pisaća mašina je pred njim otključala ostalo. Isprva je bilo sporo, tako sporo, a zbog neprestanih grešaka u kucanju osećao se toliko osujećeno da gotovo nije mogao da poveruje. Kao da se ta mašina aktivno - ali lukavo -opirala njegovoj volji. Ali kada se izveštio, počeo je da shvata šta je mašina zaista - neka vrsta čarobnog provodnika između njegovog mozga i prazne strane koju se trudio da osvoji. Kada je izbila epidemija supergripa, već je mogao da kuca više od sto reči u minutu, i konačno je uspevao da sustigne zahuktale misli i da ih sve zauzda. Ali nikada nije u potpunosti prestao da piše rukom, pamteći da je rukom bio napisan Mobi Dik, kao i Slovo srama i Izgubljeni raj.

Razvio je rukopis koji je Freni videla u njegovoj beležnici posle godina prakse - bez pasusa, bez prekida, bez predaha za oko. Bio je to rad - strašan rad od kojeg se koči ruka - ali je isto tako bilo to i delo ljubavi. Koristio je pisaću mašinu rado i zahvalno, ali je one najbolje misli uvek čuvao za ispisivanje rukom.

A sada će na isti način u reči pretočiti i svoje poslednje trenutke.

Podigao je pogled i ugledao lešinare koji su sporo kružili nebom, kao nešto iz filma sa subotnjeg matinea, s Randolfom Skotom, ili po romanu Maksa Brenda. On pomisli na to kao da je napisano u romanu: Harold vide kako lešinari kruže nebom i čekaju. Odmeri ih načas mirno pogledom, a onda ponovo prionu na pisanje dnevnika.

Ponovo prionu na pisanje dnevnika.

Na kraju, bio je prisiljen da se vrati klimavim slovima koja je njegova nesigurna kontrola nad pokretima jedino na početku i mogla da izvede. Bolno se prisetio sunčane kuhinje, hladne čaše „koka-kole“, starih i plesnivih knjiga o Tomu Svifitu. I sada, konačno, on pomisli (i napisa), mogao bi da usreći majku i oca. Ostao je bez dečjeg salca. I mada je fizički još bio nevin, bio je moralno siguran da nije hom-o-seksualac.

On otvori usta i reče promuklo: „Na vrhu sam sveta, mama.“

Ispisao je polovinu stranice. Pogledao je ono što je napisao, onda bacio pogled na nogu, koja je bila iskrivljena i polomljena. Polomljena? Ta je reč bila previše blaga. Noga mu je bila smrskana. Već je peti dan sedeo u hladu te stene. Nestali su i poslednji ostaci njegove hrane. Juče ili prekjuče bi umro od žeđi da nije bilo dva jaka pljuska. Noga mu se raspadala. Zaudarala je trulež, na gas, a meso mu se nadulo pod pantalonama, rastegnuvši mrku tkaninu toliko da je ova podsećala na crevo za kobasicu.

Nadin je odavno već otišla.

Harold uze pištolj koji je ležao kraj njega i proveri burence. Proverio ga je sto i više puta samo tog dana. Za vreme kišnih oluja, vodio je računa o tome da pištolj ostane suv. U njemu su bila još tri metka. Prva dva je ispalio na Nadin kada ga je pogledala odozgo i rekla mu da ide dalje bez njega.

Ušli su u lakat-krivinu, Nadin s unutrašnje, Harold sa spoljne strane na svom motociklu marke „trijumf“. Bili su na zapadnim padinama Kolorada, stotinak kilometara od granice sa Jutom. Na spoljnom delu krivine bila je lokva od ulja, i u danima koji su otad prošli, Harold je često razmišljao o toj lokvi. Izgledalo mu je to isuviše savršeno. Ulje odakle? Tuda svakako ništa nije prošlo u poslednja dva meseca. Bilo je to dovoljno vremena da se ulje osuši.

Kao da ih je njegovo crveno oko posmatralo i čekalo na pravi trenutak da stvori lokvu ulja, kako bi Harold ispao iz igre. Ostavi ga uz nju u planinama za slučaj nevolje, a onda ga se ratosiljaj. On je, kao što to kažu, odslužio svoje.

„Trijumf“ je proklizao pravo na ogradu puta i Harold je preleteo preko kao insekt. Osetio je neizdrživ bol u nozi. Čuo je vlažan prasak kada se slomila. Vrisnuo je. Tada je video kako se golet diže prema njemu, golet koja se obrušavala pod strmim, vrtoglavim uglom dole, u klisuru. Tamo negde dole čuo je brzi vodeni tok.

Tresnuo je o zemlju, odbio se i preturio visoko u vazduh, ponovo vrisnuo, pao još jednom na desnu nogu, čuo kako mu se lomi na nekom drugom mestu, opet odleteo u vazduh, pao, skotrljao se i najednom zabio u mrtvo drvo koje se pre više godina tu povilo u nekoj oluji. Da tog drveta nije bilo tamo, on bi sleteo u klisuru i, umesto lešinara, njime bi se hranile rečne pastrmke.

On zapisa u svesku, čudeći se i dalje nagnutim, dečjim slovima: Ne krivim Nadin. To je bilo tačno. Ali tada ju je krivio.

Preneražen, uzdrman, odran, s neizdrživim bolom u levoj nozi, pridigao se i malčice otpuzao uz strminu. Visoko iznad sebe, video je kako ga Nadin gleda preko ograde. Lice joj je bilo belo i sićušno, lice lutke.

„Nadin!“ viknu on. Iz grla mu se začu samo muklo krkljanje. „Uže! U levoj je bisagi!“

Ona ga je samo gledala odozgo. Počeo je da pomišlja kako ga nije čula i spremao se da to ponovi kad je video kako joj se glava pomera levo, desno, pa opet levo. Veoma sporo. Odmahivala je glavom.

„Nadin! Ne mogu se popeti bez užeta! Noga mi je polomljena!“

Nije mu odgovorila. Samo ga je gledala odozgo, i sada nije čak ni odmahivala glavom. Sad mu se činilo da je na dnu duboke rupe, i da ga ona gleda preko njenog ruba.

„Nadin, dobaci mi uže!“

Opet to sporo odmahivanje glavom, jednako strašno kao i vrata grobnice koja se zatvaraju nad čovekom koji još nije mrtav, već samo u kandžama kakve strašne katalepsije.

„NADIN! TAKO TI BOGA!“

Njen glas konačno dopre do njega, tih ali savršeno čujan u posvemašnjem muku planine. „Sve je ovo unapred uređeno, Harolde. Ja moram dalje. Veoma mi je žao.“

Ali nije se pomerila kako bi krenula; ostala je kod ograde, zagledana u mesto gde je on ležao, šezdesetak metara ispod nje. Tamo je već bilo muva, koje su užurbano kusale njegovu krv na stenju o koje je udarao i gde je ostavio ponešto od sebe.

Harold je zapuzao naviše, vukući smrskanu nogu. Isprva nije osećao mržnju, niti potrebu da sjuri metak u nju. Činilo mu se samo izuzetno važnim da joj se dovoljno približi da joj protumači izraz lica.

Tek što je prošlo podne. Bilo je vruće. Znoj mu je kapao sa lica na oštro kamenje i stenje po kom se verao. Kretao se tako što se vukao naviše na laktovima i odgurivao levom nogom, kao osakaćeni insekt. Dah mu je strugao grlom kao vrela turpija. Pojma nije imao koliko je to trajalo, ali jednom ili dvaput udario je slomljenom nogom o kamenu izbočinu i džinovski nalet bola nagnao ga je da načas izgubi svest. Nekoliko puta je skliznuo unazad, bespomoćno stenjući.

Konačno je postao glupavo svestan toga da nema više kud. Senke su se izmenile. Prošla su tri sata. Nije mogao da se seti kada je poslednji put pogledao uvis prema ogradi i drumu; pre više od jednog sata, sigurno. U svom bolu, bio je potpuno obuzet neznatnim napredovanjem za koje je jedino bio sposoban. Nadin je verovatno odavno već otišla.

Ali ona je još bila tamo, i mada je uspeo samo da se popne sedam-osam metara, izraz na njenom licu bio je pakleno jasan. Bilo je tamo duboke tuge, ali oči su joj bile daleke i bezizražajne.

Oči su joj bile sa njim.

Tada je počeo da je mrzi, i opipao je futrolu ispod pazuha. „Kolt“ je još bio tamo i nije ispao zahvaljujući remenu preko drške. On otkači remen, pogrbivši telo lukavo, kako ona to ne bi videla. „Nadin...“

„Bolje je ovako, Harolde. Bolje za tebe, zato što bi on to obavio mnogo, mnogo gore. Shvataš to, zar ne? I bolje je što se nećeš sresti s njim licem u lice, Harolde. On smatra da bi onaj ko je spreman da izda jednu stranu verovatno isto učinio i sa drugom. Ubio bi te, ali bi te najpre isterao iz pameti. Može on to. Pustio me je da izaberem. Na ovaj... ili na njegov način. Odabrala sam ovaj. Možeš brzo sve okončati, samo ako si hrabar. Znaš na šta mislim.“

On proveri burence pištolja prvi od više stotina (možda i hiljada) puta, zadržavši oružje u zasenčenom prevoju izderanog i isečenog lakta.

„A ti?“ doviknu joj on. „Zar nisi i ti izdajnica?“

Glas joj je bio tužan. „U srcu ga nikada nisam izdala.“

„Mislim da si ga upravo tamo izdala“, doviknu joj Harold. On pokuša da prizove izraz krajnje iskrenosti na lice, proračunavajući zapravo udaljenost. Imaće vremena najviše za dva hica. A pištolj je bio vrlo nepouzdano oružje. „A mislim da to i on zna.“

„Potrebna sam mu“, reče ona, „a potreban je i on meni. Ti nikada nisi bio u kombinaciji, Harolde. I da smo nastavili dalje zajedno, možda bih... možda bih ti dala da mi uradiš nešto. Tu sitnicu. A to bi uništilo sve. Nisam smela prihvatiti ni najmanju šansu da dođe do toga posle svih onih žrtava, krvi i zla. Zajedno smo prodali dušu, Harolde, ali ja sam ostala još dovoljno svoja da zahtevam za dušu koju sam prodala punu cenu.“

„Daću ti ja punu cenu“, reče Harold i uspe nekako da se pridigne na kolena. Sunce je bilo zaslepljujuće. Vrtoglavica ga je dograbila grubim šakama i zaokrenula žiroskop ravnoteže u njegovoj glavi. Kao da je začuo glasove - glas - koji je zaurlao u iznenađenom protivljenju. On pritisnu obarač. Pucanj odjeknu, odskoči, odbi se od litice do litice, prašteći, šibajući, slabeći. Nadininim licem se raširi komično iznenađenje.

Harold pomisli u nekoj vrsti pijanog trijumfa: Nije očekivala da imam muda za ovo! Usta su joj bila oklembešena u zaprepašćeno, okruglo slovo O. Oči su joj bile razrogačene. Prsti na njenim rukama napeli su se i prhnuli uvis, kao da se spremila da zasvira neku nenormalnu melodiju na klaviru. Taj trenutak je bio toliko sladak da je izgubio sekund ili dva uživajući u njemu, ne shvatajući da je promašio. Kada je to konačno shvatio, spustio je pištolj, pokušao da nanišani, pridržavši desni ručni zglob levom rukom.

„Harolde! Ne! Ne možeš to!“

Zar ne mogu? Pritiskanje obarača je najobičnija sitnica. Naravski da mogu.

Izgledala je previše preneraženo da bi se pomerila, i kada se mušica na nišanu pištolja poravnala s udubljenjem ispod njenog vrata, on je s iznenadnom i hladnom sigurnošću osetio da je ovako bilo suđeno da se završi, kratkim i besmislenim izlivom nasilja.

Bila mu je na samom nišanu.

Ali kada je počeo da pritiska obarač, dogodile su se dve stvari. Znoj mu je pocurio u oči tako da je najednom video dvostruko. I počeo je da klizi. Kasnije je govorio sebi kako je kamenje pod njim popustilo, ili mu je smrskana noga klecnula, ili i jedno i drugo. Možda je čak i zaista bilo tako. Ali činilo se... činilo se da ga neko gura, i u dugim noćima koje su prošle od tada pa do ovog trenutka, nije mogao sebe da ubedi u suprotno. Po danu je Harold tvrdoglavo bio racionalan, ali noću ga je obuzimalo grozno ubeđenje da se na kraju mračnjak lično umešao kako bi ga osujetio. Hitac koji je trebalo da je pogodi pravo ispod vrata odleteo je nekontrolisano: visoko, široko i daleko u ravnodušno plavo nebo. Harold se skotrljao i preturio natrag do mrtvog drveta, dok mu se desna noga savijala i popuštala u ogromnom naletu agonije od gležnja sve do prepona.

Udario je u drvo i onesvestio se. Kad je ponovo došao sebi, sumrak tek što je prošao i mesec je, u trećoj četvrti, mirno stajao iznad klisure. Nadin više nije bilo.

Proveo je prvu noć u delirijumu užasa, siguran da neće moći da otpuzi natrag do puta, siguran da će umreti u jaruzi. Kada je svanulo, on je ipak ponovo počeo da puzi uvis, znojeći se, izmožden bolovima.

Počeo je oko sedam sati, taman otprilike u vreme kada veliki narandžasti kamioni Komiteta za sahrane izlaze iz autobuskog depoa u Bolderu. Konačno se uhvatio za kabl ograde izranavljenom rukom punom plikova u pet sati tog popodneva. Njegov motocikl je još bio tamo, i on umalo nije zaplakao od olakšanja. Iskopao je mahnito žurno nekoliko konzervi i otvarač iz jedne bisage, otvorio jednu konzervu i natrpao pune hladne šake usoljene govedine u usta. Ali ukus joj je bio grozan, pa je posle duge borbe bio prisiljen da je povrati.

Počeo je tada da shvata neumitnu činjenicu svoje nastupajuće smrti, a onda je legao kraj „trijumfa“ i zaplakao, sa iskrivljenom nogom ispod sebe. Posle toga bio je u stanju malo da odspava.

Sutradan je bio natopljen silovitim pljuskom i posle njega je ostao mokar do gole kože i u drhtavici. Noga je počela da mu smrdi na gangrenu, pa se potrudio da telom zaštiti pištolj od vlage. Te večeri je počeo da piše u svesci s plastificiranim koricama i prvi put ustanovio da je rukopis počeo da mu se pogoršava. Shvatio je da misli na jednu priču Danijela Kiza, „Cveće za Aldžernona“, tako joj je glasio naslov. U njoj, grupa naučnika je nekako pretvorila mentalno zaostalog kućepazitelja u genija... nakratko. A onda je jadnik počeo da se gubi. Kako se ono zvao? Nešto kao Čarli, jel' da? Naravski, pošto je tako glasio naslov filma koji su po tome snimili. Čarli. Prilično dobar film. Nije bio toliko dobar kao priča, pun psihodeličnih sranja iz šezdesetih koliko je pamtio, ali i dalje prilično dobar. Harold je često išao u bioskop u staro doba, a gledao je još više filmova na porodičnom videu. U vreme kada je svet bio ono što bi Pentagon nazvao „održivom alternativom“. Većinu je odgledao sam.

Pisao je u svesci i reči su se sporo pomaljale iz zakošenih slova.

Pitam se jesu li svi mrtvi? Ovi iz komiteta? Ako jesu, žao mi je. Bio sam zaveden. To je jadan izgovor za moje postupke, ali kunem se na osnovu svega što znam da je to jedini izgovor koji uopšte nešto znači. Mračnjak stvarno postoji koliko i sam supergrip, koliko i atomske bombe koje još negde leže u spremištima od olova. A kad nastupi kraj, i kada on bude grozan baš kao što su dobri ljudi oduvek znali da će biti, imam da kažem samo jedno svim tim dobrim ljudima koji će prići Prestolu strašnog suda: Bio sam zaveden.

Harold pročita ono što je napisao i pređe mršavom i drhtavom rukom preko čela. To nije bio valjan izgovor; bio je previše slab. Koliko god da ga ulepšava, i dalje će smrdeti. Onaj ko bude pročitao taj pasus posle njegovog dnevnika prepoznaće u njemu krajnjeg dvoličnjaka. On je sebe video kao kralja anarhije, ali mračnjak ga je prozreo i bez ikakvog napora sveo na drhtavu vreću kostiju kojoj se bliži gadna smrt na drumu. Noga mu se nadula kao unutrašnja automobilska guma, zaudarala je na prezrele banane pune gasa, a on je sedeo tu dok su lešinari nadletali i ponirali iznad njega na toplim strujama, i pokušavao da racionalizuje nešto užasno. Bio je žrtva sopstvenog produženog puberteta, jednostavno tako. Bio je zatrovan sopstvenim smrtonosnim vizijama.

Na samrti, činilo mu se da je povratio malo zdravog razuma, a možda čak i malo dostojanstva. Nije želeo da to unizi bednim izgovorima koji će sa stranice othramati na štakama.

„Mogao sam da budem neko i nešto u Bolderu“, reče on tiho, i ta jednostavna, grozna istina naterala bi mu suze na oči samo da nije bio toliko umoran i dehidriran. On pogleda zakošena slova na stranici, a onda mu pogled skrenu na „kolt“. Najednom je želeo da se sve završi, pa je pokušao da smisli kako da okonča svoj život na najistinitiji, najjednostavniji način. Izgledalo mu je neophodnije nego ikad da napiše to i ostavi onima koji bi ga mogli pronaći, za godinu, ili deset.

On ščepa penkalo. Razmisli. Napisa:

Izvinjavam se zbog svega destruktivnog što sam uradio, ali ne poričem da sam postupao slobodno i svojevoljno. Svoje školske zadatke uvek sam potpisivao imenom Harold Emeri Lauder. Potpisivao sam svoje rukopise - koliko god jadni oni bili - na isti način. Bog neka mi pomogne -jednom sam to napisao na krovu ambara slovima visokim čitav metar. Hoću ovo da potpišem imenom koje su mi nadenuli u Bolderu. Tada ga nisam mogao prihvatiti, ali sada ga slobodno preuzimam.

Umreću priseban i zdrave pameti.

U dnu on uredno ispisa svoj potpis: Soko.

On smesti svesku plastificiranih korica u bisagu „trijumfa“. Stavi poklopac na penkalo i zakači ga za džep. Uglavi cev „kolta“ u usta i pogleda uvis u plavo nebo. Pomisli na igru koju su igrali kad su bili deca, igru zbog koje su ga svi zadirkivali zato što nikada nije smeo da je odigra do kraja. Na jednom sporednom putu nalazila se jama sa peskom i tamo si mogao da skočiš sa zastrašujuće visine, padneš u pesak, otkotrljaš se i onda popneš natrag da sve to ponoviš.

Svi su to radili osim Harolda. Harold bi stao na ivicu i počeo da odbrojava: Jedan... dva... tri! baš kao i ostali, ali to bajanje nikada nije delovalo. Noge bi mu ostale nepomične. Nije mogao sebe naterati na skok. A drugi su ga ponekad jurili do kuće, vikali na njega, nazivali ga Haroldom pešovanom.

On pomisli: Da sam samo mogao naterati sebe da skočim jednom... makar jednom... možda ne bih bio ovde. Pa, računa se uvek samo poslednji put.

On pomisli: Jedan... dva... tri! 

Pritisnu obarač.

Pištolj opali.

Harold odskoči.

64.

Severno od Las Vegasa je Dolina emigranata, i te noći sićušna iskra vatre sijala je usred njene netaknute divljine. Rendal Fleg je sedeo kraj nje i nabusito pekao truplo malog zeca. Okretao ga je postojano na malom ražnju koji je napravio, i gledao kako zec cvrči i zapljuskuje vatru mašću. Duvao je lahor, nosio primamljivi miris u pustinju, i vukovi su mu došli. Posedali su na drugoj uzvisini nedaleko od njegove vatre, zavijajući na gotovo pun mesec i miris pečenog mesa. Malo-malo pa bi on pogledao u njih i dva ili tri vuka zapodenula bi kavgu, ujedajući se, škljocajući čeljustima i ritajući se snažnim zadnjim nogama sve dok ne oteraju najslabijeg. Onda bi ostali ponovo počeli da zavijaju, njuški uperenih u naduveni, crvenkasti mesec.

Ali vukovi su mu sada bili dosadni.

Na. sebi je imao farmerke, iznošene čizme za pešačenje i jaknu od ovčije kože sa dva bedža na grudima gde su mu bili džepovi: osmehnutog smajlija i KAKO VAM SE SVIĐA SVINJETINA? Noćni vetar mu je povremeno podizao okovratnik.

Nije mu se dopadao razvoj situacije.

Bilo je loših predskazanja u vetru, zlih znamenja nalik na slepe miševe koji lepršaju u mračnom potkrovlju napuštenog ambara. Matora je umrla i on je najpre pomislio kako je to dobro. I pored svega, plašio se te babe. Ona je umrla, a on je rekao Dejni Jirgens da je starica umrla u komi... ali, je li to zaista bilo tačno? Više nije bio toliko siguran u to.

Da li je nešto rekla, na kraju? I ako jeste, šta je to bilo?

Šta sada smeraju?

Stekao je neku vrstu trećeg oka. Bilo je to nalik na sposobnost levitiranja; nešto što je prihvatao, ali nikada nije zaista razumeo. Bio je u stanju da ga odašilje na daljinu, da vidi... gotovo uvek. Ali oko je ponekad bilo neobjašnjivo slepo. Zavirio je u prostoriju u kojoj je starica umirala, video ih je okupljene oko nje, i dalje osmuđenih brkova od Haroldovog i Nadininog malog iznenađenja... ali onda je vizija izbledela i on je ponovo bio u pustinji, umotan u vreću za spavanje, pogleda uprtog u nebo gde je video samo Kasiopeju u njenoj zvezdanoj stolici za ljuljanje. A u njemu je neki glas rekao: Umrla je. Čekali su da progovori, ali ona to nije učinila.

Ali on više nije verovao tom glasu.

Bila je tu i ta problematična priča sa uhodama.

Sudija, kome su razneli glavu.

Devojka, koja mu je izmakla u poslednjem trenutku. A ona je znala, do đavola! Znala je!

Iznenada se besno zagledao u vukove i njih pet-šest smesta se dalo u bitku, ispunivši tišinu grlenim zvucima nalik na kidanje tkanine.

Znao je sve njihove tajne osim... te treće. Ko je bio treći? Slao je Oko iznova i iznova, ali ono mu se vraćalo samo sa zagonetnim, beslovesnim licem meseca. M-E-S-E-C, tako se piše mesec.

Ko je bio treći?

Kako je devojci uspelo da mu umakne? Potpuno ga je iznenadila, ostavila mu je samo parče bluze. Znao je za njen nož, to je bila dečja igra, ali ne i za iznenadni skok na stakleni zid. Niti za to kako će hladnokrvno sebi oduzeti život, bez trenutka oklevanja. Samo nekoliko sekundi i nje više nije bilo.

Misli su mu se međusobno jurile po glavi kao lasice u mraku.

Stvari su počele da se malo krune na ivicama. To mu se nije dopadalo.

Lauder, na primer. Lauder je bio problematičan.

Postupao je tako izvrsno, kao neka od onih igračaka na navijanje iz čijih leđa viri ključ. Idi tu. Idi tamo. Uradi ovo. Uradi ono. Ali bomba od dinamita sredila je samo dvoje - tako silno planiranje, silan trud pokvaren povratkom te matore crnčuge na samrti. A onda... pošto se ratosiljao Harolda... ovaj umalo nije ubio Nadin! Još je osećao nalet zapanjenog besa kad bi pomislio na to. A ta glupa pizdurina je samo stajala tamo i zijala, čekala da on to ponovo pokuša, gotovo kao da je želela da bude ubijena. A kome će na kraju sve ovo pripasti ako Nadin umre?

Kome, ako ne njegovom sinu?

Zec je bio gotov. On ga svuče sa ražnja na svoj limeni tanjir.

„U redu, posrani marinci, navalite!“

To ga nagna da se glasno nasmeje. Zar je nekada bio marinac? Činilo mu se da jeste. Mada, samo na ostrvu Paris⁷⁶. Bio je tamo jedan klinac, malo defektan, po imenu Bu Dinkvej. Oni su...

Šta?

Fleg se namršti na svoju vojničku porciju. Jesu li umlatili starog dobrog Bua onim motkama za obuku? Obesili ga nekako? Činilo mu se da pamti nešto u vezi sa benzinom. Ali šta?

U iznenadnom besu, on umalo ne baci tek ispečenog zeca u vatru. Do đavola, trebalo bi da je u stanju toga da se seti!

„Klopa, prašinari“, šapnu on, ali sada je to bio samo dašak vetra iz prošlosti.

Gubio se. Nekada je bio u stanju da sagleda šezdesete, sedamdesete i osamdesete kao čovek koji gleda niz duplo stepenište u zamračenu prostoriju. Sada je mogao jasno da se seti samo događaja posle supergripa. Iza toga bila je samo izmaglica koja bi se povremeno malčice razišla, taman toliko da on ugleda nešto zagonetno iz sopstvenog pamćenja (Bua Dinkveja, na primer... ako je neko takav ikada i postojao) pre nego što se ona ponovo ne spusti.

Sada se sećao samo događaja od trenutka kada je krenuo peške na jug autostradom broj 51, prema Mauntin Sitiju i kući Kita Brejdentona.

Sećao se samo kako se rodio. Kako se rodio iznova.

On više, strogo govoreći, nije bio čovek, ako je to ikada i bio. On je bio nalik na luk, koji se sporo ljušti sloj po sloj, samo što se sada činilo da se s njega ljušti sve ono ljudsko: organizovano promišljanje, sećanja, možda čak i slobodna volja... ako je nešto takvo ikada i postojalo.

On poče da jede zeca.

Nekada, u to je bio sasvim siguran, brzo bi se izgubio pošto stvari počnu da se krune. Ali ne i sada. Ovo je bilo njegovo mesto, njegovo vreme, trenutak da ostane postojan u svom uporištu. Nije važno to što još nije uspeo da otkrije trećeg špijuna, ili što se Harold na kraju oteo kontroli i bio tako kolosalno drzak da pokuša da ubije nevestu koja mu je obećana, majku njegovog sina.

Onaj čudni Đubretarac je negde u pustinji i njuška za oružjem koje će zauvek zbrisati problematičnu, zabrinjavajuću Slobodnu zonu. Njegovo Oko nije moglo da prati Đubretarca, i u neku ruku, Fleg je pomišljao kako je Đubros čudniji i od njega, kao neka vrsta ljudskog kera koji njuši za eksplozivom, napalmom i zapaljivim gelom, smrtonosno precizno poput radara.

Za mesec dana ili manje, poleteće mlaznjaci Nacionalne garde, nakrcani projektilima tipa „svračak“ ispod krila. A kad on bude siguran da je nevesta zanela, oni će poleteti na istok.

Pogledao je sneno u mesec koji je ličio na košarkašku loptu i osmehnuo se.

Postojala je još jedna mogućnost. Mislio je da će mu Oko pokazati, u svoje vreme. Mogao bi da ode tamo, možda kao vrana, možda kao vuk, možda kao insekt - bogomoljka, recimo, nešto dovoljno malo da se provuče kroz brižljivo sakrivene ventilacione otvore usred bodljastog bokora pustinjske trave. Uskočio bi ili otpuzao tamnim vodovima i provukao se kroz rešetku klimauređaja ili zaustavljeni ventilator za odvod otpadnih gasova.

To mesto je bilo pod zemljom. Odmah preko granice, u Kaliforniji.

Tamo su bile posude, redovi i redovi posuda, svaka sa svojom uredno odštampanom oznakom: superkolera, superantraks, nova i usavršena verzija buboničke kuge, sve zasnovane na sposobnosti promene antingena zbog koje je supergrip bio tako gotovo univerzalno smrtonosan. Tamo ih je bilo na stotine; sa probranim ukusima, kao što su nekada govorili u onoj reklami za bombone.

Da ti ubacimo malo toga u vodu, Slobodna zono?

Ili da te zaprašimo time?

Ljupka legionarska bolest za Božić, ili možda nov i usavršen svinjski grip?

Rendi Fleg, mračni Deda Mraz, u saonicama Nacionalne garde, sa viruščićem koji bi ubacio kroz svaki odžak?

Sačekaće i prepoznati pravi čas kada on konačno bude kucnuo.

Nešto će mu već reći.

Biće sve dobro. Ovaj put neće hitro iščileti. Na vrhu je, i tamo namerava i da ostane.

Zeca više nije bilo. Pun vrele hrane, ponovo se osećao prisebno. Ustao je s limenim tanjirom u ruci i bacio kosti u noć. Vuci jurnuše na njih, upustiše se nad njima u bitku, režeći i ujedajući, kolutajući prazno očima na mesečini.

Fleg ustade, podboči se i grohotom nasmeja na mesec.

Rano sledećeg jutra, Nadin je izašla iz grada Glendejla i krenula međudržavnim putem broj 15 na svojoj „vespi“. Kosa bela kao sneg, razvezana, vijorila je za njom, veoma nalik na nevestin veo.

Bilo joj je žao „vespe“, koja joj je služila tako dugo i verno, a sada je bila na kraju snaga. Kilometraža i pustinjska vrelina, težak prelazak Stenovitih planina i nedostatak održavanja uzeli su svoj danak. Motor je sada zvučao promuklo i izmučeno. Igla brojača obrtaja u minutu počela je da drhti umesto da ostane krotko kod oznake 5X1000. Nije bilo važno. Ako joj crkne pre nego što stigne, ona će nastaviti peške. Sada je niko više nije progonio. Harold je bio mrtav. A ako ona bude morala da pešači, on će nekako to saznati i poslati nekoga po nju.

Harold je pucao na nju! Harold je pokušao da je ubije!

Misli su joj se vraćale tome bez obzira na sve pokušaje da to izbegne. Njen um je grizao to kao što pas grize kost. Nije trebalo da bude tako. Fleg joj je došao u snu te prve noći posle eksplozije, kada je Harold konačno pristao da se ulogore. Rekao joj je da će ostaviti Harolda sa njom sve dok ne budu na zapadnoj padini, blizu Jute. Onda će ga on ukloniti u brzoj, bezbolnoj nesreći. Pomoću lokve ulja. Preko ivice. Bez frke, bez strke, bez gnjavaže.

Ali nije bilo brzo i bezbolno, i Harold je umalo nije ubio. Metak je prohujao nekoliko centimetara od njenog obraza, a ona i dalje nije mogla da se pomeri. Bila je ukočena u šoku i pitala se kako je on uopšte mogao da uradi nešto takvo, kako mu se uopšte moglo dozvoliti da pokuša nešto takvo.

Pokušala je da to racionalizuje tako što je rekla sebi da je to bio Flegov štos, kako bi joj ulio strah u kosti, kako bi je podsetio kome pripada. Ali to nije imalo nikakvog smisla! Bilo je to ludo! Čak i da je imalo ikakvog smisla, u njoj se uporno javljao siguran, znalački glas koji joj je govorio kako je Fleg bio nespreman na incident sa pucnjavom.

Pokušavala je da potisne taj glas, da spusti rezu na vrata ispred njega onako kako bi svaki razuman čovek zalupio vrata pred nepoželjnom osobom s ubistvom u očima. Ali nije mogla. Taj glas joj je govorio da je sada živa zahvaljujući pukom slučaju. Da je Haroldov metak mogao isto tako lako da joj se zarije među oči, a Rendal Fleg ne bi imao nikakvog uticaja ni na takav ishod.

Rekla je tom glasu da laže. Fleg je znao sve, znao je gde je pao i najmanji vrabac...

Ne, ti to pričaš o bogu, ogovorio je glas neumoljivo. A on nije bog. Živa si zahvaljujući pukom slučaju, a to znači da sada ni na šta ne možeš sa sigurnošću da računaš. Ništa mu ne duguješ. Možeš da se okreneš i vratiš, ako to želiš.

Da se vrati, dobra fora. A gde to da se vrati?

Glas nije imao mnogo toga da joj kaže na tu temu; iznenadila bi se da je bilo drugačije. Ako je mračnjak bio folirant, ona je tu činjenicu saznala malčice prekasno.

Pokušala je da se usredsredi na hladnu lepotu pustinjskog jutra umesto na taj glas. Ali glas je i dalje bio tu, toliko tih i uporan da ga je jedva bila svesna.

Ako nije znao da će Harold moći damu prkosi i da te napadne, šta još nije znao? I hoćeš li sledeći put proći tako lako kao sada?

Ali, o blagi bože, bilo je prekasno. Bilo je prekasno danima, nedeljama, možda čak i godinama. Zbog čega je taj glas čekao da progovori tek kada je postao potpuno beskoristan?

I kao da se slaže s njom, glas konačno zaćuta i prepusti joj jutro. Vozila se bez misli, ne skidajući pogled s puta koji se otkrivao pred njom. S puta koji je vodio u Las Vegas. S puta koji je vodio njemu.

„Vespa“ je crkla tog popodneva. Začula se mukla škripa duboko u njenoj utrobi i motor se ugasio. Osetila je kako se iz kućišta motora diže miris nečeg vrelog i nenormalnog, nalik na sprženu gumu. Brzina joj je spala sa stalnih sedamdeset na sat koje je održavala, sve dok nije počela da pućka brzinom hoda. Sada je priterala motocikl u kolovoznu traku za zaustavljanje i nekoliko puta pokušala da startuje motor, iako je znala da je to beskorisno. Ubila ga je. Ubila je mnogo toga na putu prema svom mužu. Bila je odgovorna za to što je zbrisan ceo komitet Slobodne zone sa svim gostima na tom poslednjem, eksplozivnom sastanku. A tu je bio i Harold. Isto tako, da budemo temeljni, ne smemo zaboraviti i nerođenu bebu Fren Goldsmit.

Na tu pomisao je obuze mučnina. Ona posrnu prema ogradi i povrati laki ručak koji je pojela. Bilo joj je vruće, osećala se veoma bolesno i kao u delirijumu, jedino živo biće u osunčanom pustinjskom košmaru. Bilo je vruće... tako vruće.

Okrenula se natrag i obrisala usta. Vespa je ležala na boku kao uginula životinja. Nadin ju je posmatrala nekoliko trenutaka, a ona je krenula pešice. Već je prošla kraj Suvog jezera. Znači, moraće da spava kraj druma ukoliko niko ne dođe po nju. Sa malo sreće, stići će ujutro u Las Vegas. I najednom je bila sigurna da će je mračnjak pustiti da pešači. Stići će u Las Vegas gladna, žedna i u vatri od pustinjske vreline, i poslednji, najmanji ostaci starog života biće izbačeni iz njenog sistema. Žena koja je podučavala sitnu decu u privatnoj školi u Novoj Engleskoj potpuno će nestati, biće mrtva kao Napoleon. S obzirom na to koliko je tera sreća, glasić koji joj je džvanjkao i gnjavio je biće poslednji deo stare Nadin koji će iščeznuti. Ali na kraju, naravno, nestaće i on.

Pešačila je i popodne je odmicalo. Znoj joj se slivao niz lice. Živa je svetlucala, uvek na mestu gde se drum susretao sa nebom boje izbledelog teksasa. Otkopčala je laku bluzu i skinula je, nastavivši dalje u pamučnom belom grudnjaku. Opekotine od sunca? Pa šta? Iskreno, draga moja, baš me briga za to.

Do sutona je poprimila strašnu nijansu crvenila koje joj je duž izdignutih ivica ključnjače prelazilo gotovo u ljubičastu. Svežina večeri naišla je iznenada i naterala je da uzdrhti i nagna je da se priseti kako je opremu za kampovanje ostavila sa „vespom“.

Podozrivo je pogledala oko sebe, videla kola tu i tamo, neka od njih zakopana pod nanosima peska sve do ukrasa na haubi. Pomisao na to da se skloni u jednu od tih grobnica izazva u njoj mučninu - još goru mučninu od one koju je su u njoj izazivale strašne opekotine od sunca.

U delirijumu sam, pomisli ona.

Mada, nije ni bilo važno. Odlučila je da radije pešači cele noći nego da prespava u nekom od tih automobila. Kad bi ovo samo mogao opet biti Srednji zapad. Pronašla bi ambar, stog sena, polje deteline. Neko čisto, meko mesto. Ovde su postojali samo drum, pesak i sprženo tvrdo pustinjsko tle.

Ona ukloni dugu kosu s lica i tupo shvati kako priželjkuje da je mrtva.

Sada je sunce bilo ispod horizonta, a dan je savršeno balansirao između svetla i tame. Vetar koji je sada duvao bio je hladan kao smrt. Obazrela se oko sebe, najednom uplašena.

Bilo je previše hladno.

Usamljeni strmi bregovi pretvorili su se u tamne monolite. Peščane dine bile su nalik na zlokobne srušene kolose. Čak su i bodljikavi šumarci kaktusa ličili na optužujuće kosturske prste mrtvih, koji štrče kroz pesak iz njihovih plitkih grobova.

Iznad nje, kosmički točak neba.

Pade joj na pamet deo stiha iz neke Dilanove pesme, hladan i nemilosrdan: Progonjena kao krokodil... silovana u kukuruzištu...

A odmah za tim neka druga pesma, pesma Iglsa, iznenada zastrašujuća: I hoću ove noći da spavam s tobom u pustinji... sa milion zvezda oko nas...

Najednom je znala da je on tu.

Znala je to i pre nego što je progovorio.

„Nadin.“ Njegov tihi glas začu se iz sve gušćeg mraka. Beskrajno blag, konačni sveobuhvatni užas zbog kog joj se učinilo da se vratila kući.

„Nadin, Nadin... kako samo volim da volim Nadin.“

Ona se okrenu i vide ga tamo, baš kao što je oduvek znala da će ga jednog dana ugledati, krajnje jednostavno. Sedeo je na haubi starog „ševrolet“ sedana (je li ona uopšte bila tu pre trenutak ili dva? nije bila sigurna, ali činilo joj se da se upravo pojavila), ukrštenih nogu, sa rukama lako položenim na kolena izbledelih farmerki. Gledao je u nju i nežno joj se osmehivao. Ali oči mu nisu bile ni najmanje nežne. One su pomisao na to da taj čovek može osećati bilo šta nežno činile lažnom. U njima je videla crnu radost koja je beskrajno poigravala poput nogu čoveka koga su upravo pustili da propadne kroz kapak platforme sa vešalima.

„Zdravo“, reče ona. „Evo i mene.“

„Da. Konačno, evo i tebe. Kao što je i bilo obećano.“ Osmeh mu se raširi i on pruži ruke prema njoj. Ona ih uze u svoje i pri tom oseti kako iz njega izbija strahovita vrelina. Zračio je njom kao dobro naložena peć od opeke. Njegove glatke šake bez brazda obaviše se oko njenih... a onda stegnuše čvrsto, kao lisice.

„O, Nadin“, šapnu on i nagnu se da je poljubi. Ona tek malčice okrenu glavu, pogledavši uvis u hladnu vatru zvezda, tako da on spusti poljubac na udubljenje ispod njene vilice umesto na njena usta. Nije ga prevarila. Osetila je podrugljivo izvijanje njegovog keza uz svoje meso.

Gnušam ga se, pomisli ona.

Ali gnušanje je bilo najobičnija hrapava krasta preko nečeg goreg

- skorele i odavno skrivene požude, stari čir koji je konačno sazreo dovoljno da bučno štrcne iz sebe neku tečnost, nešto slatko što se odavno već ukiselilo. Njegove šake koje su joj klizile po leđima bile su mnogo vrelije od njenih opekotina od sunca. Pribila se uz njega, i najednom je tanušno sedlo između njenih nogu izgledalo bucmastije, punije, osetljivije, svesnije. Šav njenih pantalona grebao ju je tanano i skaredno nagoneći je na želju da se trlja, da se otarasi tog svraba, da ga izleči jednom za svagda.

„Kaži mi jedno“, reče ona.

„Šta god poželiš.“

„Rekao si: ’Kao što je obećano.’ Ko me je tebi to obećao? I zašto mene? I kako da ti se obraćam? Čak ni to ne znam. Znam za tebe gotovo celog života, a ne znam kako da te zovem.“

„Zovi me Ričard. To mi je pravo ime. Tako me zovi.“

„To ti je pravo ime? Ričard?“ upita ona sumnjičavo, a on se nasmeja uz njen vrat, tako da je osetila žmarce od gnušanja i požude. „I ko me je to obećao?“

„Nadin“, reče on, „zaboravio sam. Hodi sad.“

On skliznu s haube automobila, držeći je i dalje za ruke, i ona mu se umalo ne ote i ne pobeže... ali šta bi joj to vredelo? Samo bi pojurio za njom, uhvatio je, silovao.

„Mesec“, reče on. „Pun je. Baš kao i ja.“ On povuče njenu ruku do glatkog i izbledelog međunožja farmerki, a tamo je bilo nešto strašno, nešto što je pulsiralo sopstvenim životom ispod reckave hladnoće njegovog rajsferšlusa.

„Ne“, promrmlja ona i pokuša da odmakne ruku, pomislivši koliko se ovo razlikuje od one druge noći pune mesečine, koliko je nemoguće daleko od nje. Ovo je bio drugi kraj vremenske duge.

On joj zadrža ruku na sebi. „Hodi u pustinju i budi mi žena“, reče on.

„Ne!“

„Prekasno je da kažeš ne’, draga moja.“

Ona pođe sa njim. Bila je tamo vreća za spavanje, kraj pocrnelih kostiju logorske vatre pod srebrnim kostima meseca.

On je položi na tle.

„U redu“, prodahta on. „Tako, samo tako.“ Prstima raskopča opasač, zatim dugme, pa rajsferšlus.

Ona vide šta on to ima spremno za nju i vrisnu.

Mračnjakov kez se raširi na taj zvuk, ogroman, presijavajući i skaredan u noći, dok je mesec prazno piljio u njih dvoje, natečen kao kolut sira.

Nadin je vrištala i vrištala, a onda pokušala da otpuzi dalje od njega, ali on ju je zgrabio i ona je onda stisla noge svom silinom, a kad se jedna od tih glatkih šaka zavukla između njih, one su se raširile kao voda i ona je pomislila: Gledaću uvis... gledaću u mesec... neću osetiti ništa i biće gotovo... biće gotovo... neću osetiti ništa...

A kada je njegova mrtva hladnoća kliznula u nju, krik joj se oteo, razlegao pustinjom i ona je počela da se otima, ali otimanje je bilo beskorisno. Zabio se u nju, osvajač, razarač, i hladna krv pokuljala je niz njene butine, a onda se obreo u njoj, sasvim do njene materice, i mesec joj je bio u očima, hladna i srebrna vatra, a kad je svršio, bilo je to kao topljeno gvožđe, topljeno sirovo gvožđe, topljeni mesing, i svršila je i sama, svršila vrišteći od neverovatnog zadovoljstva, svršila od strave, od užasa, prošavši kroz kapiju od sirovog gvožđa i mesinga u zemlju ludila, proterana, oduvana tamo kao list nošen njegovim grohotom, zagledana u lice koje mu se topilo i pretvaralo u dlakavu njušku demona koja se njihala tik iznad njenog lica, demona sa očima poput blistavih žutih sijalica, prozora u pakao kakav nikada nije ni zamišljala, a opet je u njima i dalje bilo tog groznog dobrog raspoloženja, u očima koje su posmatrale krivudave sokake hiljada mračnih noćnih gradova; bile su to oči zapiljene, svetlucave i na kraju krajeva, glupave. Izlivao se iznova... iznova... iznova. Činilo se da se nikada neće isprazniti. Hladan. Bio je hladan kao smrt. I star. Stariji od čovečanstva, stariji od zemlje. Iznova i iznova, on ju je punio svojim groznim porodom, urlajući od smeha. Zemlja. Svetlost. Svršavanje. Ponovno svršavanje. Poslednji krik koji joj se oteo odneo je pustinjski vetar do najudaljenijih noćnih odaja, tamo gde su hiljade komada naoružanja čekale da njihov novi vlasnik dođe po njih. Čupava demonska glava, isplaženi jezik duboko rasečen u račve. Njegov mrtvi dah zapljusnuo joj je lice. Sada je bila u zemlji ludila. Gvozdena kapija se zatvorila.

Mesec... !

Mesec samo što nije zašao.

Uhvatio je još jednog zeca, uhvatio je drhtavo stvorenjce golim rukama i slomio mu vrat. Založio je novu vatru na ostacima stare i sad se zec pekao i sa njega su u lelujavim trakama dizao ukusan miris. Više nije bilo vukova. Večeras su ostali podalje - i dobro je što su to uradili. Na kraju krajeva, bila je to njegova prva bračna noć, a omamljeni i apatični stvor koji je sedeo zguren s druge strane vatre bila je njegova rumena nevesta.

On se nagnu prema njoj i podiže joj ruku iz krila. Kad ju je pustio, ona je ostala na istom mestu, pridignuta do njenih usta. Posmatrao je načas taj fenomen, a onda joj je spustio ruku natrag u krilo. Tamo su prsti počeli sporo da joj se pokreću, kao zmije na samrti. Prineo je naglo dva prsta njenim očima kao da želi da je ubode, a ona nije ni trepnula. Samo je i dalje zurila u prazno i zurila.

Bio je iskreno zbunjen.

Šta joj je to uradio?

Nije mogao da se seti.

A nije ni bilo važno. Ona je bila trudna. Ako je pri tom bila i katatonična, pa šta onda? Bila je savršeni inkubator. Rodice mu sina, porodice se i onda će moći da umre, ispunivši svrhu svog postojanja. Najzad, zbog toga je i bila tu.

Zec je bio gotov. Prelomio ga je na dva dela. Njenu polovinu je iskidao u sitne komade, kao što se sitni hrana za bebu. Onda ju je hranio komad po komad. Neki parčići su joj ispali iz usta u krilo polusažvakani, ali pojela je dobar deo obroka. Ako bude ostala u ovakvom stanju, biće joj potrebna bolničarka. Možda Dženi Engstrom.

„To je bilo veoma dobro, draga moja“, reče on tiho.

Ona je prazno gledala u mesec. Fleg joj se blago osmehnu i pojede svoju svadbenu večeru.

Uvek bi ogladneo od dobrog seksa.

Probudio se krajem noći i pridigao u sedeći položaj u svojoj vreći za spavanje, zbunjen i uplašen... uplašen na neki nagonski, beslovesan način kao što se plaši životinja - grabljivca koja sluti da je i samu neko lovi.

Je li to bio san? Vizija...?

Dolaze.

Uplašen, on pokuša da shvati tu misao, da je smesti u nekakav kontekst. Nije mogao. Ostala je da visi tamo sama kao loše predskazanje.

Sada su već blizu.

Ko? Ko je to blizu?

Noćni vetar je šaputao oko njega, kao da mu donosi nečiji miris. Neko dolazi i...

Neko odlazi.

Dok je on spavao, neko je prošao kraj njegovog bivaka, prema istoku. Onaj nevidljivi treći? Nije znao. Bila je to noć punog meseca. Zar je treći pobegao? Ta pomisao ga ispuni panikom.

Da, ali ko to dolazi?

On pogleda u Nadin. Spavala je, skupljena čvrsto u položaj fetusa, položaj koji će njegov sin zauzeti u njenom stomaku za samo nekoliko meseci.

Hoće li imati mesece na raspolaganju?

Ponovo ga obuze taj osećaj da se sve kruni na ivicama. On leže natrag, pomislivši kako te noći za njega više neće biti sna. Ali zaspao je. A kada se sledećeg jutra dovezao do Vegasa, ponovo se osmehivao i gotovo zaboravio na svoju malu noćnu paniku. Nadin je sedela krotko kraj njega na sedištu, kao velika lutka sa semenom pažljivo skrivenim u stomaku.

Otišao je u Grand, gde je saznao šta se dogodilo dok je spavao. Primetio je novi izraz u njihovim očima, podozriv i upitan, i osetio kako ga strah ponovo dodiruje lakim krilima, kao noćni leptir.

Otprilike u isto vreme kada je Nadin Kros počela da shvata izvesne činjenice koje su možda bile očigledne i pre toga, Lojd Henrejd je sedeo sam u Kab baru, igrao pasijans i pri tom varao. Bio je na kraju živaca. Tog dana je došlo do iznenadnog zapaljenja skladišta goriva u Indijan Springsu, sa jednim mrtvim i troje povređenih, s tim što su mogli očekivati da jedno od njih umre od teških opekotina. Nisu u Vegasu imali nikoga ko bi znao da leči takve opekotine.

Karl Haug je doneo vest. Bio je ekstremno nadrndan, a to nije bio čovek koga je trebalo olako shvatati. On je pre zaraze radio kao pilot za aviokompaniju Ozark, kao bivši marinac, i mogao je jednom rukom da polomi Lojda napola dok drugom sebi mućka koktel, samo da je to poželeo. Kako je sam pričao, Karl je ubio nekoliko ljudi tokom svoje duge i šarolike karijere, a Lojd je bio sklon da mu to poveruje. Nije posredi bio nekakav Lojdov fizički strah od Karla Hauga; pilot je bio krupan i grub, ali zazirao je od Šetača kao i svi drugi na zapadu, a Lojdu je oko vrata visila Flegova amajlija. Ali on je bio jedan od njihovih pilota, i pošto je to bilo posredi, morao je da postupa diplomatski. I začudo, Lojd je imao ponešto dara za diplomatiju. Iskustvo mu je bilo jednostavno, ali zato gotovo neverovatno: on je proveo nekoliko nedelja sa izvesnim ludakom po imenu Pouk Frimen i doživeo da može o tome da priča. Isto tako, proveo je nekoliko meseci sa Rendalom Flegom, a i dalje je disao i bio čiste pameti.

Karl je ušao oko dva sata 12. septembra sa kacigom za vožnju motocikla pod miškom. Imao je gadnu opekotinu na levom obrazu i plikove na jednoj ruci. Došlo je do vatre. Bilo je gadno, ali ne onoliko gadno koliko je moglo da bude. Eksplodirala je cisterna sa gorivom i rasula kerozin po čitavoj pisti.

„U redu“, rekao je Lojd. „Pobrinuću se za to da glavni baja sazna. Povređeni su smešteni u ambulantu?“

„Da. Smešteni su. Ne verujem da će Fredi Kampanari poživeti dovoljno da vidi zalazak sunca. To znači da preostaju dva pilota, ja i Endi. Kaži mu to, a kaži mu i još nešto kad se vrati. Hoću da se onaj posrani Đubretarac nosi u tri lepe. To zahtevam da bih ostao.“ Lojd se zagleda u Karla Hauga. „Ma nije nego?“

„Lepo ti kažem.“

„Pa, vidi ovako, Karle“, reče Lojd. „Tu poruku ne mogu da prenesem. Ako želiš njemu da naređuješ, moraćeš to da radiš lično.“ Karl je najednom izgledao zbunjeno i pomalo uplašeno. Strah nije naročito pristajao tom rošavom licu. „Da, shvatam šta hoćeš da kažeš. Samo sam umoran i sjeban, Lojde. Lice me đavolski boli. Nisam imao nameru da se istresam na tebi.“

„U redu je to, burazeru. Zbog toga sam ovde.“ Ponekad je priželjkivao da nije tako. Glava je već počela da ga boli.

Karl reče: „Ali on mora da ide. Ako ja budem to morao da mu kažem, uradiću to. Znam da on ima jedan od tih crnih kamenčića. Pretpostavljam da su on i dugonja pajtosi. Ali, saslušaj me.“ Karl sede i stavi kacigu na sto za bakaru. „Đubros je kriv za taj požar. Zaboga, kako ćemo uopšte uspeti da uzletimo u tim avionima ako jedan od ljudi glavnog baje spaljuje posrane pilote?“

Nekoliko ljudi koji su prolazili kroz predvorje Granda s nelagodom je pogledalo prema stolu za kojim su sedeli Lojd i Karl. „Tiše malo, Karle.“

„Dobro. Ali shvataš problem, zar ne?“

„Koliko si siguran da je Đubros to uradio?“

„Slušaj“, reče Karl nagnuvši se napred, „on je bio u voznom parku, u redu? Dugo je bio tamo. Dosta njih ga je videlo, ne samo ja.“

„Mislio sam da je otišao negde. U pustinju. Znaš, da traga za novim stvarima.“

„Pa, vratio se, u redu? Vozilo za pesak koje je dovezao bilo je puno koječega. Sam bog sveti zna gde on to pronalazi, ja svakako to ne znam. Pa, do pauze za kafu, neki momci su zahvaljujući njemu već zaradili kopče. Znaš kakav je. Za njega je naoružanje isto što i slatkiši za dete.“

„Da.“

„Na kraju nam je pokazao jedan od onih zapaljivih fitilja. Povučeš za prsten i bukne malo fosfora. Onda ništa pola sata ili četrdeset minuta, u zavisnosti od veličine fitilja, u redu? Razumeš? A onda plane đavolski požar. Mali, ali vrlo jak.“

„Da.“

„Znači, u redu. Đubrence nam pokazuje to, u stvari, praktično bali nad fitiljem, a Fredi Kampanari kaže: ’Hej, ljudi koji se igraju vatrom piške u krevet, Đubrose.’ A Stiv Tobin - znaš ga, taj ti ima smisla za humor koliko i gumena štaka - on će onda: ’Momci, bolje posakrivajte šibice, Đubrence se vratilo u grad.’ Tu je Đubros postao skroz čudan. Okrenuo se prema nama i promrmljao nešto sebi u bradu. Sedeo sam odmah do njega i učinilo mi se da je rekao: ’Ne pitajte me više za ček matore gospođe Sempl.’ Razumeš li ti to?“ Lojd odmahnu glavom. Ništa u vezi sa Đubretarcem on nije naročito razumeo.

„Onda je prosto otišao. Pokupio je stvari koje nam je pokazivao i otišao. Vidi, nikome od nas nije bilo naročito drago zbog toga. Nismo nameravali da ga uvredimo. Većini momaka Đubros se baš dopada. Ili im se dopadao. Kao malo dete je, znaš.“

Lojd klimnu glavom.

„Sat kasnije, ta prokleta cisterna sa gorivom odletela je u vazduh ko raketa. I dok smo gledali kako da pokupimo parčiće, slučajno sam podigao pogled, kad eto ti tamo Đubrenceta u vozilu za pesak kod zgrade kasarne, gleda nas kroz dvogled.“

„To je sve što imaš?“ upita Lojd s olakšanjem.

„Ne. Nije. Da jeste, ne bih se ni gnjavio dolaskom kod tebe, Lojde. Ali to me je nagnalo da razmislim o tome kako je cisterna eksplodirala. Upravo se za takve stvari koristi zapaljivi fitilj. U Namu su Kongovci baš tako digli u vazduh puno skladišta municije, koristeći naše rođene posrane zapaljive fitilje. Turiš ga pod kamion, na auspuh. Ako niko ne pokrene kamion, eksplodira kad istekne vreme na tajmeru. Ako ga neko pokrene, eksplodira kad se zagreje cevka. Ovako ili onako, buuuum, pozdravi se s kamionom. Nije se uklapalo samo to da u voznom parku uvek ima desetak cisterni, a mi ih nikad ne koristimo nekim posebnim redosledom. I tako, pošto smo sirotog starog Fredija smestili u ambulantu, Džon Vejt i ja smo otišli tamo. Džon je zadužen za vozni park i bio je van sebe. On je ranije video Đubrosa unutra.“

„I bio je siguran da je to bio Đubretarac?“

„S tim opekotinama do pola ruke, teško ga je zameniti s nekim drugim, šta kažeš? U redu? Niko tada nije ni pomislio na to. Samo je njuškao okolo, a to mu je i posao, zar ne?“

„Da, mislim da se mora reći da jeste.“

„I tako ja i Džon počnemo da pregledamo ostale cisterne s gorivom. I bog te mazo, na svakom od njih je po jedan zapaljivi fitilj. Postavio ih je na auspuhe tik ispod samih rezervoara s gorivom. Razlog za to što je kamion koji smo koristili prvi eksplodirao bilo je to što mu se auspuh zagrejao, kao što sam ti rekao, u redu? Ali i ostali samo što nisu odleteli u vazduh. Dva ili tri su već počela da se dime. Neke cisterne su bile prazne, ali najmanje pet ih je bilo puno kerozina. Još deset minuta i ostali bismo bez cele posrane baze.“

O, pobogu, pomisli Lojd žalosno. Zaista je loše. Loše da lošije ne može biti.

Karl podiže šaku prekrivenu plikovima. „Ovo sam zaradio kada sam skidao jedan od vrućih. Shvataš li sada zašto on mora da ide?“ Lojd reče s oklevanjem: „Možda je neko ukrao te fitilje iz njegovog vozila dok je on pišao ili tako nešto.“

Karl reče strpljivo: „Nije se tako dogodilo. Neko ga je uvredio dok je on pokazivao svoje nove igračke, pa je pokušao sve da nas sprži. I umalo nije u tome uspeo. Nešto se mora uraditi u vezi sa tim, Lojde.“

„U redu, Karle.“

Ostatak popodneva je proveo raspitujući se za Đubrosa - da li ga je iko video, zna li ko gde je ovaj otišao? Uzdržani izrazi lica i odrečni odgovori. Već se raščulo. Možda je to bilo dobro. Ko god ga bude video prijaviće to brzo, u nadi da će glavonja čuti koju dobru reč o njemu. Ali Lojd je slutio da niko neće videti Đubrosa. Malo ih je naterao da zaigraju pipirevku i zaždio natrag u pustinju na svom vozilu za pesak.

Pogledao je u pasijans naređan pred njim i pažljivo suzbio želju da počisti sve karte i baci ih na pod. Umesto toga, na prevaru je otvorio još jednog keca i nastavio sa igrom. Nije bilo važno. Kad Flegu bude zatrebao, ovaj će samo posegnuti za njim i dovesti ga. Staro Đubrence na kraju će da završi na ukrštenoj banderi baš kao i Hek Drogan. Šta da ti radim, ortak.

Ali u dubini srca, pitao se da li će baš biti tako.

U poslednje vreme su se dešavale stvari koje mu se nisu dopadale. Kao Dejna, na primer. Fleg je znao za nju, istina, ali ona nije progovorila. Umesto toga, nekako mu je pobegla u smrt i ostavila ih i dalje u neznanju što se tiče trećeg uhode.

A to je bila ta druga stvar. Kako to da Fleg nije jednostavno znao za trećeg špijuna? Znao je za matorog kešu, a kad se vratio iz pustinje, znao je i za Dejnu, i rekao im tačno kako će da završi posao s njom. Ali, to mu nije upalilo.

A sada i Đubretarac.

Đubros nije bio baš niko i ništa. Možda je to bio u staro doba, ali više ne. Nosio je mračnjakov kamen baš kao i on. Pošto je Fleg spržio mozak onom laprdalu od advokata u El-Eju, Lojd je video kako Fleg spušta ruke Đubretarcu na ramena i govori mu blago kako su svi snovi bili istiniti. A Đubros je prošaputao: „Život ti dajem.“

Lojd nije znao šta je to bilo između njih, ali bilo je jasno da je on tumarao pustinjom sa Flegovim blagoslovom. A sad je Đubretarac pomahnitao.

Što je dovelo do nekih prilično ozbiljnih pitanja.

I zbog toga je Lojd sedeo tu sam u devet uveče, varao u pasijansu i priželjkivao da se napije.

„Gospodine Henrejd?“

Šta je sadi On podiže pogled i ugleda neku devojku lepog, napućenog lica. U tesnom belom šortsu. Sa halter-majicom koja joj nije do kraja pokrivala areole oko bradavica. Radodajka, svakako, ali izgledala je nervozno i bledo, gotovo bolesno. Grčevito je grizla nokat na palcu, i on vide da su joj svi nokti izgrizeni i iskrzani.

„Šta je?“

„Ja... moram kod gospodina Flega“, reče ona. Glas joj je brzo gubio snagu i završio se šapatom.

„Moraš, a? Pa šta ti to misliš o meni, da mu ugovaram društvene aktivnosti?“

„Ali... rekli su mi... da dođem kod vas.“

„Ko ti je to rekao?“

„Pa, Endži Heršfild. Ona mi je to rekla.“

„Kako se zoveš?“

„Uh, Džuli.“ Zakikotala se, ali samo refleksno. Preplašeni izraz neprestano joj je bio na licu i Lojd se upitao kakvo se sranje sada sprema. Jedna takva devojka ne bi pitala za Flega osim ako nije posredi nešto zaista ozbiljno. „Džuli Lori.“

„Pa, Džuli Lori, Fleg sada nije u Las Vegasu.“

„Kad se vraća?“

„Ne znam. On dolazi i odlazi, a ne nosi sa sobom pejdžer. Niti mi objašnjava svoje postupke. Ako imaš nešto, reci meni, a ja ću se postarati da on dobije poruku.“ Ona ga pogleda sumnjičavo i Lojd ponovi ono što je tog popodneva rekao Karlu Haugu. „Zbog toga sam ovde, Džuli.“

„Okej.“ A onda, brzo: „Ako je važno, kažite mu da sam vam ja to rekla. Džuli Lori.“

„Okej.“

„Nećete zaboraviti?“

„Neću, zaboga! A sad, o čemu se radi?“

Ona se napući. „E, pa ne morate da budete tako neprijatni.“ On uzdahnu i spusti karte koje je držao u ruci na sto. „Ne“, reče. „Verovatno ne moram. Hajde sad, šta je posredi?“

„Onaj tutamuta. Ako je on tu negde, mislim da špijunira. Samo sam mislila da treba to da znate.“ Oči joj zlobno blesnuše. „Majku mu jebem, potegao je pištolj na mene.“

„Kakav tutamuta?“

„Pa, videla sam retarda, pa sam zaključila da i tutamuta mora biti sa njim, znate? A oni se prosto ne uklapaju među nas. Sigurno su došli s one druge strane.“

„Tako misliš, a?“

„Da.“

„Pa, bog me ubio ako znam o čemu ti to pričaš. Ovo je bio dugačak dan i umoran sam. Ako ne počneš da pričaš razumljivo, Džuli, odoh ja na spavanje.“

Džuli sede, prekrsti noge i ispriča Lojdu o njenom susretu sa Nikom Androsom i Tomom Kulenom u gradu Prat, u Teksasu. O „pepto-bizmolu“ („Samo sam se malo zajebavala sa benavim, kad je taj gluvonemi likpotegao pištolj na mene!“). Čak mu je ispričala kako je pucala na njih dok su odlazili iz grada.

„I šta sve to dokazuje?“ upita Lojd kad je završila. Malo ga je zaintrigirala reč „špijun“, ali posle toga je zapao u omamljenost dosade.

Džuli se ponovo napući i pripali cigaretu. „Pa rekla sam vam. Taj benavi je sada ovde. I kladim se da je špijunčina.“

„Kažeš, zove se Tom Kulen?“

„Da.“

Jedva je mogao da ga se seti. Kulen je bio krupan i plav, i svakako mu je falila koja daska u glavi, ali to svakako nije bilo tako teško stanje kao što ga je opisivala ova odurna gadura. Pokušao je da se priseti još nečega, ali bez uspeha. Ljudi su još dolazili u Vegas i to po šezdeset, pa sve i do sto dnevno. Bilo je gotovo nemoguće voditi računa o svima njima, a Fleg je rekao da će doseljavanje grdno da se pojača pre nego što konačno ne posustane. Pa, mogao je da ode do Pola Berlsona, koji vodi evidenciju o stanovnicima Vegasa, i sazna nešto o tom liku Kulenu.

„Hoćete li ga uhapsiti?“ upita Džuli.

Lojd je pogleda. „More, uhapsiću tebe ako mi se ne skineš sa grbače“, reče on.

„Baš lepo, jebote!“ povika Džuli Lori i glas joj se diže svađalački. Ona skoči na noge i zapilji se u njega. U tom tesnom belom šortsu činilo se da joj noge sežu sve do brade. „A ja probala da vam učinim uslugu!“

„Proveriću.“

„Da, kako da ne, znam ja dobro tu priču.“

Ona izađe besno, vrteći guzom u malim krugovima uvređenosti.

Lojd je gledao za njom umorno i donekle razveseljeno, pomislivši kako na svetu ima mnogo riba kao što je ona - čak i sada, posle supergripa, bio je spreman da se opkladi kako ih je mnogo unaokolo. Lako je zalepiti se za šminku, ali pripazi se kasnije noktiju. Pljunute ženke pauka koje proždiru svoje mužjake posle seksa. Dva meseca je prošlo, a ona još nije mogla da zaboravi na to kako ju je uvredio taj nemi lik. Kako reče da se zvao? Andros?

Lojd izvadi pohabanu crnu svesku iz zadnjeg džepa, liznu prst i prelista je do prazne stranice. Bila je to njegova knjižica za podsećanje, puna kratkih poruka koje je pisao sam sebi - od toga da se obrije pre sastanka sa Flegom do uokvirenog podsetnika da naredi popis sadržine apoteka u Las Vegasu pre nego što počnu da im nedostaju morfin i kodein. Ubrzo će morati da nabavi novu takvu knjižicu.

Ravnim i rastegnutim rukopisom iz osnovne škole on napisa: Nik Andros ili možda Androtis - nem. U gradu? A ispod toga: Tom Kulen, proveriti sa Polom. On zavuče sveščiću natrag u džep. Sedamdeset kilometara severoistočno, mračnjak je konzumirao svoju dugotrajnu vezu sa Nadin Kros pod svetlucavim pustinjskim zvezdama. Njega bi veoma zanimalo da sazna kako se prijatelj Nika Androsa nalazi u Las Vegasu.

Ali on je spavao.

Lojd je mrzovoljno spustio pogled na svoj pasijans, zaboravivši na Džuli Lori, njenu pizmu i čvrsto dupence. Na prevaru je otvorio još jednog keca i misli su mu se žalosno vratile Đubretarcu i onome što bi Fleg mogao da kaže - ili uradi - kad mu Lojd to bude saopštio.

* * *

U isto vreme kada je Džuli Lori izlazila iz Kab bara, sva posrana zbog toga što je samo uradila ono što je smatrala svojom građanskom dužnošću, Tom Kulen je stajao kraj panoramskog prozora u svom stanu u drugom kraju grada i sneno gledao u pun mesec.

Došlo je vreme da pođe.

Vreme da se vrati.

Ovaj stan nije ličio na njegovu kuću u Bolderu. Ovo mesto je bilo namešteno, ali ne i ukrašeno. On nije tu stavio nijedan plakat, a nije o klavirsku žicu okačio ni punjenu pticu. Ovo mesto je za njega bilo samo usputna postaja, i sada je došlo vreme da krene dalje. Bilo mu je drago. Ovde mu je bilo grozno. Osećao je ovde nekakav zadah, suv i truo smrad koji nikako ne možeš do kraja da prepoznaš. Ljudi su uglavnom bili ljubazni, a neki od njih su mu se dopadali jednako koliko i ljudi u Bolderu, oni kao Endži i onaj mališa Dini. Niko mu se nije rugao zbog toga što sporo misli. Dali su mu posao i šalili se s njim, a za vreme pauze za ručak menjali su se ako bi im se učinilo da u tuđoj kutiji ima nečeg boljeg. Bili su to fini ljudi, ne mnogo drugačiji od ljudi iz Boldera, koliko je on mogao da zaključi, ali...

Ali imali su taj zadah.

Kao da su svi samo čekali i posmatrali. Ponekad bi među njima zavladala čudna tišina i oči bi im postale staklaste, kao da svi sanjaju isti neprijatan san. Obavljali su poslove ne tražeći objašnjenje za to zbog čega ih obavljaju, ili čemu sve to služi. Kao da su na licima nosili srećne maske, ali njihova stvarna lica, ona ispod, bila su lica čudovišta. Jednom je gledao neki strašan film o tome. Takva vrsta čudovišta se zvala vukodlak.

Mesec se vinuo iznad pustinje, avetan, visok i slobodan.

Video je Dejnu, iz Slobodne zone. Video ju je jednom i nikad više. Šta se sa njom dogodilo? Da li je i ona bila uhoda? Da li se vratila?

Nije znao to. Ali je bio uplašen.

Na fotelji koja je stajala preko puta beskorisnog televizora u boji u stanu nalazio se mali ranac. Ranac je bio pun vakuumski spakovanih režnjeva šunke, „slim džimova“ i slanih krekera. Uzeo ga je i namaknuo na leđa.

Putuj noću, spavaj danju.

Izašao je u dvorište i nije se ni osvrnuo. Mesec je bio toliko sjajan da je Tomova senka padala na ispucali beton gde su potencijalni veliki kockari nekada parkirali svoja vozila sa tablicama iz drugih država.

On pogleda uvis u avetni srebrnjak koji je lebdeo na nebu.

„M-E-S-E-C, tako se piše mesec“, šapnu on. „Vala, baš. Tom Kulen zna šta to znači.“

Bicikl mu je bio naslonjen na zid stambene zgrade prekriven ružičastim malterom. Zastao je jednom kako bi podesio ranac, a onda se popeo i povezao prema međudržavnom auto-putu. Do jedanaest sati uveče, napustio je Las Vegas i okretao je pedale prema istoku u zaustavnoj traci međudržavnog auto-puta broj 15. Niko ga nije video. Niko nije digao uzbunu.

Um je prestao da mu se napreže, kao i uvek kada bi obavio one najpreče stvari. Postojano je vozio bicikl, svestan samo toga da mu prija dodir noćnog lahora na oznojenom licu. Malo-malo pa je morao da zaobiđe peščane dine koje su se prikrale iz pustinje i opružile bele, kosturske ruke preko druma, a kada se prilično udaljio od grada, počeo je da nailazi i na zaglavljena kola i kamione koje je morao da zaobilazi - gledajte samo šta radim, vi silni, i očajavajte, mogao je Glen Bejtmen da kaže u svom ironičnom stilu.

Stao je u dva ujutro kako bi pojeo nekoliko krekera i otpio malo „kul-ejda“ iz velikog termosa privezanog za zadnji deo bicikla. Onda je nastavio dalje. Mesec se spustio. Las Vegas je bio sve dalje iza njega sa svakim okretom njegovih točkova. Zbog toga se osećao dobro.

Ali u četiri i petnaest tog jutra, 13. septembra, preplavio ga je hladan talas straha. Još je strašniji bio zahvaljujući tome što je bio tako neočekivan i naizgled iracionalan. Tom bi jeknuo, ali glasne žice bile su mu najednom zamrznute, blokirane. Mišići u nogama kojima je okretao pedale opustili su mu se i on je nastavio da se vozi po inerciji pod zvezdama. Crnobeli negativ pustinje sve je sporije hujao kraj njega.

On je bio blizu.

Čovek bez lica, demon koji sada hoda zemljom.

Fleg.

Dugonja, tako su ga zvali. Iskeženi, tako ga je Tom zvao u dubini duše. Samo što ti se pred njegovim kezom sva krv u telu zaustavi i meso ti ostane hladno i sivo. Čovek koji je mogao da pogleda mačku i natera je da ispovraća loptice od dlaka. Dok je prošao kroz gradilište, ljudi su udarali čekićem samo sebe po noktima, stavljali crepove naopako, kao mesečari hodali do ivice grede i...

... i, o bože blagi, probudio se!

Tomu se ote cviljenje iz grla. Osetio je iznenadnu budnost. Činilo mu se da vidi/sluti kako se u tami praskozorja otvara Oko, strašno crveno Oko još donekle krmeljivo i zbunjeno od spavanja. Okretalo se u mraku. Tražilo. Tražilo njega. Znalo je da je Tom Kulen tamo negde, ali ne i tačno mesto na kom se ovaj nalazio.

Obamrlo je nogama pronašao pedale i nastavio da vozi, sve brže i brže, pognut nad upravljačem kako bi smanjio otpor vazduha, ubrzavajući sve dok nije gotovo leteo putem. Da je naišao na slupana kola, naleteo bih na njih punom brzinom i možda sam sebe ubio.

Ali malo-pomalo, osetio je kako to mračno, vrelo prisustvo zaostaje za njim. A za najveće čuđenje bilo je to što je crveno Oko pogledalo prema njemu, prešlo preko njega pogledom a da ga nije videlo (možda zato što sam se toliko pognuo na upravljač, rezonovao je Tom Kulen nesuvislo)... a onda se ponovo zatvorilo.

Mračnjak je opet zaspao.

Kako se zec oseća kad senka sokola padne preko njega kao tamno raspeće... a onda produži bez zastajkivanja ili čak i bez usporavanja? Kako se miš oseća kada mačku koja ceo dan strpljivo čuči ispred njegove rupe nje gazda bez pardona podigne i izbaci napolje iz kuće? Kako se oseća jelen dok tiho stupa kraj moćnog lovca koji drema posle tri piva popijena za ručkom? Možda oni ne osećaju ništa, ili možda osećaju ono što je Tom Kulen osetio dok je vozio izvan te crne i opasne sfere uticaja: veliki, gotovo električni nalet olakšanja; osećaj novog rođenja. I ponajviše osećaj gotovo nezaslužene bezbednosti, to da je takva velika sreća sigurno nebeski znak.

Vozio je do pet ujutro. Ispred njega, nebo je postalo tamno-plavo, prošarano zlatnim nitima osvita. Zvezde su bledele.

Tom je bio gotovo iznemogao. Produžio je još malo, a onda ugledao oštru padinu sedamdesetak metara desno od auto-puta. Prebacio je bicikl preko ograde i odgurao ga u suvo korito. Poslušavši ono što mu je govorio nagon, navukao je dovoljno suve trave i žbunja da gotovo sasvim prekrije bicikl. Desetak metara od njegovog bicikla, dve stene su stajale naslonjene jedna na drugu. Zavukao se u džep hladovine ispod njih, stavio jaknu pod glavu i gotovo istog trena zaspao.

65.

Šetač se vratio u Vegas.

Stigao je oko pola deset ujutro. Lojd ga je video kako dolazi. I Fleg je video Lojda, ali nije obratio pažnju na njega. Prolazio je predvorjem Granda i vodio sa sobom neku ženu. Svi su okretali glavu za njom uprkos tome što su gotovo svi izbegavali da gledaju u mračnjaka. Kosa joj je bila potpuno bela, kao sneg. Imala je strašne opekotine od sunca, toliko teške da je Lojd morao da pomisli na žrtve požara od zapaljenog kerozina u Indijan Springsu. Bela kosa, strašne opekotine, sasvim prazne oči. Posmatrale su svet bez ikakvog izraza, toliko da tu posredi nije bila smirenost, čak ni beslovesnost. Lojd je već jednom video takve oči. U Los Anđelesu, pošto je mračnjak završio s Erikom Strelertonom, advokatom koji je hteo Flega da nauči kako da se ponaša.

Fleg nije gledao ni u koga. Cerio se. Doveo je ženu do lifta i uveo je unutra. Vrata su se zatvorila za njima, i popeli su se do poslednjeg sprata:

Sledećih šest sati Lojd je bio zauzet pokušajima da sve organizuje, kako bi bio spreman kada ga Fleg pozove na raport. Smatrao je da je sve pod kontrolom. Preostalo je samo da pronađe Pola Berlsona i sazna od njega sve što može o tom Tomu Kulenu, za slučaj da je Džuli zaista natrapala na nešto. Lojdu se to nije činilo verovatnim, ali kada je Fleg u pitanju, bolje je sprečiti nego lečiti. Mnogo bolje.

Podigao je slušalicu i strpljivo sačekao. Posle nekoliko trenutaka, čulo se škljocanje, a onda mu je u uhu zazvonio južnjački naglasak Širli Danbar, koja je bila iz Tenesija: „Centrala.“

„Ćao, Širli, ovde Lojd.“

„Lojd Henrejd! Kakav si?“

„Nisam loše, Širlice. Možeš li da mi okreneš 6214?“

„Pola? On nije kod kuće. Otišao je u Indijan Springs. Sigurno bih mogla da ti ga nađem u Bazi.“

„Dobro, probaj tamo.“

„Svakako. Nego, Lojde, kad ćeš da navratiš da malo probaš moj kolač od kafe? Mesim novu turu svaka dva-tri dana.“

„Ubrzo, Širli“, reče Lojd i nasmeši se. Širli je imala četrdeset godina i nekih sto kila... a navrzla se na Lojda. Prilično su ga zezali zbog nje, naročito Vitni i Roni Sajks. Ali dobro je upravljala centralom i činila je prava čuda sa telefonskim sistemom Las Vegasa. Osposobljavanje telefona - makar onih najvažnijih - bio im je najvažniji zadatak posle struje, ali najveći deo opreme za automatske centrale pregoreo je, pa su se vratili ekvivalentu limenih konzervi i razvučenih navoštenih kanapa. Osim toga, struja je stalno nestajala. Širli je upravljala onim čime se upravljati moglo sa neverovatnom veštinom, i imala je strpljenja sa tri-četiri operaterke koje su još učile kako se to radi.

Osim toga, zaista je mesila dobar kolač od kafe.

„Vrlo brzo“, nadoda on i pomisli kako bi lepo bilo da se čvrsto, zaobljeno telo Džuli Lori moglo ukrstiti sa umećem i blagom, trpeljivom prirodom Širli Danbar.

Izgleda da je time bila zadovoljna. Na liniji se začu pištanje i pucketanje, kao i visoko, odjekujuće pištanje koje ga natera da odmakne slušalicu od uveta i iskrivi lice. Onda telefon zazvoni sa druge strane u nizu promuklih šumova.

„Bejli, Baza“, reče glas plehan od daljine.

„Lojd ovde“, dreknu on u slušalicu. „Je li Pol tamo?“

„Kakav fol, Lojde?“ upita Bejli.

„Pol! Pol Berlson!“

„O, on! Da, tu je, pije kokišku.“

Nastade tišina - Lojd pomisli da se veza prekinula - a onda se javi Pol.

„Pole, moramo da se deremo. Veza ne valja.“ Lojd nije bio sasvim siguran da Pol Berlson ima dovoljno veliki kapacitet pluća da bi se drao. Bio je to žgoljavi čovečuljak sa debelim sočivima u naočarima, i neki ljudi su ga zvali Mister Kul zato što je uporno nosio na sebi trodelno odelo svaki dan uprkos suvoj stezi vreline Vegasa. Ali on je bio dobro rešenje za mesto oficira za informisanje, a Fleg je rekao Lojdu jednom prilikom kada je bio raspoložen za priču da će do 1991. godine Berlson postati šef tajne policije. I taj posao će taaaako da mu leži, dodao je Fleg sa toplim osmehom punim ljubavi.

Pol je uspeo da govori malo glasnije.

„Jesi li poneo imenik sa sobom?“ upita Lojd.

„Jesam. Sten Bejli i ja razrađivali smo program rotacije poslova.“

„Vidi imaš li išta o liku po imenu Tom Kulen, važi?“

„Samo sekund.“ Taj sekund se razvukao u dva ili tri minuta, i Lojd je počeo ponovo da se pita nije li veza među njima prekinuta. Onda Pol reče: „Dobro, Tom Kulen... jesi li još tu, Lojde?“

„Evo me.“

„S obzirom na to kako rade telefoni, nikad ne možeš biti sasvim siguran. Ima negde između dvadeset dve i trideset pet godina, to je moja pretpostavka. On nije siguran. Lakše je mentalno zaostao. Ume da radi ponešto. Dodelili smo ga ekipi za čišćenje.“

„Koliko je dugo u Vegasu?“

„Nešto manje od tri nedelje.“

„Iz Kolorada?“

„Da, ali imamo ovde desetak ljudi koji su pokušali da se snađu tamo i zaključili da im se ne dopada. Ovoga su oterali. Kresnuo je neku normalnu ženu i izgleda da su se uplašili za čistoću svog genetskog izvora.“ Pol se nasmeja.

„Imaš njegovu adresu?“

Pol mu je dade i Lojd je zapisa u svesci.

„Je li to sve, Lojde?“

„Još jedno ime, ako imaš vremena.“

Pol se nasmeja - bio je to nervozni smeh čovečuljka. „Naravski, ionako sam na pauzi za kafu.“

„Ime glasi Nik Andros.“

Pol smesta reče: „To ime je na mom crvenom spisku.“

„O?“ Lojd razmisli što je brže mogao, a to je bilo daleko ispod brzine svetlosti. Nije imao pojma šta bi mogao da bude Polov crveni spisak. „Ko ti je dao njegovo ime?“

Iznerviran, Pol reče: „A šta misliš? Isti onaj koji mi je dao sva imena sa crvenog spiska.“

„O. Dobro.“ Pozdravio se i prekinuo vezu. Ćaskanje je bilo nemoguće preko tako loše linije, a Lojd je ionako imao isuviše tema za razmišljanje da bi mu bilo do ćaskanja.

Crveni spisak.

Imena koja je Fleg dao samo Polu i, očigledno, nikome drugome - premda je Pol pretpostavljao da Lojd zna za to. Crveni spisak, šta to znači? Crveno znači stoj.

Crveno znači opasnost.

Lojd ponovo podiže slušalicu.

„Centrala.“

„Ponovo je Lojd, Širlice.“

„Pa, Lojde, jesi li...“

„Širli, ne mogu sad da brbljam. Natrapao sam na nešto što bi moglo biti veliko.“

„U redu, Lojde.“ Iz Širlinog glasa iščeznu svaki prizvuk flerta i on postade strogo poslovan.

„Ko je dežurni u Obezbeđenju?“

„Bari Dorgan.“

„Spoji me s njim. I zaboravi da sam te uopšte zvao.“

„Da, Lojde.“ Sada je zvučala uplašeno. I Lojd se plašio, ali je isto tako bio i uzbuđen.

Trenutak kasnije, javi se Dorgan. On je bio dobar lik, i Lojd je zbog toga osećao iskrenu zahvalnost. Previše ljudi nalik na Pouka Frimena gravitiralo je policiji.

„Hoću da mi privedeš nekoga“, reče Lojd. „Hoću ga živog. Moram ga imati živog makar to značilo da ćeš ti ostati bez nekoliko ljudi. Zove se Tom Kulen i verovatno ga možeš uhvatiti kod kuće. Dovedi ga u Grand.“ On saopšti Bariju Tomovu adresu, a onda ga natera da je ponovi.

„Lojde, koliko je to važno?“

„Veoma. Ako izvedeš to kako valja, neko na višem položaju od mene biće veoma zadovoljan tobom.“

„Važi.“ Bari spusti slušalicu, a Lojd učini isto to, siguran da je Bari razumeo i suprotno: Ako zajebeš stvar, neko će se veoma naljutiti na tebe.

Bari mu se javio sat kasnije kako bi mu rekao da je prilično siguran da je Tom Kulen zbrisao.

„Ali on je benav“, nastavi Bari, „i ne ume da vozi. Čak ni moped. Ako je krenuo na istok, nije mogao stići dalje od Suvog jezera. Možemo ga uhvatiti, Lojde, znam da možemo. Samo mi daj zeleno svetlo.“ Bari samo što nije balio. On je bio jedan od četvoro ili petoro ljudi u Vegasu koji su znali za špijune, i pročitao je Lojdove misli.

„Daj da razmislim o ovome“, reče Lojd i prekinu vezu pre nego što je Bari stigao da protestuje. Razmišljanje mu je išlo bolje nego što je u danima pre gripa mogao i da poveruje, ali znao je da je ovo preveliki zalogaj za njega. A ta stvar sa crvenim spiskom ga je zabrinjavala. Zbog čega on nije znao za to?

Prvi put otkad je upoznao Flega u Feniksu, Lojd je imao zabrinjavajući osećaj da njegov položaj može biti ugrožen. Od njega su se krile stvari. Verovatno su još mogli da uhvate Kulena; i Karl Haug i Bil Džejmison umeli su da lete vojnim helikopterima smeštenim u hangare u Indijan Springsu, i ako budu morali, zatvoriće svaki put iz Nevade prema istoku. Osim toga, taj lik nije bio Džek Trbosek niti Doktor Oktopod; bio je odbegli retard. Ali zaboga! Da je znao za tog Androsa, ko god on bio, kad mu je došla Džuli Lori, možda bi stigli da ga uhvate još u njegovom stanu u severnom Vegasu.

Negde u njemu otvoriše se vrata i pustiše unutra hladan lahor straha. Fleg je zajebao stvar. A Fleg je bio u stanju da ne veruje Lojdu Henrejdu. A to je bilo gaaaadno sranje.

Opet, moraće ovo da mu kaže. Nije nameravao da svojevoljno započne novi lov na čoveka. Ne posle onoga što se dogodilo sa Sudijom. On ustade kako bi prišao kućnim telefonima i naiđe na Vitnija Horgana koji je dolazio odatle.

„Glavonja, Lojde“, reče on. „Tebe traži.“

„U redu“, reče on i iznenadi ga smirenost sopstvenog glasa -strah je u njemu sada bio veoma velik. A iznad svega ostalog, bilo mu je veoma važno da upamti kako bi odavno već umro od gladi u ćeliji u Feniksu da nije bilo Flega. Nije vredelo da se zavarava; pripadao je mračnjaku od glave do pete.

Ali ja ne mogu da radim svoj posao ako mi uskraćuje informacije, pomisli on dok je prilazio liftovima. Pritisnu dugme za apartman na vrhu zgrade i kabina lifta se brzo podiže. Ponovo ga obuze taj uporan, neprijatan osećaj: Fleg nije znao. Treći špijun je sve vreme bio tu, a Fleg to nije znao.

„Uđi, Lojde.“ Fleg se lenjo osmehivao u običnom plavom kariranom kućnom ogrtaču.

Lojd uđe. Klima je gruvala i učinilo mu se da je ušao u odaju pod otvorenim nebom na Grenlandu. A opet, dok je Lojd prolazio kraj mračnjaka, osetio je telesnu toplotu kojom je ovaj zračio. Kao da je bio u sobi sa malom, ali veoma jakom peći.

U ćošku je, u beloj baštenskoj stolici, sedela žena koja je tog jutra došla sa Flegom. Kosa joj je bila brižljivo podignuta i prikačena šnalama, a na sebi je imala jednostavnu haljinu. Lice joj je bilo prazno, kao mesec, i dok je gledao u nju, Lojd je osetio da ga prožima duboka jeza. Dok je bio tinejdžer, jednom je sa nekim drugovima ukrao dinamit sa gradilišta, stavio fitilj u njega i bacio ga u jezero Harison, gde je dinamit eksplodirao. Mrtve ribe koje su isplutale na površinu posle toga imale su isti taj izraz grozne prazne ravnodušnosti u praznim očima.

„Dozvoli da te upoznam sa Nadin Kros“, reče Fleg tiho iza njega, nateravši Lojda da se trgne. „Moju ženu.“

Zaprepašćen, Lojd pogleda u Flega i vide samo taj podrugljivi kez, te nemirne oči.

„Draga moja, ovo je Lojd Henrejd, moja desna ruka. Lojd i ja smo se upoznali u Feniksu, gde je Lojd bio zatvoren, pa se zbog toga spremao da pojede kolegu robijaša. U stvari, Lojd je možda čak stigao da se posluži predjelom. Je li tako, Lojde?“

Lojd tupo pocrvene i oćuta, iako je žena bila potpuno beslovesna, ili totalno nadrogirana.

„Pruži ruku, draga“, reče mračnjak.

Nadin pruži ruku kao robot. Oči su joj i dalje ravnodušno zurile u neku tačku iznad Lojdovog ramena.

Zaboga, kako je ovo jezivo, pomisli Lojd. Laki znoj izbio mu je po telu i pored ledenog klima-uređaja.

„Baš mi je drago“, reče on i prodrma toplo meso njene šake. Potom se jedva odupre snažnom porivu da obriše ruku o nogavicu pantalona. Nadinina ruka ostade da mlitavo visi u vazduhu.

„Ljubavi, sada možeš spustiti ruku“, reče Fleg.

Nadin spusti ruku natrag u krilo, gde ova poče da se uvija i migolji. Lojd shvati, donekle užasnut, da ona to masturbira.

„Moja žena je danas malo indisponirana“, reče Fleg sa podsmešljivim kikotom. „Osim toga, zanela je, kako se to već kaže. Čestitaj mi, Lojde. Postaću taja.“ Ponovo taj kikot; zvuk uspaničenih, lakonogih pacova iza starog zida.

„Čestitam“, reče Lojd, osetivši da su mu usne obamrle i poplavele.

„Možemo slobodno da pričamo pred Nadin, zar ne, draga moja? Ona ti je nema kao grob. Neće nikome ni reč da zucne.

Kako stoje stvari u Indijan Springsu?“

Lojd trepnu i pokuša da promeni mentalnu brzinu, sa osećajem da je ogoljen i u defanzivi. „Stoje dobro“, izusti on konačno.

„Stoje dobro?“ Mračnjak se nagnu prema njemu i Lojd je na trenutak bio siguran da će ovaj otvoriti usta i odgristi mu glavu kao lilihip. On ustuknu. „Teško da bih to mogao da nazovem podrobnom analizom, Lojde.“

„Ima drugih stvari...“

„Kad budem hteo da pričamo drugim stvarima, pitaću za druge stvari.“ Flegov glas se dizao, neprijatno blizu urliku. Lojd nikada nije video tako naglu promenu raspoloženja, i gadno se uplašio od toga. „Sada hoću izveštaj o razvoju situacije u Indijan Springsu i bolje bi bilo da si mi ga spremio, Lojde, za tebe bi bilo bolje da jesi!“

„U redu“, promrmljao je Lojd. „Dobro.“ Zapetljao je po džepu za sveskom i sledećih pola sata proveli su u razgovoru o Indijan Springsu, mlaznjacima Nacionalne garde i projektilima tipa „svračak“. Fleg je počeo da se ponovo opušta - mada je bilo teško to ustanoviti sa sigurnošću, i nimalo nije valjalo da bilo šta uzimaš zdravo za gotovo kad imaš posla sa Šetačem.

„Šta misliš, hoće li moći da nadlete Bolder za dve nedelje?“ upita on. „Recimo... do prvog oktobra?“

„Mislim da bi Karl to mogao“, reče Lojd dvoumeći se. „Za ostalu dvojicu ne znam.“

„Hoću da budu spremni“, promrmlja Fleg. On ustade i ushoda se po sobi. „Hoću da se oni tamo kriju u rupama do sledećeg proleća. Hoću da udarim po njima usred noći, dok spavaju. Da preorem taj grad s kraja na kraj. Hoću da posle toga liči na Hamburg i Drezden u Drugom svetskom ratu.“ On se okrenu prema Lojdu i lice mu je bilo belo kao pergament, dok su mu tamne oči gorele unutrašnjom ludačkom vatrom. Kez mu je ličio na srp. „Naučiću ja njih da mi šalju špijune. Kad dođe proleće, živeće u pećinama. A onda ćemo otići tamo i loviti ih jedno po jedno. Oni će meni da šalju špijune.“

Lojd konačno stisnu petlju i progovori. „Treći špijun...“

„Pronaći ćemo ga, Lojde. Ne brini za to. Pronaći ćemo tog gada.“ Osmeh mu je ponovo bio na licu, mračno šarmantan. Ali Lojd je primetio trenutni gnevni i zbunjeni strah pre nego što se taj osmeh ponovo pojavio. A strah nije ni najmanje očekivao na tom licu.

„Mislim da znamo ko je on“, reče Lojd tiho.

Fleg je premetao figuricu od žada po rukama i zagledao je. Sad mu se ruka ukoči usred pokreta. On ostade nepomičan, a na licu mu se polako pojavi neobičan izraz koncentracije. Pogled Krosove prvi put se pomeri, najpre prema Flegu, a onda žurno u stranu. Vazduh u apartmanu na vrhu zgrade kao da se zgusnuo.

„Šta? Šta si to rekao?“

„Treći špijun...“

„Ne“, reče Fleg s iznenadnom odlučnošću. „Ne. Plašiš se senki, Lojde.“

„Ako smo u pravu, to je drugar lika po imenu Nik Andros.“

Figurica od žada skliznu Flegu kroz prste i razbi se. Trenutak kasnije Lojd se odiže od stolice povučen za košulju. Fleg je stigao do njega s drugog kraja prostorije toliko brzo da Lojd to nije uspeo ni da vidi. A onda je Flegovo lice bilo priljubljeno uz njegovo, ta grozna i bolesna vrelina pržila ga je, a Flegove oči crne kao u lasice nalazile su se samo nekoliko centimetara daleko od njegovih.

Fleg zaurla: „A ti si sedeo tamo i pričao o Indijan Springsu? Trebalo bi da te izbacim kroz taj prozor!“

Nešto - možda to što je video da je mračnjak ranjiv, možda samo zbog saznanja da ga Fleg neće ubiti dok ne dođe do svih informacija - omogućilo je Lojdu da dođe do reči i kaže nešto u svoju odbranu.

„Pokušao sam da ti kažem!“ povika on. „Nisi mi dozvolio! A nisi mi rekao ni za crveni spisak, šta god to bilo! Da sam znao za to, mogao sam još sinoć da skleptam tog posranog retarda!“

Tada polete na drugu stranu prostorije i tresnu u suprotni zid. Zvezde mu eksplodiraše u glavi i on pade na parket, ošamućen. Zatrese glavom, pokušavajući da je razbistri. U ušima je čuo visoko zujanje.

Fleg kao da je poludeo. U trzajima je koračao po sobi, lica praznog od besa. Nadin se skupila i utisnula što je dublje mogla u fotelju. Fleg stiže do police za dzidžabidže pune mlečnozelenih životinja od žada. Zapilji se na tren u njih, gotovo kao da su ga nečim zbunile, a onda ih sve počisti na pod. Tamo se one rasprsnuše kao majušne ručne bombe. On poče da rita veće komade bosom nogom i oni se razleteše unaokolo. Tamna kosa mu je pala preko čela. Zabaci je trzajem glave i okrenu se prema Lojdu. Na licu mu je bio groteskni izraz saučešća i milostivosti - a oba ta osećanja bila su stvarna koliko i novčanica od tri dolara, pomislio je Lojd.

Fleg priđe da pomogne Lojdu da ustane i Lojd primeti da je stao na nekoliko nazubljenih komada razbijenog žada bez ikakvog znaka bola... i bez krvi.

„Izvini“, reče on. „Da popijemo po piće.“ On pruži ruku i pomože Lojdu da se osovi na noge. Kao dete koje ima napad besa, pomisli Lojd. „Ti beše piješ čisti burbon, zar ne?“

„Može.“

Fleg priđe šanku i nasu im čudovišno veliko piće. Lojd sruči polovinu svog u jednom gutljaju. Čaša nakratko zvecnu kad ju je spustio na stočić. Ali osećao se malo bolje.

Fleg reče: „Mislio sam da je crveni spisak nešto što ti nikada neće zatrebati. Na njemu je bilo osam imena - sad ih je pet. To su članovi njihovog vladajućeg saveta, i ona baba. Andros je bio jedan od njih. Ali on je sada mrtav. Da, Andros je mrtav, siguran sam u to.“ On se zapilji u Lojda kroz spuštene kapke, pogledom punim mržnje.

Lojd mu sve ispriča, bacajući s vremena na vreme pogled u svesku. Nije mu trebala, ali bilo je dobro povremeno izbegavati taj sažižući pogled. Započeo je sa Džuli Lori i završio sa Barijem Dorganom.

„Kažeš da je retardiran“, reče Fleg zamišljeno.

„Da.“

Zadovoljstvo se razli Flegovim licem i on zaklima glavom. „Da“, reče, ali ne Lojdu. „Da, zato nisam mogao da vidim...“

On zaćuta i priđe telefonu. Nekoliko trenutaka kasnije razgovarao je sa Barijem.

„Helikopteri. Neka Karl uzme jedan, a Bil Džejmison drugi. Neprekidna radioveza. Pošalji šezdeset - ne, stotinu ljudi. Zatvorite svaki put koji vodi iz istočne i zapadne Nevade. Neka svi dobiju lični opis tog Kulena. I hoću izveštaje na svaki sat.“

On prekinu vezu i zadovoljno protrlja ruke. „Uhvatićemo ga. Šteta samo što ne možemo glavudžu da pošaljemo njegovom pajtosu Androsu. Ali Andros je mrtav. Zar ne, Nadin?“

Nadin je samo prazno zurila.

„Helikopteri večeras neće biti od neke vajde“, reče Lojd. „Za tri sata će se smrknuti.“

„Nemoj da brigaš, Lojde moj stari“, reče mračnjak veselo. „Sutra će biti sasvim dovoljno vremena za helikoptere. Nije on daleko. Ne, uopšte nije daleko.“

Lojd je nervozno savijao svesku sa spiralom tamo-amo, sa željom da se nalazi bilo gde, samo ne tu. Fleg je sada bio dobro raspoložen, ali Lojd nije mislio da će tako biti i pošto čuje za Đubrosa.

„Imam još jednu stvar“, reče on s oklevanjem. „Reč je o Đubretarcu.“ Zapitao se hoće li ovo izazvati još jedan napad nalik na onaj sa razbijanjem žada.

„Drago Đubrence. Je li otišao u neko novo istraživanje?“

„Ne znam gde je. Izveo je jedan mali trik u Indijan Springsu pre nego što je ponovo otišao.“ Prepričao je sve onako kako mu je Karl juče kazao. Flegu se lice smrklo kada je čuo da je Fredi Kampanari smrtno povređen, ali kada je Lojd završio, lice mu je ponovo bilo smireno. Umesto da plane od besa, Fleg je samo nestrpljenjem odmahnuo rukom.

„U redu. Kad se vrati, hoću da ga ubijete. Ali brzo i milosrdno. Neću da pati. Nadao sam se da će... duže potrajati. Verovatno ne razumeš to, Lojde, ali osećao sam izvesnu... prisnost sa tim momkom. Mislio sam da bih mogao da ga upotrebim - i jesam - ali nikada nisam bio sasvim siguran u to. Čak i majstor skulpture može da shvati kako mu se u ruci obreo manjkavi nož za vajanje. Je li tako, Lojde?“

Lojd, koji nije znao ništa o skulpturama i noževima za vajanje (mislio je da ovi koriste čekiće i dleta), zaklima glavom kao da se slaže s tim. „Naravski.“

„A on nam je napravio veliku uslugu kada je uspeo da aktivira Svračke. On je to uradio, zar ne?“

„Jeste. On je.“

„Vratiće se on. Reci Bariju da Đubrosu treba... prekratiti muke. Bezbolno, ako je moguće. Sada me više brine taj retardirani momak istočno od nas. Mogao bih da ga pustim da umakne, ali reč je o principu. Možda uspemo da završimo s tim i pre mraka. Slažeš li se, draga moja?“

Sada je čučao kraj Nadinine stolice. On joj dodirnu obraz, a ona uzmaknu kao da ju je dotaknuo usijani žarač. Fleg se isceri i ponovo je pipnu. Sada mu se pokori, sva uzdrhtala.

„Mesec“, reče Fleg oduševljeno. Đipi na noge. „Ako ga helikopteri ne opaze pre mraka, večeras će im pomoći mesečina. Ama, kladim se da koliko sada, usred bela dana, vozi bajs međudržavnim broj 15. Očekuje da ga babin bog sačuva. Ali i ona je mrtva, draga moja, zar ne?“ Fleg se zadovoljno oglasi smehom srećnog deteta. „Kao i njen bog, rekao bih. Sve će ispasti baš kao što treba. A Rendi Fleg će da bude cakum-pakum.“

Ponovo joj dodirnu obraz. Ona zastenja kao povređena životinja. Lojd obliznu suve usne. „Ja bih sad da krenem, ako misliš da je to u redu.“

„Dobro, Lojde, dobro.“ Mračnjak se nije ni osvrnuo; zurio je ushićeno u Nadinino lice. „Sve se događa kao što treba. Vrlo dobro.“ Lojd izađe što je brže mogao, gotovo trkom. U liftu ga sve to sustiže i on bi primoran da pritisne dugme za zaustavljanje usred vožnje pošto ga je obuzela histerija. Smejao se i plakao skoro pet minuta. Kad je ta oluja prošla, bilo mu je malo bolje.

Ne raspada se on, reče Lojd sam sebi. Ima nekoliko problemčića, ali za njega su oni mačji kašalj. Sve će se verovatno okončati do prvog oktobra, a ako ne dotad, onda svakako do petnaestog. Sve kreće nabolje, baš kao što je rekao, i nema veze to što me umalo nije ubio... nema veze to što sada izgleda čudnije nego ikad pre...

Lojda je petnaest minuta kasnije pozvao Sten Bejli iz Indijan Springsa. Sten je bio gotovo histeričan od besa zbog Đubrosa i od svog straha od mračnjaka.

Karl Haug i Bil Džejmison uzleteli su iz Springsa u 18:02, u izviđanje istočno od Vegasa. Jedan od preostala tri pilota koji su bili na obuci, Klif Benson, vozio se sa Karlom kao posmatrač.

U 18:12, oba helikoptera su eksplodirala u vazduhu. Koliko god da je bio preneražen, Sten je poslao pet ljudi u Hangar 9, gde su stajala još dva mala i tri velika helikoptera tipa „bebi hjui“. Pronašli su eksploziv prilepljen trakom za svih pet preostalih helikoptera i zapaljive fitilje prikačene na jednostavne kuhinjske tajmere. Fitilji nisu bili isti kao oni kojima je Đubros minirao cisterne s gorivom, ali bili su veoma slični. Tu nije bilo mnogo mesta za sumnju.

„Đubretarac je to uradio“, rekao je Sten. „Skroz je pomahnitao. Bog sveti zna šta ie još sve ovde minirao.“

„Proveri sve“, reče Lojd. Srce mu je tuklo brzo i drhtavo od straha. Adrenalin mu je ključao telom i činilo mu se da će mu oči iskočiti iz glave. „Proveri sve! Da si pokupio sve ljude tamo i pretresao tu posranu bazu od početka do kraja. Čuješ li me, Stene?“

„Čemu sve to?“

„Čemu sve to?“ zaurla Lojd. „Zar moram da ti crtam, govnaru jedan? Šta će glavni baja da kaže ako cela baza...“

„Svi naši piloti su mrtvi“, reče Sten tiho. „Zar ne kapiraš, Lojde? Čak i Klif, a on nije bio naročito dobar. Imamo još šestoricu koji nisu ni blizu tome da lete samostalno, a nemamo nijednog instruktora. Koji će nam moj sad svi ti mlaznjaci, Lojde?“

I on prekinu vezu, ostavivši Lojda da sedi zgromljen, pošto mu je konačno sinulo.

Tom Kulen se probudio te večeri malo posle pola deset, sav žedan i ukrućen. Otpio je vode iz čuturice, ispuzao ispod dve nakrivljene stene i pogledao uvis u tamno nebo. Mesec je lebdeo gore, tajanstven i miran. Bilo je vreme da krene. Ali moraće da bude oprezan, vala baš.

Zato što su sada tragali za njim.

Sanjao je. Nik mu se obraćao i to je bilo čudno, pošto Nik nije mogao da govori. On je bio M-E-S-E-C, tako se piše gluvonem. Morao je sve da piše, a Tom je jedva umeo da čita. Ali snovi su bili čudne stvari, u snu se sve moglo dogoditi, a u Tomovom, Nik je pričao.

Nik je rekao: „Sada znaju za tebe, Tome, ali nisi ti kriv za to. Uradio si sve kako je trebalo. Prosto nisi imao sreće. Zato sada moraš biti obazriv. Moraš sići s puta, Tome, ali moraš nastaviti da ideš na istok.“

Tom je razumeo to za istok, ali ne i kako da se ne zbuni u pustinji. Mogao bi jednostavno da pravi velike krugove.

„Znaćeš već“, rekao je Nik. „Prvo moraš potražiti Prst božji...“

Sada je Tom ponovo zakačio čuturicu za opasač i podesio ranac. Otišao je do petlje autoputa, ostavivši bicikl za sobom. Popeo se uz nasip do puta i pogledao i levo i desno. Pretrčao je preko srednje trake i posle novog opreznog pogleda otkaskao preko kolovoznih traka međudržavnog auto-puta broj 15 koje su vodile na zapad.

Sada znaju za tebe, Tome.

Zakačio je nogom za kabl ograde na suprotnoj strani i stumbao se gotovo do samog dna nasipa kraj auto-puta. Nakratko je ostao da leži tamo, dok mu je srce tuklo. Nije se čulo ništa osim slabog vetra, koji je cvileo preko izlomljenog pustinjskog tla.

Ustao je i osmotrio horizont. Vid mu je bio oštar, a pustinjski vazduh kristalno čist. Ubrzo ga je ugledao, spram neba punog zvezda nalik na uskličnik. Prst božji. Kad se okrenuo prema istoku, kameni monolit bio je u položaju koji je odgovarao oznaci za deset sati na časovniku. On pomisli da bi mogao da mu priđe za sat ili dva. Ali jasan i uveličavajući vazduh umeo je da prevari i iskusnije pešake u prirodi od Toma Kulena, i njega je zbunjivalo to što se činilo da kameni prste ostaje stalno na istoj udaljenosti. Prošla je ponoć, potom i dva ujutro. Veliki časovnik zvezda se okrenuo na nebu. Tom je počeo da se pita nije li kamen koji toliko liči na upereni prst možda samo fatamorgana. Protrljao je oči, ali ovaj je još bio tamo. Iza njega, petlja se utopila u tamnu daljinu.

Kad je ponovo pogledao u Prst, učinilo mu se da je ovaj malo bliže, a u četiri ujutro, kad je neki unutrašnji glas počeo da mu šapuće kako je došlo vreme da pronađe dobro skrovište za nailazeći dan, nije bilo nikakve sumnje da se primakao tom orijentiru. Ali neće moći da dođe do njega ove noći.

A kad bude došao do njega (pod pretpostavkom da ga ne pronađu kad se razdani)? Šta onda?

Nije bilo važno.

Nik će mu reći. Stari dobri Nik.

Tom je jedva čekao da se vrati u Bolder i da ga vidi, vala baš.

Pronašao je prilično udobno mesto u senci ogromnog stenovitog hrbata i gotovo istog trena zaspao. Te noći je prevalio pedesetak kilometara prema severoistoku i približavao se Mormonskim planinama.

Tokom popodneva, krupna zvečarka se zavukla kraj njega kako bi se sklonila sa dnevne vreline. Sklupčala se kraj Toma, odspavala neko vreme, a onda nastavila dalje.

Fleg je tog popodneva stajao na ivici terase za sunčanje na krovu i gledao na istok. Sunce će zaći za četiri sata, a onda će retard krenuti dalje.

Jak i postojan pustinjski lahor dizao mu je tamnu kosu sa vrelog čela. Grad se završavao tako naglo tamo gde je počinjala pustinja. Nekoliko bilborda na ivici ništavila, i to je bilo to. Toliko mnogo pustinje, toliko mnogo mesta za skrivanje. I ranije se dešavalo da se ljudi zapute peške u tu pustinju i da ih niko nikada više ne vidi.

„Ali ne i sada“, šapnu on. „Uhvatiću ga. Uhvatiću ga.“

Nije mogao da objasni zbog čega je toliko važno da uhvati retarda; racionalnost tog problema mu je neprestano izmicala. Sve više je osećao poriv da jednostavno dela, da se pokrene, da čini. Da uništava.

Prošle večeri, kad ga je Lojd obavestio o eksplozijama helikoptera i pogibiji tri pilota, morao je da upotrebi svaki izvor energije koji mu je stajao na raspolaganju da ne zaurla i preda se nekontrolisanom besu. Najpre je poželeo da naredi da se smesta formira borbena jedinica - od tenkova, vozila za spaljivanje, oklopnih vozila, svega što su imali na raspolaganju. Mogli su stići u Bolder za pet dana. I cela smrdljiva priča svršila bi se sa nedelju i po.

Svakako.

Ali ako su planinski prevoji prekriveni ranim snegom, to bi bio kraj velikog Wehrmachta. A već je bio 14. septembar. Lepo vreme više nije bilo sigurna stvar. Do đavola, kako je tako brzo postalo tako kasno?

Ali on je bio najmoćniji čovek na kugli zemaljskoj, zar ne? Možda postoji neki poput njega u Rusiji, Kini ili Iranu, ali taj bi problem morao da rešava tek za deset godina. Sada je bio važan samo njegov uspon, znao je to, osećao je to. Bio je jak, i to je sve što je taj retard mogao da im kaže... ako uspe da izbegne da se ne izgubi u pustinji ili smrzne i umre u planinama. Mogao je samo da im kaže kako Flegovi ljudi žive u strahu od Pešaka i kako će poslušati svaku Pešakovu komandu. Mogao je da im kaže samo stvari koje bi ih dodatno demoralisale. Zbog čega onda nije mogao da se otrese te neprestane, dosadne slutnje da se Kulen mora pronaći i ubiti pre nego što ode sa zapada?

Zato što je to ono što hoću, i dobiću ono što hoću, a to je sasvim dovoljan razlog.

A tek Đubretarac. Mislio je da može potpuno odbaciti Đubrosa. Mislio je da se Đubretarac može ostaviti kao manjkava alatka. Ali ovaj je uspeo da uradi ono što čitavoj Slobodnoj zoni nije pošlo za rukom. Ubacio je klipove u oklopljene točkove mašinerije mračnjakovog osvajačkog pohoda.

Pogrešno sam procenio...

Bila je to mrska pomisao i on nije hteo a dopusti da je njegov um sledi do neizbežnog zaključka. Hitnuo je čašu preko niskog bedema krova i video kako ona svetluca i premeće se, sve dalje i sve niže. Nasumična zlobna pomisao, pomisao ćudljivog deteta, blesnu u njegovoj glavi: Nadam se da će nekoga pogoditi u glavu!

Duboko dole, čaša pade na parking i rasprsnu se... toliko nisko da mračnjak nije to ni čuo.

Nisu pronašli više bombi u Indijan Springsu. Pretresli su celo mesto od početka do kraja. Izgleda da je Đubros minirao prvo na šta je naišao, helikoptere u Hangaru 9 i cisterne u voznom parku kraj njega.

Fleg je ponovio naređenje da Đubretarca ubiju čim ga ugledaju. Pomisao na to da Đubros tumara okolo po tom silnom državnom zemljištu, gde bog sveti zna šta sve nije uskladišteno, sad ga je činila krajnje nervoznim.

Nervoznim.

Da. Ono divno samopouzdanje je i dalje čilelo. Kad je ono počelo da čili? Nije mogao to da odredi, ne sa sigurnošću. Znao je samo da se sve kruni. I Lojd je to znao. Video je to u načinu na koji ga je Lojd gledao. Možda ne bi bilo loše da Lojda snađe neka nesreća pre nego se završi zima. Imao je previše drugara među pripadnicima garde u palati, među ljudima kao što su Vitni Horgan i Ken Demot. Čak i Berlson, koji se izlanuo u vezi s onim crvenim spiskom. Pomislio je dokono da Pola Berlsona zbog toga odere naživo.

Ali, da je Lojd znao za crveni spisak, ništa od svega ovoga se ne bi...

„Umukni“, promrmlja on. „Samo... umukni!“

Ali ta pomisao nije htela tako lako da ga ostavi na miru. Zašto nije Lojdu rekao imena glavnih ljudi iz Slobodne zone? Nije to znao, nije mogao da se seti. Činilo mu se da je u to vreme imao savršeno dobar razlog, ali što se više trudio da ga dokuči, to mu je on više klizio kroz prste. Je li to bila samo lukavo-glupa odluka da ne stavlja previše jaja u istu korpu - osećaj da ne sme previše tajni poveriti jednom čoveku, čak ni nekome tako glupom i odanom kao što je Lojd Henrejd?

Licem mu pređe izraz zbunjenosti. Zar je sve vreme donosio tako glupe odluke?

Uostalom, koliko mu je Lojd zaista bio odan? Taj izraz u njegovim očima...

On naglo reši da se mane svega toga i da malo levitira. Od toga mu je uvek bilo bolje. Osećao se jači, smireniji, i u glavi bi mu se razbistrilo. On pogleda u pustinjsko nebo.

(Ja sam, ja sam, ja sam, JA SAM...)

Njegove izlizane potpetice čizama odigoše se od površine terase za sunčanje, zalebdeše, pa se podigoše za još nekoliko centimetara. Potom za još nekoliko. Obuze ga mir, i on najednom shvati da može pronaći odgovore. Sve je bilo jasnije. Najpre mora da...

„Oni dolaze, znaš.“

On tresnu natrag na zvuk tog tihog, nepokolebljivog glasa. Snažan udar protrese mu noge i kičmu sve do vilice, koja glasno škljocnu. Obrnu se u mestu kao mačka. Ali nagli osmeh se izgubi na njegovom licu kad ugleda Nadin. Bila je odevena u belu spavaćicu, u metre i metre providnog materijala koji joj se nadimao oko tela. Kosa, bela kao i spavaćica, vijorila joj je oko lica. Izgledala je kao neka bledunjava i poremećena proročica, i Fleg ne uspe da se odupre naletu straha. Ona obazrivo stupi bliže. Stopala su joj bila bosa.

„Dolaze. Stju Redman, Glen Bejtmen, Ralf Brentner i Leri Andervud. Dolaze da te ubiju kao lasicu koja krade piliće.“

„Oni su u Bolderu“, reče on, „kriju se pod svojim krevetima i oplakuju mrtvu crnčugu.“

„Ne“, reče ona ravnodušno. „Sad su već gotovo u Juti. Ubrzo će stići ovamo. I zbrisaće te kao bolest.“

„Umukni. Idi dole.“

„Idem ja dole“, reče ona dok mu se približavala, i sada se ona osmehnula - osmehom koji ga je ispunio strepnjom. Jarosna boja izbledela mu je iz obraza, a sa njom kao da je nestala i njegova čudna, vrela vitalnost. Načas je izgledao kao krhki starac. „Idem dole... baš kao i ti.“

„Izlazi.“

„Idemo dole“, zapeva ona s osmehom... bilo je to užasno. „Dole, dooleeee...“

„Oni su u Bolderu!“

„Samo što nisu stigli ovamo.“

„Silazi dole!“

„Sve što si stvorio ovde se raspada, a kako i ne bi? Efektivno vreme poluraspada zla uvek je relativno kratko. Ljudi ti već šapuću iza leđa. Kažu da si pustio Toma Kulena da pobegne, običnog i prostog zaostalog momka koji je ipak bio dovoljno pametan da nadmudri Rendala Flega.“ Reči su joj navirale sve brže i brže i sada su kuljale kroz njen podrugljivi osmeh. „Kažu da je tvoj stručnjak za oružje poludeo, a ti nisi znao da će se to dogoditi. Plaše se da će ono što sledeći put bude doneo iz pustinje biti namenjeno njima umesto ljudima na istoku. I odlaze. Jesi li znao to?“

„Lažeš“, šapnu on. Lice mu je bilo belo kao kreč, oči iskolačene. „Ne bi se usudili. A sve i kad bi se usudili, ja bih to znao.“

Oči su joj prazno zurile preko ramena prema istoku. „Vidim ih“, šapnu ona. „Vidim ih kako napuštaju svoja stražarska mesta usred noći, a tvoje Oko ih ne vidi. Napuštaju svoja mesta i kradom odlaze. Ekipa radnika ode sa dvadeset ljudi, a vrati se sa osamnaest. Graničari beže na drugu stranu. Plaše se da je došlo do promene u ravnoteži snaga. Napuštaju te, napuštaju, a oni koji ostaju neće prstom mrdnuti kada ljudi sa istoka dođu da te dokrajče jednom za svagda...“

I to puče. Šta god to bilo u njemu, sada puče.

„LAŽEŠ!“ zaurla na nju. Šakama tresnu po njenim ramenima i slomi joj obe ključne kosti kao olovke. Podiže je visoko iznad glave prema izbledelom pustinjskom nebu i okrenu se na petama pa je zavitla, uvis i daleko od sebe, kao što je bacio čašu. Ugleda veliki osmeh olakšanja i trijumfa na njenom licu, iznenadnu prisebnost u njenim očima, i shvati. Navela ga je da to uradi, shvativši nekako da je samo on može osloboditi...

A nosila je njegovo dete.

On se nagnu preko niskog bedema i umalo ne preturi na drugu stranu u pokušaju da opozove neopozivo. Njena spavaćica zaleprša. Šaka mu se stegnu oko providnog materijala i on oseti da se ovaj kida, tako da mu u ruci ostade samo parče tkanine toliko tanane da je video sopstvene prste kroz nju - kao da je sazdana od snova u vreme buđenja.

Tada ona nestade, sunovrativši se pravo dole, nožnih prstiju uperenih prema zemlji, dok joj se spavaćica nadimala u nanosima oko vrata i lica. Nije vrisnula.

Sunovratila se nemo kao pokvarena raketa.

Začuvši neopisivi udar njenog tela o tle, Fleg zabaci glavu prema nebu i poče da zavija.

Nije bilo važno, nije bilo važno.

Sve mu je još bilo na dlanu.

On se ponovo nagnu preko bedema i vide ih kako trče, kao gvozdeni opiljci koje privlači magnet. Ili kao crvi koje privlači rasuta iznutrica.

Bili su tako mali, a on tako visoko iznad njih.

Levitiraće, odlučio je, i ponovo postići stanje smirenosti.

Ali prošlo je mnogo, mnogo vremena pre nego što su se potpetice njegovih čizama odigle od poda terase za sunčanje, a kada se to dogodilo, zalebdele su tek pola centimetra iznad betona. Nisu mogle više da se uzdignu.

Tom se te večeri probudio u osam sati, ali još je bilo previše svetlo da bi krenuo dalje. Sačekao je. Nik mu se vratio u san, pa su razgovarali. Bilo je tako dobro pričati sa Nikom.

Ležao je u senci velike stene i posmatrao kako nebo tamni. Počeše da se pojavljuju zvezde. On pomisli na čips marke „pringls“ i požele da mu se nađe koje pakovanje. Kad se bude vratio u zonu - ako se zaista bude vratio u zonu - naješće se toga do mile volje.

Preždraće se od „pringlsa“. I uživaće u ljubavi svojih prijatelja. To je nedostajalo tamo u Las Vegasu, zaključio je on - jednostavna ljubav. Oni su bili sasvim fini i sve to, ali u njima nije bilo mnogo ljubavi. Zato što su bili previše zauzeti stalnim strahom. Ljubav ne uspeva naročito dobro tamo gde ima samo straha, baš kao što biljke ne rastu naročito dobro tamo gde je stalno mrak.

Samo otrovne pečurke rastu krupne i debele u mraku, to čak i on zna, vala baš.

„Ja volim Nika, Freni, Dika Elisa i Lusi“, šapnu Tom. Bila je to njegova molitva. „Volim isto tako i Lerija Andervuda i Glena Bejtmena. Volim Stena i Ronu. Volim Ralfa. Volim Stjua. Volim...“

Čudno kako su mu lako dolazila njihova imena. A dok je bio u zoni, imao je sreće ako je mogao da se seti Stjuovog imena kad bi mu ovaj došao u posetu. Misli su mu se okrenule igračkama. Garaži, kolima, modelima vozova. Igrao se sa njim iz sata u sat. Ali pitao se hoće li poželeti da se toliko dugo igra njima kad se bude vratio odavde... ako se bude vratio. Neće biti isto. To je bilo tužno, ali možda je isto tako bilo i dobro.

„Gospod je moj pastir“, poče on tiho da recituje. „Ništa mi nedostajati neće. On mi za počinak daje zelena polja. On mi glavu miropomazuje. On mi daje kung-fu pred neprijateljima mojim. Amin.“

Sada je bilo dovoljno mračno, pa je nastavio dalje. U pola dvanaest te noći, došao je do Prsta božjeg i zastao tamo da nešto prezalogaji. Tu je tle bilo visoko, a kada je pogledao iza sebe, tamo odakle je došao, ugledao je svetla u pokretu. Na petlji, pomislio je. Mene traže.

Tom ponovo pogleda na severoistok. Daleko napred, jedva vidljivu u mraku (mesec, koji je bio pun prethodne dve noći, već je počeo da tone), ugledao je zaobljenu granitnu kupolu. Tamo je sada trebalo da krene.

„Toma bole noge“, šapnu on sebi u bradu, ali donekle veselo. Stvari su mogle biti daleko gore od bolnih nogu. „M-E-S-E-C, tako se pišu bolne noge.“

Hodao je dalje, a noćna stvorenja su bežala od njega, i kada je legao u osvit, prešao je gotovo šezdeset pet kilometara. Granica između Nevade i Jute bila je nedaleko istočno od njega.

U osam tog jutra čvrsto je zaspao, glave položene na jaknu. Oči su počele da mu se brzo pomeraju tamo-amo iza sklopljenih kapaka.

Nik je došao, i Tom je razgovarao sa njim.

Tomu se u snu nabralo čelo. Rekao je Niku kako jedva čeka da ga ponovo vidi.

Ali iz nekog razloga, Nik mu je okrenuo leđa.

66.

O, kako se samo istorija ponavlja: Đubretarac se ponovo pržio na đavoljem tiganju - ali sada nije bilo nade da će ga Sibolini rashlađujući vodoskoci održati u životu.

To i zaslužujem, samo to i zaslužujem.

Koža mu je izgorela, oljuštila se, izgorela i ponovo se oljuštila da bi na kraju pocrnela umesto da samo potamni. On je bio živi dokaz za tvrdnju da čovek konačno poprimi izgled onoga što jeste. Đubros je izgledao kao da ga je neko umočio u kerozin i pripalio na njemu šibicu. Plavetnilo njegovih očiju izbledelo je u neprekidnom nepodnošljivom sjaju pustinje, i pogled u njih bio je kao pogled u čudne, vandimenzionalne rupe u svemiru. Bio je odeven kao da na neki čudan način oponaša mračnjaka - u crvenu kariranu košulju raskopčanog okovratnika, izbledele farmerke i pustinjske čizme koje su već bile izgrebane, izlupane, ispresavijane i razvaljene. Ali bacio je svoju amajliju sa crvenom flekicom. Nije zaslužio da je nosi. Pokazao se nedoličnim. I poput svih nesavršenih đavola, i on je bio prognan.

Zastao je pod proključalim suncem i prešao mršavom i drhtavom rukom preko čela. Bio je suđen ovom mestu i vremenu - ceo njegov život bio je priprema za to. Prošao je kroz plamene hodnike pakla da bi stigao tu. Istrpeo je šerifa oceubicu, istrpeo je ono mesto u Tera Hoti, istrpeo je Karlija Jejtsa. Posle čitavog tog čudnog i samotnog života, pronašao je prijatelje. Lojda. Kena. Vitnija Horgana.

I, o bože, kako je samo sve sjebao. Zaslužio je da izgori tu, u đavoljem tiganju. Zar mu nema iskupljenja? Mračnjak bi to mogao da zna. Đubretarac pojma nije imao.

Sada je jedva mogao da se seti šta se dogodilo - možda zato što njegov izmučeni um nije želeo toga da se seti. On je u pustinji proveo duže od nedelju dana pre svog poslednjeg, katastrofalnog povratka u Indijan Springs. Škorpion ga je ubo u srednji prst leve ruke (njegov jebački prst, što bi rekao davno nestali Karli Jejts iz davno nestalog Pautenvila, vulgaran kao i svi koji su stalno visili u sali za bilijar), i ta ruka mu se nadula kao gumena rukavica napunjena vodom. Nestvarno žestoki plamen ispunio mu je glavu. Ali on je uporno išao dalje.

Konačno se vratio u Indijan Springs, i dalje s utiskom da je samo proizvod nečije mašte. Ljudi su dobrodušno pričali među sobom dok su razgledali ono što je pronašao - zapaljive fitilje, protivpešadijske mine, zapravo sve same sitnice. Đubros je počeo da se dobro oseća prvi put otkad je pretrpeo ubod škorpiona.

A onda, bez ikakvog upozorenja, vreme je nekako skliznulo unazad i on se ponov obreo u Pautenvilu. Neko je rekao: „Ljudi koji se igraju vatrom piške u krevet, Đubrose“, i on je podigao pogled, očekujući da vidi Bilija Džejmisona, ali to nije bio Bil, bio je to Rič Graudmor iz Pautenvila, cerio se i čačkao zube šibicom, prstiju crnih od mašinskog ulja pošto je ušetao u salu za bilijar iz Teksako pumpe na ćošku, kako bi odigrao partiju za vreme pauze. A neko drugi je rekao: „Bolje skloni to, Riči, Đubros se vratio u grad“, i zvučalo je to isprva kao glas Štiva Tobina, ali nije to bio Stiv. Bio je to Karli Jejts u staroj, izlizanoj motociklističkoj jakni sa kapuljačom. Sa rastućim užasom, video je da su svi oni tamo, neupokojeni leševi koji su ponovo oživeli. Riči Graudmor, Karli, Norm

Moriset i Heč Kaninhem, onaj što je počeo da ćelavi iako mu je bilo tek osamnaest godina, a svi ostali su ga zvali Heč Kunilingus.

I svi su mu se podrugljivo cerili. Tada je začuo, glasno i brzo, kroz grozničavu omamljenost godina: Hej, Đubrose, što nisi spalio ŠKOLU? Hej, Đubrence, si već stigo sebi da spališ miška? Hej, Đubretarac, čujem da šmrčeš benzin za upaljač, je l' to tačno?

A onda Karlija Jejtsa: Hej, Đubrose, šta je matora Semplova rekla kad si joj zapalio ček od penzije?

Pokušao je da zaurla na njih, ali oglasio se samo šapatom: „Ne pitajte me više za ček od penzije stare gospođe Sempl.“ A onda je pobegao.

Ostalo je bilo kao san. Uzimanje zapaljivih fitilja i njihovo kačenje na kamione u voznom parku. Ruke su mu same radile, dok su mu misli bile daleko, u zbunjenom kovitlacu. Ljudi su ga videli kako ide od voznog parka do svog vozila za pesak sa gumama nalik na balone, a neki od njih svi mu čak i mahali, ali niko nije prišao da ga pita šta to radi. Na kraju krajeva, on je nosio Flegovu amajliju.

Đubrence je obavio svoje i razmislio o Tera Hoti.

U Tera Hoti su ga terali da grize gumu kad su ga podvrgavali šokovima, a čovek koji je rukovao aparatom ponekad je izgledao kao šerif oceubica, ponekad kao Karli Jejts i ponekad kao Heč Kunilingus. A on se svaki put histerično kleo pred samim sobom da se ovaj put neće upišati. I uvek bi to uradio.

Kad su cisterne bile sređene, ušao je u najbliži hangar i sredio helikoptere u njemu. Trebali su mu fitilji sa tajmerom da bi posao bio obavljen valjano, pa je otišao u vojničku kuhinju i pronašao više od desetak onih jeftinih plastičnih tajmera. Podesiš ih na petnaest minuta ili pola sata i kad se vrate do nule, oglase se sa ding, tako da zna da je vreme da izvadiš pitu iz rerne. Samo što će ovog puta, pomislio je Đubros, umesto da se oglase sa ding, napraviti jedno veliko bum. To mu se dopadalo. To je bilo prilično dobro. Ako Karli Jejts ili Rič Graudmor pokušaju da polete u nekom od tih helikoptera, doživeće grdno iznenađenje. On je jednostavno povezao kuhinjske tajmere sa sistemima paljenja helikoptera.

Kad je sve bilo gotovo, razum mu se načas vratio. Bio je to trenutak izbora. Zagledao se začuđeno u helikoptere parkirane u hangaru punom odjeka, a zatim i u svoje ruke. Zaudarale su na paljevinu. Ali ovo nije bio Pautenvil. U Pautenvilu nije bilo helikoptera. Sunce u Indijani nije blistalo tako divlje i nemilosrdno kao ovo. Nalazio se u Nevadi. Karli i njegovi drugari iz sale za bilijar bili su mrtvi. Umrli su od supergripa.

Đubros se okrenuo i sa sumnjom pogledao u svoje rukotvorine. Zbog čega je sabotirao mračnjakovu opremu? Bilo je to besmisleno, bezumno. Poskidaće sve to, brzo.

O, ali te divne eksplozije.

Te divne vatre.

Plameno gorivo za mlaznjake koje liže na sve strane. Helikopteri koji eksplodiraju u vazduhu. Tako divno.

I on je najednom odbacio od sebe svoj novi život. Otrčao je natrag do svog vozila za pesak, sa pritajenim kezom na licu crnom od sunca. Popeo se i odvezao odatle... ali ne predaleko. Sačekao je, i jedna cisterna sa gorivom konačno je izašla iz garaže voznog parka i sporo krenula po asfaltu kao velika buba sivomaslinaste boje. A kad je eksplodirala, rasprsnuvši masnu vatru na sve strane, Đubros je ispustio dvogled i zaurlao u nebo, uzmahujući pesnicama u neizrecivom zadovoljstvu. Ali to zadovoljstvo nije potrajalo dugo. Zamenio ga je smrtonosni užas i mučno, jadno kajanje.

Odvezao se u pustinju na sevtroistok, terajući vozilo za pesak gotovo samoubilački brzo. Koliko je vremena prošlo otad? Nije to znao. Da mu je neko rekao da je sada šesnaesti septembar, on bi samo klimnuo glavom sasvim prazno, bez trunke razumevanja.

Pomislio je da se ubije, da za njega više nema ničega, da su svi sada protiv njega i da upravo tako i treba da bude. Kad ujedeš ruku koja te hrani, onda i očekuješ da se ta ruka stegne u pesnicu. Nije posredi samo bio uobičajen poredak stvari u životu; to je bila pravda. Pozadi u vozilu imao je tri velika kanistera sa benzinom. Poliće se njim, a onda kresnuti šibicu. Ništa drugo nije ni zaslužio.

Ali nije to uradio. Nije znao zašto. Neka sila, moćnija od agonije kajanja i samoće, zaustavila ga je. Činilo se da čak ni samospaljivanje nalik na nekog budističkog kaluđera nije dovoljno teška kazna. Odspavao je. A kada se probudio, ustanovio je da mu se nova misao uvukla u glavu, a ta misao je bila:

ISKUPLJENJE.

Je li ono bilo moguće? Nije to znao. Ali ako pronađe nešto... nešto veliko... i odnese to mračnjaku u Las Vegas, zar to ne bi bilo moguće? A čak i ako ISKUPLJENJE nije moguće, možda POKAJANJE jeste. Ukoliko je to istina, i dalje postoji šansa da umre zadovoljan.

Šta? Šta bi to moglo biti? Šta je to dovoljno veliko za ISKUPLJENJE, ili makar za POKAJANJE? Ne protivpešadijske mine niti flota kamiona za paljenje rastinja, ne ručne bombe, niti automatsko oružje. Ništa od svega toga nije bilo dovoljno veliko. On je znao gde se nalaze dva eksperimentalna bombardera (bili su napravljeni iako Kongres nije znao za to, i plaćeni novcem iz tajnih vojnih fondova), ali on nije mogao da ih odvuče u Vegas, a sve i da je mogao, niko nije mogao da njima uzleti. Po njihovom izgledu, bila im je potrebna posada od deset ljudi, možda i više.

On je bio kao infracrveni nišan koji traga po mraku i otkriva izvore toplote kao nejasna, đavolski crvena obličja. Mogao je, na neki čudan način, da oseti stvari ostavljene u tim pustarama, gde su obavljani tako brojni vojni projekti. Mogao je da ode pravo na zapad, gde se nalazio Projekt Plavo, gde je sve ovo i započelo. Ali hladna zaraza nije bila po njegovom ukusu, i na svoj zbrkan, ali ne sasvim nelogičan način, smatrao je da ona ne bi bila ni po Flegovom ukusu. Zaraza nije marila za to koga ubija. Za ljudsku rasu bi možda bilo bolje da su pokretači Projekta Plavo imali tu jednostavnu činjenicu na umu.

I tako je otišao na severoistok iz Indijan Springsa, u peščanu pustoš zemljišta vazduhoplovne baze Nelis, zaustavivši vozilo kako bi prosekao ograde od bodljikave žice s oznakama na kojima je pisalo: IMOVINA VLADE SAD. PRISTUP ZABRANIEN i NAORUŽANI STRAŽARI, PSI ČUVARI i KROZ OVE ŽICE PROLAZI STRUJA VISOKOG NAPONA. Ali struje nije bilo, baš kao ni pasa čuvara niti naoružanih stražara, i Đubretarac je nastavio dalje, podešavajući smer s vremena na vreme. Nešto ga je vuklo, privlačilo sebi. Nije znao šta je posredi, ali mislio je da je dovoljno. Sasvim dovoljno.

Balonske „gudjir“ gume na vozilu postojano su se okretale i nosile Đubrosa kroz suve dine i uz strmine toliko stenovite da su ličile na poluogoljene kičme stegosaura. Vazduh je bio nepomičan i suv. Temperatura je bila tu negde odmah iznad četrdeset. Čulo se samo zujanje modifikovanog „studbejker“ motora u vozilu.

Uspeo se na vrh brega, ugledao ono što se nalazilo ispod njega, i nakratko ubacio brzinu u ler kako bi bolje pogledao.

Dole je bio kompleks zgurenih zgrada koje su treperile kroz sve jaču jaru kao živa. Vojničke barake i niske građevine od blokova šljake. Vozila zaustavljena tu i tamo na prašnjavim ulicama. Čitavu oblast okruživale su trostruke ograde od bodljikave žice, a video je i porcelanske provodnike. Nisu to bili oni mali provodnici veliki kao zglavak šake koji su provodili slabu struju za teranje neželjenih posetilaca; ovi su bili džinovski, veliki kao stisnuta pesnica.

S istoka, popločani drum sa dve kolovozne trake vodio je do stražarske kućice koja je izgledala kao ojačani bunker. Tamo nije bilo slatkih malih tabli sa natpisima PREDAJTE KAMERU DEŽURNOM VOJNOM POLICAJCU ili AKO VAM SE DOPALO KOD NAS, KAŽITE TO SVOM KONGRESMENU. Jedini primetan znak bio je ispisan crvenim slovima na žutoj pozadini, bojama opasnosti, kratak i jasan: SMESTA POKAŽITE IDENTIFIKACIJU.

„Hvala ti“, šapnu Đubretarac. Pojma nije imao kome se zahvaljuje. „O hvala ti... hvala ti.“ Njegovo posebno čulo dovelo ga je ovamo, ali on je sve vreme znao da se to nalazi tu. Tu negde.

Ubacio je vozilo u brzinu i krenuo u trzajima niz padinu. Deset minuta kasnije, dovezao se prilaznim putem do stražarske kućice. Na drumu su stajale crno-bele rampe i Đubros je izašao da ih pregleda. Ovakva mesta imala su velike generatore kako bi se obezbedila znatnom količinom rezervne energije. Sumnjao je da bi ijedan generator mogao da obezbeđuje napajanje i posle tri meseca, ali morao je svejedno da bude veoma oprezan i uveri se da je sve pogašeno pre nego što uđe. Ono što je želeo sad mu je bilo nadohvat ruke. Ne sme dozvoliti sebi da podlegne preteranoj želji i ostane spržen kao pečenje u mikrotalasnoj rerni.

Iza petnaest centimetara debelog blindiranog stakla, mumija u vojnoj uniformi zurila je napolje, iza njega.

Đubros se sagnuo ispod rampe na ulaznoj strani stražarske kućice i prišao vratima male betonske zgrade. Pokušao je da ih otvori i uspeo u tome. Dobro je. Kad ovakvo mesto mora da pređe na vanredne izvore napajanja strujom, sve treba da se automatski zaključa. Ako se zadesiš u kenjari, ostaneš tamo zaključan sve dok. kriza ne prođe. Ali ako vanredni izvori napajanja prestanu sa radom, sve se ponovo otključa.

Mrtav stražar je mirisao suvo, sladunjavo i zanimljivo, kao cimet i šećer pomešani da se zajedno proprže. Nije se naduo niti istrulio; prosto se osušio. Još je imao crnu diskoloraciju ispod vrata, upadljivi trag Kapetana Tripsa. U uglu iza njega stajala je automatska puška „brauning“. Đubretarac je uze i vrati se napolje.

On pomeri prekidač na pojedinačnu vatru, podesi nišan, a onda uglavi kundak u udubljenje mršavog desnog ramena. Nacilja jedan porcelanski provodnik i opali. Začu se glasan prasak poput pljeskanja rukom i on oseti uzbudljivi dašak baruta. Provodnik se rasprsnu na sve strane, ali bez pratećeg ljubičastobelog sjaja struje visokog napona. Đubretarac se osmehnu.

Pevušeći, on priđe kapiji i pogleda je. Baš kao i vrata stražarske kućice, i ona je bila otključana. On malo odgurnu vrata pa čučnu. Ispod asfalta se nalazila mina koja je reagovala na pritisak. Nije znao otkud to zna, ali jednostavno je znao. Možda je bila aktivna, možda i nije.

On se vrati do vozila za pesak, ubaci ga u brzinu i prođe njim kroz branike rampe. Oni popucaše s praskom i škripom i velike balon-gume vozila zakrckaše preko njih. Pustinjsko sunce je tuklo odozgo. Đubretarčeve neobične oči zadovoljno zasvetlucaše. Pred kapijom, on izađe iz vozila za pesak i ponovo ga ubaci u brzinu. Vozilo bez vozača krenu napred i otvori kapiju do kraja. Đubretarac pohita u stražarsku kućicu.

On stisnu oči, ali ne začu se nikakva eksplozija. To je bilo dobro; tu zaista ništa nije funkcionisalo. Sistemi za slučaj opasnosti mogli su da rade mesec, možda dva, ali na kraju su ih vrućina i nedostatak redovnog održavanja onesposobili. Ipak, biće oprezan.

U međuvremenu, njegovo vozilo za pesak se smireno kretalo prema zidu od talasastog lima dugačke vojne zgrade. Đubretarac potrča za njim i sustiže ga baš dok je ovaj poskakivao preko ivičnjaka nečega što se, sudeći po putokazu, zvalo Ulica Uinois. On vrati menjač u ler i vozilo se zaustavi. Đubretarac se pope, krenu u rikverc i obiđe oko zgrade kako bi došao do ulaza u nju.

Bila je to kasarna. Senke u unutrašnjosti bile su pune tog cimetno-šećernog mirisa. Na pedesetak kreveta nalazilo se možda dvadesetak vojnika. Đubretarac krenu prolazom između njih, zapitavši se kuda je krenuo. Tu nije bilo ničeg za njega, je li tako? Ti ljudi su svojevremeno bili neka vrsta oružja, ali grip ih je neutralisao.

Ali bilo je nečeg zanimljivog za njega na samom kraj zgrade. Tamo je stajao neki znak. On mu priđe da ga pročita. Unutra je bilo strahovito vruće. Od te vreline bubnjalo mu je u ušima i činilo mu se da mu glava otiče. Ali kada je stao ispred znaka, lice mu se razvuče u osmeh. Da, bilo je to tu. Negde u ovoj bazi bilo je ono za čim je tragao.

Znak je prikazivao karikaturu čoveka pod karikaturom tuša. On je žustro sapunjao svoje karikirane genitalije; bile su gotovo sasvim prekrivene nacrtanim mehurićima. Ispod slike je pisalo: UPAMTITE! U VAŠEM JE NAJBOLJEM INTERESU DA SE SVAKODNEVNO TUŠIRATE!

Ispod toga je bio žuto-crni amblem sa tri trougla uperena nadole.

Simbol za radijaciju.

Đubretarac se nasmeja kao dete i pljesnu rukama u posvemašnjoj tišini.

67.

Vitni Horgan je zatekao Lojda u njegovoj sobi kako leži na velikom okruglom krevetu koji je doskora delio sa Dejnom Jirgens. Na njegovim golim grudima stajala je velika čaša sa džin-tonikom. Zurio je ozbiljno u svoj odraz u ogledalu na plafonu.

„Uđi samo“, reče on kad ugleda Vitnija. „Šta se tu cifraš, pobogu. Ionako nisi ni kucao. Gade.“ Zaplitao je jezikom.

„Pijan si, Lojde?“ upita Vitni oprezno.

„Jok. Još ne. Ali samo što nisam.“

„Je li on tu?“

„Ko? Neustrašivi vođa?“ Lojd se uspravi u sedeći položaj. „Tu je negde. Ponoćno tumaralo.“ On se nasmeja i ponovo leže.

Vitni reče tiho: „Bolje malo pripazi šta pričaš. Znaš da nije pametno udarati po oštrom piću kad je on...“

„Ma jebeš to.“

„Seti se šta se desilo sa Hekom Droganom. I sa Strelertonom.“ Lojd klimnu glavom. „U pravu si. I zidovi imaju uši. Posrani zidovi imaju uši. Jesi li ikada čuo tu izreku?“

„Da, tu i tamo. Ovde je ta izreka istinita, Lojde.“

„Nego šta je.“ Lojd se najednom uspravi i zavrljači piće na drugu stranu sobe. Čaša puče. „Eto malo posla za čistačicu, je l' tako, Vitni?“

„Jesi li dobro, Lojde?“

„Dobro sam. Hoćeš malo džin-tonika?“

Vitni je načas oklevao. „Njah. Ne volim to bez limete.“

„Hej, pobogu, nemoj da odbijaš samo zbog toga! Ja imam limete. Iz bočice na stiskanje.“ Lojd priđe baru i podiže plastičnu flašicu „prave limete“. „Liči na levo jajce Zelenog džina. Smešno, a?“

„Ima li ukus kao limeta?“

„Naravski“, reče Lojd zlovoljno. „Šta misliš, koji moj, kakav je ukus? Jebote, pa nisu ti to žitne pahuljice. Dakle, šta kažeš? Budi muško i popij jedno piće sa mnom.“

„Pa... dobro.“

„Da lepo popijemo kraj prozora dok uživamo u panorami.“

„Ne“, reče Vitni, oštro i naglo. Lojd zastade pre nego što je došao do šanka i lice mu najednom preblede. On pogleda Vitnija i oči im se načas susretoše.

„Da, dobro“, reče Lojd. „Izvini, druže. To je bilo neukusno.“ „U redu je.“

Ali nije bilo u redu, i to su obojica znali. Žena koju je Fleg predstavio kao svoju „nevestu“ juče se sunovratila odozgo. Lojd se setio kako je Ejs Haj rekao da Dejna ne može da skoči sa balkona zato što se prozori ne otvaraju. Ali apartman na vrhu bio je opremljen terasom za sunčanje. Verovatno su mislili da niko od zaista velikih kockara - a to su mahom bili Arapi - nikada neće poželeti da skoči. Mnogo su pa oni znali.

Smućkao je Vitniju džin-tonik pa su neko vreme sedeli i pili u tišini. Napolju je sunce zalazilo u crvenom sjaju. Vitni konačno reče glasom suviše tihim da bi se čuo: „Stvarno misliš da je svojevoljno skočila?“

Lojd slegnu ramenima. „Kakve veze ima? Naravski. Mislim da se bacila. Zar ti ne bi, da si sa njim u braku? Može još?“

Vitni pogleda u svoju čašu i vide, donekle iznenađen, da zaista može. Pruži je Lojdu, koji je odnese do šanka. Lojd je sipao džin nemilice, i Vitni je bio prijatno pripit.

Ponovo su neko vreme pili u tišini i posmatrali zalazak sunca.

„Šta ima novo u vezi s onim likom, Kulenom?“ upita Vitni konačno.

„Ništa. Ni slovca. Nula. Nema ništa novo, Bari nije čuo nikakve vesti. Ništa sa puta broj 40, sa puta broj 30, sa puta broj 2 i 74, kao ni sa međudržavnog broj 15. Ništa sa sporednih puteva. Sve smo ih pokrili, ali njega nigde nema. Tamo je negde, u pustinji, i ako nastavi da se kreće noću i ako uspe da provali kako da i dalje ide na istok, provući će se. Uostalom, kakve veze ima? Šta može da im kaže?“

„Ne znam.“

„Ni ja. Što se mene tiče, može slobodno da ide.“

Vitniju je bilo neprijatno. Lojd je ponovo bio opasno blizu da kritikuje gazdu. Sada je bio još omamljeniji alkoholom i bilo mu je drago zbog toga. Možda će uskoro stisnuti petlju i konačno reći ono zbog čega je i došao.

„Da ti kažem nešto“, reče Lojd, nagnuvši se napred. „Počeo je da gubi kontrolu nad utakmicom. Jebote, jesi li čuo nekada da se tako kaže? Utakmica se bliži kraju, a on nema više rezervi na klupi.“

„Lojde, ja...“

„Može još jedna?“

„Naravski, što da ne?“

Lojd im smućka novo piće. Pruži jednu čašu Vitniju, a ovaj otpi i malo uzdrhta. Sada je to bio gotovo čisti džin.

„Gubi kontrolu“, reče Lojd, vrativši se svojoj priči. „Najpre Dejna, onda taj lik Kulen. Njegova žena - ako je uopšte to i bila - bacila se sa terase. Zar misliš da je on isplanirao njen skok sa balkona potkrovlja?“

„Ne bi trebalo da pričamo o tome.“

„I Đubretarac. Pogledaj samo šta je taj uradio sasvim sam. S takvim prijateljima, šta će ti neprijatelji? To bih hteo da znam.“

„Lojde...“

Lojd je odmahivao glavom. „Ništa ti ja to ne razumem. Sve je išlo sasvim dobro, do one noći kad je došao i rekao da je ona starica u Slobodnoj zoni umrla. Rekao je da je i poslednja prepreka uklonjena s našeg puta. Ali tada je sve krenulo kako ne treba.“

„Lojde, stvarno mislim da ne treba da...“

„Sad prosto ne znam. Valjda ćemo moći da ih sredimo kopnenim napadom na proleće. Sasvim sigurno ne možemo krenuti pre toga. Ali do proleća, bog sveti zna šta će oni tamo sve da pripreme, znaš? Nameravali smo da udarimo po njima pre nego što stignu da smisle nezgodna iznenađenja, a sada ne možemo. Osim toga, za ime božje, moramo da mislimo i na Đubrosa. On je negde tamo u pustinji i cunja okolo, tako da sam sasvim siguran da...“

„Lojde“, reče Vitni tihim, prigušenim glasom. „Slušaj me.“ Lojd se nagnu napred, zabrinut. „Šta je bilo? U čemu je problem, stari druže?“

„Nisam znao čak ni da li ću imati petlje da te pitam“, reče Vitni. Grčevito je stezao čašu. „Ja, Ejs Haj, Roni Sajks i Dženi Engstrom. Palimo odavde. Hoćeš sa nama? Bože, sigurno sam poludeo kad ti ovo pričam, a toliko si blizak s njim.“

„Palite odavde? Kuda ćete?“

„U Južnu Ameriku, valjda. U Brazil. To bi trebalo da bude dovoljno daleko.“ On zaćuta načas, neodlučan, pa nastavi. „Mnogi ljudi odlaze. Pa, možda ne baš mnogi, ali prilično ih je, i sve ih je više iz dana u dan. Misle da Fleg nije sposoban da stvari dovede do kraja. Neki idu na sever, u Kanadu. Tamo je za mene prehladno. Ali moram da se izvučem odavde. Otišao bih na istok kad bih bio siguran da će me tamo primiti. I kad bih bio siguran da možemo da se probijemo.“ Vitni naglo zaćuta i pogleda Lojda, sav jadan. Na licu mu je bio izraz čoveka koji misli da je preterao.

„U pravu si“, reče Lojd tiho. „Neću te odati, druže stari.“

„Ovde je prosto... sve krenulo po zlu“, reče Vitni s očajanjem u glasu.

„Kad smeraš da kreneš?“ upita Lojd.

Vitni ga pogleda krajnje podozrivo.

„Ma, zaboravi da sam te to uopšte pitao“, reče Lojd. „Može piće?“

„Ne još“, reče Vitni i pogleda u čašu.

„Ja hoću.“ On priđe baru. Leđima okrenut Vitniju, on reče: „Ne mogu.“

„A?“

„Ne mogu!“ reče Lojd oštro i okrenu se ponovo prema Vitniju. „Dužan sam mu. Mnogo sam mu dužan. Izvukao me je iz gadne frke u Feniksu i otad sam sa njim. Čini mi se da je prošlo više vremena nego što zaista jeste. Ponekad mi izgleda kao prava večnost.“

„Mogu misliti.“

„Ali nije samo to posredi. On mi je uradio nešto, postao sam nekako bistriji. Ne znam o čemu se radi, ali nisam kao pre, Vitni. Ni nalik. Pre... njega... Bio sam običan sitni krimos. Sad mi je dao da ovde upravljam situacijom, i dobro mi ide. Kao da bolje razmišljam. Da, zahvaljujući njemu, postao sam bistriji.“ Lojd podiže kamen sa flekicom sa grudi, pogleda ga načas, pa ga ponovo pusti. Obrisa dlan o pantalone kao da je dodirnuo nešto gnusno. „Znam da sada nisam neki genije. Moram da beležim u svesku sve što treba da uradim kako ne bih to zaboravio. Ali dok je on iza mene, mogu da dajem naređenja i najčešće sve ispadne kako treba. Ranije sam mogao samo da slušam druge i upadam u nevolje. Promenio sam se... on me je promenio. Da, kao da je prošlo mnogo više vremena nego što zaista jeste.

Kad smo došli u Vegas, ovde je bilo samo njih šesnaestoro. Roni je bio jedan od njih; Dženi takođe, i jadni stari Hek Drogan. Čekali su ga. Kad smo ušli u grad, Dženi Engstrom se spustila na ta njena lepa kolena i poljubila mu čizme. Kladim se da ti u krevetu to nikada nije pričala.“ On se kiselo osmehnu Vitniju. „A sad hoće da zapali odavde. Pa, ne krivim je zbog toga, baš kao ni tebe. Ali svakako ne treba mnogo da se pokvari dobar posao, je l’ tako?“

„Ti ćeš da ostaneš?“

„Do samog kraja, Vitni. Njegovog ili mog. Toliko mu dugujem.“ Nije dodao da i dalje veruje toliko u mračnjaka da misli kako će Vitni i ostali najverovatnije skončati na krstu. A bilo je tu još nešto.

Ovde je on bio Flegov drugokomandujući. Šta bi mogao da bude u Brazilu? Pa, i Vitni i Roni su bili pametniji od njega. On i Ejs Haj završili bi kao sitne ribe, a to baš i nije bilo po Lojdovom ukusu. Ranije mu to ne bi smetalo, ali stvari su se promenile. A kad ti se sve promeni u glavi, shvatio je on, promeni se praktično zauvek.

„Pa, možda bi to bilo dobro za sve nas“, reče Vitni neubedljivo.

„Naravski“, reče Lojd i pomisli: Ali ne bih da sam na vašem mestu ako sve na kraju ipak ispadne Flegu u prilog. Ne bih da sam na vašem mestu kad on konačno bude imao dovoljno vremena da obrati pažnju na vas tamo dole, u Brazilu. Tada bi razapinjanje na krst moglo da vam bude najmanja briga...

Lojd podiže čašu. „Zdravica, Vitni.“

Vitni podiže svoju čašu.

„Da niko ne strada“, reče Lojd. „To je moja zdravica. Da niko ne strada.“

„Druže, rado ću popiti u to ime“, reče Vitni i obojica iskapiše čaše.

Vitni je otišao ubrzo posle toga. Lojd je nastavio da pije. Obeznanio se oko pola deset i zaspao mrtav pijan na okruglom krevetu. Ništa nije sanjao, i to je bilo gotovo vredno sutrašnjeg mamurluka.

Kada je sunce granulo 17. septembra, Tom Kulen se ulogorio severno od Ganloka, u Juti. Bilo je dovoljno hladno da vidi kako mu se dah magli. Uši su mu bile hladne i obamrle. Ali dobro se osećao. Prošao je prethodne noći sasvim blizu izbrazdanog lošeg puta i video trojicu ljudi okupljenih oko male, pucketave logorske vatre. Sva trojica su bili naoružani.

Kada je pokušao da se provuče kraj njih kroz teško prohodno stenovito polje - sada je bio na zapadnom rubu pustara Jute - pod nogom mu se odronilo malo oblutaka koji su se skotrljali i pali u suvo rečno korito. Tom se ukočio. Topla mokraća kliznula mu je niz noge, ali on je bio svestan toga da se upiškio kao beba tek kada je prošao sat ili više.

Sva trojica su se okrenula i podigla oružje na gotovs. Tomov zaklon je bio slab, jedva dovoljan. Bio je tamo samo jedna od senki. Mesec je bio skriven iza grebena oblaka. Da je odabrao taj trenutak da se pojavi...

Jedan od njih se opustio. „To je sigurno bio jelen“, rekao je on. „Ima ih svuda unaokolo.“

„Mislim da bi trebalo da pogledamo“, kazao je drugi.

„Nabij palac u dupe pa pogledaj to“, odgovorio je treći, i na tome se završilo. Ponovo su posedali oko vatre i Tom je počeo da se šunja dalje, pazeći pri svakom koraku, posmatrajući kako se njihova logorska vatra gubi u daljini bolno sporo. Posle jednog sata, pretvorila se u puku iskru na padini ispod njega. Konačno je nestala i sa njegovih ramena kao da je spao veliki teret. Počeo je da se oseća bezbedno. Još je bio na zapadu i znao je da treba da bude oprezan - vala baš - ali opasnost nije više izgledala tako sveprisutna, kao da su svud oko njega Indijanci ili odmetnici.

A sada, dok se sunce dizalo, on se čvrsto sklupčao u niskom čestaru i spremio se da spava. Moram naći ćebad, pomislio je. Postaje hladno. Onda ga je savladao san, iznenada i potpuno, kao i uvek.

Sanjao je Nika.

68.

Đubretarac je našao ono što je želeo.

Bio je u prolazu duboko pod zemljom, prolazu i mračnom kao rudnik. U levoj ruci držao je baterijsku lampu. U desnoj je držao pušku, pošto je tu dole bilo jezivo. Vozio se električnim vozilom koje je nemo prolazilo širokim hodnikom. Oglašavalo se samo tihim, gotovo nečujnim zujanjem.

Vozilo se sastojalo od sedišta za vozača i velikog prostora za prevoz tereta. Tamo je ležala atomska bojeva glava.

Bila je teška.

Đubros nije mogao da pretpostavi koliko je teška, pošto nije uspeo rukom da je pomeri. Bila je dugačka i cilindrična. Bila je hladna. Dok je prelazio rukom preko njene zaobljene površine, bilo mu je teško da poveruje kako tako hladan i mrtav komad metala može da izazove toliku vrelinu.

Pronašao ju je u četiri ujutro. Vratio se u vozni park i uzeo dizalicu sa gredom i lancem. Spustio je dizalicu i lanac obavio oko bojeve glave. Devedeset minuta kasnije, ona je bila zgodno ugnežđena na električnom vozilu, nosa uperenog uvis. Na nosu joj je bilo odštampano A161410USAF. Tvrdi gumeni točkovi lepo su se ulegli kad ju je posadio na vozilo.

Sada se približavao kraju prolaza. Pravo pred njim bio je veliki teretni lift čija su vrata stajala primamljivo otvorena. Bio je sasvim dovoljno velik da primi vozilo, ali naravno, nije bilo struje. Đubros je sišao stepenicama. Na isti način je spustio i dizalicu sa lancem. U poređenju sa bojevom glavom, ona je bila laka kao pero. Težina joj je bila samo nekih sedamdesetak kila. Opet, jedva je uspeo da je spusti niz petostruko stepenište.

Kako će da prenese bojevu glavu uz te stepenice?

Motornim čekrkom, šapnu njegov um.

Dok je sedeo na vozačevom sedištu i nasumično obasjavao prostor oko sebe baterijskom lampom, Đubros je sam sebi klimnuo glavom. Svakako, tako treba. Podići će je čekrkom. Postaviće motor na vrhu i vući je, stepenik po stepenik, odmorište po odmorište, ako bude morao. Ali gde da nađe lanac dugačak sto pedeset metara iz jednog komada?

Pa, verovatno nigde. Ali mogao bi da zavari više lanaca. Da li bi to upalilo? Da li bi varovi izdržali? Teško je to bilo proceniti sa sigurnošću. A čak i ako izdrže, šta će sa svim onim krivinama u stepeništima?

Skočio je s vozila i prešao nežno rukom preko glatke, smrtonosne površine bojeve glave u nemoj tami.

Ljubav će pronaći način.

Ostavivši bojevu glavu na vozilu, ponovo je krenuo uza stepenice da vidi šta bi mogao da pronađe. U ovakvoj bazi sigurno ima svega pomalo. Naći će već ono što mu treba.

Popeo se uz dva stepeništa i zastao da dođe do daha. Najednom se zapitao: Jesam li se ozračio? Oni su sve to oblagali štitom, štitom od olova. Ali u filmovima koji su se prikazivali na televiziji, ljudi koji su rukovali radioaktivnim stvarima uvek su imali na sebi ona zaštitna odela i značke koje su menjale boju ukoliko bi se ozračili. Jer zračenje je bilo nemo. Nevidljivo. Samo ti se usadi u meso i kosti. Ni ne znaš da si bolestan dok ne počneš da povraćaš, gubiš kosu i juriš u klozet na svakih nekoliko minuta.

Hoće li se sve to dogoditi i njemu?

Shvatio je da ga nije briga. Odvući će on tu bombu gore. Nekako će je popeti tamo. Nekako će je odvesti natrag u Las Vegas. Morao je da se iskupi za onu strašnu stvar koju je uradio u Indijan Springsu. Ako bude morao da umre kako bi se iskupio, onda će i umreti.

„Život ti dajem“, šapnu on u tami i ponovo krenu uza stepenice.

69.

Bila je skoro ponoć 17. septembra. Rendal Fleg je bio u pustinji, umotan u tri ćebeta, od brade do nožnih prstiju. Četvrto ćebe bilo mu je obavijeno oko glave kao nekakav burnus, tako da su mu se videle samo oči i vrh nosa.

Malo-pomalo, on dopusti da mu sve misli iščeznu iz glave. Ostade nepomičan. Zvezde su gorele kao hladne vatre, veštičja svetla.

On odasla Oko.

Oseti kako se ono odvaja od njega sa slabim i bezbolnim trzajem. Oko polete tiho kao soko, dižući se na tamnim toplim strujama. Sada se Fleg sjedinio sa noći. Bio je oko vrane, oko vuka, oko lasice, oko mačke. Bio je škorpion, ustrčali kućni pauk. Bio je smrtonosna otrovna strela koja beskrajno klizi kroz pustinjski vazduh. Bez obzira na sve što se dogodilo, Oko ga nije napustilo.

Dok je leteo bez ikakvog napora, svet stvorenja vezanih za tle otvarao se pod njim kao brojčanik časovnika.

Dolaze... sad su već gotovo stigli u Jutu...

Leteo je visoko, naširoko i tiho iznad sveta pretvorenog u groblje. Ispod njega, pustinja je ležala kao izbeljena grobnica presečena crnom trakom međudržavnog auto-puta. Leteo je na istok, sad već preko državne granice, dok mu je telo ostalo daleko iza, a svetlucave oči zakolutale su mu u dupljama tako da su im se videle samo slepe beonjače.

Sada je zemlja počela da se menja. Brežuljci, čudni vetrom isklesani stubovi i uzvisine ravne na vrhu kao stolovi. Auto-put se pružao pravo između njih. Sama ravnica Bonevila nalazila se daleko na istoku. Dolina lobanje negde na zapadu. Let. Zvuk vetra, mrtav i dalek...

Orao koji se nalazio na najvišoj račvi drevnog bora rascepljenog gromom negde južno od Ričfilda osetio je da nešto prolazi kraj njega, neka smrtonosna vidovita stvar što piči kroz noć, i orao je poleteo za tim, neustrašiv, da bi ga odbio iscereni osećaj smrtonosne hladnoće. Orao umalo nije pao sasvim na tle, omamljen, pre nego što se oporavio i ponovo uzleteo.

Mračnjakovo Oko je hujalo na istok.

Sada je pod njim bio međudržavni put broj 70. Gradovi su bili zgurene hrpe, napušteni izuzev pacova, mačaka i jelena koji su već počeli da izlaze iz šuma pošto je miris ljudi iščeznuo. Gradovi sa imenima poput Frimonta, Grin Rivera, Sega, Tompsona i Harli Douma. Onda varoš, takođe napuštena, po imenu Grand Džankšen u Koloradu. A onda...

Odmah istočno od Grand Džankšena videla se iskrica logorske vatre.

Oko se obruši u spirali.

Vatra je gasnula. Oko nje su spavale četiri ljudske prilike.

Dakle, to je bilo istina.

Oko ih je hladno odmerilo. Dolazili su. Iz razloga koje nije mogao da dokuči, zaista su dolazili. Nadin je govorila istinu.

Začu se duboko režanje i Oko se okrenu na drugu stranu. Iza vatre je bio neki pas, spuštene glave, repa savijenog nadole, preko genitalija. Oči su mu sijale kao ćilibarski dragulji puni mržnje. Režao je neprekidno, kao da uporno kida tkaninu. Oko je zurilo u njega, a pasje zurio u Oko, bez ikakvog straha. Usne su mu se povukle i ogolile mu zube.

Jedno od obličja pridiže se u sedeći položaj. „Kodžače“, promumla ono. „Zaboga, hoćeš li više umuknuti?“

Kodžak nastavi da reži, sa podignutim dlakama na vratu.

Čovek koga je probudio - bio je to Glen Bejtmen - obazreo se oko sebe, osetivši najednom nelagodnost. „Koga ima tamo, momče?“ šapnu on psu. „Ima li tamo nečega?“

Kodžak nastavi da reži.

„Stju!“ On prodrma susedno obličje. Ono promrmlja nešto i ponovo utihnu u svojoj vreći za spavanje.

Mračnjak koji se sada pretvorio u mračno Oko video je dovoljno. Vinuo se i načas video kako pas krivi vrat kako bi ga ispratio pogledom. Duboko režanje preraslo je u salvu laveža, isprva glasnih, da bi zatim izbledeli i iščezli.

Tišina i mrak koji hrli.

Posle ko zna koliko vremena, zastao je nad pustinjskim tlom, zagledavši se u svoje telo. Spustio se polako, prilazeći telu, a onda utonuo u sebe. Načas je tu bio neobičan osećaj vrtoglavice, spajanja dve stvari u jednu. Onda Oko nestade i preostaše samo njegove oči, zagledane uvis u hladne i sjajne zvezde.

Dolaze, da.

Fleg se osmehnu. Zar im je to starica rekla da dođu? Da li su je oni poslušali ako im je, na samrtničkoj postelji, naložila da izvrše samoubistvo na taj nov i neobičan način? Pretpostavljao je da je i to bilo moguće.

Ono na šta je zaboravio bilo je toliko neverovatno jednostavno da se gotovo postideo: Oni su takođe imali probleme, oni su se takođe plašili... a rezultat toga bila je njihova kolosalna greška.

Je li čak bilo moguće da su oterani?

Ta zamisao mu se toliko dopala da joj je posvetio mnogo pažnje, ali na kraju nije mogao do kraja da poveruje u nju. Dolazili su svojevoljno. Dolazili su zaogrnuti u pravednost kao grupica misionara koja prilazi selu ljudoždera.

O, kako je to bilo divno!

Više neće biti sumnji. Više neće biti strahova. Biće dovoljan pogled na njihove četiri glave nabodene na šiljke ispred vodoskoka MGM Granda. Okupiće sve u Vegasu i naterati ih da prođu kraj njih i dobro pogledaju. Fotografisaće ih, odštampati letke, poslati ih u El-Ej, San Francisko, Spokejn i Portland.

Pet glava. Nataknuće i glavu psa na motku.

„Dobra kuca“, reče Fleg i nasmeja se naglas prvi put otkad ga je Nadin navela da je baci s krova. „Dobra kuca“, ponovi on, isceren.

Spavao je dobro te noći, a ujutro je javio da se utrostruče straže na putevima između Jute i Nevade. Više nisu tragali za jednim čovekom koji se zaputio na istok, već za četiri čoveka i psom koji su se zaputili na zapad. I morali su da ih uhvate žive. Da ih uhvate žive po svaku cenu.

O, da.

70.

,Znate“, reče Glen Bejtmen, zagledan u Grand Džankšen u svetlu ranog jutra, „već godinama znam za izraz živo sranje iako nisam sasvim siguran šta znači. Sad mislim da znam.“ On spusti pogled na svoj doručak koji se sastojao od vegetarijanskih kobasica „farms morning star“, i iskrivi lice.

„Ne, ovo je dobro“, reče Ralf iskreno. „Trebalo bi da probaš nešto od onoga što su nam davali u vojsci.“

Sedeli su oko logorske vatre koju je Leri ponovo potpalio pre jednog sata. Svi su na sebi imali tople kapute i rukavice, i svi su ispijali drugu šolju kafe. Temperatura je bila oko dva stepena iznad nule, a nebo je bilo oblačno i sumorno. Kodžak je dremao što je bliže mogao vatri, a da ne oprlji dlaku.

„Dosta sam hranio čoveka u sebi“, reče Glen dok je ustajao. „Dajte mi svoje sirote, dajte mi svoje gladne. Kad bolje razmislim, dajte mi samo svoje otpatke. Zakopaću ih.“

Stju mu pruži kartonski tanjir i čašu. „Ovo pešačenje je stvarno dobra stvar, ćelavi, zar ne? Kladim se da nisi bio u ovako dobroj kondiciji još od svoje dvadesete.“

„Da, pre sedamdeset godina“, reče Leri i nasmeja se.

„Stju, ja nikada nisam bio u ovakvoj kondiciji“, reče Glen smrknuto dok je uzimao otpatke i ubacivao ih u plastičnu kesu koju je nameravao da zakopa. „Nikada nisam ni želeo da budem u ovakvoj kondiciji. Ali ne smeta mi. Posle pedeset godina osvedočenog agnosticizma, izgleda da mi je suđeno da sledim boga jedne matore crnkinje pravo u čeljusti smrti. Ako mi je tako suđeno, šta da se radi. Kraj priče. Ali radije bih pešačio nego što bih se vozio, kad bolje razmislim. Pešačenje traje duže, tako da ću duže i poživeti... makar nekoliko dana. Izvinite, gospodo, moram dostojno da sahranim ove pomije.“

Gledali su kako prilazi ivici njihovog logorišta sa ašovčićem. Ovaj „obilazak Kolorada i zapadnih mesta pešice“, kako je Glen to nazivao, najteže je padao samom Glenu. On je bio najstariji od njih, dvanaest godina stariji od Ralfa Brentnera. Ali nekako je ostalima mnogo olakšao čitavo putovanje. Njegova ironija bila je konstantna ali blaga, i činilo se da je pomiren sam s sobom. Činjenica da je mogao da ide dalje iz dana u dan impresionirala je ostale, premda nije baš uspevala da im posluži kao nadahnuće. Bilo mu je pedeset sedam godina, i Stju je video kako on razgibava zglavke prstiju u poslednja tri ili četiri hladna jutra i pri tom se mršti. „Gadno boli?“ pitao ga je Stju juče, oko jedan sat pošto su krenuli. „Aspirin pomaže. Posredi je artritis, znaš, ali nije tako jak kao što bi bio za pet ili sedam godina, i da budem iskren, Istočni Teksašanine, ne gledam toliko napred.“

„Stvarno misliš da će nas pobiti?“

A Glen Bejtmen je tada rekao nešto neobično: „Neću se bojati zla.“ I to je bio kraj rasprave.

Sada su čuli kako kopa u zamrznutom tlu i psuje.

„Lik i po, zar ne?“ reče Ralf.

Leri klimnu glavom. „Da. Slažem se.“

„Oduvek sam mislio da su ti profesori sa koledža mekušci, ali ovaj svakako nije. Znaš šta mi je rekao kad sam ga upitao zašto jednostavno ne baci to sranje pored puta? Rekao je da nema potrebe da ponovo počinjemo sa tim sranjem. Rekao je da smo već ponovo uveli isuviše starih sranja.“

Kodžak ustade i otrča da vidi šta to Glen radi. Glenov glas dolebde do njih: „Eto i tebe, brabonjku jedan lenji. Već sam počeo da se pitam kud si se denuo. Hoćeš da i tebe zakopam?“

Leri se isceri i skinu merač pređene udaljenosti koji mu je stajao prikačen za opasač. Uzeo ga je iz sportske prodavnice u Goldenu. Podesiš ga po dužini koraka i onda zakačiš za kaiš kao stolarski lenjir. Svake večeri je beležio koliko su prepešačili tog dana na često presavijanom listu papira sa „ušima“.

„Smem li da pogledam taj folirantski spisak?“ upita Stju.

DATUM

KILOMETARA

UKUPNO KILOMETARA

6. septembar

45,20

45,20

7. septembar

43,40

88,60

8. septembar

42,60

131,20

9. septembar

45,40

176,60

10. septembar

44,90

221,50

11. septembar

46,80

268,30

12. septembar

46,30

314,60

13. septembar

47,50

362,10

14. septembar

51,50

416,60

15. septembar

52,60

469,20

16. septembar

57,10

526,30

17. septembar

59,90

586,20

„Naravski“, reče Leri i pruži mu ga.

Na početku stranice Leri je štampanim slovima ispisao: Od Boldera do Vegasa: 1.240 kilometara. Ispod toga:

Stju uze parče papira iz novčanika i poče da računa. „Pa, bolje napredujemo nego kad smo krenuli, ali još nam preostaje više od šeststo kilometara. Sranje, nismo još prešli ni pola puta.“

Leri klimnu glavom. „I treba da idemo brže. Sad se spuštamo. A Glen je u pravu, znaš. Čemu žurba? Taj lik ima samo da nas zbriše kad stignemo tamo.“

„Znaš, nešto baš i ne verujem u to“, reče Ralf. „Možda ćemo izginuti, svakako, ali neće to biti nimalo jednostavno niti očekivano. Majka Ebigejl nas ne bi poslala samo da bismo bili ubijeni, bez ikakvog drugog rezultata. Ona to prosto ne bi uradila.“

„Ne verujem da je ona ta koja nas je poslala“, reče Stju tiho. Lerijev daljinometar oglasio se sa četiri jasna škljocaja kad ga je on podesio za taj dan: 000,0. Stju je zatrpao zemljom ono što je preostalo od logorske vatre. Mali jutarnji rituali trajali su i dalje. Proveli su već dvanaest dana na putu. Stjuu se činilo da će se dani nastaviti tako u beskrajnom nizu: Glen će dobrodušno zanovetati zbog hrane, Leri će beležiti prevaljena rastojanja na svom pohabanom listu, dve šolje kafe, neko će zakopati jučerašnje otpatke, neko drugi će zatrpati vatru. Bila je to rutina, dobra rutina. Taman da zaboraviš čemu sve to vodi, i to je bilo dobro. Ujutro, Fren mu je izgledala veoma daleko - veoma jasno, ali veoma daleko, kao fotografija čuvana u medaljonu. Ali uveče, kad padne mrak i mesec zaplovi nebom, činilo mu se da je ona vrlo blizu. Gotovo dovoljno blizu da je dodirne... a tu se, naravno, krio sav bol. U takvim trenucima, njegova vera u Majku Ebigejl pretvarala se u ogorčenu sumnju i on bi poželeo da ih sve probudi i kaže im kako su krenuli za uzaludnim poslom, kako su poneli gumena koplja za napad na smrtonosnu vetrenjaču, kako bi bolje bilo da se zaustave u sledećem gradu, nabave motocikle i vrate se. Kako bi bolje bilo da ugrabe malo svetlosti i malo ljubavi dok još mogu - jer Fleg im neće dopustiti više od toga.

Ali to je bilo noću. Jutrom mu se i dalje činilo da je u redu što idu. Zamišljeno je posmatrao Lerija i pitao se misli li Leri na Lusi kasno noću. Sanja li je i želi li...

Glen se vratio u logorište sa Kodžakom za petama, mršteći se malo pri svakom koraku. „Ajmo po njih“, reče on. „Je l’ tako, Kodžače?“

Kodžak mahnu repom.

„On kaže: Las Vegas ili propast“, reče Glen. „Hajdemo.“

Oni se popeše uz nasip do međudržavnog puta broj 70 koji se sada spuštao prema Grand Džankšenu, pa započeše svoj dnevni hod.

Kasno tog popodneva, počela je da pada hladna kiša, tako da su promrzli i razgovor među njima je zamro. Leri je hodao sam, nabivši ruke u džepove. Isprva je mislio na Harolda Laudera, čiji su leš pronašli pre dva dana - izgleda da je postojao prećutni dogovor među njima da ne pričaju o Haroldu - ali na kraju su se njegove misli okrenule čoveku kome su nadenuli ime Vukodlak.

Pronašli su Vukodlaka istočno od Ajzenhauerovog tunela. Tamo su kola bila gadno zaglavljena, a zadah smrti mučan i jak. Vukodlak je napola virio iz jednog „ostina“. Imao je na sebi farmerke sa nitnama i svilenu šljokičastu kaubojsku košulju. Oko „ostina“ je ležalo nekoliko mrtvih vukova. Sam Vukodlak je upola virio sa sedišta vozača, a na grudima mu je bio mrtav vuk. Vukodlakove šake bile su stegnute vuku oko vrata, a krvava njuška životinje stajala je pod uglom oslonjena uz Vukodlakovo grlo. U pokušaju da rekonstruišu događaj, pomislili su da je čopor vukova sišao sa viših planina, primetio usamljenog čoveka i napao. Vukodlak je imao pištolj. Uspeo je da ih nekoliko ubije pre nego što se povukao u „ostin“.

Koliko je vremena prošlo pre nego što ga je glad naterala da napusti skrovište?

Leri to nije znao, nije želeo da zna. Ali video je koliko je Vukodlak bio strašno mršav. Sedam dana, možda. Išao je na zapad, ko god bio, išao je da se priključi mračnjaku, ali Leri tako groznu sudbinu nije želeo nikome. Jednom je o tome razgovarao sa Stjuom, dva dana pošto su izašli iz tunela, kada je Vukodlak ostao bezbedno daleko iza njih.

„Stju, zašto bi grupa vukova toliko dugo ostala na istom mestu?“

„Ne znam.“

„Hoću reći, ako su već želeli nešto za jelo, zar nisu to mogli da nađu?“

„Da, mislim da su mogli.“

Za njega je to bila zastrašujuća misterija i on je neprestano razmišljao o tome siguran da nikada neće pronaći rešenje. Ko god bio Vukodlak, imao je muda. Konačno podlegavši žeđi, otvorio je vrata suvozača. Jedan vuk ga je zaskočio i zaklao ga. Ali Vukodlak je uspeo da ga zadavi dok je bio na samrti.

Njih četvorica su prošli kroz Ajzenhauerov tunel povezani užetom, i u tom užasnom mraku, Lerijev um se vratio njegovom putovanju kroz Linkolnov tunel. Samo što ga sada nisu proganjale slike Rite Blejkmor već Vukodlakovo lice, zamrznuto u poslednjoj grimasi dok su se on i vuk međusobno ubijali.

Je li vukove neko poslao da ubiju tog čoveka?

Ali ta pomisao je bila previše uznemirujuća da bi je uopšte razmatrao. Pokušao je da sve to istisne iz glave i prosto nastavi da hoda, ali bilo je to teško izvodljivo.

Te noći su se ulogorili iza Lome, sasvim blizu državne granice Jute. Večerali su ono što su mogli da nađu i pili prokuvanu vodu, kao i za svaki obrok - sledili su doslovno uputstva Majke Ebigejl: Pođite u odeći koja je na vama. Nemojte ništa poneti.

„U Juti će biti gadno“, napomenu Ralf. „Tamo ćemo verovatno ustanoviti da li bog zaista bdi nad nama. Ima jedna deonica, duža od sto šezdeset kilometara, bez ijednog grada, pa čak i bez benzinske pumpe ili kafea.“ Činilo se da nije naročito zabrinut zbog toga. „Voda?“ upita Stju.

Ralf slegnu ramenima. „Ni toga nema mnogo. Mislim da ću sad na spavanje.“

Leri se poveo za njegovim primerom. Glen je ostao budan koliko da popuši lulu. Stju je imao nekoliko cigareta, pa je odlučio da popuši jednu. Neko vreme su pušili u tišini.

„Daleko si od Nju Hempšira, ćelavi“, reče Stju konačno.

„Ni ti nisu baš nisi naročito blizu Teksasa.“

Stju se osmehnu. „Ne. Ne, nisam.“

„Pretpostavljam da ti nedostaje Fren.“

„Da. Nedostaje mi, brinem se zbog nje. Brinem se zbog bebe. Još je teže kad padne mrak.“

Glen otpuhnu dim. „To ne možeš da promeniš, Stjuarte.“

„Znam. Ali brinem.“

„Naravski.“ Glen kucnu lulom po kamenu kako bi je ispraznio. „Stju, prošle noći se dogodilo nešto čudno. Ceo dan pokušavam da ustanovim je li bilo stvarnost, san ili nešto treće.“

„O čemu se radi?“

„Pa, probudio sam se usred noći, a Kodžak je režao na nešto. Sigurno je prošla ponoć, pošto je vatra gotovo skroz sagorela. Kodžak je bio s druge strane i sve dlake na vratu bile su mu nakostrešene. Rekao sam mu da začuti, a on me nije ni pogledao. Gledao je uvis, desno od mene. A ja sam pomislio: Šta ako su vukovi? Otkad smo videli onog lika koga Leri naziva Vukodlakom...“

„Da, to je bilo gadno.“

„Ali tamo nije bilo ničega. Nisam ništa video. On je režao u prazno.“ „Nanjušio je nešto, to je sve.“

„Da, ali ono nenormalno tek je usledilo. Posle nekoliko minuta počeo sam da se osećam... pa, zaista čudno. Osećao sam da ima nečega tamo kod nasipa petlje, i da me to posmatra. Sve nas je posmatralo. Činilo mi se da gotovo mogu to da vidim, da ću ga zaista videti, samo ako začkiljim na pravi način. Ali nisam to želeo. Zato što sam imao osećaj da je to on.

Osećao sam da je to Fleg, Stjuarte.“

„Verovatno nije posredi ništa“, reče Stju trenutak kasnije. „Vala, činilo mi se da je i te kako posredi nešto. Baš kao što se činilo i Kodžaku.“

„Pa, šta i ako nas stvarno nekako nadzire? Šta bismo mogli da uradimo u vezi s tim?“

„Ništa. Ali ne dopada mi se. Ne dopada mi se to što je u stanju da nas posmatra... ako je uopšte to posredi. Usrao sam se od straha.“ Stju je dopušio cigaretu, pažljivo je ugasio o kamen, ali nije još kročio prema svojoj vreći za spavanje. Pogledao je Kodžaka, koji je ležao kraj logorske vatre sa njuškom na šapama i gledao u njih. „Dakle, Harold je mrtav“, reče Stju konačno.

„Da.“

„Kakva je to samo šteta bila. Šteta zbog Su i Nika. Valjda i zbog njega samog.“

„Slažem se.“

Nisu više imali šta da kažu o tome. Naišli su na Harolda i njegovu žalosnu samrtničku poruku sutradan po izlasku iz Ajzenhauerovog tunela. On i Nadin su sigurno prešli preko prevoja Lavlend, zato što je Harold još imao svoj motor marke „trijumf“ - ili makar njegove ostatke - a kao što je Ralf rekao, bilo je nemoguće provući bilo šta veće od dečjih kolica kroz Ajzenhauera. Lešinari su se prilično pogostili njime, ali Harold je još ukrućenom rukom stezao beležnicu sa plastičnim koricama. Pištolj kalibra 38 bio mu je nabijen u usta kao neki groteskni lilihip, i mada nisu sahranili Harolda, Stju je uklonio oružje. Uradio je to nežno. Kada je video kako je mračnjak efikasno uništio Harolda, a onda ga nemarno odbacio kad je ovaj odigrao svoju ulogu, Stju je Flega još više zamrzeo. Zbog toga mu se činilo da su se upustili u neki bezumni dečji krstaški pohod, i mada je osećao da treba da nastave dalje, Haroldov leš sa smrskanom nogom progonio ga je baš kao što je Vukodlakova ukočena grimasa progonila Lerija. Shvatio je da želi da se osveti Flegu zbog Harolda baš kao i zbog Nika i Suzan... ali bio je sve sigurniji u to da nikada neće imati priliku za to.

Ali bolje da se pripaziš, pomisli on smrknuto. Bolje da se pričuvaš ako ti se samo primaknem dovoljno blizu da te uhvatim za gušu, nakazo.

Glen ustade i malo se namršti. „Idem na spavanje, Istočni Teksašanine. Nemoj me preklinjati da ostanem s tobom. Žurka ti je baš dosadna.“

„Kako taj tvoj artritis?“

Glen se osmehnu i reče: „Nije strašno“, ali dok je prilazio svojoj vreći za spavanje, hramao je.

Stju pomisli da ne bi trebalo da uzme još jednu cigaretu - dovoljno je da puši dve ili tri dnevno i da ostane bez zaliha do kraja nedelje - a onda je svejedno pripali. Ovo veče nije bilo toliko hladno, ali i pored toga, na ovim visinama nije bilo nikakve sumnje makar u to da je leto prošlo. Rastužio se zbog toga, zato što je i dalje snažno slutio da sledeće nikada neće videti. Kada je ovo počelo, on je bio radnik sa povremenim zaposlenjem u fabrici koja je proizvodila džepne kalkulatore. Živeo je u varoši po imenu Arnet, i mnogo slobodnog vremena provodio je na benzinskoj pumpi Teksako koja je pripadala Bilu Heskambu, slušao kako drugi momci kenjaju o privredi, državi, teškim vremenima. Stju je pretpostavljao da niko od njih zapravo nije znao šta su zaista teška vremena. Dokrajčio je cigaretu i bacio je u logorsku vatru.

„Budi mi dobro, Freni, stara moja“, reče on i zavuče se u vreću za spavanje. I u snovima je pomislio kako je nešto došlo u njihov logor, nešto zlobno što ih nadzire. Mogao je to biti vuk koji misli kao čovek. Ili vrana. Ili lasica, koja se šunja kroz žbunje trbuha stisnutog uz tle. Ili je to moglo biti nešto bestelesno, pozorno Oko.

Neću se bojati zla, promrmlja on u snu. Da, makar išao dolinom u senci smrti, neću se bojati zla. Nikakvog zla.

Konačno je san izbledeo i on je čvrsto usnuo.

Sledećeg jutra, ponovo su bili rano na drumu, Lerijeva spravica otkucavala je kilometre dok se auto-put lenjo pružao tamo-amo niz sve blažu Zapadnu padinu prema Juti. Malo iza podneva, ostavili su za sobom Kolorado. Te večeri su se ulogorili zapadno od Harli Douma u Juti. Prvi put su osetili da je veliki muk, preteći i zlokoban. Ralf Brentner je te noći zaspao pomislivši najpre: Sad smo na zapadu. Sa našeg terena zašli smo na njegov.

I te noći je Ralf sanjao vuka sa jednim jedinim crvenim okom koji je došao iz pustara da ih posmatra. Odlazi, rekao mu je Ralf. Odlazi, ne plašimo se. Ne plašimo te se.

U dva sata po podne, 21. septembra, prošli su kraj Sega. Sledeći veliki grad, po Stjuovoj džepnoj mapi, bio je Grin River. Posle njega dugo, dugo neće više drugih gradova. Onda će, kao što je Ralf rekao, verovatno ustanoviti je li bog uz njih ili nije.

„U stvari“, reče Leri Glenu, „ne brine me toliko hrana koliko voda. Gotovo svi koji krenu na put imaju u kolima neke grickalice, keks, sušene smokve, takve stvari.“

Glen se osmehnu. „Možda će nam gospod poslati pljuskove blagoslova.“

Leri pogleda u vedro, plavo nebo i iskrivi lice na tu pomisao. „Ponekad mi se čini da je na samom kraju potpuno skrenula.“

„Možda i jeste“, reče Glen blago. „Da si malo čitao teologiju, ustanovio bi da bog često bira da govori kroz usta samrtnika i ludaka. Meni se čak čini - to se sad iz potaje pomalja jezuit - da za to postoje dobri psihološki razlozi. ludak ili žena na samrtničkoj postelji jeste ljudsko biće drastično izmenjene psihe. Zdrava osoba može filtrirati božansku poruku, menjati je sopstvenom ličnošću. Drugim rečima, zdrav čovek ti je bedan prorok.“

„Putevi gospodnji“, reče Leri. „Znam. Gledamo kroz tamno staklo. Bogami, što se mene tiče, sasvim je crno. Zašto ovoliko pešačimo kad smo mogli za nedelju dana da se odvezemo tamo, to nikako ne mogu da shvatim. Ali pošto radimo nešto sasvim ludo, onda valjda i priliči da to radimo na ludački način.“

„Ono što radimo ima neku vrstu istorijskog presedana“, reče Glen, „i ja uviđam savršeno osnovane psihološke i sociološke razloge za ovo pešačenje. Ne znam jesu li ti razlozi božji ili nisu, ali za mene oni imaju smisla.“

„Kao na primer?“ I Stju i Ralf su prišli da to čuju.

„Nekoliko plemena američkih Indijanaca je u okviru rituala sazrevanja dečaka u muškarca imalo i takozvane vizije. Kad kucne čas da postaneš muško, treba da se nenaoružan zaputiš u divljinu. Treba da uloviš jednu životinju i ispevaš dve pesme - jednu o Velikom duhu i drugu o sopstvenoj veštini u lovu, jahanju, ratovanju i jebanju - i da doživiš tu viziju. Ne smeš da jedeš. Treba da se uzdigneš - mentalno, kao i fizički - i da sačekaš da ti se ta vizija ukaže. I naravno, to se na kraju i dogodi.“ Zakikotao se. „Izgladnjivanje je sjajno za halucinacije.“

„Misliš da nas je Majka poslala ovamo kako bi nam se ukazale vizije?“ upita Ralf.

„Možda kako bismo stekli snagu i svetost u postupku pročišćenja“, reče Glen. „Odbacivanje stvari je simbolično, znate. Kao talisman. Kad odbacite stvari, isto tako odbacujete i druge sa kojima imate veze i koji su simbolično povezani sa tim stvarima. Započinjete proces pročišćenja. Praznite se kao posuda.“

Leri polako odmahnu glavom. „Ja to ne mogu da razumem.“

„Pa, uzmi za primer inteligentnog čoveka iz vremena pre pošasti. Ako mu pokvariš televizor, šta če on cele noći da radi?“

„Da čita knjigu“, reče Ralf.

„Da ode kod prijatelja“, reče Stju.

„Da sluša muziku“, reče Leri, osmehnuvši se.

„Naravski, sve to“, reče Glen. „Ali taj televizor mu i dalje nedostaje. Tamo gde je nekada bio televizor, u njegovom životu je rupa. Negde u potaji on i dalje misli: U devet ću da uzmem nekoliko piva i da gledam Sokse na televiziji. A kad ode tamo i ugleda praznu komodu, grdno se razočara. Deo života na koji je navikao iscurio je iz njega, zar ne?“

„Da“, reče Ralf. „Naš televizor se jednom pokvario na dve nedelje i nisam bio svoj sve dok nije bio vraćen s popravke.“

„U njegovom životu to ostavi veću rupu ako je mnogo gledao televiziju, manju ako je gledao tek malčice. Ali nečeg više nema. Oduzmite mu sad sve knjige, sve prijatelje i muzičke uređaje. Takođe mu oduzmite sve izvore hrane osim onoga što može usput da nakupi. To je proces pražnjenja i istovremeno umanjenje ega. Vaše biće, gospodo - pretvara se u prozorsko okno. Ili još bolje, u praznu čašicu.“

„Ali čemu sve to?“ upita Ralf. „Zbog čega prolaziti kroz čitav taj cirkus?“

Glen reče: „Ako čitate Bibliju, videćete da je za proroke bilo prilično uobičajeno da s vremena na vreme idu u divljinu - poput starozavetnog magičnog misterioznog putovanja. Obično se kaže da su takvi izleti trajali četrdeset dana i četrdeset noći, što je hebrejski idiom koji zapravo znači ’niko ne zna tačno koliko ga nije bilo, ali potrajalo je poprilično’. Podseća li vas to na nekoga?“

„Naravski. Na Majku“, reče Ralf.

„Sad pomislite na to da ste akumulatori. Jer to zaista jeste, znate. Mozak vam radi na hemijski pretvaranu električnu struju. Kad smo već kod toga, i mišići vam rade na male naboje - zahvaljujući hemikaliji koja se zove acetilholin, ti naboji prolaze kad treba da se pomerite, a kad treba da stanete, stvara se druga hemikalija, holinesteraza. Holinesteraza uništava acetilholin, pa vam nervi ponovo postaju loši provodnici. I dobro je što je tako. Inače, kad biste jednom počeli da češete nos, nikada ne biste mogli da prestanete.

Dobro, stvar je u ovome: Sve što pomislite, sve što uradite, sve to zavisi od akumulatora. Kao sporedni uređaji u kolima.“

Svi su ga pažljivo slušali.

„Gledanje televizije, čitanje knjiga, razgovor sa prijateljima, obilne večere... sve to funkcioniše zahvaljujući akumulatoru. Normalan život - makar ono što je on bio u zapadnoj civilizaciji - ličio je na vožnju kola sa električnim prozorima, električnim kočnicama, električno podesivim sedištima, svim tim zezalicama. Ali što više zezalica, to se akumulator teže puni. Je li tako?“

„Da“, reče Ralf. „Čak ni veliki delko’ akumulator neće se nikada dopuniti ako se nalazi u ’kadilaku’.“

„Pa, mi smo se zapravo otarasili zezalica. I sad se punimo.“ Ralf reče s nelagodom: „Ako predugo ostaviš akumulator da se puni, ima da eksplodira.“

„Da“, saglasi se Glen. „Isto je i sa ljudima. Biblija nam govori o Isaiji i Jovu, kao i o drugima, ali ne kaže koliko se proroka vratilo iz divljine sa vizijama koje su im spržile mozak. Pretpostavljam da ih je bilo. Ali ja gajim zdravo poštovanje prema ljudskoj inteligenciji i ljudskoj psihologiji, uprkos ponekom zaostalom primerku kao što je ovaj Istočni Teksašanin sa nama...“

„Ne se zadevaš, ćelavi“, zareža Stju.

„Dakle, kapacitet ljudskog uma je mnogo veći i od najvećeg delko’ akumulatora. Mislim da on može beskrajno da se puni. U određenim slučajevima, možda i više od beskraja.“

Neko vreme su hodali u tišini i razmišljali o tome.

„Zar se mi to menjamo?“ upita Stju tiho.

„Da“, odgovori Glen. „Da, mislim da je tako.“

„Malo smo oslabili“, reče Ralf. „Dovoljno je da vas pogledam i da znam da je tako. A ja sam imao žešći pivski stomak. Sad opet mogu da vidim nožne prste. U stvari, mogu da vidim gotovo cela stopala.“ „U pitanju je stanje svesti“, reče Leri najednom. Kad su ga pogledali, izgledao je malo postiđeno, ali je nastavio: „Otprilike poslednjih sedam dana imao sam neki osećaj koji nisam mogao da razumem. Ali sad možda mogu. Osećao sam se naduvano. Kao da sam poduvao pola džointa stvarno žestoke trave ili ušmrknuo malo kokaina. Ali nema one dezorijentacije koja ide uz drogu. Udrogiraš se malo i čini ti se da ti je normalan način razmišljanja malčice van domašaja. Osećam se kao da mislim sasvim dobro, u stvari, bolje nego ikad. Ali i dalje se osećam naduvano.“ Leri se nasmeja. „Možda je to samo od gladi.“

„Glad to delimično objašnjava“, saglasi se Glen, „ali ne sve.“

„Ja sam stalno gladan“, reče Ralf, „ali to mi ne izgleda previše važno. Osećam se dobro.“

„I ja“, reče Stju. „Fizički, godinama se nisam osećao ovako dobro.“

„Kad isprazniš posudu, isprazniš je i od svih sranja koja tamo plivaju“, reče Glen. „Od aditiva. Od nečistoća. Naravski da se osećate dobro. To vam je kao klistir celog tela, celog uma.“

„Ćelavi, baš umeš lepo da objašnjavaš.“

„Možda nije elegantno, ali jeste tačno.“

Ralf upita: „Hoće li nam to pomoći sa njim?“

„Pa“, reče Glen, „tome to i služi. Nemam tu mnogo sumnji. Ali moraćemo da sačekamo i vidimo je li tako, zar ne?“

Hodali su dalje. Kodžak je izronio iz žbunja i neko vreme koračao kraj njih, dok su mu kandže kuckale po asfaltu puta broj 70. Leri se sagnu da ga pomazi. „Kodžače stari“, reče on. „Jesi li znao da si ti samo akumulator? Veliki stari delko’ akumulator sa doživotnom garancijom?“

Činilo se da Kodžak niti zna, niti mari za to, ali je zamahao repom kako bi pokazao da je na Lerijevoj strani.

Te noći su se ulogorili oko dvadeset pet kilometara zapadno od Sega, i kao neka vrsta dokaza za ono o čemu su razgovarali po podne, prvi put otkad su napustili Bolder, poslužila je činjenica da nisu imali šta da pojedu. Glen je pripremio poslednje ostatke instant kafe iz kesice, pa su je podelili iz iste šolje, dodajući je iz ruke u ruku. Poslednjih petnaest kilometara prevalili su a da nisu videli nijedna kola.

Sledećeg jutra, dvadeset drugog, naišli su na prevrnuti „ford“ karavan u kojem su bila četiri leša - dva od njih bila su deca. U kolima su bile dve kutije keksa u obliku životinja, i velika kesa užeglog čipsa. Keks je bio u boljem stanju. Podelili su ga na pet jednakih porcija.

„Kodžače, nemoj ih proždrati“, prekori Glen psa. „Nevaljalče! Gde su ti maniri? A ako već nemaš manire - moram sada to zaključiti - gde ti je savoir faire?“

Kodžak lupnu repom i odmeri keks na način koji je prilično jasno pokazivao da mu jednako nedostaje savoir faire kao i maniri.

„Onda nek ti bude šta ti bog da“, reče Glen i dade psu poslednji komad iz svoje porcije - tigra. Kodžak ga proždrljivo proguta, a onda s udalji njuškajući.

Leri je sačuvao celu svoju menažeriju - desetak životinja - kako bi je pojeo odjednom. Uradio je to veoma sporo i sneno. „Jeste li primetili“, reče on, „da keks u obliku životinja ima neki skriveni, slabi ukus na limun? Sećam se toga iz detinjstva. Nikad to nisam ponovo primetio sve dosad.“

Ralf je prebacivao svoja preostala dva keksa iz ruke u ruku, i sada je jedan pojeo. „Da, u pravu si. Ukus im malo vuče na limun. Znaš, voleo bih da je stari Niki ovde. Ne bi mi smetalo da još malo delimo taj keks sa njim.“

Stju klimnu glavom. Dokrajčiše keks i krenuše dalje. Tog popodneva su pronašli kamion sa robom za „Velike zapadne pijace“ koji je izgleda bio na putu za Grin River, uredno smešten u zaustavnoj traci, sa vozačem koji je sedeo uspravljen i mrtav za volanom. Ručali su konzervisanu šunku koju su pronašli pozadi, ali činilo se da niko od njih nije bio naročito gladan. Glen je rekao da im se svima želudac skupio. Stju je kazao da njemu šunka ne miriše dobro - nije se ukvarila, već je samo mirisala prejako. Previše mesnato. Osećao je od toga mučninu. Uspeo je da se natera da pojede samo jedan režanj. Ralf je rekao da bi radije pojeo još dve ili tri kutije keksa, i svi su se nasmejali. Čak je i Kodžak pojeo tek malu porciju pre nego što se udaljio da istraži nečiji miris.

Te noći su se ulogorili istočno od Grin Rivera, a u ranim jutarnjim satima počeo je da pada praškasti sneg.

Došli su do jaruge malo iza podneva, dvadeset i trećeg. Nebo je celog dana bilo oblačno i bilo je hladno - dovoljno hladno za sneg, pomislio je Stju - i to ne samo za onaj lagan i redak.

Njih četvorica stajali su na ivici, sa Kodžakom uz Glenovu nogu, i gledali preko. Negde severno odatle možda je popucala neka brana, ili su jaki letnji pljuskovi padali u dugom nizu. Kako god bilo, duž San Rafaela, koji je već nekoliko godina bio samo suvo rečno dno, došlo je do poplave. Ona je odnela pozamašno parče od desetak metara međudržavnog auto-puta broj 70. Jaruga je bila duboka petnaestak metara sa zidovima od trošne, rastresite zemlje i sedimentnog kamena. Na dnu je mrzovoljno curkala voda.

„Bog te mazo“, reče Ralf. „Neko bi trebalo odmah da zove ministarstvo za puteve Jute.“

Leri pokaza. „Pogledajte onamo“, reče on. Oni se zagledaše u prazninu u kojoj su sada tu i tamo počeli da se naziru neobični, vetrom izvajani stubovi i monoliti. Stotinak metara niz tok San Rafaela videli su umršenu ogradu, kablove i velike asfaltne ploče. Jedan komad je štrcao uvis prema oblačnom, užurbanom nebu kao apokaliptični prst, sa sve isprekidanom belom linijom za preticanje.

Glen je gledao u usek pun krša sa rukama u džepovima i odsutnim, snenim izrazom na licu. Stju reče tiho: „Možeš li preći, Glene?“

„Naravski, mislim da mogu.“

„A tvoj artritis?“

„Bio je i gori.“ On se osmehnu. „Ali da budem iskren, umeo je da bude i bolji.“

Nisu imali uže kojim bi se međusobno vezali. Stju je sišao prvi, veoma oprezno. Nije mu se dopadalo to kako mu se tle povremeno pomeralo pod nogama u malim odronima kamenja i zemlje. U jednom trenutku, pomislio da će potpuno ostati bez oslonca i otklizati se sve do dna na turu. Posegnuo je rukom i dohvatio postojanu kamenu izbočinu, gde je ostao da visi držeći se grčevito sve dok nije pod nogama ponovo pronašao čvrsto tle. Onda je Kođžak veselo protrčao kraj njega podižući oblačiće prašine, dok su se pod njegovim šapama slivali potočići zemlje. Koji tren kasnije, stajao je na dnu, mahao repom i prijazno lajao odozdo na Stjua. „’Bem ti kuče razmetljivo“, zareza Stju i pažljivo siđe do dna. „Ja ću sledeći“, doviknu Glen. „Čuo sam šta si rekao za mog psa!“

„Pažljivo, ćelavi! Pripazi, ozbiljno! Zemlja se odranja.“

Glen siđe polako, pomerajući se vrlo obazrivo i birajući oslonac. Stju je napeto posmatrao rastresitu zemlju koja se osipala pod Glenovim iznošenim cokulama. Kosa mu se vijorila kao tanano srebro oko ušiju nošena lakim lahorom koji je počeo da duva. Stju pomisli kako je Glenova kosa, onomad kad ga je prvi put ugledao kako pokušava da slika kraj druma u Nju Hempširu, još bila samo proseda.

Sve dok Glen konačno nije stao na ravno blatno dno jaruge, Stju je bio siguran da će ovaj pasti i polomiti se. Stju odahnu s olakšanjem i pljesnu ga po ramenu.

„Nisam se ni oznojio, Istočni Teksašanine“, reče Glen i sagnu se da pomazi Kodžaka.

„Bogami, ja jesam“, reče mu Stju.

Ralf siđe sledeći, oprezno, od oslonca do oslonca, šuljajući se niz poslednjih dva i po metra. „Stvarno“, reče on. „Na ovom sranju možeš da se pošteno skrljaš. A šta ako ne budemo uspeli da se popnemo uz drugu obalu? Moraćemo onda da otpešačimo sedam-osam kilometara uzvodno dok ne pronađemo mesto gde nije toliko strmo, zar ne?“

„Još bi bolje bilo da naleti novi poplavni talas dok tragamo za takvim mestom“, reče Stju.

Leri siđe spretno i bez ikakvih problema, pridruživši im se za manje od tri minuta pošto su počeli da silaze. „Ko će prvi da se popne?“ upita on.

„Što ne bi ti, kad si toliko drčan?“ reče Glen.

„Naravski.“

Trebalo mu je znatno više vremena da se popne, i dvaput je izgubio oslonac na nesigurnom tlu, tako da umalo nije pao. Ali, na kaju je stigao do vrha i mahnuo im odozgo.

„Ko će sledeći?“ upita Ralf.

„Ja“, reče Glen i pođe prema drugoj obali.

Stju ga uhvati za ruku. „Slušaj“, reče on. „Možemo krenuti uzvodno i pronaći pliću obalu, kao što je Ralf i rekao.“

„I da izgubimo ostatak dana? Kad sam bio mali, mogao sam da se popnem uz takvu strminu za četrdeset sekundi, a da mi puls ostane ispod sedamdeset, maksimum.“

„Više nisi mali, Glene.“

„Nisam. Ali sve mislim kako je još preostalo ponešto od tog klinca u meni.“

Pre nego što je Stju stigao bilo šta novo da kaže, Glen je pošao. Zastao je negde na trećini uspona, a onda nastavio. Blizu polovine, uhvatio se za škriljčanu izbočinu koja mu se okrunila pod rukama i Stju je bio siguran da će se Glen stumbati sve do dna, onako artritičan.

„O, sranja...“ prodahta Ralf.

Glen zamlatara rukama i nekako zadrža ravnotežu. Poskoči udesno i pope se još nekih šest metara, zastade da se odmori, pa opet krenu naviše. Pri vrhu se kamen na koji je stao odvalio i on bi pao, ali Leri je bio tamo. Dograbio je Glena za ruku i povukao ga uvis.

„Ništa lakše“, doviknu Glen odozgo.

Stju se isceri s olakšanjem. „Kako puls, ćelavi?“

„Mislim da je negde preko devedeset“, prizna Glen.

Ralf se popeo uza strmu obalu kao troma divokoza, proveravajući svako mesto oslonca, pomerajući ruke i noge krajnje promišljeno. Kad je on stigao do vrha, Stju je pošao za njim.

Sve do trenutka kada je pao, Stju je mislio da je ta strmina zapravo blaža od one niz koju su sišli. Bilo je boljih oslonaca, stepen nagiba je bio malo manji. Ali površina je bila mešavina krečnjačkog zemljišta i kamenih krhotina koje su vlažni vremenski uslovi gadno razlabavili. Stju je osetio da tu neće biti šale, pa se peo obazrivo.

Grudi su mu već bile iznad ivice kada je izbočina pod njegovom levom nogom najednom iščezla. On oseti da počinje da klizi. Leri posegnu rukom za njegovom, ali ovog puta ne uspe da je uhvati. Stju pokuša da ščepa isturenu ivicu kolovoza i ona mu se odlomi u ruci. Načas je glupavo zurio u nju, dok se sve brže spuštao. Bacio je to u stranu sa ludačkim osećajem da se najednom pretvorio u Kostu Kojota. Sad mi samo treba, pomisli on, da neko kaže bip-bip kad ljosnem o dno.

Koleno mu udari u nešto i on oseti iznenadni nalet bola. Zagrabi po lepljivoj površini padine, koja je sada zabrinjavajuće brzo klizila kraj njega, i nastavi samo da otkida pregršti zemlje.

On tresnu u stenu koja je štrcala iz krša kao veliki tupi šiljak strele i premetnu se u vazduhu, ostavši potpuno bez daha. Pade pravo u dubinu od oko tri metra i dočeka se na nozi pod neprirodnim uglom. Začu prasak. Bol je bio momentalan i strahovit. Dreknu. Prevrnu se unazad preko glave. Sada su mu usta bila puna zemlje. Oštri šljunak išarao mu je lice i mišice krvavim ogrebotinama. On ponovo pade na povređenu nogu i oseti kako ona puca na nekom drugom mestu. Sada nije dreknuo. Sada je vrisnuo.

Otklizao je poslednja četiri i po metra na stomaku, kao dete na podmazanom toboganu. Zaustavio se sa pantalonama punim blata, dok mu je srce ludački tuklo u ušima. Noga mu je gorela od bola. Kaput i košulja ispod njega bili su mu zarozani do brade.

Lom. Ali koliko gadan? Sudeći po tome koliko boli, prilično gadan. Najmanje na dva mesta, možda i više. A i koleno mi je iščašeno.

Leri se spuštao niz padinu, u malim skokovima koji su izgledali gotovo kao podrugljiva imitacija onoga što se upravo dogodilo sa Stjuom. Onda je kleknuo kraj njega i upitao ga ono što se Stju već pitao i sam.

„Koliko je gadno, Stju?“

Stju se pridiže na laktove i pogleda u Lerija, lica belog od šoka, sa mrkim prugama od zemlje.

„Mislim da ću možda ponovo prohodati za neka tri meseca“, reče on. Osećao je sada nagon za povraćanjem. On pogleda u oblačno nebo, stisnu pesnice i zamaha prema njemu.

„OOOOO, SRANJE!“ zaurla on.

Ralf i Leri su mu stavili udlage na nogu. Glen je izvadio bočicu nečega što je nazivao „mojim pilulama za artritis“ i dao jednu Stjuu da popije. Stju nije znao šta sadrže te „pilule za artritis“, a Glen nije hteo da mu kaže, ali bol u njegovoj nozi izbledeo je u daleko damaranje. Osećao se veoma smireno, spokojno čak. Palo mu je na pamet da svi ionako već troše pozajmljeno vreme, ne obavezno zbog toga što su krenuli da pronađu Flega, već zato što su uopšte preživeli Kapetana Tripsa. U svakom slučaju, znao je šta se mora uraditi... i postaraće se da to zaista i bude urađeno. Leri je upravo zaćutao. Svi su ga pogledali zabrinuto, da vide šta će on na to reći. Ono što je bilo je sasvim jednostavno. „Ne.“

„Stju“, reče Glen blago, „ne razumeš...“

„Razumem. I kažem ne. Nema povratka u Grin River. Ni užeta. Ni kola. To je protiv pravila igre.“

„Jebote, nije ovo nikakva igra!“ uzviknu Leri. „Umrećeš ovde!“

„A vi ćete gotovo sigurno umreti u Nevadi. Krenite sad. Imate još četiri sata dnevnog svetla. Nema potrebe da ga traćite.“

„Nećemo te ostaviti“, reče Leri.

„Žao mi je, ali hoćete. Naređujem vam to.“

„Ne. Sad sam ja glavni. Majka je rekla, ako se tebi bilo šta dogodi...“

„... da treba da nastavite dalje.“

„Ne. Ne.“ Leri se obazre prema Glenu i Ralfu u potrazi za podrškom. Oni ga pogledaše, uznemireni. Kodžak je sedeo u blizini i posmatrao svu četvoricu sa repom uredno savijenim oko šapa.

„Slušaj me, Leri“, reče Stju. „Ceo ovaj put zasniva se na zamisli da je starica znala o čemu govori. Ako počneš da to dovodiš u sumnju, dovešćeš sve u pitanje.“

„Da, to je tačno“, reče Ralf.

„Ne, nije tačno, seljaku jedan“, reče Leri besno oponašajući Ralfov naglasak iz Oklahome. „Nije bila božja volja da Stju ovde padne, nije to čak sredio ni mračnjak. Bila je to samo rastresita zemlja i to je sve, samo rastresita zemlja'. Neću te ostaviti, Stju. Više nikoga neću ostaviti za sobom.“

„Hoćeš. Mi ćemo ga ostaviti“, reče Glen tiho.

Leri se okrenu sa pogledom punim neverice, kao da je izdan. „Mislio sam da si mu ti prijatelj!“

„I jesam. Ali to nije važno.“

Leri se histerično nasmeja i krenu malo niz jarugu. „Ti si lud! Znaš li to?“

„Ne, nisam lud. Dogovorili smo se. Stajali smo oko samrtničke postelje Majke Ebigejl i sklopili sporazum. To je gotovo izvesno podrazumevalo da ćemo poginuti, i znali smo da je tako. Shvatili smo dogovor. A sada ćemo ga ispuniti.“

„Pa ja to i hoću, pobogu. Hoću reći, ne mora to biti Grin River; možemo naći neki karavan, staviti ga pozadi i krenuti dalje...“

„Treba da hodamo“, reče Ralf. Pokaza na Stjua. „On ne može da hoda.“

„Tako je. Dobro. Slomio je nogu. I šta sad hoćete da uradimo? Da ga ubijemo kao što se to radi sa konjima?“

„Leri...“ zausti Stju.

Pre nego što je Stju stigao da nastavi, Glen dograbi Lerija za košulju i cimnu ga prema sebi. „Koga ti to pokušavaš da spaseš?“ Glas mu je bio hladan i strog. „Stjua, ili sebe?“

Leri ga pogleda, pomerajući nemo usta.

„Krajnje je prosto“, reče Glen. „Mi ne možemo da ostanemo... a on ne može dalje.“

„Odbijam da to prihvatim“, šapnu Leri. Lice mu je bilo mrtvački bledo.

„Ovo je proba“, reče Ralf najednom. „Eto šta je.“

„Možda nam je razum stavljen na probu“, reče Leri. „Glasajmo“, reče Stju sa zemlje. „Ja glasam da krenete dalje.“

„I ja“, reče Ralf. „Stju, žao mi je. Ali ako će bog paziti na nas, možda će pripaziti i na tebe...“

„Ja neću to da uradim“, reče Leri.

„Nije Stju taj na koga misliš“, reče Glen. „Mislim da pokušavaš da spaseš nešto u sebi. Ali ovog puta je ispravno krenuti dalje, Leri. Moramo tako.“

Leri polako protrlja usta nadlanicom.

„Prenoćimo ovde“, reče on. „Hajde da razmislimo.“

„Ne“, reče Stju.

Ralf klimnu glavom. On i Glen se zgledaše, a onda Glen izvuče bočicu sa „pilulama za artritis“ iz džepa i stavi je Stjuu u ruku. „Imaju morfijumsku bazu“, reče on. „Više od tri ili četiri bilo bi verovatno smrtonosno.“ On pogleda Stjua u oči. „Razumeš li me, Istočni Teksašanine“

„Da. Razumem.“

„O čemu vi to pričate?“ uzviknu Leri. „Do đavola, šta mu ti to predlažeš?“

„Zar ti to ne znaš?“ reče Ralf sa toliko suštim prezirom da je Leri na tren zaćutao. Onda sve ponovo pohrli pred njim košmarnom brzinom nepoznatih lica koja šibaju u prolazu na vrtešci: pilule, za dizanje, spuštanje, krstarenje. Rita. Kad ju je okrenuo u vreći za spavanje i video da je mrtva i kruta, da joj zelena bljuvotina izbija iz usta kao užegli slatkiši sa žurke.

„Ne!“ dreknu on i pokuša da ugrabi bočicu iz Stjuove ruke. Ralf ga zgrabi za ramena. Leri poče da se otima.

„Pusti ga“, reče Stju. „Hoću da popričam s njim.“ Ralf ga je i dalje držao, zagledajući Stjua nesigurno. „Ne, slobodno, pusti ga.“ Ralf ga pusti, ali činilo se da je spreman da ponovo skoči.

Stju reče: „Leri, dođi ovamo. Čučni kraj mene.“

Leri priđe i čučnu kraj Stjua. Zagleda se sav jadan Stjuu u lice. „Nije u redu, čoveče. Kad neko padne i slomi nogu, ne možeš da... ne možeš prosto da odeš i pustiš ga da umre. Zar ne znaš to? Hej, čoveče...“ On dodirnu Stjua po licu. „Molim te. Razmisli.“

Stju uze Lerija za ruku i zadrža je u svojoj. „Misliš li da sam lud?“

„Ne! Ne, ali...“

„I misliš li da ljudi koji su pri čistoj svesti imaju pravo da odluče sami šta će sa sobom?“

„O, čoveče“, reče Leri i zaplaka.

„Leri, ovo nema veze s tobom. Hoću da nastavite dalje. Ako se izvučete iz Vegasa, vratite se ovuda. Možda će bog poslati gavrana da me nahrani, ko zna. Jednom sam pročitao na stranici za razbibrigu kako čovek može preživeti sedamdeset dana bez hrane, samo ako ima vode.“

„Pre toga stići će zima. Umrećeš , čak i da ne upotrebiš pilule.“

„To ne zavisi od tebe. U ovom delu ti ne učestvuješ.“

„Ne teraj me od sebe, Stju.“

Stju reče smrknuto: „Teram te.“

„E, stvarno do moga“, reče Leri i osovi se na noge. „Šta će Fren da nam kaže? Kad sazna da smo te ostavili krticama i lešinarima?“

„Neće vam reći ništa ako ne odete tamo da ga sredite. Baš kao ni Lusi. Ili Dik Elis. Ili Bred. Ili bilo ko drugi.“

Leri reče: „Važi. Idemo. Ali sutra. Večeras ćemo se ulogoriti ovde, i možda ćemo sanjati... nešto...“

„Nema snova“, reče Stju blago. „Nema znakova. Ne funkcioniše to tako. Ostali biste jednu noć, ne bi se desilo ništa, pa biste onda poželeli da ostanete još jednu, i još jednu... morate krenuti odmah.“

Leri se udalji malo od njih, pognute glave, i stade okrenuvši im leđa. „U redu“, reče konačno glasom gotovo nečujnim. „Uradićemo kako kažeš. Bog nek nam se smiluje.“

Ralf priđe Stjuu i kleknu. „Stju, možemo li nešto da ti donesemo?“

Stju se osmehnu. „Da. Sve što je Gor Vidal ikad napisao - one knjige o Linkolnu, Aronu Buru i tim likovima. Oduvek sam nameravao to da pročitam. Izgleda da mi se sad ukazala prilika.“ Ralf se kiselo osmehnu. „Izvini, Stju. Izgleda da sam malo uzdrman svim ovim.“

Stju mu stegnu mišicu i Ralf se udalji. Priđe mu Glen. I on je plakao, a kada je seo kraj Stjua, suze su mu ponovo krenule.

„Daj bre, bebo jedna“, reče Stju. „Biću dobro.“

„Leri je u pravu. Ovo ne valja. Kao nešto što bi uradio bangavom konju.“

„Znaš da se to mora uraditi.“

„Valjda, ali ko zapravo može biti siguran? Kako ti je noga?“

„Sad me uopšte ne boli.“

„Dobro, sad imaš pilule.“ Glen pređe rukom preko očiju. „Zbogom, Istočni Teksašanine. Đavolski mi je drago što sam te upoznao.“

Stju okrenu glavu u stranu. „Ne govori zbogom, Glene. Bolje je do viđenja, za sreću. Verovatno ćeš se popeti negde do pola te proklete obale, a onda smandrljati ovamo, pa ćemo zimu provesti kartajući se.“

„Nije do viđenja“, reče Glen. „Ja to osećam, a ti?“

I pošto je i sam to osećao, Stju ponovo okrenu lice prema Glenu. „Da, i ja“, reče i onda se malo osmehnu. „Ali neću se bojati zla, je li tako?“

„Tako je!“ reče Glen. Glas mu pređe u promukli šapat. „Izvuci utikač ako budeš morao, Stjuarte. Nemoj se zajebavati.“

„Neću.“

„Onda, zbogom.“

„Zbogom, Glene.“

Njih trojica se okupiše na zapadnoj strani jaruge i Glen poče da se penje pošto se najpre jednom osvrnuo. Stju je sa rastućom brigom pratio pogledom njegov uspon. Kretao se nehajno, jedva da je i gledao gde gazi. Zemlja se jednom odronila pod njim, pa zatim još jednom. Oba puta se nonšalantno uhvatio i pronašao oslonac koji se oba puta slučajno baš tamo našao. Kada je Glen stigao do vrha, Stju je ispustio vazduh koji je zadržavao u dugom, oštrom uzdahu.

Ralf je pošao sledeći, i kada je on stigao na vrh, Stju je poslednji put pozvao Lerija da mu priđe. Pogledao je Lerija u lice i pomislio kako ga ono neverovatno podseća na lice pokojnog Harolda Laudera - izuzetno nepomično, očiju budnih i pomalo opreznih. Lice koje je odavalo samo ono što je želelo da oda.

„Sada si ti glavni“, reče Stju. „Možeš li da izađeš na kraj s tim?“

„Ne znam. Pokušaću.“

„Ti ćeš odlučivati.“

„Zar je tako? Izgleda da je moja prva odluka bila nadglasana.“ Sada su mu oči odavale emociju: prekor.

„Da, ali to se neće dogoditi ni sa jednom drugom. Slušaj - njegovi ljudi će vas skleptati.“

„Da. Pretpostavljam da hoće. Ili će nas skleptati, ili ubiti iz zasede kao pse.“

„Ne, mislim da će vas skleptati i odvesti njemu. Mislim da će se to dogoditi u sledećih nekoliko dana. Kad stignete u Vegas, držite širom otvorene oči. Sačekajte. Doći će.“

„Šta to, Stju? Šta će doći?“

„Ne znam. Ono zbog čega smo i odaslani. Budite spremni. Prepoznajte to kad vam se ukaže.“

„Vratićemo se po tebe, ako budemo mogli. Znaš to.“

„Da, važi.“

Leri se brzo pope uz obalu i pridruži se drugoj dvojici. Mahnuli su mu odozgo. Stju im je otpozdravio podigavši ruku. Pošli su. I više nikada nisu videli Stjua Redmana.

71.

Njih trojica su se ulogorili dvadeset i pet kilometara zapadno od mesta gde su ostavili Stjua. Došli su do još jedne jaruge, ovaj put male. Pravi razlog za tako bednu prevaljenu udaljenost krio se u tome što se činilo da više nisu bili onako bodri kao pre. Teško je bilo predvideti hoće li im se taj elan ponovo vratiti. Noge kao da su im bile teže nego ranije. Malo su razgovarali. Niko od njih nije ostale želeo da gleda u lice, iz straha da tamo ne prepozna odraz sopstvene griže savesti.

Ulogorili su se kad je pao mrak i založili vatru od nakupljenog granja šikare. Bilo je vode, ali ne i hrane. Glen je nabio poslednje ostatke duvana u lulu i zapitao se iznenada ima li Stju cigareta. Ta pomisao istisnula je iz njega svaku želju za duvanom, pa je kucnuo lulom po kamenu, rasejano izbacivši iz nje poslednje trunje „borkum rifa“. Kad je nekoliko minuta kasnije negde u mraku zatulila sova, on je pogledao unaokolo.

„Nego, kud se dede Kodžak?“ upita on.

„E vidiš, to ti je baš čudno, zar ne?“ reče Ralf. „Ne sećam se da sam ga uopšte video u proteklih nekoliko sati.“

Glen se osovi na noge. „Kodžače!“ viknu. „Hej, Kodžače! Kodžače!“ Glas mu je samotno odjekivao u pustoši. Nije mu odgovorio lavež. On ponovo sede, ophrvan zlom slutnjom. Nevoljno se oglasi tihim uzdahom. Kodžak ga je sledio preko gotovo celog kontinenta. Sad ga više nije bilo. Činilo mu se da je to grozno predskazanje. „Mislite da ga je nešto uhvatilo?“ upita Ralf tiho.

Leri reče tihim, zamišljenim glasom: „Možda je ostao sa Stjuom.“ Glen podiže pogled, preneražen. „Možda“, reče, razmislivši o tome. „Možda se upravo to dogodilo.“

Leri je prebacivao kamičak iz ruke u ruku, tamo-amo, tamo-amo. „Stju je kazao da će mu možda bog poslati gavrana da ga nahrani. Ne verujem da tamo ima gavranova, pa mu je možda poslao psa kao zamenu.“

Vatra zapucketa i stub varnica polete u mrak, uskovitlavši se u kratkotrajnom sjaju da bi zatim zgasnuo.

Kada je Stju video kako se tamno obličje šunja niz jarugu prema njemu, privukao se i uspravio uz obližnju stenu, sa nogom isturenom napred i obamrlom šakom pronašao oveći kamen. Bio je sav promrzao. Leri je imao pravo. Dva ili tri dana ležanja napolju na ovakvoj temperaturi sasvim će ga efikasno ubiti. Samo što se sada činilo da će mu pre toga konce smrsiti ovo što dolazi, šta god to bilo. Kodžak je ostao sa njim do sutona, a onda ga je ostavio, iskobeljavši se lako iz jaruge. Stju ga nije pozvao da se vrati. Pas će pronaći Glena i nastaviti dalje sa njima. Možda je i on imao svoju ulogu u svemu. Ali sada je priželjkivao da je Kodžak ostao malo duže. Pilule su bile jedna mogućnost, ali on nimalo nije želeo da ga rastrgne jedan od mračnjakovih vukova.

Stegnuo je kamen čvršće, a tamno obličje se zaustavilo dvadesetak metara iznad useka. Onda je ponovo počelo da se spušta, senka crnja od noći.

„Dođi onda“, reče Stju promuklo.

Crna senka zamaha repom i pritrča mu. „Kodžače?“

Bio je to on. I držao je nešto u ustima, nešto što je ispustio pred Stjuove noge. Onda je seo, lupkajući repom, i sačekao na pohvale. „Dobri moj“, reče Stju zapanjeno. „Dobri moj!“

Kodžak mu je doneo zeca.

Stju izvuče džepni nož, otvori ga i raspori zeca u tri brza pokreta. Podiže utrobu koja se pušila i dobaci je Kodžaku. „Hoćeš ovo?“ Kodžak je to i te kako hteo. Stju onda odra zeca. Pomisao na to da ga pojede sirovog nije mu nimalo podsticala apetit.

„Drva?“ reče on Kodžaku bez mnogo nade. Duž obe strane jaruge bilo je granja i izvaljenih stabala gde ih je ostavila iznenadna poplava, ali ništa mu nije bilo nadohvat ruke.

Kodžak zamaha repom, ali se ne pomeri.

„Donesi? D...“

Ali Kodžaka najednom više nije bilo. Hitro se okrenuo, stuštio do istočne strane jaruge i dotrčao natrag sa velikim komadom suvog drveta u zubima. Ispustio ga je kraj Stjua i zalajao. Brzo je mahao repom.

„Dobri moj“, ponovi Stju. „E stvarno, bog te mazo! Donesi, Kodžače!“

Zalajavši radosno, Kodžak ponovo otrča. Za dvadeset minuta je doneo dovoljno drva da se zapali velika vatra. Stju je pažljivo odvalio dovoljno cepki za potpalu. Pogledao je kako stoji sa šibicama i ustanovio da ima jednu i po kutiju. Drvca za potpalu planula su posle druge šibice i on je pažljivo dodavao granje u vatru. Ubrzo je tamo plamtela poprilično velika vatra i Stju joj se primakao što je bliže mogao, uspravljen u vreći za spavanje. Kodžak je legao s druge strane vatre i spustio njušku na šape.

Kad je plamen počeo malo da jenjava, Stju je nataknuo zeca na granu i ispekao ga. Miris je bio dovoljno jak i primamljiv da mu zakrče creva. Kodžak se pridigao i sada je veoma zainteresovano posmatrao zeca.

„Pola za tebe i pola za mene, bajo, važi?“

Petnaest minuta kasnije sklonio je zeca s vatre i uspeo da ga pokida na dve polovine, a da ne oprži preterano prste. Na nekim mestima, meso je zagorelo, na drugim poluživo, ali bilo je daleko bolje od konzervisane šunke „Velikih zapadnih tržnica“. On i Kodžak su ga smazali... i dok su završavali obrok, jezivo zavijanje doprlo je niz jarugu.

„Pobogu!“ reče Stju, ustima punim zečetine.

Kodžak je bio na nogama, dlaka oko vrata mu se podigla i režao je. Krenuo je kruto oko vatre i ponovo zarežao. Stvorenje koje je maločas zavijalo sada je utihnulo.

Stju je legao, sa kamenom pogodnim da stane u šaku kraj jedne, i otvorenim džepnim nožićem kraj druge ruke. Zvezde su bile hladne, visoke i ravnodušne. Pomislio je na Fren i odmah odagnao te misli od sebe. Previše ga je bolelo, bez obzira na to da li mu je želudac pun ili ne. Neću zaspati, pomisli on. Još dugo neću.

Ali zaspao je, pomoću jedne Glenove pilule. A kada je vatra zgasnula u žar, Kodžak mu je prišao i zaspao kraj njega, tako da greje Stjua. I tako je, prve noći posle razlaza grupe, Stju jeo dok su ostali trpeli glad, i spavao čvrsto dok su njihovi snovi bili isprekidani košmarima i neprijatnom slutnjom da im se brzo bliži neizbežna propast.

Dvadeset četvrtog je grupa Lerija Andervuda koja se sastojala od trojice hodočasnika prevalila četrdeset osam kilometara i ulogorila se severoistočno od Glave san Rafaela. Te noći je temperatura pala na četiri stepena, pa su založili veliku vatru i zaspali blizu nje. Kodžak im se nije ponovo pridružio.

„Šta misliš, šta Stju radi večeras?“ upitao je Ralf Lerija.

„Umire“, rekao je Leri kratko i zažalio kad je primetio trzaj bola na Ralfovom jednostavnom, iskrenom licu, ali nije znao kako da se iskupi za ono što je rekao. Najzad, to je gotovo sigurno bilo tačno.

Ponovo je legao i osetio sa neobičnom sigurnošću da će to biti sutra. Šta god bilo to čemu su se približavali, samo što nisu tamo stigli.

Bila je to noć ružnih snova. U onom kojeg je najjasnije upamtio posle buđenja, on je bio na turneji sa grupom po imenu Šejdi bluz konekšen. Trebalo je da nastupe u Medison skver gardenu i sve su karte bile rasprodate. Izašli su na binu praćeni gromoglasnim aplauzom. Leri je prišao mikrofonu da ga podesi i spusti na odgovarajuću visinu, ali nije mogao ni da ga pomeri. Prišao je mikrofonu solo gitariste, ali i taj je bio nepomičan. Kod basiste i klavijaturiste, ista priča. Publika je počela da zviždi i tapše u ritmu. Jedan po jedan, članovi Šejdi bluz konekšena šmugnuli su sa bine, iscereni u potaji u visoke i psihodelične kragne nalik na kragne košulja koje su Berdsi nosili 1966. godine, kad se Rodžer Makgvin nije skidao sa trave. Ili sa težih droga. A Leri je i dalje išao od mikrofona do mikrofona i pokušavao da pronađe makar jedan koji bi mogao da podesi. Ali svi su oni bili visoki gotovo tri metra i potpuno nepomični. Ličili su na kobre od nerđajučeg čelika. Neko je iz publike počeo da traži: „Mala, ko je ovaj strašni baja?“ Više ne izvodim tu pesmu, pokušao je da kaže. Prestao sam da je pevam kad je nastupio smak sveta. Nisu ga čuli, i počeo je da narasta napev, najpre iz zadnjih redova, da bi zatim zapljusnuo celu dvoranu, sve jači i glasini: „Mala, ko je ovaj strašni baja! Mala, koje ovaj strašni baja! MALA, KO JE OVAJ STRAŠNI BAJA!“

Probudio se sa tim napevom u ušima. Znoj mu je izbio svud po telu.

Nije morao Glen da mu kaže o kakvom je snu reč, niti šta on znači. San u kom ne možeš da dosegneš mikrofone, ne možeš da ih podesiš, uobičajen je među rok muzičarima, jednako uobičajen kao i onaj kad sanjaš da si na bini, a ne možeš da se setiš jednog jedinog stiha. Leri je pretpostavljao da je svaki izvođač pre ili kasnije sanjao jedan od njih pred...

Pred nastup.

Bio je to san o nesposobnosti. Izražavao je taj jednostavan, posvemašnji strah: Šta ako ne budeš mogao? Šta ako budeš želeo, ali ne budeš mogao? Užas pred izgledima da ne budeš sposoban za taj jednostavni skok u nepoznato sa kojim započinje svaki umetnik -pevač, pisac, slikar, muzičar.

Neka ljudima bude prijatno, Leri.

Čiji je to bio glas? Glas njegove majke?

Ti si koristoljubiv, Leri.

Ne, mama - nisam. Više ne izvodim tu pesmu. Prestao sam da je pevam kad je nastupio smak sveta. Stvarno.

Legao je natrag i ponovo utonuo u san. Na kraju je pomislio da je Stju imao pravo: mračnjak će ih uhvatiti. Sutra, pomisli on. Šta god bilo to čemu se približavamo, samo što nismo stigli tamo.

Ali dvadeset petog nisu videli nikoga. Njih trojica su uporno hodali pod vedrim plavim nebom i videli su mnogo ptica i zverinja, ali ne i ljude.

„Neverovatno je kako se divlje životinje brzo vraćaju“, rekao je Glen. „Znao sam da će taj proces biti prilično brz i zima će ga naravno donekle usporiti, ali opet, neverovatno je. Prošlo je tek stotinak dana od prvih slučajeva zaraze.“

„Da, ali nema pasa niti konja“, reče Ralf. „To mi nikako ne izgleda u redu, znate? Izmislili su virus koji je pobio gotovo sve ljude, ali to nije bilo dovoljno. Morao je da pokosi i njegove dve omiljene životinje. Odneo je čoveka i njegove najbolje prijatelje.“ „A ostavio je mačke“, reče Leri mrzovoljno.

Ralf se ozari. „Ali, tu je Kodžak...“

„Tu je bio Kodžak.“

Ta opaska je u njima ubila volju za razgovorom. Bregovi zaravnjenih vrhova mrštili su se na njih, savršena skrovišta za desetine ljudi sa snajperskim puškama. Lerija nije napuštao predosećaj da će se to desiti danas. Kad god bi se popeli na neku uzvisinu, on je očekivao da ugleda ispred njih prepreku na putu. I kad god se to nije desilo, on je pomislio na zasedu.

Pričali su o konjima. O psima i bizonima. Bizoni se vraćaju, rekao im je Ralf - Nik i Tom Kulen su ih videli. Nije daleko dan -možda još za njihovog života - kad će ravnice ponovo potamneti od krda bizona.

Leri je znao da je to tačno, ali je isto tako znao i da trtljaju gluposti - njihov život možda neće potrajati ni sledećih deset minuta.

Onda je počeo da pada mrak i došlo je vreme da potraže mesto na kom bi se ulogorili. Popeli su se na vrh poslednje uzvisine i Leri je pomislio: Sada. Biće oni baš tamo.

Ali tamo nije bilo nikoga.

Ulogorili su se blizu zelenog rellektujućeg putokaza na kojem je pisalo LAS VEGAS 420. Tog dana su jeli prilično dobro: tako čips, oranžadu iz konzerve i dva „slim džima“ koje su podelili na jednake delove.

Sutra, pomislio je Leri ponovo i zaspao. Te noći je sanjao da on, Beri Grig i Dronjavi restlovi sviraju u Gardenu. Bila je to njihova velika šansa - svirali su kao predgrupa superbendu sa imenom po nekom gradu. Bio je to Boston, ili možda Čikago. I svi mikrofoni su ponovo bili visoki gotovo tri metra, a on je opet počeo da se sapliće i prilazi im dok je publika tapšala u ritmu i zahtevala pesmu „Mala, ko je onaj strašni baja“?

Spustio je pogled u prvi red i osetio nalet straha nalik na iznenadni talas ledenohladne vode. Tamo je bio Čarls Menson, a slovo x na njegovom čelu iscelilo se u beli, izuvijani ožiljak, i on je takođe tapšao i vikao. Tamo je bio i Ričard Spek, zagledan odozdo u Lerija drskim, bezobraznim očima, sa cigaretom bez filtera među usnama. Između njih je bio mračnjak. Džon Vejn Gejši je bio iza njih. Fleg je predvodio publiku u napevu.

Sutra, pomisli Leri ponovo dok se saplitao od jednog previsokog mikrofona do drugog pod vrelim snenim reflektorima Medison skver gardena. Vidimo se sutra.

Ali nije to bilo ni sutra, ni prekosutra. Uveče 27. septembra, ulogorili su se u gradu Frimont Džankšen i tamo našli mnogo toga za jelo.

„Očekivao sam da se sve više završi“, rekao je Leri Glenu te večeri. „I svakog dana kad se to ne dogodi, samo mi je sve gore.“

Glen klimnu glavom. „I ja se isto osećam. Bilo bi smešno da je on samo fatamorgana, zar ne? Običan ružan san u našoj kolektivnoj svesti.“

Leri ga pogleda načas iznenađeno, razmišljajući. Onda polako odmahnu glavom. „Ne. Ne verujem da je on samo san.“

Glen se osmehnu. „Ni ja, mladiću. Ni ja.“

Sreli su ih sutradan.

Već posle deset pre podne, popeli su se na uzvisinu i ispod sebe na zapadu, nekih osam kilometara dalje, ugledali dva automobila parkirana sučelice preko druma, tako da su preprečili put. Izgledalo je to upravo onako kao što je Leri i očekivao.

„Nesreća?“ upita Glen.

Ralf zakloni rukom oči. „Mislim da nije. Ne bi bili tako parkirani.“

„Njegovi ljudi“, reče Leri.

„Da, rekao bih“, saglasi se Ralf. „Šta ćemo sad, Leri?“

Leri izvadi maramu iz zadnjeg džepa i obrisa njom lice. Ili se to danas leto vratilo, ili su počeli da osećaju vrelinu jugozapadne pustinje. Temperatura je bila oko dvadeset sedam, dvadeset osam stepeni.

Ali to je suva vrelina, pomisli on mirno. Samo se malo znojim. Malčice. On strpa maramu natrag u džep. Sad, kad je sve konačno trebalo da počne, osećao se dobro. Opet je tu bio taj neobičan osećaj da je posredi nastup, koncert koji treba da se odsvira.

„Idemo dole da vidimo je li bog zaista uz nas. Je li tako, Glene?“

„Ti si šef.“

Krenuli su dalje. Posle pola sata, prišli su dovoljno blizu da vide kako su ta dva sučelice parkirana automobila nekada pripadala saobraćajnoj policiji Jute. Tamo ih je čekalo nekoliko naoružanih ljudi.

„Hoće li pucati u nas?“ upita Ralf prijazno.

„Ne znam“, reče Leri.

„Pošto su neke od tih pušaka snajperske. Imaju optički nišan. Vidim im odsjaj sunca na sočivima. Ako budu hteli da nas poskidaju njima, za tili čas ćemo im biti u dometu.“

Išli su dalje. Ljudi kod drumske blokade podelili su se u dve grupe, tako da ih je petoro ostalo napred, sa puškama uperenim u tročlanu grupu koja je koračala prema njima, dok su još trojica čučala iza automobila.

„Osmorica ih je, Leri?“ upita Glen.

„Da, ja ih vidim osam. Inače, kako si ti?“

„Dobro sam“, reče Glen.

„Ralfe?“

„Samo da nam je da znamo šta da radimo kada kucne čas“, reče Ralf. „Samo to želim.“

Leri ga uhvati načas za ruku i stegnu. Onda stegnu ruku i Glenu. Sad su bili na oko kilometar i po od patrolnih kola. „Neće nas odmah pobiti“, reče Ralf. „Već bi to uradili.“

Sada su mogli da razaznaju lica i Leri ih je radoznalo zagledao. Jedno je bilo obraslo bradom. Drugi lik bio je mlad, ali gotovo sasvim ćelav - sigurno mu je bilo teško kad je počeo da gubi kosu još dok je bio u srednjoj školi, pomislio je Leri. Treći je na sebi imao jarkožutu majicu bez rukava, sa iscerenom kamilom ispod koje je staromodnim krasnopisom stajalo SUPERGRBONJA. Jedan od njih je ličio na računovođu. Petljao je nešto oko „magnuma“ kalibra 357 i izgledao je kao da se plaši triput više od Lerija; izgledao je kao neko ko će sam sebi razneti stopalo ako se malo ne primiri. „Ne izgledaju nimalo drugačije od naših ljudi“, reče Ralf. „Naravno da izgledaju“, odgovori Glen. „Svi su naoružani.“ Prišli su policijskim kolima koja su zaprečila put do udaljenosti od nekih šest metara. Leri je stao, i ostali su stali zajedno sa njim. U trenutku mrtve tišine, Flegovi ljudi i Lerijeva grupica hodočasnika odmeravali su jedni druge. Onda Leri Andervud reče blago: „Zdravo.“

Čovečuljak koji je izgledao kao ovlašćeni javni računovođa istupi prema njima. Još se igrao „magnumom“. „Jeste li vi Glendon Bejtmen, Loson Andervud, Stjuart Redman i Ralf Brentner?“

„Dobro, blento jedan“, reče Ralf, „zar ne umeš da brojiš?“ Neko se podrugljivo nasmeja. Čovek koji je ličio na računovođu pocrvene. „Ko nedostaje?“

Leri reče: „Stju je usput doživeo nezgodu. A mislim da će se i tebi desiti isto ako ne prestaneš da petljaš po tom pištolju.“

Opet se začu podrugljivi smeh. Računovođa uspe da zavuče pištolj za pojas sivih pantalona, zbog čega je izgledao još smešnije, kao Volter Miti koji sanjari o tome da postane odmetnik.

„Zovem se Pol Berlson“, reče on, „i na osnovu poverenih mi ovlašćenja, hapsim vas i naređujem da pođete sa mnom.“

„U čije to ime?“ reče Glen odmah.

Berlson ga pogleda sa prezirom... ali prezir je bio pomešan sa još nečim. „Znaš ti o kome ja govorim.“

„Reci onda.“

Ali Berlson je ćutao.

„Zar te je strah?“ upita ga Glen. On pogleda svu osmoricu. „Zar vas je toliko strah od njega da se ne usuđujete ni ime da mu izgovorite? U redu onda, izgovoriću ga ja umesto vas. Njegovo ime je Rendal Fleg, poznat još kao mračnjak, poznat još kao dugonja, poznat još kao pešak. Zar ga neki od vas ne nazivaju tako?“ Glas mu se digao do visokih, jasnih oktava besa. Neki od njih se zgledaše nelagodno, a Berlson ustuknu za korak. „Zovite ga Velzevulom, zato što je i to njegovo ime. Zovite ga Njarlahotepom, Ahazom i Aštarotom. Zovite ga Arijelahom, Setom i Anubisom. On ima mnoštvo imena, otpadnik je iz pakla, a vi mu dupe ljubite.“ Spustio je glas i očaravajuće se osmehnuo. „Samo sam mislio da treba odmah da završimo s tim.“

„Drž’te ih“, reče Berlson. „Drž’te ih i pucajte u prvog koji se pomeri.“

U jednom čudnom trenutku niko se ne pokrenu i Leri pomisli: Neće to uraditi, plaše nas se koliko i mi njih, možda čak i više, premda imaju oružje...

On pogleda u Berlsona i reče: „Ma koga ti zajebavaš, đubre jedno malo? Mi želimo sa vama. Zato smo i došli.“

Onda su se pokrenuli, gotovo kao da je Leri bio taj čija su naređenja slušali. Njega i Ralfa su strpali pozadi u jedna patrolna kola, Glena u druga. Našli su se iza pregrade od čelične mreže. S unutrašnje strane vrata nije bilo kvaka.

Uhapšeni smo, pomisli Leri. Onda shvati koliko mu je ta pomisao zabavna.

Četvorica se naguraše napred. Patrolna kola krenuše unazad, okrenuše se i povezoše na zapad. Ralf uzdahnu.

„Plašiš se?“ upita ga Leri tiho.

„Đavo će ga znati. Toliko mi prija što više ne tabanam po putu da nisam sasvim siguran.“

Jedan od ljudi spreda reče: „Onaj matori što onako sere. Je li on glavni?“

„Ne. Ja sam.“

„Kako se zoveš?“

„Leri Andervud. Ovo je Ralf Brentner. Treći lik je Glen Bejtmen.“ On pogleda kroz zadnji prozor. Druga patrolna kola bila su iza njih.

„Šta se desilo s četvrtim?“

„Slomio je nogu. Morali smo da ga ostavimo.“

„Nije imao sreće, vala. Ja sam Bari Dorgan. Snage bezbednosti Vegasa.“

Leri oseti da mu na usne navire apsurdan odgovor: Drago mi je, i bi primoran da se malčice osmehne. „Koliko traje vožnja do Las Vegasa?“

„Pa, ne možemo baš da pičimo zbog svih tih prepreka na putu. Čistimo ih od grada, ali sporo ide. Bićemo tamo za nekih pet sati.“

„E, stvarno“, reče Ralf i odmahnu glavom. „Mi putujemo tri nedelje, a tamo se stiže kolima za samo pet sati.“

Dorgan se okrenu tako da može da ih pogleda. „Nije mi jasno zašto ste pešačili. Kad smo već kod toga, nije mi jasno zašto ste uopšte došli. Sigurno ste znali da će se ovako završiti.“

„Poslali su nas“, reče Leri. „Mislim, da bismo ubili Flega.“

„Slabe su ti šanse za to, ortak. Ti i tvoji drugari idete pravo u Okružni zatvor Las Vegasa. Ne prolazite START, ne dobijate dvesta dolara. Posebno se interesuje za vas. Znao je da dolazite.“ On načas zaćuta. „Samo se ponadajte da će vam to brzo završiti. Ali ne verujem da hoće. U poslednje vreme nije naročito raspoložen.“

„Zašto ne?“ upita Leri.

Ali činilo se da Dorgan smatra da je i tako rekao dovoljno toga - možda i previše. Okrenuo se bez odgovora, i Leri i Ralf su posmatrali kako pustinja leti kraj njih. Za samo tri nedelje, brzina je ponovo postala nešto sasvim novo.

Zapravo, trebalo im je šest sati da stignu do Vegasa. Ležao je usred pustinje kao neki neverovatni dragulj. Na ulicama je bilo mnogo ljudi; radno vreme je bilo završeno, pa su uživali u svežini predvečerja na travnjacima, klupama i autobuskim stanicama, ili su sedeli u haustorima pustih kapela i zalagaonica. Zijali su za policijskim kolima države Jute dok su ona prolazila kraj njih, a potom se vraćali razgovoru.

Leri je zamišljeno gledao unaokolo. Bilo je struje, ulice su bile očišćene, a krš preostao posle pljački bio je uklonjen. „Glen je bio u pravu“, reče on. „Kod njega tramvaji poštuju red vožnje. Ali i dalje se pitam da li je ovo pravi način da se upravlja gradskim prevozom. Ovi vaši ljudi svi izgledaju nekako nervozno, Dorgane.“

Dorgan oćuta na to.

Stigli su u okružni zatvor i odvezli se iza zgrade. Dva policijska automobila bila su parkirana na betonskom dvorištu. Kad je Leri izašao, sa trzajem na licu zbog utrnulih mišića, video je da Dorgan drži dva para lisica.

„Ma daj, bre“, reče on. „Nećeš valjda?“

„Žao mi je. Tako je on naredio.“

Ralf reče: „U životu nisam imao lisice na rukama. Par puta su me pokupili i ubacili u ćorku da se otreznim pre nego što sam se oženio, ali nikad mi nisu stavili lisice.“ Ralf je govorio sporo, i njegov naglasak iz Oklahome bio je sve primetniji, tako da je Leri shvatio da je ovaj potpuno pobesneo.

„Dobio sam naređenje“, reče Dorgan. „Nemoj nepotrebno da otežavaš situaciju.“

„Naređenje“, reče Ralf. „Znam ja ko tebi naređuje. Ubio je taj mog prijatelja Nika. Za koji moj si se spetljao s tom džukelom? Izgledaš sasvim pristojno kad si sam.“ Gledao je u Dorgana sa takvim izrazom ljutitog ispitivanja da je Dorgan samo odmahnuo glavom i skrenuo pogled.

„Ovo mi je posao“, reče on, „i obavljam ga. To je kraj priče. Pružite ruke napred, da ne bih rekao nekome da vas natera na to.“ Leri pruži ruke i Dorgan mu namaknu lisice. „Šta si bio?“ upita Leri radoznalo. „Mislim, pre?“

„Radio sam u policiji Santa Monike. Kao detektiv.“

„I priklonio si se njemu. To je... izvini što tako kažem, ali u neku ruku je čudno.“

Glena Bejtmena doguraše do njih.

„Zašto ga tako gurate?“ upita Dorgan ljutito.

„Da si ti morao da slušaš kako ovaj kenja šest sati, i ti bi ga bogme gurao“, reče jedan od njegovih ljudi.

„Baš me briga koliko sranja ste morali da slušate, niste smeli da ga dirate.“ Dorgan pogleda Lerija. „Zbog čega je čudno što sam sa njim? Bio sam policajac deset godina pre Kapetana Tripsa. Video sam šta se dešava kad vladaju takvi kao što ste vi.“

„Mladiću“, reče Glen blago, „tvoja iskustva sa nekoliko izudaranih klinaca i narkomana ne opravdava to što si se priklonio jednom monstrumu.“

„Vodite ih odavde“, reče Dorgan ravno. „Zasebne ćelije, zasebna krila.“

„Ne verujem da ćeš moći da izdržiš posledice svog izbora, mladiću“, reče Glen. „Izgleda da nisi dovoljno veliki nacista za to.“ Sada Dorgan lično gurnu Glena.

Lerija su odvojili od preostale dvojice i poveli ga praznim hodnikom koji je bio ukrašen natpisima NE PLJUJ PO PODU, PUT DO TUŠEVA I ZAPRAŠIVANJA PROTIV VAŠKI, i jednim sa rečima OVDE NISI GOST.

„Ne bi mi smetalo da se istuširam“, reče on.

„Možda“, reče Dorgan. „Videćemo.“

„Šta ćemo videti?“

„Koliko ćeš biti kooperativan.“

Dorgan otvori jednu ćeliju na kraju hodnika i uvede Lerija u nju. „A narukvice?“ upita Leri ispruživši ruke.

„Naravski.“ Dorgan ih otključa i skinu. „Bolje?“

„Mnogo.“

„Još želiš da se istuširaš?“

„Nego šta.“ Više od toga, Leri nije želeo da ostane nasamo i da sluša odjeke koraka koji se udaljavaju od njega. Ako ostane sam, strah će mu se vratiti.

Dorgan izvadi malu beležnicu. „Koliko vas ima? U zoni?“

„Šest hiljada“, reče Leri. „Četvrtkom uveče svi igramo tombolu, a glavna nagrada je ćurka od deset kila.“

„Hoćeš li ti to tuširanje ili nećeš?“

„Hoću.“ Ali više nije mislio da će ga i dobiti.

„Koliko vas je tamo?“

„Dvadeset pet hiljada, ali četiri hiljade je mlađe od dvanaest godina i besplatno može u bioskop. U ekonomskom smislu, krajnje problematično.“

Dorgan naglo zalupi beležnicu i pogleda ga.

„Ne mogu, čoveče“, reče Leri. „Stavi se na moje mesto.“ Dorgan odmahnu glavom. „Ne mogu to da uradim, pošto nisam lud. Šta ćete vi uopšte ovde. Šta mislite da će vam on uraditi? Sutra ili preksutra ima da vas ubije. A ako bude hteo da propevate, uradićete to. Ako bude hteo da stepujete i drkate istovremeno, radićete i to. Sigurno ste ludi.“

„Došli smo ovamo zato što nam je to rekla starica, Majka Ebigejl. Verovatno si je sanjao.“

Dorgan odmahnu glavom, ali najednom je izbegavao da pogleda Lerija u oči. „Ne znam šta to pričaš.“

„Onda neka ostane na tome.“

„Siguran si da ne želiš da razgovaraš sa mnom? Da odeš na to tuširanje?“

Leri se nasmeja. „Nisam ja baš toliko jeftin. Pošaljite i sami uhodu na našu stranu. Ali samo ukoliko možete pronaći nekoga ko ne izgleda kao lasica kad god se pomene Majka Ebigejl.“

„Kako god hoćeš“, reče Dorgan. On krenu natrag hodnikom pod svetiljkama zaštićenim metalnom mrežom. Na njegovom kraju on prođe kroz kapiju sa čeličnim rešetkama koja se zalupi za njim sa muklim praskom. Leri se obazre oko sebe. Kao i Ralf, i on je u nekoliko navrata bio u zatvoru - jednom zbog pijanstva na javnom mestu, drugi put zbog posedovanja unce marihuane. Burna mladost.

„Baš i nije neki Ric“, promrmlja on.

Dušek na ležaju izgledao je veoma plesnivo i on se pomalo morbidno zapitao nije li neko umro na njemu u junu ili početkom jula. Toalet je radio i kad je prvi put pritisnuo ručicu, šolja se napunila vodom boje rđe, što je bio pouzdani znak da već dugo nije bio korišćen. Neko je ostavio neku džepnu kaubojsku knjigu. Leri je uze, a onda ponovo spusti. Sede na ležaj i oslušnu tišinu. Oduvek je mrzeo da bude sam - ali na neki način je bio osuđen na to... sve dok nije stigao u Slobodnu zonu. I sada to nije bilo toliko strašno kao što se plašio. Jeste bilo gadno, ali mogao je s tim da izađe na kraj.

Sutra ili preksutra ima da vas ubije.

Samo što Leri nije u to verovao. Jednostavno, to se neće tako odigrati.

„Neću se bojati zla“, rekao je u mrtvoj tišini krila sa ćelijama i dopalo mu se kako je to zazvučalo. Ponovio je to.

Legao je, i palo mu je na pamet kako je konačno uspeo da se vrati gotovo do same zapadne obale. Ali to je putovanje bilo duže i čudnije nego što je iko mogao da zamisli. I još nije bilo sasvim gotovo.

„Neću se bojati zla“, rekao je. A onda je zaspao, smirenog lica, i spavao u blaženom odsustvu snova.

Sutradan u deset sati, dvadeset četiri sata pošto su prvi put ugledali blokadu na putu u daljini, Rendal Fleg i Lojd Henrejd su došli da posete Glena Bejtmena.

On je sedeo ukrštenih nogu na podu svoje ćelije. Pronašao je parče ugljena ispod ležaja i upravo je završio ispisivanje sledećih reči na zidu usred urezanih muških i ženskih genitalija, imena, telefonskih brojeva i skarednih pesmica: Ja nisam grnčar, ni grnčarevo kolo, već njegova glina; zar vrednost dobijenog oblika ne zavisi podjednako od imanentnih svojstava gline koliko i od kola i Majstorove umešnosti? Glen se divio toj izreci - ili je to bio aforizam - kad se najednom učinilo da je temperatura u pustom ćelijskom bloku pala za deset stepeni. Vrata na kraju hodnika otvoriše se s tutnjavom. Pljuvačka je najednom potpuno presušila u Glenovim ustima, a ugljen mu se prelomio među prstima.

Potpetice čizama zakloparaše hodnikom prema njemu.

Drugi koraci, sitniji i beznačajni, zatapkaše u kontrapunktu, u pokušaju da ih sustignu.

Pa to je on. Videću mu lice.

Iznenada, artritis mu se pogoršao. Zapravo, grozno ga je zaboleo. Kosti kao da su mu najednom bile izdubljene i ispunjene mrvljenim staklom. A opet, okrenuo se sa zainteresovanim osmehom punim očekivanja na licu kad su se potpetice čizama zaustavile ispred njegove ćelije.

„Vidi, vidi, tu si, znači“, reče Glen. „I nisi ni prineti onom bauku kog smo zamišljali.“

S druge strane rešetki bila su dva muškarca. Fleg je stajao desno od Glena. Imao je na sebi farmerke i belu svilenu košulju koja je blago sijala na mutnom svetlu. Cerio se Glenu. Iza njega je bio niži muškarac koji se uopšte nije osmehivao. On je imao isturenu bradu i oči koje su izgledale prevelike za njegovo lice. Njegovom tenu pustinjska klima nikada neće prijati; goreo je, ljuštio se, i ponovo goreo. Oko vrata je imao crni kamen sa crvenom mrljom. Taj kamen je izgledao masno, kao nekakva smola.

„Voleo bih da upoznaš mog saradnika“, reče Fleg kroz kikot. „Lojde Henrejde, ovo je Glen Bejtmen, sociolog, član Komiteta Slobodne zone, i jedini živi član trusta mozgova Slobodne zone sad, pošto je Nik Andros mrtav.“

„Drago mi je“, promrmlja Lojd.

„Kako tvoj artritis, Glene?“ upita Fleg. Ton mu je bio saosećajan, ali u očima mu je iskrila čista radost i potajna spoznaja.

Glen je brzo opružao i stezao šake, osmehujući se Flegu. Niko nikada neće znati sa kolikim je naporom uspevao da održi taj blagi osmeh na licu.

Imanentna svojstva gline!

„Dobro“, reče on. „Mnogo bolje zbog spavanja unutra, hvala i za to.

Flegov osmeh malo zgasnu. Glen načas primeti tračak iznenađenja i besa. Ili straha?

„Odlučio sam da te pustim“, reče on bodro. Osmeh mu ponovo obasja lice, ozareno i prepredeno. Lojd se oglasi uzdahom iznenađenja i Fleg se okrenu prema njemu. „Zar ne, Lojde?“

„Uh... naravski“, reče Lojd. „Svakako.“

„Pa, dobro“, reče Glen lagodno. Osečao je kako mu artritis prodire sve dublje i dublje u zglobove, tako da su obamirali od njega kao od leda, nadimali se kao u vatri.

„Dobićeš motorče da možeš da se odvezeš natenane.“

„Naravno, ne mogu otići bez prijatelja.“

„Naravno da ne. I treba samo da to zatražiš. Da klekneš i zamoliš me.“

Glen se nasmeja od srca. Zabaci glavu i nasmeja se, dugim grohotom. I dok se smejao, bol u njegovim zglobovima počeo je da jenjava. Osećao se bolje, snažnije, kao da ponovo kontroliše stvari.

„O, koji si ti lik“, reče on. „Da ti kažem šta bi mogao da uradiš. Nađi lepo veliku gomilu peska, uzmi malj, pa nabij njime sav taj pesak u dupe.“

Flegovo lice se smrknu. Osmeh skliznu sa njega. Njegove oči, pre toga tamne kao crni kamen koji je Lojd nosio oko vrata, sada kao da su poprimile žućkasti sjaj. On posegnu za mehanizmom brave i obavi ga prstima. Začu se električno zujanje. Vatra mu iskoči iz prstiju i u vazduhu se oseti miris vreline. Kutija brave pade na pod, zadimljena i crna. Lojd Henrejd jeknu. Mračnjak dograbi rešetke i zavitla vrata ćelije natrag po šinama.

„Prestani da se smeješ.“

Glen se smejao sve jače.

„Prestani da mi se smeješ!“

„Pa ti si niko i ništa!“ reče Glen, brišući suzne oči, i dalje kroz smeh. „O, izvini... samo, svi smo te se toliko plašili... mislili smo da si neki tamo baja... smejem se podjednako tome koliko smo blesavi bili, koliko i tvojoj žalosnoj beznačajnosti...“

„Ubij ga, Lojde.“ Fleg se okrenu drugom muškarcu. Lice mu se užasno grčilo. Šake su mu bile savijene u kandže grabljivice.

„O, ubij me sam ako već misliš da me ubiješ“, reče Glen. „Svakako si sposoban za to. Pipni me prstom i zaustavi mi srce. Napravi znak naopakog krsta tako da dobijem moždanu emboliju. Neka me na tvoj znak munja iz sijaličnog grla na plafonu prepolovi. O... o, bože... o pa ovo je živi piš!“

Glen se sruši na ležaj ćelije i poče da se ljulja tamo-amo, obuzet smehom punim zadovoljstva.

„Ubij ga!“ zaurla mračnjak na Lojda.

Bled, uzdrhtao od straha, Lojd zapetlja oko pištolja i izvuče ga nekako iz opasača, umalo ga ne ispusti, a onda pokuša da ga uperi u Glena. Morao je da se posluži obema rukama.

Glen pogleda u Lojda, i dalje s osmehom na licu. Mogao je isto tako da se nalazi na koktelu nastavnog osoblja u vudsvilskom „Getu za pametnjakoviće“ u Nju Hempširu, da se oporavlja od dobrog vica, spreman da razgovor vrati u ozbiljnije kanale promišljanja.

„Ako već treba da ubijete nekoga, gospodine Henrejd, ubijte njega.“

„Završi s tim, Lojde.“

Lojd povuče okidač naslepo. Pištolj opali strahovito glasno u zatvorenom prostoru. Odjeci počeše jarosno da se odbijaju tamo-amo od zidova. Ali metak je samo odvalio beton pet centimetara od Glenovog desnog ramena, rikošetirao, pogodio nešto drugo i odzviždao dalje.

„Zar ništa ne umeš da uradiš kako treba?“ zaurla Fleg. „Ubij ga, kretenu jedan! Ubij ga! Stoji ispred tebe!“

„Pokušavam...“

Glenov osmeh se nije promenio i on se samo malo trgao od pucnja. „Ponavljam, ako već morate da ubijete nekoga, ubijte njega. On uopšte nije ljudsko biće, znate. Jednom sam ga prijatelju opisao kao poslednjeg mađioničara racionalne misli, gospodine Henrejd. Bio sam više u pravu nego što sam tada uopšte znao. Ali sada gubi svoju magiju. Ona mu klizi kroz prste i on to zna. Znate to i vi. Ubijte ga sad i poštedite nas ko zna još koliko krvoprolića i smrti.“

Flegovo lice se najednom veoma umirilo. „Ubij jednoga od nas, Lojde“, reče on. „Ja sam te izvukao iz zatvora kada si umirao od gladi. Ovakvi likovi su oni kojima želiš da se osvetiš. Mali ljudi puni velikih reči.“

Lojd reče: „Gospodine, nećete me prevariti. Onako je kako Rendi Fleg kaže.“

„Ali on laže. Znate da laže.“

„On mi je rekao više istinitih stvari nego što se iko potrudio da mi saopšti u čitavom mom bednom životu“, reče Lojd i opali triput u Glena. Glen polete unazad, izvi se i okrenu kao krpena lutka. Krv prsnu u tami. On udari u ležaj, odskoči i skotrlja se na pod. Uspe da se pridigne na lakat.

„U redu je, gospodine Henrejd“, šapnu on. „Vi i ne znate za bolje od toga.“

„Umukni, gade jedan matori i brbljivi!“ vrisnu Lojd. Opali ponovo i lice Glena Bejtmena iščeznu. On opali još jednom i telo beživotno poskoči. Lojd ispali još jedan hitac u njega. Plakao je. Suze su mu tekle niz besne, suncem opaljene obraze. Setio se zeca kojeg je zaboravio i ostavio da pojede sopstvene šape. Setio se Pouka i ljudi u belom „koniju“, kao i Lepog Džordža. Setio se zatvora u Feniksu, pacova i toga kako nije mogao da jede punjenje svog dušeka. Setio se Traska i toga kako je Traskova noga počela malo kasnije da mu liči na večeru u KFC-u. Ponovo je povukao obarač, ali pištolj se oglasio samo sterilnim škljocajem.

„U redu“, reče Fleg tiho. „U redu. Dobro si to obavio. Dobro si to obavio, Lojde.“

Lojd ispusti pištolj na pod i uzmaknu od Flega. „Ne dodiruj me!“ kriknu on. „Nisam to uradio za tebe!“

„Jesi, jesi“, reče Fleg nežno. „Možda misliš da nisi, ali jesi.“ On pruži ruku i poigra se crnim kamenom koji je visio Lojdu oko vrata. Sklopio je šaku oko njega, a onda je otvorio i kamena tamo više nije bilo. Zamenio ga je mali srebrni ključ.

„Mislim da sam ti obećao ovo“, reče mračnjak. „U jednom drugom zatvoru. On nije bio u pravu... Ja ispunjavam ono što obećam, zar ne, Lojde?“

„Da.“

„Drugi odlaze, ili smeraju da odu. Znam ko su oni. Svima im znam ime. Vitni... Ken... Dženi... o da, svima im znam ime.“

„Zašto ih onda ne...“

„Zaustavim? Šta ga znam. Možda je bolje da ih pustim da idu. Ali ti, Lojde. Ti si moj dobri i verni sluga, zar ne?“

„Da“, šapnu Lojd. Bilo je to konačno priznanje. „Da, izgleda da jesam.“

„Bez mene, u najboljem slučaju si mogao da se nadaš sitnicama, sve i da si preživeo taj zatvor. Je li tako?“

„Jeste.“

„Mali Lauder je to znao. Znao je da ga ja mogu učiniti većim. Višim. Zbog toga je pošao meni. Ali bio je previše ispunjen mislima... previše ispunjen...“ Najednom je izgledao smeteno i staro. Onda je s nestrpljenjem odmahnuo rukom, i na licu mu je ponovo procvetao osmeh. „Možda zaista sve ide po zlu, Lojde. Možda je tako, iz nekog razloga koji ni ja ne mogu da shvatim... ali starom mađioničaru je još preostao poneki trik, Lojde. Jedan ili dva. Slušaj sad. Nemamo mnogo vremena ukoliko želimo da ovo zaustavimo... da sprečimo ovu krizu poverenja. Ako želimo da je skrešemo pre nego što ne uzme maha. Sutra treba da svršimo s Andervudom i Brentnerom. Slušaj sad veoma pažljivo...“

Lojd je legao tek posle ponoći, a zaspao je u sitnim jutarnjim satima. Razgovarao je sa Pacovčinom. Razgovarao je sa Polom Berlsonom. Sa Berijem Dorganom, koji se složio sa tim da ono što mračnjak želi može - a verovatno i treba - da se obavi pre nego što se razdani. Gradnja je počela na travnjaku ispred MGM Granda oko deset uveče dvadeset devetog, a angažovana je bila radna ekipa od deset ljudi s aparatima za zavarivanje, čekićima i zavrtnjima i povećom zalihom dugačkih čeličnih cevi. Montirali su cevi na nosećim platformama dva kamiona ispred vodoskoka. Zavarivači su ubrzo privukli gomilu.

„Vidi, mama-Endži!“ povikao je Dini. „Biće vatrometa!“

„Da, ali vreme je da svi dobri dečaci idu na spavanje.“ Endži Heršfild je odvukla dečaka sa pritajenim strahom u srcu, s osećajem da se sprema nešto gadno, nešto zlo možda koliko i sam supergrip.

„’Oću da vidim! ’Oću da vidim varnice!“ vapio je Dini, ali ona ga je brzo i odlučno odvukla odatle.

Džuli Lori je prišla Pacovčini, jedinom čoveku u Vegasu koga je smatrala suviše jezivim da bi s njim spavala... osim možda kad krizira. Njegova crna koža svetlucala je u svetloplavom sjaju aparata za zavarivanje. On je bio maskiran kao gusar iz Etiopije - na sebi je imao široke svilene pantalone, crveni opasač i ogrlicu od srebrnih dolara oko mršavog vrata.

„Šta je to, Pacovčiću?“ upitala je.

„Pacovčina to ne zna, draga moja, ali misli da pretpostavlja. Bogami, izgleda da je baš tako. Za sutra se sprema nešto gadno, mnogo gadno. ’Oćeš da šmugneš malo sa Pacovčićem na brzi kres, draga moja?“

„Možda“, reče Džuli, „ali samo ako znaš o čemu se ovde radi.“

„Sutra će to znati ceo Vegas“, reče Pacovčić. „Možeš da se kladiš u svoje slatke i zamamne sikice. Hodi sa Pacovčinom, draga, da ti pokaže devet hiljada imena božjih.“

Ali Džuli se, na veliko nezadovoljstvo Pacovčine, udaljila od njega.

Kada je Lojd konačno uspeo da zaspi, posao je bio gotov i gomila se razišla. Na platformama kamiona stajala su dva velika kaveza. Svaki je na desnom i levom boku imao četvrtasti otvor. U blizini su bila parkirana četiri automobila, svaki sa po kukom za prikolicu. Za svaku kuku bio je prikačen težak lanac za vuču. Lanci su vijugali po travnjaku Granda, i svaki se završavao unutar četvrtastih otvora u kavezima.

Na kraju svakog lanca visila je po jedna čelična lisica.

U zoru 30. septembra, Leri je čuo kako se na drugom kraju ćelijskog bloka otvaraju vrata. Koraci su mu se brzo približavali hodnikom. Leri je ležao na krevetu sa prstima isprepletenim na potiljku. Nije spavao prethodne noći. Umesto toga je

(razmišljao? molio se?)

Bilo je to jedno te isto. Šta god da je posredi, stara rana u njemu konačno se zatvorila i ostavila ga u miru. Osećao je da su ona dva čoveka koja su živela u njemu otkad zna za sebe - onaj pravi i onaj idealni - uspela da se spoje u jedno živo biće. Njegovoj majci bi se dopao ovaj Leri. I Riti Blejkmor. Bio je to Leri kome Vejn Štuki nikada ne bi morao da objašnjava kako stvari stoje. Bio je to Leri koji bi se možda dopao čak i onoj davnoj oralnoj higijeničarki.

Umreću. Ako Bog postoji - a sada verujem da mora da je tako - takva je volja njegova. Umrećemo i sve će se ovo nekako okončati kao rezultat naše smrti.

Podozrevao je da je Glen Bejtmen već umro. Prethodnog dana su se iz drugog krila čuli pucnjevi, mnogo pucnjeva. Doprli su iz smera gde je odveden Glen, pre nego Ralf. Pa, on je bio star, artritis ga je mučio, a ono što je Fleg smislio ovog jutra za njih sigurno će biti vrlo neprijatno.

Koraci stigoše do njegove ćelije.

„Ustaj, batice“, pozva ga radosni glas. „Pacovčina je došao po tu tvoju sivu guzu.“

Leri se osvrnu. Iscereni crni gusar sa lancem od srebrnih dolara oko vrata stajao je kraj vrata ćelije, sa isukanim mačem u jednoj ruci. Iza njega je stajao lik sa naočarima koji je ličio na računovođu. Berlson, tako se, beše, zvao.

„Šta je sad?“ upita Leri.

„Dragi moj“, reče gusar, „sad nastupa kraj. Sam kraj.“

„U redu“, reče Leri i ustade.

Berlson poče brzo da govori i Leri vide da je uplašen. „Hoću da znaš da ovo nije meni palo na pamet.“

„Koliko vidim, ništa od svega ovoga ne može da se ubroji u to“, reče Leri. „Ko je to juče ubijen?“

„Bejtmen“, reče Berlson i obori pogled. „U pokušaju bekstva.“

„U pokušaju bekstva“, promrmlja Leri. On poče da se smeje. Pacovčina mu se pridruži, podrugljivo. Smejali su se zajedno.

Vrata ćelije se otvoriše. Berlson stupi napred sa lisicama. Leri se nije opirao; samo je ispružio ruke. Berlson mu namaknu lisice.

„U pokušaju bekstva“, reče Leri. „Za neki dan ćeš i ti biti ubijen u pokušaju bekstva, Berlsone.“ Očima pređe na gusara. „I ti, Pacovčiću. Jednostavno ubijen u pokušaju bekstva.“ On ponovo poče da se smeje, i ovog puta mu se Pacovčina ne pridruži. On pogleda Lerija mrzovoljno, a onda poče da podiže mač.

„Spusti to, budalo“, reče Berlson.

Njih trojica su izašli u koloni - Berlson, Leri i Pacov na začelju. Kad su stupili kroz vrata na kraju krila, pridružilo im se još pet muškaraca. Jedan od njih je bio Ralf, takođe sa lisicama.

„Hej, Leri“, reče Ralf tužno. „Jesi li čuo? Da li su ti rekli?“

„Da. Čuo sam.“

„Gadovi. Još malo pa su gotovi, zar ne?“

„Da. Tako je.“

„Zavežite više!“ zareža jedan od njih. „Vi ste ti koji ste još malo pa gotovi. Sačekajte samo da vidite šta smo vam spremili. Biće to pravi šou.“

„Ne, gotovo je“, bio je uporan Ralf. „Zar ne znate to? Zar ne osećate?“

Pacovčić gurnu Ralfa i natera ga da posrne. „Umukni!“ viknu on. „Pacovčina ne želi da sluša više to belačko vudu sranje! Dosta više!

„Strašno si mi bled, Pacovčiću“, reče Leri, isceren. „Strašno bled. Čija je guza sada siva, a?“

Pacov ponovo zamahnu mačem, ali sada u tom pokretu nije bilo prave pretnje. Izgledao je uplašeno; svi su oni tako izgledali. U vazduhu se osečalo nešto, kao da su svi ušli u senku nečeg ogromnog što je hitalo prema njima.

Prljavosivi kombi sa rečima OKRUŽNI ZATVOR LAS VEGASA na boku stajao je u sunčanom dvorištu. Lerija i Ralfa uguraše unutra. Vrata se zalupiše, motor pokrenu, i oni se odvezoše odatle. Sedeli su na tvrdim drvenim klupama, sa okovanim rukama između kolena.

Ralf reče tihim glasom: „Čuo sam da je jedan od njih rekao kako će svi iz Vegasa biti tamo. Šta misliš, Leri, hoće li nas razapeti na krst?“

„To, ili nešto slično.“ On pogleda krupnog muškarca. Ralfu je na glavu bio nabijen oznojeni šešir. Pero mu je bilo iskrzano i zamršeno, ali je i dalje štrcao prkosno iz trake. „Plašiš li se, Ralfe?“

„Premro sam od straha“, šapnu Ralf. „Ja nikako ne trpim bol. Nikad nisam voleo da idem kod doktora po injekciju. Tražio sam izgovor da to odložim kad god sam mogao. A ti? Da li te je strah?“

„Veoma. Možeš li doći ovamo i sesti kraj mene?“

Ralf ustade, uz zveckanje lisica na rukama, pa sede kraj Lerija. Nekoliko trenutaka su sedeli u tišini, a onda Ralf tiho reče: „Zaorali smo prilično dugu brazdu.“

„To je tačno.“

„Samo bih voleo da znam čemu je sve to služilo. Vidim samo da će on sa nama da napravi predstavu. Tako da svi vide koliki je baja. Zar smo zbog toga prevalili ovoliki put?“

„Ne znam.“

Kombi je brujao dalje u tišini. Sedeli su na klupi bez reći i držali se za ruke. Leri se plašio, ali iza tog osećanja straha, dublji osećaj mira u njemu bio je postojan, netaknut. Sve će ispati kako treba.

„Neću se bojati zla“, promrmlja on, ali se ipak plašio. On sklopi oči i pomisli na Lusi. Pomisli na svoju majku. Nasumične misli. Ustajanje u hladna jutra kako bi krenuo u školu. Ono kada je povraćao u crkvi. Onda ono kad je pronašao časopis sa golotinjom u slivniku i pregledao ga sa Rudijem, a obojica su imali oko devet godina. Gledanje svetskog prvenstva one prve jeseni koju je proveo u El-Eju sa Ivon Veterlin. Nije želeo da umre, plašio se smrti, ali pomirio se s tim što je bolje umeo. Na kraju krajeva, on nikada nije imao izbora, i počeo je da veruje kako je smrt samo priprema, mesto za čekanje, kao što čekaš u zelenoj sobi⁷⁷ pre nego što izađeš da sviraš.

Namestio se što je bolje mogao, i pokušao da se pripremi.

Kombi se zaustavi i vrata se naglo otvoriše. Jarka svetlost sunca pokulja unutra nagnavši njega i Ralfa da omamljeno zatrepću. Pacov i Berlson uskočiše. Zajedno sa suncem unutra dopre i zvuk - duboki šum žamora koji je Ralfa naterao da oprezno nakrivi glavu. Ali Leri je prepoznao taj zvuk.

Godine 1986, Dronjavi restlovi imali su svoju najveću svirku - kao predgrupa Van Hejlenu u Čavesovoj jaruzi. A zvuk neposredno pre njihovog nastupa ličio je na ovaj. I tako je znao šta da očekuje kada je stupio iz kombija, pa mu se izraz lica nije promenio, iako je čuo stegnuto Ralfovo brektanje kraj sebe.

Bili su na travnjaku ogromnog hotela-kockarnice. S obe strane ulaza stajala je po jedna zlatna piramida. Na travi su stajala dva kamiona s platformama. Na svakoj platformi stajao je kavez napravljen od čeličnih cevi.

Oko njih su bili ljudi.

Raširili su se po travi u nepravilnom krugu. Stajali su na parkiralištu kockarnice, na stepenicama koje su vodile do vrata predvorja, na kružnom puteljku gde su se gosti pri dolasku zaustavljali dok je portir zviždaljkom pozivao nosača. Bilo ih je i na samoj ulici. Neki mlađi muškarci držali su devojke na ramenima kako bi bolje videle nastupajuće slavlje. Tihi žamor bio je zvuk zveri - gomile.

Leri je prešao očima preko njih, i svako oko sa kojim se susreo skrenulo je pogled. Svakome je lice izgledalo bledo, daleko, obeleženo za smrt i činilo se da svi to i znaju. A opet, bili su tu.

Njega i Ralfa poguraše prema kavezima, i Leri usput primeti kola sa kukama za prikolice i lancima. Ali Ralf je bio taj koji je shvatio njihovo značenje. Na kraju krajeva, on je najveći deo života proveo sa mašinama i u njihovoj blizini.

„Leri“, reče on suvo. „Nameravaju da nas raščereče!“

„Hajde, ulazite“, reče Pacov, zapahnuvši mu lice užeglim smradom belog luka. „Penji se tamo, batice. Ti i tvoj drugar ćete malo pojahati tigra.“

Leri se pope na platformu kamiona.

„Daj košulju, batice.“

Leri skinu košulju i ostade golih grudi, dok mu je svež jutarnji vazduh blago milovao kožu. Ralf je već skinuo svoju. Talas razgovora proli se gomilom i zamre. Obojica su bili strašno mršavi posle pešačenja; jasno im se videlo svako rebro.

„Ulazi u taj kavez, bledoliki.“

Leri uđe unazad u kavez.

Sada je naređenja izdavao Bari Dorgan. Išao je od mesta do mesta, proveravao kako je sve sređeno, s izrazom gađenja na licu.

Četiri vozača su ušla u kola i upalila ih. Ralf je stajao načas bez ikakvog izraza na licu, a onda je dograbio jednu zavarenu lisicu koja mu je visila u kavezu i izbacio je kroz malu rupu. Ona pogodi Pola Berlsona u glavu, a gomilom prođe nervozni smeh.

Dorgan reče: „Bolje nemoj to da radiš, druškane. Moraću samo da pošaljem nekoliko ljudi da te drže.“

„Pusti ih da rade svoje“, reče Leri Ralfu. On pogleda odozgo Dorgana. „Hej, Bari. Jesu li te ovo učili u policiji Santa Momke?“ Gomila se ponovo nasmeja. „Policijska brutalnost!“ viknu neka smela duša. Dorgan pocrvene, ali oćuta. On ubaci lance u Lerijevu ćeliju, a Leri pijunu na njih, pomalo iznenađen time što uopšte ima dovoljno pljuvačke za to. Iz zadnjih redova gomile začu se kratko klicanje i Leri pomisli: Možda je ovo to, možda će se pobuniti...

Ali u dubini duše nije tako mislio. Lica su im bila previše bleda, previše potuljena. Prkos iz zadnjih redova bio je besmislen. Oni tamo bili su kao klinci koji prde u čitaonici, ništa više od toga. Tu je bilo sumnje - osećao je to - i odbojnosti. Ali Flegu ni to nije smetalo. Ovi ljudi su mogli da se iskradu usred noći i pobegnu na neko drugo mesto u velikom praznom svetu. A Pešak bi ih pustio da odu, znajući da mora da zadrži samo one okorele, ljude poput Dorgana i Berlsona. Oni što beže i šunjaju se noću kradom mogli su se pokupiti kasnije, možda i samo da bi platili cenu svoje nesavršene vere. Ovde neće biti otvorene pobune.

Dorgan, Pacov i neki treći muškarac ugurali su se u kavez sa njim. Pacov je držao otvorene lisice zavarene za lance kako bi mogao da ih zatvori oko Lerijevih ručnih zglobova.

„Ispruži ruke“, reče Dorgan.

„Zar red i zakon nisu sjajni, Beri?“

„Ispruži ih, đavo te odneo!“

„Ne izgledaš mi dobro, Dorgane - kako ti je srce ovih dana?“

„Poslednji put ti kažem, prijane. Proturi ruke kroz te rupe!“ Leri učini to. Namaknuše mu lisice i zaključaše ih. Dorgan i ostali uzmaknuše i vrata se zatvoriše. Leri pogleda desno i vide da Ralf stoji u svom kavezu, pognute glave, sa rukama kraj bokova. I na njegovim zglobovima bile su lisice.

„Znate da je ovo pogrešno!“ uskliknu Leri, i njegov glas, uvežban godinama pevanja, proli mu se iz prsa iznenađujuće snažan.

„Ne očekujem da to sprečite, ali očekujem da upamtite! Nas če ubiti zato što nas se Rendal Fleg plaši! Plaši se nas i ljudi od kojih smo došli!“ Glasniji žamor prođe gomilom. „Upamtite našu smrt! I upamtite da sledeći put na vas može doći red da umrete ovako, bez ikakvog dostojanstva, kao obične životinje u kavezu!“

Ponovo taj duboki žamor, sve jači i besniji... a onda tišina.

„Leri!“ doviknu mu Ralf.

Fleg je silazio niza stepenice Granda, a Lojd Henrejd je bio kraj njega. Fleg je na sebi imao farmerke, kariranu košulju, svoju teksas jaknu sa dva bedža na prednjim džepovima, i izlizane kaubojske čizme. U muku koji je iznenada zavladao, čulo se samo kuckanje tih potpetica niz betonsku stazu... zvuk iz nekog drugog vremena.

Mračnjak se cerio.

Leri se zagleda odozgo u njega. Fleg se zaustavio između dva kaveza i pogledao uvis. Osmeh mu je bio mračno šarmantan. Bio je to čovek koji je potpuno kontrolisao situaciju i Leri je najednom znao da je ovo trenutak odluke, apoteoza njegovog života.

Fleg se okrenu od njih prema svojima. Pređe pogledom preko okupljenih, i niko se ne usudi da mu pogleda u oči. „Lojde“, reče on tiho i Lojd, koji je bio bled i izgledao izmučeno i bolesno, pruži Flegu papir umotan kao svitak.

Mračnjak ga razvi, podiže i progovori. Glas mu je bio dubok, zvonak i prijatan, i raširio se kroz muk kao usamljeno srebrno mreškanje na površini crnog jezera. „Znajte da je ovo valjani dokument koji sam ja, Rendal Fleg, potpisao ovog tridesetog dana septembra, godine hiljadu devetsto i devedesete, poznate sada pod imenom Godina prva, godina pošasti.“

„Tebi nije ime Fleg!“ zaurla Ralf. Gomila se oglasi preneraženim žamorom. „Zašto nam ne kažeš kako se zaista zoveš?“

Fleg ne obrati pažnju na njega.

„Daje se na znanje da su ovi ljudi, Loson Andervud i Ralf Brentner, uhode u Las Vegasu bez dobrih namera već sa podrivačkim motivima, koji su ušli u ovu državu kradom i pod okriljem tame...“

„Dobar štos“, reče Leri, „pošto smo došli drumom broj 70 usred bela dana.“ Glas mu se diže u gromoglasni povik. „Zarobili su nas u podne na međudržavnom auto-putu, tako da smo baš došli kradom i pod okriljem tame!“

Fleg je to strpljivo otrpeo, kao da smatra da Leri i Ralf imaju sva prava da odgovore na optužbe... premda to na kraju krajeva neće imati nikakvog uticaja.

Sada on nastavi: „Daje se na znanje da su kohorte ovih ljudi odgovorne za sabotažu i eksploziju helikoptera u Indijan Springsu te tako i za smrt Karla Haua, Bila Džejmisona i Klifa Bensona. Krivi su za ubistvo.“

Leri dotaknu pogledom oči čoveka koji je stajao na prednjem rubu gomile. Iako Leri to nije znao, bio je to Sten Bejli, glavni operativac u Indijan Springsu. Video je kako lice tog čoveka prekriva koprena zbunjenosti i iznenađenja, te kako ovaj nemo izgovara nešto glupavo, nalik na tarac.

„Daje se na znanje da su kohorte ovih ljudi poslali druge uhode među nas i da su one ubijene. Presuđeno je da se ovi ljudi usmrte na prikladan način, tako da budu raščetvoreni. Obaveza je i dužnost svakoga od vas da prisustvujete ovoj kazni, kako biste mogli upamtiti i drugima reći šta ste danas ovde videli.“

Flegov kez blesnu, s namerom da u tom trenutku bude brižan, ali svejedno nije bio nimalo topliji niti humaniji od keza ajkule. „To ne važi za one sa decom.“

On se okrenu prema kolima, koja su sada radila u leru i izbacivala oblačiće izduvnih gasova u jutarnji vazduh. Dok je to radio, blizu prednjeg dela gomile nastade neki metež. Najednom se neki čovek progura na čistinu. Bio je krupan, a lice mu je bilo gotovo jednako belo kao i kuvarska uniforma. Mračnjak je pružao svitak Lojdu, i Lojdova ruka se grčevito trgla kad se Vitni Horgan progurao napred. Začu se jasan, snažan zvuk cepanja svitka.

„Hej, ljudi!“ povika Vitni.

Gomilu prože zbunjeni žamor. Vitni se sav tresao, kao da ga je udarila kap. Glava mu se trzala prema mračnjaku i natrag. Fleg pogleda Vitnija sa zverskim osmehom. Dorgan krenu prema kuvaru, a Fleg mu mahnu da odstupi.

„Ovo nije u redu!“ dreknu Vitni. „Znate da nije!“

Mrtva tišina u gomili. Kao da su se svi pretvorili u nadgrobne spomenike.

Vitnijevo grlo se grčevito pomeralo. Adamova jabučica mu je snažno poskakivala gore-dole.

„Nekada smo bili Amerikanci!“ uskliknu Vitni konačno. „Ovako se Amerikanci ne ponašaju. Ja nisam bio bogzna šta, priznajem, bio sam običan kuvar, ali znam da se Amerikanci ne ponašaju ovako i ne slušaju neku tamo krvožednu nakazu u kaubojskim čizmama...“

Užasnuti, šumni soptaj ote se tim novim žiteljima Las Vegasa. Leri i Ralf se zgledaše zbunjeno.

„Jer on je upravo to!“ bio je uporan Vitni. Znoj mu je curio niz lice kao suze od čupavih rubova ravne frizure. „Hoćete da gledate kako ovu dvojicu rastržu na vaše oči, a? Mislite da tako treba započeti novi život? Mislite da tako nešto uopšte može biti u redu? Ja vam kažem da ćete sanjati košmare do kraja života!“

Gomila zažagori kao da se slaže s njim.

„Moramo prekinuti s tim“, reče Vitni. „Znate? Moramo imati vremena da razmislimo o tome šta... šta...“

„Vitni.“ Ta reč, glatka kao svila, jedva čujnija od šapata, ipak je bila dovoljna da sasvim ućutka kuvarev nesiguran glas. On se okrenu prema Flegu dok su mu se usne nemo pomerale, a oči bile nepomične kao u skuše. Znoj mu je sada u potocima lio niz lice.

„Vitni, trebalo je da ostaneš miran.“ Glas mu je bio tih, ali ga je i dalje svako sasvim jasno čuo. „Pustio bih te da odeš... koji ćeš mi đavo?“

Vitnijeve usne su se pomerale, ali se i dalje nije čuo nikakav zvuk.

„Dođi ovamo, Vitni.“

„Ne“, šapnu Vitni, i niko nije čuo njegovo odbijanje izuzev Lojda, Ralfa, Lerija i možda Barija Dorgana. Vitniju se noge pomeriše kao da nisu čule njegova usta. Izanđale i razgažene mokasine zašuštaše mu kroz travu dok se kretao prema mračnjaku kao avet.

Svi u gomili zinuše, zagledani netremice.

„Znao sam za tvoje planove“, reče mračnjak. „Znao sam šta smeraš pre nego što je i tebi samom to bilo jasno. I pustio bih te da otpuziš dok ne budem spreman da te dovedem natrag. Možda za godinu dana, možda za deset. Ali to je sve sada iza tebe, Vitni. Veruj mi.“

Vitni dođe do glasa poslednji put i reči mu pokuljaše napolje u prigušenom kriku. „Ti uopšte nisi čovek! Ti si nekakav... đavo!“

Fleg ispruži kažiprst leve ruke tako da njime umalo ne dodirnu bradu Vitnija Horgana. „Da, tako je“, reče toliko tiho da ga nije čuo niko osim Lojda i Lerija Andervuda. „Jesam.“

Lopta plave vatre velika tek koliko pingpong loptica koju je Leo beskrajno tapkao iskoči iz vrha Flegovog prsta uz pucketanje ozona.

Jesenji vetar uzdaha prože posmatrače.

Vitni vrisnu - ali se ne pomeri. Vatrena lopta mu obasja bradu. Najednom se oseti zagušljivi zadah pečenog mesa. Lopta mu pređe preko usana i zavari ih jednu za drugu, zatvorivši vrisak iza iskolačenih Vitnijevih očiju. Pređe mu preko jednog obraza iskopavši tamo ugljenisanu i plamenom momentalno kauterizovanu brazdu.

Zatvori mu oči.

Zastade mu iznad čela i Leri začu Ralfa kako govori, ponavlja jedno te isto iznova i iznova, pa Leri pridruži svoj glas Ralfovom, pretvorivši to u litaniju: „Neću se bojati zla... neću se bojati zla... neću se bojati zla...“

Vatrena lopta se pope sa Vitnijevog čela i sad se oseti miris zapaljene kose. Ona mu se skotrlja prema potiljku ostavivši grotesknu ćelavu prugu za sobom. Vitni se načas zanjiha na nogama, a onda pade, milostivo, pravo na lice.

Gomili se ote dugo, piskavo: Aaaahhhh. Bio je to zvuk kakvim se oglašavaju ljudi Četvrtog jula, kad je vatromet izuzetno dobar. Lopta plave vatre visila je u vazduhu, sada veća, previše sjajna da bi se u nju gledalo bez čkiljenja. Mračnjak pokaza na nju i ona se polako pomeri prema gomili. Oni u prvom redu - među njima i Dženi Engstrom čije je lice bilo belo kao surutka - uzmaknuše natrag.

Fleg im uputi gromoglasni izazov. „Ima li ovde još nekoga ko se ne slaže s mojom presudom? Ako je tako, neka se sada javi!“

To dočeka duboka tišina.

Fleg je izgledao zadovoljno. „Onda neka...“

Glave najednom počeše da se okreću od njega. Iznenađeni žamor prođe gomilom, a onda se pojača u opšte blebetanje. Činilo se da je Fleg potpuno iznenađen. Sad ljudi u gomili počeše da uzvikuju, i mada je bilo nemoguće jasno razaznati reči, u njihovim glasovima je bio prizvuk čuđenja i iznenađenja. Vatrena lopta se naglo spusti i nesigurno zavrte.

Do Lerijevih ušiju dopre zujanje elektromotora. I on ponovo uhvati to zbunjujuće ime koje je skakalo sa usta na usta, nikada jasno, nikada celovito: Rac... Tarac... Đubre... Đubros...

Neko se približavao kroz gomilu, kao da želi da odgovori na mračnjakov izazov.

Fleg oseti da mu užas prodire u srčane komore. Bio je to užas od nepoznatog i neočekivanog. Predvideo je sve, čak i Vitnijev budalasti i hiroviti govor. Predvideo je sve osim ovoga. Gomila - njegova gomila - razmicala se, uzmicala. Začu se vrisak, visok, jasan i leden. Neko se dade u beg. Zatim još neko. A onda gomila, koja je ionako bila na ivici pucanja, popusti i nagrnu u stampedo.

„Ostanite gde ste!“ viknu Fleg iz sveg glasa, ali bilo je to beskorisno. Gomila se pretvorila u snažan vetar, a čak ni mračnjak nije bio u stanju da zaustavi vetar. U njemu se diže strašan, nemoćni bes pridruživši se strahu u nekoj novoj i nestabilnoj mešavini. Opet je sve krenulo kako ne treba. U poslednjem trenutku je sve nekako krenulo kako ne treba, kao s onim matorim advokatom u Oregonu, sa ženom koja je sebi prerezala grkljan na prozorskom staklu... i sa Nadin... sa Nadin koja je pala...

Bežali su na sve strane, jurcali po travnjaku MGM Granda, preko ulice, prema bulevaru. Videli su poslednjeg gosta, koji je stigao kao neka mračna vizija iz priče strave i užasa. Videli su, možda, pocrvenelo lice neke konačne, grozne odmazde.

I videli su šta je povratnik doneo sa sobom sa svog poslednjeg lutanja.

Dok se gomila topila, to je video i Rendal Fleg, baš kao i Leri, Ralf i Lojd Henrejd, koji je još držao pocepani svitak u rukama.

Bio je to Donald Mervin Elbert, sada poznat kao Đubretarac, sada i zauvek, do kraja sveta, aleluja, amin.

Bio je za upravljačem dugačkih, prljavih električnih kolica. Niz dugotrajnih akumulatora na kolicima bio je gotovo ispražnjen. Kolica su zujala, pucketala i kretala se u trzajima. Đubretarac je poskakivao tamo-amo na otvorenom sedištu kao neka poludela marioneta.

Bio je u poslednjem stadijumu bolesti od ozračenosti. Više nije imao kosu. Ruke koje su mu štrcale iz dronjaka košulje bile su pokrivene raspuklim gnojnim čirevima. Lice mu je bila crvena čorba puna kratera, odakle je jedno plavo oko izbledelo u pustinji piljilo sa strašnom, žalosnom inteligencijom. Nije više imao zube. Nije više imao nokte. Očni kapci su mu bili iskrzane kožne krpice.

Izgledao je kao čovek koji je dovezao svoja električna kolica iz mračnog i podzemnog ždrela samog pakla.

Fleg je posmatrao njegov dolazak, ukočen. Više se nije osmehivao. Nestalo je i bogato rumenilo njegovog tena. Lice mu je najednom bilo prozor od bledog, providnog stakla.

Đubretarčev glas zagrgolji u ekstazi iz njegovih grudi.

„Doneo sam... doneo sam ti vatru... molim te... izvini...“

Lojd je bio taj koji je uspeo da se pomeri. Načinio je korak napred, zatim još jedan. „Đubrose... Đubrence, luče...“ Glas mu je bio promukao.

Ono jedno oko se pomeri, bolno tražeći Lojda. „Lojde? Ti si to?“

„Ja sam, Đubrose.“ Lojd se silovito tresao, onako kako se maločas tresao Vitni. „Hej, šta imaš to tu? Je li to...“

„To ti je ona Velika“, reče Đubros zadovoljno. „Atomska bomba.“ On poče da se ljulja napred-nazad na sedištu električnih kolica kao preobraćenik na verskom skupu. „Atomska bomba, ona Velika, velika vatra, život ti dajem!“

„Odvezi to odavde, Đubrose“, šapnu Lojd. „Opasno je. Radioaktivno... Nosi je odavde...“

„Neka se otarasi toga, Lojde“, zacvile mračnjak koji se sada pretvorio u bledunjavka. „Neka nosi to tamo gde je i našao. Nateraj ga...“ Đubretarčevo jedino funkcionalno oko poprimi zbunjeni izraz. „Gde je on?“ upita, a onda mu se glas diže u bolno zavijanje. „Gde je on? Nema ga! Gde je? Šta ste to uradili s njim?“

Lojd se potrudi poslednji put, iz sve snage. „Đubrose, moraš se otarasiti toga. Ti ćeš...“

A Ralf najednom kriknu: „Leri! Leri! Božja ruka“ Ralfovo lice bilo je u zanosu strašne radosti. Oči su mu sijale. Pokazivao je u nebo.

Leri diže pogled. Vide loptu elektriciteta koju je Fleg izbacio iz prsta. Strahovito je narasla. Stajala je na nebu, podrhtavala prema Đubretarcu i izbacivala varnice poput kose. Leri odsutno shvati da je vazduh sada toliko ispunjen elektricitetom da mu svaka dlaka na telu stoji nakostrešena.

A stvar na nebu ličila je na ruku.

„Neeeee!“ zavapi mračnjak.

Leri ga pogleda... ali Fleg više nije bio tamo. Imao je neodređeni utisak da nešto čudovišno stoji ispred mesta gde je bio Fleg. Nešto zgureno i grbavo, gotovo bezoblično - nešto s ogromnim žutim očima presečenim tamnim mačjim zenicama.

Tada to iščeznu.

Leri vide da Flegova odeća - jakna, farmerke, čizme - stoji uspravno bez ičega unutra. U deliću sekunde, zadržala je oblik tela koje je nekada bilo u njoj. A onda je popadala na zemlju.

Pucketava plava vatra suknu prema žutim električnim kolicima koja je Đubretarac nekako dovezao iz vazduhoplovne baze Nelis. Ostao je bez kose, povraćao je krv i na kraju povratio i rođene zube dok je bolest od ozračenosti tonula sve dublje i dublje u njega, ali nijednom nije posustao odlučan da donese to natrag mračnjaku... moglo se reći da nikada nije klonuo u svom nastojanju da to ispuni.⁷⁸

Plava vatrena lopta baci se na zadnji deo kolica, u potrazi za onim što se tamo nalazilo, privučena tome.

„O, sranje, najebali smo svi do jednog!“ kriknu Lojd Henrejd. Prekri rukama glavu i pade na kolena.

O bože, hvala ti, bože, pomisli Leri. Neću se bojati zla, neću se b...

Nema bela svetlost ispuni svet.

I pravedni i nepravedni podjednako sagoreše u toj svetoj vatri.

72.

Stju se probudio u zoru posle noći isprekidanog odmora i ostao da leži drhteći, iako je Kodžak bio sklupčan kraj njega. Jutarnje nebo je bilo hladno i plavo, ali uprkos drhtavici, on je goreo. Imao je temperaturu.

„Bolestan sam“, promrmljao je, a Kodžak je podigao pogled prema njemu. Zamahao je repom i otrčao u jarugu. Vratio se sa parčetom suvog drveta i položio ga pred Stjuove noge.

„Rekoh da sam bolestan, i nisam tražio grančicu, ali valjda će poslužiti“, kazao mu je Stju. Poslao je Kodžaka po još desetak grančica. Ubrzo je raspalio vatru. Čak ni sedenjem blizu nje nije mogao da odagna drhtavicu, iako mu se znoj slivao niz lice. Bila je to završna ironija. Imao je grip, ili nešto veoma slično. Zakačilo ga je dva dana pošto su ga ostavili Glen, Ralf i Leri. Sledeča dva dana činilo se da grip razmatra vredi li uopšte da se bakće oko njega. Izgleda da je zaključio da vredi. Malo-pomalo, bilo mu je sve gore. A ovog jutra se baš osećao loše.

Među raznim drangulijama u džepu, Stju je pronašao patrljak olovke, beležnicu (sve one organizacione stvari u Slobodnoj zoni koje su mu nekada izgledale životno važne sada su bile blago blesave), i privezak sa ključevima. Dugo je zbunjeno zagledao taj privezak i vraćao mu se iznova i iznova u poslednjih nekoliko dana, uvek iznenađen snažnim bolom tuge i nostalgije. Ovo je bio ključ njegovog stana. Ovaj je bio od ormarića. Ovo mu je bio rezervni ključ od kola, „dodža“ iz 1977. koji je bio prilično zarđao - koliko je znao, taj „dodž“ je još bio parkiran iza stambene zgrade u Ulici Tompson broj 31 u Arnetu.

O privesku je visila i kartonska kartica s adresom u providnoj plastičnoj foliji. STJU REDMAN - ULICA TOMPSON BR. 31 - TEL. (713) 555-6283, to je tamo pisalo. Skinuo je ključeve s priveska, zamišljeno ih odbacivao uvis sa dlana trenutak ili dva, a onda ih bacio od sebe. Poslednji tragovi onoga što je nekada bio završili su u suvom koritu i zazveckali su u suvom žbunju žalfije gde će ostati, pretpostavio je, dok je sveta i veka. Izvukao je kartonsku karticu s adresom iz folije, a onda iscepao praznu stranicu iz beležnice.

Draga Freni, napisao je pri vrhu.

Ispričao joj je sve što se dogodilo do trenutka kada je slomio nogu. Rekao joj je da se nada da će je ponovo videti, ali i kako sumnja da im je to suđeno. Mogao je samo da se nada da će Kodžak pronaći Zonu. Odsutno je ivicom dlana obrisao suze s lica i napisao da je voli. Očekujem da me ožališ i da onda kreneš dalje, napisao je. Ti i beba morate krenuti dalje. To je sada najvažnije. Potpisao se, savio papir i zavukao poruku u foliju gde je nekada bila kartica s adresom. Onda je prikačio privezak Kodžaku za ogrlicu.

„Dobri moj“, reče kad je to bilo gotovo. „Hoćeš da pogledaš malo okolo? Da pronađeš zeca ili tako nešto?“

Kodžak se u skokovima pope uz padinu, tamo gde je Stju slomio nogu, i nestade. Stju je ispratio pogledom njegov odlazak s mešavinom gorčine i veselja, a onda uzeo konzervu gazirane limunade koju mu je Kodžak juče doneo sa jednog tumaranja umesto grane. Napunio ju je blatnjavom vodom iz jarka. Kad se voda umirila, blato se nataložilo na dnu. Bilo je to piće koje je krčkalo pod zubima, ali kao što bi rekla njegova majka, mnogo više krčka kad vode uopšte nema. Pio je sporo i gasio žeđ malo-pomalo. Bolelo ga je dok je gutao.

„Život je stvarno težak“, promrmljao je, a onda počeo sam sebi da se smeje. Na trenutak ili dva, oklevao je da prstima opipa otoke na vratu, odmah ispod vilice. Onda je legao natrag, sa nogom u udlagama ispruženom napred, i zadremao.

Probudio se naglo oko sat kasnije, stegnuvši grumenje zemlje u snenoj panici. Zar je sanjao neki košmar? Ako je tako, izgleda da je on još trajao. Tle mu se sporo pomeralo pod rukama.

Zemljotres? Zar nas je ovo zadesio zemljotres?

Za trenutak se držao zamisli da je posredi sigurno delirijum, da mu se temperatura vratila dok je dremao. Ali dok je gledao prema jaruzi, video je da zemlja klizi u blatnim potočićima. Odronjeni, poskakujući obluci bleskali su liskunom i kvarcom pred njegovim iznenađenim očima. A onda se začula slaba, tupa tutnjava - činilo se da mu se gura u uši. Trenutak kasnije, borio se za dah kao da je gotovo sav vazduh bio istisnut iz jaruge koju je tu usekla poplava.

Iznad njega se začu cviljenje. Kodžak je stajao ocrtan spram zapadne ivice useka, pognut sa repom među nogama. Zurio je na zapad, prema Nevadi.

„Kodžače!“ povika Stju uspaničeno. Ta tutnjava ga je prestravila - bilo je to kao da je bog najednom udario nogom po pustinjskom tlu negde nedaleko od njega.

Kodžak se u skokovima spusti niz padinu i pridruži mu se, cvileći. Kada je Stju prešao rukom preko leđa psa, osetio je da Kodžak drhti. Morao je da vidi, morao je. Obuzeo ga je iznenadni osečaj sigurnosti: ono što je trebalo da se dogodi događalo se: baš sada.

„Penjem se, momče“, promrmlja Stju.

Otpuzao je do istočnog ruba jaruge. Tamo je nagib bio malo strmiji, ali imao je više mesta da se uhvati rukama. Poslednja tri dana mislio je da bi mogao da se popne tamo, ali nije u tome video nikakvu svrhu. Bio je gotovo zaklonjen od vetra na dnu useka, a imao je i vode. Ali sada je morao da se popne tamo. Morao je da vidi. Vukao je nogu u udlagama za sobom kao batinu. Pridigao se na ruke i izvio vrat kako bi pogledao vrh. Izgledao mu je veoma visoko, veoma daleko.

„Neću moći, momče“, promrmlja on Kodžaku, a onda svejedno pokuša.

Nova hrpa krša sakupila se na dnu kao posledica... zemljotresa. Ili šta god to već bilo. Stju se prevukao preko nje i onda počeo polako da puzi uz strminu, koristeći ruke i levo koleno. Prevalio je dvanaest metara, a onda skliznuo šest natrag pre nego što je stigao da se uhvati za kvarcnu izbočinu i zaustavi klizanje.

„Jok, more, nema šanse da uspem“, zabrektao je i odmorio se malo.

Deset minuta kasnije, krenuo je ponovo i prevalio još deset metara. Odmorio se. Nastavio dalje. Došao do mesta bez oslonca, gde je morao da obazrivo puzi ulevo sve dok ga nije pronašao. Kodžak je hodao kraj njega, pitajući se nesumnjivo šta to ta budala smera, zbog čega ostavlja za sobom vodu i lepu, toplu vatru.

Toplo. Previše toplo.

Temperatura mu se sigurno vratila, ali makar je drhtavica posustala. Novi znoj lio mu je niz lice i ruke. Kosa mu je padala na oči, prašnjava i masna.

Gospode, sav gorim! Mora da imam trideset devet, trideset devet i po...

Slučajno je pogledao u Kodžaka. Bio mu je potreban gotovo čitav minut da shvati ono što je video. Kodžak je dahtao. Nije to bila temperatura, ili makar ne samo temperatura, pošto je i Kodžaku bilo vruće.

Iznad njega, jato ptica najednom je uzletelo i počelo besciljno da se obrušava i gače.

I one to osećaju. Štagod bilo posredi, i ptice to osećaju.

Ponovo je počeo da puzi, dok mu je strah davao dodatnu snagu. Prošao je sat... dva. Borio se za svaki metar, svaki centimetar. Do jedan po podne, već je stigao na samo dva metra ispod ivice. Video je iskrzane komade asfalta koji su štrcali iznad njega. Samo dva metra, ali tu je nagib bio veoma strm i gladak. Pokušao je jednom samo da se uspuže gore kao zmija, ali rastresiti šljunak, podloga međudržavnog puta, počeo je da se odronjava pod njim i sada se uplašio da će se sve to odroniti ukoliko on pokuša da se pomeri, pa će otklizati ponovo sve do dna i verovatno pri tom slomiti i drugu prokletu nogu.

„Zaglavio sam se“, promrmlja on. „E, alal mi vera. Šta sad?“

To je veoma brzo postalo očigledno. Čak i bez njegovog pomeranja, zemlja je počela da se spušta pod njim. Skliznuo je za nekoliko centimetara i rukama se uhvatio za tle. Slomljena noga mu je teško pulsirala, a on se nije setio da ponese u džepu Glenove pilule.

On skliznu još pet centimetara. Zatim petnaest. Leva noga mu je sada visila nad prazninom. Samo su ga ruke držale, i na njegove oči počele su da klize, ostavljajući za sobom deset malih brazda u vlažnom tlu.

„Kodžače!“ povika on očajnički, ne očekujući ništa. Ali Kodžak se najednom stvori tu. Stju ga naslepo obgrli rukama, ne očekujući da bude spasen, uhvativši se samo za ono što se uhvatiti dalo, kao davljenik. Kodžak ni ne pokuša da ga zbaci sa sebe. Ukopa se. Za trenutak su ostali ukočeni, kao živa skulptura. Onda Kodžak poče da se pomera i kopa centimetar po centimetar, kuckajući kandžama po kamenčićima i delovima tucanika. Obluci zasuše Stjuovo lice i on zatvori oči. Kodžak ga povuče, dahćući kao vazdušni kompresor u Stjuovo desno uvo.

On malčice otvori oči i vide da su gotovo na vrhu. Kodžaku je glava bila pognuta. Furiozno je kopao zadnjim nogama. Savladao je još deset centimetara i to je bilo dovoljno. S očajničkim krikom, Stju pusti Kodžakov vrat i zgrabi asfaltnu izbočinu. Ona mu se odlomi u rukama. On dograbi drugu. Dva nokta mu se sljuštiše unazad kao vlažne nalepnice i on zaurla. Bol je bio izuzetan, onesposobljavajući. On zagreba naviše, odbacujući se zdravom nogom i konačno - nekako - sruči se zadihan na površinu međunarodnog puta broj 70, zatvorenih očiju.

Kodžak se tada nađe kraj njega. Zacvile i oliza Stjuovo lice.

Tada se Stju polako pridiže u sedeći položaj i pogleda na zapad. Ostade da gleda dugo, ne mareći za vrelinu koja mu je i dalje zahvala lice u toplim, ogromnim talasima.

„O, bože“, reče on konačno slabim, napuklim glasom. „Vidi ti to, Kodžače. Leri. Glen. Nema ih više. Bože, ničeg više nema. Sve je nestalo.“

Pečurka oblaka nadvila se nad horizontom kao stegnuta pesnica na kraju dugačke, prašnjave podlaktice. Kovitlao se, zamućen na ivicama, i počeo već da se razilazi. Bio je osvetljen otpozadi turobnim narandžastocrvenim sjajem, kao da je sunce odlučilo da zađe rano po podne.

Vatrena oluja, pomisli on.

U Las Vegasu su svi bili mrtvi. Neko je čačnuo gde ne treba i nuklearno oružje je eksplodiralo... i to neko pakleno veliko, sudeći po izgledu oblaka i vrelini. Možda je otišlo i celo skladište. Glen, Leri, Ralf... sve i da nisu još stigli do Vegasa, sve i da su i dalje hodali, svakako su bili dovoljno blizu da ih eksplozija žive sprži.

Blizu njega, Kodžak nesrećno zacvile.

Radioaktivne padavine. Na koju će ih stranu nositi vetar?

Zar je bilo važno?

Setio se svoje poruke za Fren. Bilo je važno da doda šta se dogodilo. Ako vetar ponese radioaktivne padavine na istok, to bi im moglo doneti nevolje... ali i više od toga, morali su da znaju da je Las Vegas sada nestao kao mračnjakova teritorija za pripremu ofanzive. Ljudi su zbrisani zajedno sa svim tim smrtonosnim igračkama koje su jednostavno ležale unaokolo i čekale da ih neko uzme u ruke. Trebalo bi sve to da doda u poruci.

Ali ne sada. Sada je bio previše umoran. Bio je iscrpljen od penjanja, a čudesan prizor oblaka-pečurke koji se razilazio iscrpeo ga je još više. Nije osećao ushićenje, već samo tup i neumoljiv premor. Legao je na asfalt i poslednje što je pomislio pre nego što je utonuo u san bilo je: Koliko megatona? Pomislio je da to niko nikada neće saznati, niti poželeti da zna.

Probudio se posle šest. Oblak-pečurka je nestao, ali zapadno nebo bilo je ljutito, ružičastocrveno, kao svetla masnica opekotine. Stju se odvukao u zaustavnu traku i legao, ponovo potpuno iscrpljen. Drhtavica mu se vratila. I groznica. Dodirnuo je čelo ručnim zglobom i pokušao da tamo izmeri temperaturu. Pretpostavljao je da ima preko trideset devet stepeni.

Kodžak se pojavio u rano veče sa zecom u čeljustima. Položio ga je pred Stjuove noge i zamahao repom, sačekavši da bude pohvaljen.

„Dobri moj“, reče Stju umorno. „Baš si ti jedan dobar pas.“

Kodžakov rep zamaha brže. Jesam, ja sam jedan prilično dobar pas, kao da se slagao sa njim. Ali ostao je zagledan u Stjua kao da nešto čeka. Deo rituala nije bio završen. Stju pokuša da se seti šta je to. Mozak mu je veoma sporo radio; dok je spavao, neko kao da mu je zalio sve vijuge sirupom.

„Dobar pas“, ponovi on i pogleda mrtvog zeca. Onda se seti, iako nije više bio siguran ni da li uopšte ima šibice. „Donesi,

Kodžače“, reče on, uglavnom da bi udovoljio psu. Kodžak odskakuta i ubrzo se vrati sa dobrim komadom suvog drveta.

Imao je šibice, ali digao se jak lahor, a ruke su mu se snažno tresle. Trebalo mu je mnogo da potpali vatru. Uspeo je da upali cepke za potpalu koje je strgnuo sa grana tek desetom šibicom, a onda je vetar podlo iznenada dunuo i pogasio plamenove. Stju je pažljivo ponovo poslagao drvca, štiteći plamen telom i šakama. Imao je još preostalih osam šibica u kutiji iz Poslovne škole Lasal. Ispekao je zeca, dao Kodžaku njegovu polovinu, i uspeo da pojede tek delić svog komada. Dobacio je Kodžaku ono što je preostalo. Kodžak to nije uzeo u usta. Pogledao je, a onda nelagodno zacvileo na Stjua.

„Samo napred, momče. Ja ne mogu.“

Kodžak je to pojeo. Stju ga je gledao i drhtao. Njegova dva ćebeta su, naravno, ostala dole.

Sunce je zašlo i zapadno nebo bilo je puno grotesknih boja. Bio je to najspektakularniji zalazak sunca koji je Stju video u životu... i ujedno pun čistog otrova. Sećao se glasa naratora iz Filmskih novosti koji je oduševljeno govorio početkom šezdesetih kako su posle nuklearne probe zalasci sunca bili divni nedeljama. I naravno, posle zemljotresa.

Kodžak se pojavio iz jaruge sa nečim u ustima - bilo je to jedno Stjuovo ćebe. Ispustio ga je u Stjuovo krilo. „Hej“, reče Stu, zagrlivši ga nesigurno. „Ti si jedan neviđeni pas, znaš li to?“

Kodžak zamaha repom kako bi pokazao da zna.

Stju obavi ćebe oko sebe i pomeri se bliže vatri. Kodžak leže kraj njega, i ubrzo obojica zaspaše. Ali Stju je spavao lako i nelagodno, plutajući po burnim vodama delirijuma. Malo iza ponoći prenuo je Kodžaka zavikavši u snu.

„Hep!“ povika Stju. „Bolje isključi pumpe! On dolazi! Crni baja dolazi po tebe! Bolje isključi pumpe! On je u onim starim kolima!“

Kodžak nelagodno zacvile. Čovekje bio bolestan. Osećao je zadah bolesti i sa njim se mešao još jedan. Crni zadah. Bio je to zadah zečeva dok je on skakao na njih. Taj zadah je osetio od vuka kojeg je rasporio ispod kuće Majke Ebigejl u Hemingford Houmu. Taj se zadah osećao u gradovima kroz koje je prolazio na putu prema Bolderu i Glenu Bejtmenu. Bio je to zadah smrti. Da je mogao da ga napadne i istera ga iz čoveka, on bi to učinio. Ali bilo je to unutar ovog čoveka. Čovek je udisao svež vazduh i izdisao taj zadah nastupajuće smrti, i njemu je preostalo samo da sačeka i ostane tu do samog kraja. Kodžak ponovo zacvile, tiho, pa zaspa.

Stju se sledećeg jutra probudio sa jačom groznicom nego ikada. Žlezde ispod njegove vilice nadule su se i sad su ličile na loptice za golf. Oči su mu bile vreli klikeri.

Umirem... da, mogu to da potvrdim.

On pozva Kodžaka i izvadi privezak i poruku iz folije za adresu, dopisa ono što je video i vrati poruku na mesto. Onda ponovo leže i zaspa. A zatim, nekako, gotovo je pao mrak. Još jedan spektakularan, užasan zalazak sunca goreo je i titrao na zapadu. A Kodžak je doneo hrčka za večeru.

„Nisi uspeo da nađeš ništa bolje?“

Kodžak zamaha telom i isceri se postiđeno.

Stju ga je ispekao, podelio i uspeo da pojede celu svoju polovinu. Bio je žilav i imao užasno jak ukus divljači, i kad je završio s jelom, pretrpeo je gadan napad grčeva u stomaku.

„Kad umrem, hoću da se vratiš u Bolder“, reče on psu. „Vrati se i pronađi Fren. Pronađi Freni. U redu, ti veliko blentavo pseto?“

Kodžak sumnjičavo mahnu repom.

Sat kasnije, Stjuov želudac oglasi se jednom u znak upozorenja. Imao je taman dovoljno vremena da se okrene na lakat i izbegne da se ne opogani pre nego što je svoj deo hrčka izbljuvao napolje.

„Sranje“, promrmlja on sav jadan i zadrema.

Probudio se u sitne sate i pridigao na laktove, dok mu je u glavi zujalo od temperature. Video je da se vatra ugasila. Nije bilo važno. Bio je pri kraju snaga.

Probudio ga je neki zvuk u tami. Šljunak i kamenje. To se samo Kodžak penje iz useka uz nasip...

Samo što je Kodžak spavao kraj njega.

Čim ga je Stju pogledao, pas se probudio. Glava mu se digla sa šapa i trenutak kasnije bio je na nogama, okrenut prema useku, režeći duboko u grlu.

Džangrljanje šljunka i kamenčića. Neko - nešto - nailazilo je odozdo.

Stju se nekako uskobelja u sedeći položaj. To je on, pomisli. Bio je tamo, ali nekako je pobegao. Sad je ovde, i namerava da me dokrajči pre nego što to bude mogao grip.

Kodžakovo režanje se pojačalo. Dlake oko vrata su mu se nakostrešile, glava mu je bila spuštena. Džangrljanje je sada bilo bliže. Stju začu tiho dahtanje. Tad nastade stanka, dovoljno duga da Stju otre znoj sa čela. Trenutak kasnije, neko tamno obličje pojavi se zgureno na ivici useka i glava i ramena mu zakloniše zvezde. Kodžak krenu napred, ukrućenih nogu, režeći i dalje.

„Hej!“ reče zbunjeni, ali poznati glas. „Hej, je li to Kodžak? Je li?“ Režanje smesta prestade. Kodžak radosno potrča napred, mašući repom.

„Ne!“ zakrklja Stju. „To je trik! Kodžače...!“

Ali Kodžak je skakao gore-dole kraj ljudske prilike koja je konačno uspela da se uzvere na asfalt. A to obličje... nešto je i u tom obličju bilo poznato. Pošlo je prema njemu sa Kodžakom za petama. Kodžak je bez prestanka radosno lajao. Stju je obliznuo usne i pripremi se da se bori ako bude morao. Mislio je da bi mogao da zada jedan dobar udarac, možda dva.

„Ko je to?“ doviknu on. „Ko je to tamo?“

Tamna prilika zastade, a onda progovori.

„Pa, ovde Tom Kulen, eto ko, vala baš, da. M-E-S-E-C, tako se piše Tom Kulen. A ko je to?“

„Stju“, reče on i glas mu dopre sa velike udaljenosti. Sada je sve bilo veoma udaljeno. „Zdravo, Tome, drago mi je što te vidim.“ Ali nije ga video, ne te noći. Stju se onesvestio.

* * *

Došao je sebi u deset ujutro drugog oktobra, premda ni on ni Tom nisu znali koji je datum. Tom je založio ogromnu lomaču i umotao Stjua u svoju vreću za spavanje i ćebad. Sedeo je kraj vatre i pekao zeca. Kodžak je zadovoljno ležao na zemlji između njih dvojice. „Tome“, izusti Stju.

Tom mu priđe. Stju vide da je pustio bradu; nije mnogo ličio na čoveka koji je pre pet nedelja otišao iz Boldera na zapad. Plave oči su mu zadovoljno svetlucale. „Stju Redmane! Sad si budan, svega mi, da! Drago mi je. Ala mi je drago što te vidim. Šta ti je to bilo s nogom? Povredio si je, a? Ja sam jednom povredio svoju. Skočio sa plasta i slomio je, valjda. I da li me je taja izmlatio? More, nego šta je! Bilo je to pre nego što je pobegao s onom Didi Pekalot.“

„I moja je slomljena. I te kako. Tome, strašno sam žedan...“

„O, ima vode. Svake fele! Evo.“

On dade Stjuu plastičnu bocu u kojoj je nekada bilo možda mleko. Voda je bila bistra i izvrsna. Bez ikakvog krckanja. Stju je žedno ispi, a onda sve povrati.

„Treba sporo i polako“, reče Tom. „Tako treba. Sporo i polako. Vala, baš mi je drago što te vidim. Povredio si nogu, zar ne?“

„Da, slomio sam je. Pre nedelju dana, možda duže.“ Otpio je još vode, i sada je uspeo da je zadrži u sebi. „Ali nije posredi samo noga. Gadno sam bolestan, Tome. Imam groznicu. Slušaj me.“

„Tako je! Tom sluša. Samo kaži šta da radim.“ Tom se nagnu napred i Stju pomisli: Ama, izgleda mi nekako bistriji. Je li to moguće? Gde je Tom to bio? Zna li bilo šta o sudiji? O Dejni? Imali su toliko tema za priču, ali sada za to nije bilo vremena. Stanje mu se pogoršavalo. Iz grudi mu se čulo duboko čegrtanje, poput zvuka transportne trake u pokretu. Simptomi su bili veoma nalik na supergrip. Bilo je to zapravo veoma smešno.

„Moram da oborim temperaturu“, reče on Tomu. „To je pod brojem jedan. Treba mi aspirin. Znaš šta je aspirin?“

„Naravski. Aspirin. Za brzo-brzo-brzo olakšanje.“

„Upravo tako, u redu. Pođi putem, Tome. Pogledaj u kasetu svakih kola na koja naiđeš. Potraži komplet za prvu pomoć - biće to najverovatnije kutija sa nacrtanim crvenim krstom. Kad pronađeš malo aspirina u jednoj od tih kutija, donesi ga ovamo. A ako nađeš kola s opremom za kampovanje, donesi i šator. Važi?“

„Naravski.“ Tom ustade. „Aspirin i šator, a onda će ti opet biti bolje, je l’ tako?“

„Pa, biće dobro za početak.“

„Nego“, reče Tom, „kako je Nik? Sanjao sam ga. U snovima mi on kaže kuda da idem, zato što u snovima može da govori. Snovi su čudni, zar ne? Ali kad ja pokušam da popričam s njim, on uvek ode. Dobro je, zar ne?“ Tom zabrinuto pogleda u Stjua.

„Ne sad“, reče Stju. „Ja... ne mogu sada da pričam. Ne o tome. Samo donesi aspirin, važi? Onda ćemo razgovarati.“

„Važi...“ Ali strah se spustio na Tomovo lice kao sivi oblak. „Kodžače, hoćeš li poći s Tomom?“

Kodžak je hteo da pođe s njim. Udaljili su se zajedno, prema istoku. Stju je legao i prekrio oči rukom.

Kad je Stju ponovo skliznuo u stvarnost, bio je suton. Tom ga je drmao. „Stju! Probudi se! Probudi se, Stju!“

Uplašio se zbog toga kako se činilo da vreme klizi u iznenadnim naletima - kao da su se zupci na zupčaniku njegove lične stvarnosti izlizali. Tom mu je pomogao da se uspravi, a kada je seo, morao je da se nagne među noge i iskašlje se. Kašljao je tako dugo i snažno da se umalo ponovo nije onesvestio. Tom ga je zabrinuto posmatrao. Malo-pomalo, Stju je stekao kontrolu nad sobom. Privukao je ćebad bliže sebi. Ponovo se tresao.

„Tome, šta si pronašao?“

Tom mu pruži komplet za prvu pomoć. Unutra su bili flasteri, antiseptički rastvor i velika boca „anacina“. Sjtu se prenerazio kada je shvatio da ne može da otvorio poklopac sa zaštitom za decu. Morao je bocu da pruži Tomu, koji ju je nekako konačno otvorio. Stju je popio tri „anacina“ s vodom iz plastične flaše.

„A našao sam i ovo“, reče Tom. „Bilo je u kolima punim stvari za kampovanje, ali nije bilo šatora.“ Bila je to ogromna, naduvena dupla vreća za spavanje, sa spoljne strane fluorescentno narandžasta, dok je postava bila ukrašena drečavim motivom zvezda i pruga. „Da, to je sjajno. Gotovo kao šator. Dobro si to uradio, Tome.“

„Kao i ovo. Bilo je u istim kolima.“ Tom zavuče ruku ispod jakne i izvadi pet-šest pakovanja u foliji. Stju je jedva mogao da poveruje rođenim očima. Suvi koncentrati. Jaja. Grašak. Bundeva. Sušena govedina. „Hrana, Stju, zar ne? Tu su slike hrane, vala baš.“

„To jeste hrana“, reče Stju zahvalno. „I mislim da jedino takvu sada i mogu da jedem.“ U glavi mu je zujalo, a daleko, u središtu njegovog mozga, sladunjavo mučno visoko C brujalo je i brujalo. „Možemo li zagrejati malo vode? Nemamo ni šerpu niti čajnik.“

„Pronaći ću nešto.“

„Da, dobro.“

„Stju...“

Stju pogleda u to izmučeno, očajno lice, lice koje je i dalje pripadalo dečaku bez obzira na bradu, pa polako odmahnu glavom.

„Mrtav je, Tome“, reče blago. „Nik je mrtav. Pre skoro mesec dana. Bila je to... politička stvar. Atentat, moglo bi tako da se kaže. Žao mi je.“

Tom spusti glavu, i u svetlu tek založene vatre, Stju vide kako mu suze kaplju u krilo. Tekle su kao blaga srebrna kiša. Ali Tom je ćutao. Konačno je podigao pogled, i plave oči bile su mu sjajnije nego ikad. Obrisao ih je ivicom dlana.

„Znao sam“, reče promuklo. „Nisam hteo da mislim da znam, ali znao sam. Svega mi. Stalno mi je okretao leđa i odlazio. On mi je bio najvažniji, Stju - jesi li znao to?“

Stju pruži ruku i uhvati Toma za krupnu šaku. „Znao sam, Tome.“

„Da, on mi je bio, M-E-S-E-C, tako se piše najvažniji. Strašno mi nedostaje. Ali videću ga na nebu. Tom Kulen će ga videti tamo. I on će umeti da priča, a ja ću umeti da mislim. Je li tako?“

„To me uopšte ne bi iznenadilo, Tome.“

„Zlikovac je ubio Nika. Tom zna to. Ali bog je sredio tog zlikovca. Video sam to. Božja ruka se spustila s neba.“ Hladan vetar zazviždao je iznad tla pustara Jute i Stju se silovito stresao u njegovom zagrljaju. „Sredio ga je zbog onog što je ovaj učinio Niku i sirotom Sudiji. Vala, baš.“

„Šta znaš o Sudiji, Tome?“

„Mrtav je! Gore, u Oregonu! Ubili ga!“

Stju umorno klimnu glavom. „A Dejna? Znaš li bilo šta o njoj?“

„Tom je nju video, ali ne zna. Zaposlili su me na čišćenju. A kad sam se jednog dana vratio, video sam kako ona radi svoj posao. Bila je gore, u vazduhu, i menjala je sijalicu ulične lampe. Pogledala me je i...“ Zaćutao je na tren, a kada je ponovo progovorio, više se obraćao sebi nego Stjuu. „Je li videla Toma? Je li prepoznala Toma? Tom to ne zna. Tom... misli... da jeste. Ali Tom je nikada više nije video.“

Tom je ubrzo zatim krenuo u potragu i poveo Kodžaka sa sobom, a Stju je zadremao. Nije se vratio sa velikom limenom kantom, što je bilo najbolje čemu se Stju nadao, već sa loncem dovoljno velikim da u njega stane božična ćurka. Izgleda da je pustinja bila puna blaga. Stju se malo osmehnuo i pored bolnih plikova koji su od groznice počeli da mu se pojavljuju na usnama. Tom mu je rekao da je našao lonac u jednom narandžastom kamionu s velikim slovom U - Stju je pretpostavio da je to neko bežao od supergripa sa svom imovinom. Ali to mu očigledno nije mnogo vredelo.

Pola sata kasnije, imali su hranu. Stju je obazrivo jeo i držao se povrća, pomešavši koncentrate sa dovoljno vode da napravi retku čorbicu. Uspeo je sve da zadrži u sebi i osećao se malo bolje, makar privremeno. Nedugo posle večere, on i Tom su zaspali, a Kodžak je ležao između njih.

„Tome, slušaj.“

Tom je čučnuo kraj Stjuove velike, naduvene vreće za spavanje. Bilo je to sledećeg jutra. Stju je mogao da pojede samo malo toga za doručak; grlo ga je bolelo i gadno mu je oteklo, i tištali su ga svi zglobovi. Kašalj mu se pogoršao, dok „anacin“ nije naročito dobro uspevao da mu snizi temperaturu.

„Moram naći negde krov nad glavom i popiti lekove inače ću umreti. I to mora biti danas. Vidi, najbliži grad je Grin River, oko sto kilometara istočno odavde. Moraćemo da vozimo.“

„Tom Kulen ne ume da vozi kola, Stju. Svega mi, ne ume!“

„Da, znam. Biće to prava muka za mene, jer pored toga što sam bolestan kao pas, slomio sam i tu posranu nogu.“

„Kako to misliš?“

„Pa... sad nije važno. Previše je to teško objasniti. Nećemo se čak ni brinuti zbog toga, pošto nam to nije glavni problem. Glavni problem je paljenje motora. Većina kola stoji tu već tri meseca ili duže. Akumulatori su im sigurno sasvim prazni. Trebaće nam zato malo sreće. Moramo pronaći kola sa standardnim menjačem na vrhu jednog od ovih brda. Možda ćemo i uspeti u tome. Ovo je prilično brdovit teren.“ Nije dodao da bi takva kola morala da budu u relativno dobrom stanju, da u njima ima nešto benzina... i da im ključ stoji u bravi motora. Svi oni likovi na televiziji možda i umeju da upale motor pomoću žica, ali Stju pojma nije imao kako se to radi.

On podiže pogled u nebo na koje se navlačila skrama oblaka. „Najveći posao će zapasti tebi, Tome. Moraš mi zameniti noge.“ „U redu, Stju. Kad nabavimo kola, hoćemo li se vratiti u Bolder? Tom želi u Bolder, a ti?“

„Više od svega, Tome.“ On pogleda prema Stenovitim planinama, koje su se pretvorile u mutnu senku na horizontu. Je li sneg već počeo da pada na visokim prevojima? Gotovo sigurno. A ako nije još, pašće ubrzo. Zima stiže brzo u ovom visokom delu sveta bogu iza leđa. „To putovanje može potrajati“, reče on.

„Kako da počnemo?“

„Tako što ćemo napraviti polunosila.“

„Polu...?“

Stju dade Tomu svoj džepni nožić. „Moraš izbušiti rupe na dnu ove vreće za spavanje. Po jednu sa svake strane.“

Bio im je potreban jedan sat da naprave polunosila. Tom je pronašao nekoliko prilično pravih grana koje je nabio u vreću za spavanje i proturio kroz rupe u dnu. Doneo je malo kanapa iz prikolice u kojoj je pronašao lonac, pa je Stju njime privezao vreću za motke. Kad je bilo gotovo, podsetilo je to Stjua pre na neku ludačku rikšu nego na polunosila poput onih koja su koristili Indijanci iz ravnica.

Tom podiže motke i pogleda sumnjičavo preko ramena. „Stju, jesi li unutra?“

„Jesam.“ Pitao se koliko će dugo šavovi izdržati pre nego što se ne rasparaju po dužini vreće. „Jesam li ti težak, Tomi?“

„Ne mnogo. Mogu te daleko vući. Điha!“

Pokrenuli su se. Jaruga u kojoj je Stju slomio nogu - jaruga u kojoj je bio siguran da će umreti - polako je ostajala za njima. Iako je bio slab, Stju je osećao ludačko ushićenje. To makar neće biti tamo. Umreće na nekom drugom mestu, verovatno ubrzo, ali neće biti sam u blatnjavom jarku. Vreća za spavanje se njihala tamo-amo i uspavljivala ga. Zadremao je. Tom ga je vukao pod sve gušćim oblacima. Kodžak je tapkao kraj njih.

Stju se probudio kad ga je Tom spustio.

„Izvini“, reče Tom pokajnički. „Morao sam da odmorim ruke.“ Počeo je da ih okreće ukrug, a onda opruža i savija.

„Odmaraj se koliko god hoćeš“, reče Stju. „U trci pobeđuje onaj ko se kreće sporo i lako.“ Bubnjalo mu je u glavi. Pronašao je „anacin“ i nasuvo progutao dve tablete. Grlo kao da mu je bilo obloženo šmirglom po kojoj neki sadista pali šibice. Pogledao je šavove vreće za spavanje. Kao što je i očekivao, rašivali su se, ali još nije bilo mnogo strašno. Bili su na dugom, postepenom usponu, koji je upravo bio ono što je on tražio. Na takvoj padini, dužoj od tri kilometra, kola sa pritisnutim kvačilom mogla su da se prilično dobro zalaufaju. Onda bi mogao da pokuša da ih upali u drugoj, možda čak i u trećoj brzini.

Čežnjivo je pogledao ulevo, gde je ljubičasti „trijumf“ bio postrance parkiran u zaustavnoj traci. Neki kostur u svetlom vunenom džemperu bio je nagnut za volanom. „Trijumf“ je svakako imao ručni menjač, ali nije bilo nikakve šanse da on svoju nogu s udlagama uglavi u njegovu malu kabinu.

„Koliko smo daleko stigli?“ upita Tom, ali Tom je mogao samo da slegne ramenima. Ipak, to je svakako bio dobar deo puta, pomislio je Stju. Tom ga je vukao najmanje tri sata pre nego što je stao da se odmori. Stari orijentiri nestali su u daljini. Tom, koji je bio građen kao mladi bik, vukao ga je možda deset ili dvanaest kilometara dok je on dremao. „Odmaraj se koliko god hoćeš“, ponovi on. „Nemoj se premoriti.“

„Tomu je o-kej. O i K, tako se piše okej, vala baš, svi to znaju.“ Tom je halapljivo ručao, a Stju je uspeo ponešto da pojede. Onda su nastavili. Drum je i dalje vijugao naviše, i Stju je počeo da shvata da to mora biti ovo brdo. Ako se popnu na vrh i tamo ne pronađu odgovarajuća kola, trebaće im još dva sata da stignu do sledećeg. A onda mrak. Kiša ili sneg, sudeći po izgledu neba. Lepa, hladna noć napolju, na vlažnom. I zbogom, Stju Redmane. Naišli su na „ševrolet“ sedan.

„Stani“, zakrklja on, i Tom spusti polunosila. „Idi tamo i pogledaj u ona kola. Izbroj pedale na podu. Reci mi da li su dve ili tri.“

Tom pritrča i otvori vrata kola. Mumija u haljini sa cvetnim aplikacijama ispade odande kao nečija loša šala. Tašna ispade kraj nje i iz nje se rasu kozmetika, papirne maramice i novac.

„Dve“, doviknu Tom Stjuu.

„O-kej. Moramo dalje.“

Tom se vratio, udahnuo duboko i dograbio ručke polunosila. Oko četiri stotine metara dalje, naišli su na „folksvagen“ kombi.

„Da prebrojim pedale?“ upitao je Tom.

„Ne, sada ne moraš.“ Kombi je stajao na tri ispumpane gume.

Pomislio je kako ih neće pronaći; sreća ih je jednostavno izdala. Došli su do jednog karavana koji je imao samo jednu ispumpanu gumu, ali kao i kod onog „ševi“ sedana, Tom je izvestio da ima samo dve pedale. To je značilo da mu je menjač automatski, te tako i beskoristan za njih. Išli su dalje. Sada je dugačko brdo postalo ravnije, blizu vrha. Stju je video ispred njih još jedna kola, poslednju priliku. Stju poče da gubi nadu. Bio je to veoma star „plimut“, u najboljem slučaju iz 1970. Za divno čudo, stajao je na četiri napumpane gume, ali je bio izjeden rđom i izlupan. Niko se nikada nije mnogo trudio da održava taj krš; Stju je dobro poznavao takvu sortu iz Arneta. Akumulator će mu biti star i verovatno napukao, ulje crnje od ponoći u rudarskom oknu, ali volan će biti obložen ružičastom jambolijom dok će na zadnjoj klupici verovatno stajati punjena pudlica šljokičastih očiju i klimave glave.

„Hoćeš da pogledam?“ upita Tom.

„Da, trebalo bi. Nismo u situaciji da biramo, je l’ tako?“ S neba je počela da se navlači fina hladna izmaglica.

Tom pređe preko druma i pogleda u kola, koja su bila prazna. Stju ostade da leži i drhti u vreći za spavanje. Tom se konačno vrati.

„Tri pedale“, reče on.

Stju pokuša da razmisli. Visoko, slatko-kiselo zujanje u glavi neprestano mu je smetalo.

Stari „plimut“ će sigurno biti ćorak. Mogli bi da nastave preko druge strane brda, ali tamo će sva kola biti okrenuta na pogrešnu stranu, uzbrdo, osim ako ne pređu preko razdelnice... koja se ovde sastojala od kamenitog tla širokog nekih osamsto metara. Možda će i uspeti da pronađu s druge strane kola sa standardnim menjaćem... ali tada će već pasti mrak.

„Tome, pomozi mi da ustanem.“

Tom mu nekako pomože da se osovi ne povredivši mu previše nogu. U glavi mu je bubnjalo i zujalo. Crne komete mu suknuše pred očima i on se umalo ne obeznani. Onda je jednom rukom obgrlio Tomov vrat.

„Odmor“, promrmlja on. „Odmor...“

Nije imao pojma koliko je dugo tako stajao i koliko ga je Tom strpljivo pridržavao dok je on plivao kroz sive nijanse polusvesti. Kad se svet konačno vratio, Tom ga je i dalje strpljivo pridržavao. Izmaglica se zgusnula u sporu, hladnu kišicu.

„Tome, pomozi mi da priđem kolima.“

Tom obgrli Stjua oko struka i njih dvojica se zateturaše do mesta gde je stari „plimut“ stajao u zaustavnoj traci.

„Otvorimo haubu“, promrmlja Stju, zapetljavši po rešetki plimuta. Znoj mu se slivao niz lice. Silovito je drhtao. Pronašao je kvačicu za otvaranje haube, ali nije mogao da je podigne. Naveo je Tomove ruke do nje i hauba se na kraju podigla.

Stju je upravo i očekivao takav motor - prljav i neodržavan, sa osam cilindara. Ali akumulator nije bio toliko loš kao što se Stju plašio. Bio je Sirsov, ne baš vrhunski, ali utisnuti garantni rok je bio februar 1991. Odupirući se grozničavoj navali misli, Stju poče da broji unazad i pretpostavi da je akumulator bio nov prošlog maja.

„Pritisni sirenu“, reče on Tomu i osloni se o kola dok se ovaj naginjao da to uradi. Čuo je da se davljenici i za slamku hvataju i činilo mu se da sada to razume. Poslednja šansa da preživi bio mu je ovaj krš sa otpada.

Sirena glasno zatrubi. Dakle, u redu je. Ukoliko ima ključa, vredi probati. Verovatno je trebalo da Tomu kaže najpre to da proveri, ali kad je bolje razmislio, to i nije bilo mnogo važno. Ukoliko nema ključa, sasvim sigurno su gotovi, bez obzira na sve.

Spustio je haubu i zakačio je tako što se svom težinom naslonio na nju. Onda je odskakutao do vozačevih vrata i zagledao se unutra, sasvim siguran da će ugledati praznu bravu motora. Ali ključevi su bili tamo i visili su o privesku od imitacije kože sa inicijalima A. K. Sagnuvši se pažljivo, on okrenu ključ kako bi uključio napajanje pomoćnih sistema. Igla pokazivača goriva polako se zanjiha preko četvrtine rezervoara. Eto prave misterije. Zbog čega je vlasnik kola, zbog čega je A. K. stao kako bi dalje nastavio peške, kad je mogao da vozi?

Onako ošamućen, Stju pomisli na Čarlsa Kempiona koji je, gotovo mrtav, naleteo na Hepove pumpe. Stari A. K. je imao supergrip i bio je u gadnom stanju. U završnoj fazi. Zaustavio se, isključio motor kola - ne zato što je mislio na to, već zbog davno stečene navike - i izašao. Bio je u delirijumu, možda je i halucinirao. Odlutao je u pustare Jute, nasmejan, sa pesmom, uz mrmljanje i cerekanje, da tamo umre. Četiri meseca kasnije, Stju Redman i Tom Kulen slučajno su naišli, ključevi su ostali u kolima, akumulator je bio relativno svež, u rezervoaru je bilo benzina...

Božja ruka.

Zar Tom nije to pomenuo u vezi sa Vegasom? Božja ruka se spustila s neba. A možda je bog ostavio i ovaj izanđali „plimut“ iz 1970. za njih, kao manu u pustinju. Bila je to ludačka zamisao, ali ništa luđa od zamisli o tome da crnkinja stara sto godina vodi grupu izbeglica u obećanu zemlju.

„I još je sama mesila kolače“, zakrklja on. „Sve do samog kraja, još je sama mesila kolače.“

„Šta, Stju?“

„Nema veze. Pomeri se, Tome.“

Tom ga posluša. „Možemo li da se vozimo?“ upita on pun nade.

Stju gurnu vozačevo sedište tako da Kodžak može da uskoči, što ovaj i učini posle malo opreznog njuškanja. „Ne znam. Pomoli se da ovo čudo ovde upali.“

„O-kej“, reče Tom srdačno.

Stju je utrošio čitavih pet minuta na to da se zavuče iza volana. Seo je nakrivo, gotovo na sredinu prednjeg sedišta. Kodžak je budno sedeo pozadi i dahtao. Kola su bila puna kutija iz Mekdonaldsa i omotnica Tako Bela; unutrašnjost se osećala na užegli kukuruzni čips.

Stju okrenu ključ. Stari „plimut“ zavergla oštro dvadesetak sekundi, a onda anlaser poče da trokira. Stju ponovo lupnu po sireni i sad se začu samo slabi pisak. Tom obesi nos.

„Nismo još gotovi“, reče Stju. Bio je ohrabren; još se struje krilo u Sirsovom akumulatoru. On pritisnu kvačilo i ubaci u drugu. „Otvori vrata i poguraj nas. Onda uskoči nazad.“

Tom reče sumnjičavo: „Zar kola nisu upravljena na pogrešnu stranu?“

„Sada jesu. Ali ako uspemo da pokrenemo ovu starudiju, sredićemo to začas.“

Tom izađe i upre u dovratak. „Plimut“ krenu. Kad jebrzinomer pokazao deset kilometara na sat, Stju reče: „Uskači, Tome.“

Tom uđe i zalupi vrata. Stju okrenu ključ u aktivni položaj i sačeka. Upravljač je radio na struju i nije vredeo bez uključenog motora, tako da mu je bila potrebno gotovo sva snaga koja je ionako bila na izmaku, samo da bi prednju stranu „plimuta“ zadržao uperenu pravo niz drum. Igla brzinomera polako se pope na 15, 25, 35. Nemo su se kotrljali niz brdo uz koje ih je Tom vukao gotovo čitavo jutro. Rosa se sakupila na vetrobranu. Stju prekasno shvati da su ostavili polunosila za sobom. Četrdeset pet kilometara na sat. „Još ne radi, Stju“, reče Tom zabrinuto.

Pedeset na sat. Dovoljno brzo. „Bog neka nam sada pomogne“, reče Stju i pusti kvačilo. „Plimut“ poskoči i trže se. Motor zakašlja, zacvrča, omanu, ugasi se. Stju zastenja, koliko zbog osujećenosti, toliko i zbog bola koji mu je strelovito suknuo kroz smrskanu nogu.

„Bog te mazo!“ kriknu on i ponovo otpusti kvačilo. „Pumpaj tu pedalu za gas, Tome! Rukom to radi!“

„Koja je?“ povika Tom zabrinuto.

„Ona dugačka!“

Tom se spusti na pod i dvaput zapumpa pedalom za gas. Kola su ponovo ubrzavala i Stju je morao silom da natera sebe da sačeka. Spustili su se gotovo niz polovinu padine.

„Sad!“ viknu on i ponovo pusti kvačilo.

„Plimut“ riknu i proradi. Kodžak zalaja. Crni dim izlete iz zarđalog auspuha i postade plav. Tada kola krenuše sama, sa seckanjem, preskačući dva cilindra, ali motor je radio. Stju ponovo pritisnu kvačilo i ubaci u treću, pritiskajući sve pedale levom nogom.

„Idemo, Tome“, grmnu on. „Sad imamo prevoz!“

Tom viknu zadovoljno. Kodžak zalaja i zamaha repom. U ranijem životu, u životu pre Kapetana Tripsa kad je on bio Veliki Stiv, vozio se često u kolima svog gospodara. Bilo je lepo voziti se ponovo, s novim gospodarima.

Posle nekih sedam kilometara došli su do polukružnog skretanja između traka koje su vodile prema zapadu i prema istoku. SAMO ZA SLUŽBENA VOZILA, upozoravao je strogi znak. Stju je uspeo da pritiska kvačilo dovoljno dobro da poveze okolo u trake koje su vodile prema istoku, samo sa jednim gadnim trenutkom kada su se stara kola zagrcnula i poskočila, zapretivši da se ugase. Ali motor je sada bio topao, tako da je Stju uspeo to da prebrodi. Vratio je menjač u treću brzinu, a onda se malo opustio, zadihan, trudeći se da sustigne otkucaje rođenog srca, koji su bili brzi i slabi. Sivilo je pretilo da se vrati i preplavi ga, ali on nije hteo to da dozvoli.

Nekoliko minuta kasnije, Tom ugleda svetlonarandžastu veću za spavanje od koje su bila napravljena Stjuova priručna polunosila.

„Ćaos!“ doviknu Tom, dobro raspoložen. „Ćaos, odosmo mi za Bolder, vala baš!“

Večeras ću se zadovoljiti i Grin Riverom, pomisli Stju.

Stigli su tamo taman pošto je pao mrak i Stju je pažljivo vozio u niskom stepenu prenosa kroz tamne ulice prošarane napuštenim kolima. Parkirao se na glavnoj ulici, ispred zgrade koja je na sebi imala natpis „Hotel Juta“. Bila je to grozna trospratnica sa spoljnim okvirom od drva, i Stju je pomislio kako Voldorf-Astorija još ne mora da brine zbog eventualne konkurencije. U glavi mu je ponovo zvonilo, i naizmenično je napuštao stvarnost i vraćao se u nju. Povremeno mu se, u poslednjih trideset kilometara, činilo da su kola puna ljudi. Fren. Nik Andros. Norm Bruet. Pogledao je jednom i učinilo mu se da kraj njega sedi Kris Ortega, šanker u Indijanskoj glavi.

Umoran. Je li ikada bio tako umoran?

„Unutra“, promrmlja on. „Moramo tu provesti noć, Niki. Gotov sam.“

„Ja sam Tom, Stju. Tom Kulen. Svega mi.“

„Tom, da. Moramo da stanemo. Možeš li mi pomoći da uđem?“

„Naravski. Paljenje ovih starih kola je bila sjajna stvar.“

„Daj mi još jedno pivo“, reče mu Stju. „I zar nemaš cigaretu? Umreću ako ne popušim jednu.“ On klonu na volan.

Tom izađe i odnese ga u hotel. Predvorje je bilo vlažno i mračno, ali u njemu je bio kamin i poluprazan sanduk sa drvima. Tom spusti Stjua na izlizanu sofu ispod velike preparirane glave losa i poče da loži vatru dok je Kodžak tapkao unaokolo i njuškao. Povremeno bi nešto promrmljao i malo-malo pa bi vrisnuo nerazaznatljivo, od čega se Tomu ledila krv u žilama.

Naložio je čudovišno veliku vatru, a onda pošao u razgledanje. Pronašao je jastuke i prekrivače za sebe i Stjua. Dogurao je sofu malo bliže vatri, a onda se Tom smestio kraj njega. Kodžak je legao s druge strane, tako da su bolesnika okružili svojom toplotom.

Tom je ležao i gledao u tavanicu od nabranog lima, opervaženu paučinom u ćoškovima. Stju je bio veoma bolestan. Bilo je to veoma zabrinjavajuće. Ako se Stju ponovo probudi, Tom će ga pitati šta da uradi u vezi sa bolešću.

Ali šta... šta ako se ne probudi?

Napolju je vetar ojačao i počeo da zavija oko hotela. Kiša je ošinula po prozorima. Do ponoći, kada je Tom zaspao, temperatura je pala za još četiri stepena i začuli su se krckavi naleti susnežice. Daleko na zapadu, oluja je pred sobom gonila ogroman oblak radioaktivnog zagađenja prema Kaliforniji, gde će još ljudi umreti.

Malo posle dva ujutro, Kodžak je podigao glavu i nelagodno zacvileo. Tom Kulen je ustao. Oči su mu bile razrogačene i prazne. Kodžak ponovo zacvile, ali Tom ne obrati pažnju na njega. Priđe vratima i izađe u razularenu noć. Kodžak priđe prozoru predvorja i podiže šape, zagledavši se napolje. Ostade neko vreme tako da gleda, oglašavajući se dubokim i nezadovoljnim zvucima iz grla. Onda se vrati i ponovo leže kraj Stjua.

Napolju, vetar je zavijao i kreštao.

73.

„Malo mi je falilo da umrem, znaš“, reče Nik. On i Tom su išli zajedno praznim pločnikom. Vetar je postojano zavijao, kao beskrajni avetni voz koji tutnji nebesima. U sokacima je neobično hučao. Bog te mazo, rekao bi Tom da je bio budan, i pobegao odatle. Ali on nije bio budan - ne baš - i Nik je bio s njim. Hladna susnežica mu je udarala u lice.

„Stvarno?“ upita Tom. „Svega mi!“

Nik se nasmeja. Glas mu je bio dubok i melodičan, dobar glas. Tom je veoma voleo da ga sluša.

„Nego šta. Svega mi, tako je. Grip me nije sredio, ali jedna mala ogrebotina na nozi zamalo da me sredi. Evo, pogledaj ovo.“

Naizgled ne mareći za hladnoću, Nik raskopča farmerke i spusti ih niz noge. Tom se radoznalo nagnu napred, kao dečak kome neko pokazuje bradavicu iz koje raste dlaka ili zanimljivu ranu ili ubod. Niz Nikovu nogu se spuštao ružan ožiljak, jedva zaceljen. Polazio je tik ispod prepona, na butnom mišiću, i vijugao pored kolena do sredine cevanice, gde se konačno gubio.

„I zbog toga ti je malo falilo da umreš.“

Nik podiže farmerke i zakopča kaiš. „Nije bilo duboko, ali se inficiralo. Infekcija znači da unutra prodru gadni bacili. Infekcija je nešto najopasnije, Tome. Infekcija je omogućila da supergrip ubije sve te ljude. I upravo je infekcija naterala ljude da požele da stvore taj bacil. Infekcija uma.“

„Infekcija“, šapnu Tom, opčinjen. Ponovo su hodali, gotovo lebdeli nad pločnikom.

„Tome, Stju sada ima infekciju.“

„Ne... ne, govori tako, Nik... plašiš Toma Kulena, svega mi, plašiš!“

„Znam da je tako, Tome, i žao mi je zbog toga. Ali moraš to da znaš. On ima upalu oba plućna krila. Spavao je napolju skoro dve nedelje. Moraš neke stvari da uradiš za njega. I opet, gotovo je sigurno da će umreti. Moraš biti spreman za to.“

„Ne, nemoj...“

„Tome.“ Nik spusti ruku Tomu na rame, ali Tom ne oseti ništa... Nikova ruka kao da se sastojala od dima. „Ako on umre, ti i Kodžak morate nastaviti. Moraš se vratiti u Bolder i reći im da si video božju ruku u pustinji. Ako bog bude tako hteo, Stju će ići sa vama... kada dođe vreme. A ako je volja božja da Stju umre, onda će umreti. Kao ja.“

„Nik“, preklinjao ga je Tom. „Molim te...“

„Imao sam razloga da ti pokažem nogu. Postoje pilule za infekcije. Na ovakvim mestima.“

Tom pogleda unaokolo i iznenadi se kad vide da više nisu na ulici. Bili su u nekoj mračnoj radnji. U drogeriji. Invalidska kolica visila su o žici sa tavanice kao neki avetni mehanički leš. Tabla desno od Toma oglašavala je: SREDSTVA ZA HIGIJENU.

„Da, gospodine? Izvolite?“

Tom se brzo okrenu. Za pultom je stajao Nik u belom mantilu. „Nik?“

„Da, gospodine.“ Nik poče da reda bočice sa pilulama ispred Toma. „Ovo je ’penicilin. Veoma je dobar za upalu pluća. Ovo je ampicilin, a ovo amoksicilin. Takođe dobra stvar. A ovo je ’ve-ci-lin, koji se obično daje deci, i može da deluje ako ostali ne vrede. On mora piti mnogo vode i mora uzimati sokove, ali to možda neće biti moguće. Zato mu daj ovo. Tablete vitamina C. Isto tako, mora se voditi u šetnje...“

„Ne mogu sve to da upamtim!“ zavapi Tom.

„Plašim se da ćeš morati. Zato što nema nikog drugog. Sam si.“ Tom zaplaka.

Nik se nagnu napred. Zamahnu rukom. Nije bilo šamara - opet je tu bio taj osećaj da je Nik samo dim koji se vije oko njega i možda prolazi kroz njega - ali Tomu se glava svejedno trgnu unazad. Nešto u njegovoj glavi kao da puče.

„Prestani s tim! Sada ne smeš da se ponašaš kao dete, Tome! Budi muško! Zaboga, budi muško!“

Tom se zapilji u Nika, sa rukom na obrazu, razrogačenih očiju. „Šetaj ga“, reče Nik. „Neka se oslanja na zdravu nogu. Vuci ga, ako budeš morao. Ali mora ustati kako se ne bi udavio.“

„On nije pri sebi“, reče Tom. „Viče... viče na ljude koji nisu tu.“ „U delirijumu je. Svejedno, šetaj ga. Koliko god budeš mogao.

I teraj ga da uzima taj penicilin, pilulu po pilulu. Daj mu aspirin. Utopljavaj ga. Moli se. To je ono što možeš da uradiš.“

„U redu, Nik. U redu, probaću da budem muško. Probaću da upamtim. Ali voleo bih da si tu, svega mi, baš bih voleo!“

„Potrudi se koliko god možeš, Tome. To je sve.“

Nik nestade. Tom se probudi i shvati da je u pustoj drogeriji kraj pulta za lekove koji se izdaju na recept. Na staklu pred njim bile su četiri bočice s pilulama. Tom je dugo zurio u njih, a onda ih je pokupio.

Tom se vratio u četiri ujutro, sa nanosom susnežice na ramenima. Napolju je oluja slabila i videla se čista pruga praskozorja na istoku. Kodžak zalaja u ekstazi dobrodošlice, a Stju zastenja i probudi se. Tom kleknu kraj njega. „Stju?“

„Tome? Ne mogu da dišem.“

„Doneo sam lekove, Stju. Nik mi je pokazao. Uzmi to da se rešiš infekcije. Moraš odmah uzeti jedan.“ Tom izvadi četiri bočice s pilulama iz kese koju je doneo, a zatim i veliku bocu oranžade. Nik je pogrešio u vezi sa sokom. U samoposluzi u Grin Riveru bilo je mnogo sokova u flašama.

Stju pogleda pilule, prinevši ih blizu očiju. „Tome, odakle ti ovo?

„Iz drogerije. Nik mi je dao.“

„Ne, stvarno.“

„Stvarno! Stvarno! Moraš prvo uzeti penicilin da vidiš hoće li delovati. Na kojoj bočici piše ’penicilin’?“

„Na ovoj... ali Tome...“

„Ne. Moraš. Nik je tako rekao. I moraš da šetaš.“

„Ne mogu da šetam. Slomljena mi je noga. I bolestan sam.“ Stjuov glas postao je mrzovoljan, hirovit. Bio je to glas kakav priliči bolesničkoj sobi.

„Moraš. Ili ću te ja vući“, reče Tom.

Stju je ostao bez ionako nesigurnog dodira sa stvarnošću. Tom mu je stavio jednu kapsulu penicilina u usta i Stju je refleksno progutao, zalivši je oranžadom da se ne bi ugušio. Svejedno se žestoko zakašljao, a Tom ga je zalupao po leđima kao da tera bebu da podrigne. Onda je povukao Stjua tako da se ovaj osloni na svoju zdravu nogu i počeo da ga vuče po predvorju, dok ih je Kodžak zabrinuto pratio.

„Molim te, bože“, govorio je Tom. „Molim te, bože, molim te, bože.“

Stju uskliknu: „Znam gde može da se nađe daska za ribanje, Glene! Ima ih u onoj muzičkoj radnji! Video sam jednu u izlogu!“

„Molim te, bože“, dahtao je Tom. Stjuova glava se ljuljala. Bio je vreo kao peć. Noga u udlagama beskorisno se vukla za njim.

Bolder nikada nije izgledao tako daleko kao tog užasnog jutra.

Stjuova borba s upalom pluća trajala je dve nedelje. Ispijao je kartone „gatorejda“, V-8, Velčovog soka od grožđa i razne marke pića od pomorandže. Retko je znao šta pije. Mokraća mu je bila obilna i zaudarala je na kiselo. Praznio je creva kao beba, i baš kao u bebe, stolica mu je bila žuta, retka i potpuno čista. Tom ga je brisao. Tom ga je vukao po predvorju hotela Juta. I Tom je čekao noć kad će se Stju probuditi, ne zato što je ovaj bulaznio u snu, već zato je konačno prestao da onako izmučeno diše.

Posle dva dana, „penicilin“ je doveo do ružnog crvenog osipa, pa je Tom prešao na „ampicilin“. To je već bilo bolje. Sedmog oktobra, Tom se probudio ujutro i video da Stju spava čvršćim snom nego danima pre toga. Čitavo telo bilo mu je natopljeno znojem, ali čelo mu je bilo hladno. Temperatura mu je spala preko noći. Sledeća dva dana, Stju je gotovo samo spavao. Tom je morao da se pomuči i probudi ga makar za toliko da uzme pilule i kocke šećera iz restorana kraj hotela Juta.

Bolest mu se vratila 11. oktobra i Tom se strašno uplašio da je to kraj. Ali temperatura mu nije skočila preterano, a disanje mu nije postalo onako teško i mučno kao u zastrašujuća jutra petog i šestog.

Trinaestog oktobra, Tom se probudio iz omamljenog dremeža u jednoj od fotelja u predvorju i video da Stju sedi i zagleda prostoriju. „Tome“, šapnu on. „Živ sam.“

„Da“, reče Tom radosno. „Svega mi, da!“

„Gladan sam. Možeš li pronaći neku konzervu supe, Tome? Sa rezancima, možda?“

Do osamnaestog, snaga je počela malo da mu se vraća. Mogao je da se kreće po predvorju i do pet minuta, na štakama koje mu je Tom doneo iz drogerije. Osećao je neprekidan, izluđujući svrab u slomljenoj nozi pošto su kosti tamo konačno počele da mu srastaju. Dvadesetog oktobra je prvi put izašao napolje, umotan u termo donji veš i ogromnu bundu od ovčije kože.

Dan je bio topao i sunčan, ali osećao se u njemu nagoveštaj hladnoće. U Bolderu je možda još bila sredina jeseni, jasike su počele da se zlate, ali ovde je zima bila gotovo dovoljno blizu da se dodirne. Video je mrljice zamrznutog, zrnastog snega u senkama koje sunce nije nikada doticalo.

„Ne znam, Tome“, reče on. „Mislim da možemo stići do Grand Džankšena, ali posle toga jednostavno ne znam. U planinama će biti dosta snega. A ja ionako ne smem neko vreme da se pomeram. Moram povratiti snagu.“

„Koliko će proći vremena pre nego povratiš snagu, Stju?“

„Ne znam, Tome. Moraćemo da sačekamo da bismo to saznali.“

Stju je bio rešen da se ne kreće prebrzo, da ne prenagljuje - bio je dovoljno blizu smrti da bi uživao u svom oporavku. Hteo je da mu taj oporavak bude što potpuniji. Prešli su iz predvorja hotela u dve spojene sobe u prizemlju. Soba preko puta postala je Kodžakova privremena kućica. Stjuova noga je zaista zarastala, ali pošto nije bila dobro nameštena, to više nikada neće biti onaj isti, pravi ud, osim ako je Džordž Ričardson ne polomi ponovo i namesti je kako treba. Kad bude prestao da koristi štake, hramaće.

Bez obzira na to, počeo je njome da vežba, u pokušaju da joj povrati gipkost. Biće mu potrebno mnogo vremena da nogu ponovo osposobi makar do 75 procenata efikasnosti, ali činilo mu se da ima za to čitavu zimu.

Dvadeset osmog oktobra, Grin River je bio prekriven nanosom od gotovo petnaest centimetara snega.

„Ako ubrzo ne krenemo“, rekao je Stju Tomu dok su gledali napolje u sneg, „provešćemo celu prokletu zimu u hotelu Juta.“ Sutradan su odvezli „plimut“ do benzinske pumpe na kraju grada. Često je pravio pauze da bi se odmorio dok je Tom obavljao fizički teške stvari, ali na kraju su uspeli da zamene ćelave zadnje gume parom kramponki. Stju je pomislio da uzme vozilo sa pogonom na sva četiri točka i konačno odlučio, potpuno iracionalno, da se drže onoga što im se već posrećilo. Tom je posao dovršio ubacivši četiri džaka od po dvadeset pet kilograma peska u prtljažnik „plimuta“. Napustili su Grin River na Noć veštica i zaputili se na istok.

Stigli su u Grand Džankšen u podne drugog novembra, kako se ispostavilo, sa jedva nešto više od tri sata prednosti. Nebo je bilo olovnosivo čitavog prepodneva, i kada su skrenuli u glavnu ulicu, prvi vlažan sneg počeo je da klizi po haubi „plimuta“. Videli su usput kratke nalete rastresitog snega u desetak navrata, ali ovo neće biti lake padavine. Nebo je obećavalo jak sneg.

„Biraj gde ćemo“, reče Stju. „Možda ćemo neko vreme morati tu da ostanemo.“

Tom pokaza. „Tamo! U motelu sa zvezdom!“

Motel sa zvezdom je bio Holidej In Grand Džankšen. Ispod znaka i zvezde koja je mamila goste nalazio se pano na kojem je krupnim crvenim slovima pisalo: BRO DOŠLI NA LETNJI STIVAL GR ND DŽAN ŠNA ’90! OD 12. JUNA DO 4. JU A! „Dobro“, reče Stju. „Onda neka to bude Holidej In.“

Zaustavio je „plimut“ i ugasio motor koji, koliko su njih dvojica mogli da znaju, nikada ponovo nije proradio. Do dva po podne, mestimični naleti snega pretvorili su se u gustu belu zavesu koja je padala bešumno i naizgled beskonačno. Do četiri sata, laki vetar se pretvorio u vihor koji je terao sneg pred sobom i pravio nanose koji su rasli toliko brzo da im je to ličilo na halucinaciju. Padalo je cele noći. Kada su Stju i Tom sledećeg jutra ustali, zatekli su Kodžaka kako sedi pred velikim dvokrilnim vratima predvorja, zagledan u gotovo nepomični svet beline. Ništa se nije pomeralo osim jedne jedine sojke koja se važno šetkala po zatrpanim ostacima letnje nadstrešnice preko puta.

„Bog te mazo“, šapnu Tom. „Zatrpo nas sneg, Stju, zar ne?“

Stju klimnu glavom.

„Kako da se vratimo u Bolder kad je ovako?“

„Sačekaćemo do proleča“, reče Stju.

„Tako dugo?“ Tom je izgledao razočarano, pa je Stju zagrlio krupnog čoveka dečaka.

„Vreme će proći“, rekao je, ali čak ni on nije bio siguran da će ijedan od njih biti u stanju toliko dugo da čeka.

Stju je već neko vreme stenjao i brektao u tami. Najzad je jeknuo dovoljno glasno da sam sebe probudi i istupi iz sna u tu motelsku sobu Holidej Ina pridignut na laktove, zagledan razrogačeno u prazno. Oglasio se dugim, drhtavim uzdahom i posegnuo za prekidačem lampe kraj noćnog stočića. Škljocnuo je dvaput pre nego što mu se sve vratilo. Čudno, koliko je vera u elektricitet teško umirala. Umesto toga, pronašao je na podu gasnu „kolmenku“ i upalio nju. Kad je zasijala, upotrebio je nokšir. Onda je seo na stolicu kraj radnog stola. Pogledao je na sat i video da je tri i petnaest ujutro.

Ponovo taj san. San sa Freni. Košmar.

Uvek je bio isti. Freni u bolovima, lica okupanog znojem. Ričardson između njenih nogu, a Lori Konstebl u blizini, kako bi mu pomagala. Frenine noge bile su podignute u uzengije od nerđajućeg čelika...

Napni se, Freni. Hajde sad. Dobro ti ide.

Ali dok je gledao u Džordžove smrknute oči preko njegove maske, Stju je znao da Freni uopšte ne ide dobro. Lori joj je sunđerom vlažila znojavo lice i uklanjala kosu s čela.

Dete je okrenuto naopako.

Ko je to rekao? Bio je to zlokobni, bestelesni glas, tih i razvučen, kao glas sa ploče od 45 obrtaja puštene na 33 1/3.

Deteje okrenuto naopako.

Džordžov glas: Bolje zovi Dika. Kaži mu da ćemo možda morati da...

Lorin glas: Doktore, ona sada gubi mnogo krvi...

Stju pripali cigaretu. Bila je strašno ustajala, ali posle tog sna, sve mu je moglo pružiti utehu. To je samo san izazvan brigom. Tipična muška pomisao da se stvari neće odigrati kako treba ako ti nisi tamo. Utuvi više sebi u glavu, Stjuarte; ona je dobro. Ne obistinjuje se svaki san.

Ali previše ih se obistinilo u proteklih pola godine. Osećaj da vidi budućnost u tom povratničkom snu o Freninom porođaju nikako ga nije ostavljao na miru.

Ugasio je poludopušenu cigaretu i prazno se zagledao u postojani sjaj gasne lampe. Bio je 29. novembar; odseli su u Holidej Inu Grand Džankšen pre skoro četiri nedelje. Vreme je sporo prolazilo, ali imali su dovoljno zabave pošto im je čitav grad stajao na raspolaganju za pronalaženje raznoraznih stvari za razbibrigu.

Stju je pronašao Hondin generator električne struje srednje veličine u stovarištu na Grand aveniji, pa su ga on i Tom odvukli u Kongresnu dvoranu preko puta Holidej Ina tako što su ga postavili na saonice sa čekrkom, a onda za saonice prikačili dve motorne sanke - drugim rečima, premestili su ga na način veoma sličan načinu na koji je Đubretarac doneo svoj poslednji dar Rendalu Flegu.

„Šta ćemo s njim?“ upita Tom. „Da napajamo motel strujom?“

„Premali je za to“, reče Stju.

„Šta će nam onda? Čemu to služi?“ Tom je poigravao od nestrpljenja.

„Videćeš“, reče Stju.

Smestili su generator u razvodni ormar Kongresne sale, i Tom je odmah zaboravio na njega - čemu se Stju upravo i nadao. Sutradan se odvezao motornim saonicama do multipleks bioskopa u Grand Džankšenu, pa je uz pomoć saonica i čekrka, ovog puta sam, spustio stari filmski projektor od trideset pet milimetara s prozora na spratu u priručnom skladištu gde ga je pronašao prilikom jedne od istraživačkih poseta. Bio je umotan u plastičnu foliju... a onda jednostavno zaboravljen, sudeći po prašini koja se nakupila na zaštitnom omotaču.

Noga mu se lepo oporavljala, ali i dalje mu je trebalo skoro tri sata da prenese projektor od ulaza u Kongresnu salu do središta partera. Koristio je troja kolica sa platformom i neprestano očekivao da se Tom svakog trena pojavi, u potrazi za njim. Da je Tom bio tu da mu pomogne, posao bi završili mnogo brže, ali to bi pokvarilo iznenađenje. Ali Tom je očigledno imao svoja posla i Stju ga čitavog dana nije video. Kad se vratio u Holidej In oko pet, rumenih obraza i umotan u šal, iznenađenje je bilo potpuno spremno.

Stju je doneo sa sobom svih šest filmova koji su se davali u bioskopskom kompleksu Grand Džankšena. Te noći, posle večere, Stju je nehajno rekao: „Tome, hajde sa mnom u Kongresnu salu.“

„Zašto?“

„Videćeš.“

Kongresna sala je stajala nasuprot Holidej Ina, s druge strane zavejane ulice. Stju dade Tomu kutiju sa kokicama na vratima.

„Šta će mi ovo?“ upita Tom.

„Pa ne možeš u bioskop bez kokica, blento jedan veliki“, isceri se Stju.

„BIOSKOP?“

„Nego.“

Tom upade u Kongresnu salu. Ugleda veliki projektor postavljen, s ušniranom filmskom trakom. Vide da je spušteno veliko kongresno platno za projekcije. Opazi dve sklopive stolice nasred ogromnog, praznog partera.

„Auh“, šapnuo je i njegov izraz ogoljenog čuđenja bio je upravo ono čemu se Stju i nadao.

„Radio sam ovo tri leta u drajv-in bioskopu Starlajt u Brejntriju“, reče Stju. „Nadam se da nisam zaboravio kako da sredim projektor ako se film negde prekine.“

„Auh“, ponovi Tom.

„Moraćemo da pravimo pauze između rolni. Mrzelo me je da se vraćam po drugi projektor.“ Stju kroči kroz haos produžnih kablova koji su vodili od projektora do Hondinog generatora u razvodnom ormaru, pa povuče uzicu za paljenje. Generator veselo zapućka. Stju zatvori vrata koliko god je mogao kako bi prigušio zvuk motora i pogasi svetla. I pet minuta kasnije, sedeli su jedan kraj drugog i gledali kako Silvester Stalone ubija stotine dilera droge u filmu Rambo IV: Borba s vatrom. Dolbi zvuk je treštao oko njih iz šesnaest zvučnika Kongresne sale, ponekad toliko glasno da je bilo teško čuti dijalog (koliko god ga malo bilo)... ali obojica su bili oduševljeni.

Dok je sada razmišljao o tome, Stju se osmehnuo. Neko ko bi se pravio pametan nazvao bi ga tupanom - mogao je da prikači video na neki mnogo manji generator, pa bi tako mogli da biraju između stotina filmova, verovatno u samom Holidej Inu. Ali filmovi na TV-u nisu bili isti, nikada, bar ne onako kako je on gledao na stvari. I zapravo nije u tome uopšte bila suština. Suština je bila jednostavno u tome da su morali nečim da ubiju vreme... a nekim danima je ono umiralo krajnje nevoljno.

U svakom slučaju, jedan od filmova bilo je ponovno izdanje poslednjih Diznijevih crtaća, Olivera i kompanije, koji nikada nisu bili objavljeni na video-traci. Tom je to gledao iznova i iznova i smejao se kao dete ludorijama Olivera, Vešte Vrdalame i Fejgina, koji su u crtaću živeli na jednoj barži u Njujorku i spavali na ukradenoj stolici iz aviona.

Pored filmskog projekta, Stju je napravio više od dvadeset maketa, uključujući i „rols-rojs“ koji je imao 240 delova i prodavao se za šezdeset pet dolara pre supergripa. Tom je napravio čudan, ali nekako ubedljiv pejzaž sa konturama terena koji je zauzeo gotovo polovinu podnog prostora glavne prostorije Holidej Ina; koristio je vlažan papir, gips i razne boje za hranu. Nazvao je to Mesečevom bazom Alfa. Da, zanimali su se, ali...

To na šta pomišljaš je ludost.

On opruži nogu. Bila je u boljem stanju nego što je mogao da se nada, delimično i zahvaljujući teretani i mašinama za vežbanje u Holidej Inu. Još je bila znatno kruta i malo ga je bolela, ali mogao je da hramlje okolo bez štaka. Mogli su da se opuste. On je bio sasvim siguran da bi mogao da pokaže Tomu kako da upravlja jednom od „arktičkih mačaka“ koje su gotovo svi ovde čuvali spakovane u zadnjem delu garaže. Da prevaljuju trideset kilometara na dan, nose sa sobom šatore, velike vreće za spavanje, mnogo tih sušenih koncentrata...

Svakako, a kad se na vas stušti lavina na prevoju Vejl, ti i Tom možete da mašete pakovanjem sasušenih šargarepa pred njom i kažete joj da vam se skloni s puta. Čista ludost!

Opet...

Smrvio je cigaretu i isključio gasnu lampu. Ali prošlo je mnogo vremena pre nego što je zaspao.

Za doručkom je rekao: „Tome, koliko zaista želiš da se vratiš u Bolder?“

„I vidim Fren? Dika? Sendi? Svega mi, želim da se vratim u Bolder više od svega, Stju. Ne misliš valjda da su nekome dali moju kućicu?“

„Ne, siguran sam da nisu. Hoću da kažem, da li misliš da bi to bilo vredno rizika?“

Tom ga pogleda, zbunjen. Stju se spremao da mu dodatno objasni na šta misli, kada Tom reče: „Svega mi, pa sve zavisi od čiste sreće, zar ne?“

I odlučili su jednostavno tako. Napustili su Grand Džankšen poslednjeg dana novembra.

Nije morao da podučava Toma osnovama vožnje motornih sanki. Stju je pronašao čudovišnu mašinu u spremištu Putne službe Kolorada, nepun kilometar i po od Holidej Ina. Imala je preterano velik motor, providan štit skrojen tako da gotovo sasvim zakloni vozača od vetra, i najvažnije od svega, bila je modifikovana tako da je imala i veliki prostor za tovar. Tu je nekada nesumnjivo stajala najrazličitija oprema za intervencije na putevima. Taj odeljak bio je dovoljno velik da se u njega udobno smesti oveći pas. S obzirom na brojne prodavnice u gradu posvećene aktivnostima u prirodi, nije im bilo nimalo teško da se opreme za put, iako je supergrip udario početkom leta. Uzeli su lake šatore i teške vreće za spavanje, po par skija za kros-kontri (iako se Stjuu ledila krv na pomisao da mora da podučava Toma osnovama terenskog skijanja), veliku gasnu peć marke „kolmen“, lampe, boce s gasom, dodatne akumulatore, koncentrate hrane i veliku pušku „garand“ s teleskopom.

Oko dva sata tog prvog dana, Stju je shvatio kako je njegov strah da će ih negde zavejati sneg i da će umreti od gladi bio neosnovan. Šume su praktično vrvele od divljači; nikad u životu nije video ništa slično. Kasnije tog popodneva, ulovio je jelena, svog prvog jelena posle devetog razreda, kad je pobegao iz škole kako bi išao u lov sa stricem Dejlom. Bila je to žgoljava srna čije je meso imalo ukus divljači i bilo prilično gorko... zbog toga što je jela koprivu, kako je rekao stric Dejl. Ovaj je bio srndać, lep, težak i širokih grudi. Ali opet, pomislio je Stju kad ga je rasporio velikim nožem koji je uzeo iz prodavnice sportske opreme u Grand Džankšenu, zima je tek počela. Priroda je umela i sama da se obračuna sa prenaseljenošću.

Tom je naložio vatru dok je Stju kasapio jelena što je bolje umeo, tako da su mu se rukavi teškog kaputa ukrutili i ulepili od krvi. Kada je završio s jelenom, već je tri sata bio mrak, a povređena noga mu je pevala „Ave Marija“. Jelena koga je ulovio sa stricem Dejlom odneli su starcu po imenu Šoj, koji je živeo u straćari tik preko linije atara Brejntrija. Ovaj ga je odrao i sredio za tri dolara i pet kila mesa.

„Baš bih voleo da je ovde večeras stari Šoj“, reče on s uzdahom.

„Ko?“ upita Tom, prenuvši se iz poludremeža.

„Niko, Tome. Ja to pričam sam sa sobom.“

Kako se ispostavilo, divljač je bila vredna toga. Slatka i ukusna. Pošto su se najeli, Stju je sledećeg jutra ispekao još tridesetak kilograma mesa i spakovao ga ujedno od manjih spremišta motornih sanki putne službe. Tog prvog dana prevalili su samo dvadeset pet kilometara.

Te noći, san se promenio. Ponovo je bio u porodilištu. Svuda je bilo krvi - rukavi belog mantila koji je imao na sebi bili su kruti i lepljivi od nje. Čaršav kojim su prekrili Freni bio je potpuno natopljen. A ona je i dalje vrištala.

Evo ga, dahtao je Džordž. Konačno je kucnuo njegov čas, Freni, jedva čeka da se rodi, zato se napni! NAPNI SE!

I dete se rodilo, izašlo u posledajem mlazu krvi. Džordž je izvukao bebu i oslobodio je, zgrabivši je za kukove pošto je bila postavljena naopako.

Lori poče da vrišti. Instrumenti od nerđajućeg čelika poleteše na sve strane...

Jer bio je to vuk sa iscerenim ljudskim licem, njegovim licem, bio je to Fleg, njegovo vreme je ponovo došlo, nije bio mrtav, još nije bio mrtav, još je hodao svetom, Freni je rodila Rendala Flega...

Stju se probudio, i čuo sopstveno glasno i oštro disanje. Je li vrisnuo?

Tom je još spavao, zguren toliko duboko u svojoj vreći za spavanje da je Stju video samo njegov zalizani pramen. Kodžak je bio sklupčan kraj Stjua. Sve je bilo u redu, to je bio samo san...

A onda se usamljeno zavijanje diže u noći, naraste u leleku, srebrni zvon očajničkog užasa... zavijanje vuka, ili možda urlik duha nekog ubice.

Kodžak podiže glavu.

Stju oseti da mu se ježi koža na rukama, butinama, preponama.

Zavijanje se nije ponovilo.

Stju je zaspao. Ujutro su se spakovali i krenuli dalje. Tom je bio taj koji je primetio i napomenuo da je utroba jelena nestala. Tamo gde je ona ležala bilo je mnogo tragova i mrlja od krvi Stjuovog ulova izbledela u mutnoružičasto na snegu... ali to je bilo sve.

Pet dana lepog vremena dovelo ih je do Rajfla. Sledećeg jutra, probudili su se u jakoj mećavi. Stju je rekao da bi trebalo tu da sačekaju da prođe, pa su se smestili u obližnji motel. Tom je držao otvorena vrata predvorja, a Stju je uvezao motorne sanke pravo unutra. Kao što je rekao Tomu, bila je to zgodna garaža, premda su teške gusenice vozila znatno sažvakale duboki tepih predvorja.

Sneg je padao tri dana. Kad su se probudili ujutro desetog decembra i iskobeljali se iz smetova, sunce je jarko sijalo i temperatura se popela na oko dva stepena. Sneg je sada bio mnogo dublji, i bilo je sve teže pratiti krivine i vijuganja međudržavnog puta broj 70. Ali tog svetlog, toplog i sunčanog dana Stjua nije brinulo kako će pratiti auto-put. Kasno po podne, kad su plave senke počele da se izdužuju, Stju je oduzeo gas i ugasio motor vozila, nakrivivši glavu, kao da osluškuje čitavim telom.

„Šta je bilo, Stju? Šta je...“ Znači, i Tom je to čuo. Duboku tutnjavu levo i ispred njih. Ona je narasla u duboku grmljavinu ekspresnog voza, a onda utihnula. Popodne se ponovo umirilo.

„Stju?“ upita Tom zabrinuto.

„Ne brini“, reče on i pomisli: Ja ću brinuti dovoljno za obojicu.

Topli dani su potrajali. Trinaestog decembra su stigli gotovo do Šošona, i uspinjali su se dalje prema vrhovima Stenovitih planina - za njih će najviša tačka pre ponovnog spuštanja biti prevoj Lavlend.

Malo-malo pa bi čuli duboku tutnjavu lavina, ponekad daleko, ponekad toliko blizu da su mogli samo da podignu pogled i ponadaju se da te velike police bele smrti ne prekriju nebo. Dvanaestog se jedna sjurila preko mesta gde su se nalazili samo pola sata ranije, zatrpavši tragove motornih saonica tonama nabijenog snega. Stju se sve više plašio da će vibracije izazvane zvukom motora saonica biti ono što će ih konačno ubiti, okidanjem lavine koja će ih zatrpati na dubini od deset metara pre nego što uopšte shvate šta se dešava. Ali sada su mogli samo da teraju dalje i nadaju se najboljem.

Onda su se temperature ponovo sunovratile i pretnja je donekle posustala. Zahvatila ih je još jedna oluja, pa su morali dva dana da provedu u mestu. Pročistili su sebi put i nastavili... a noću su zavijali vukovi. Povremeno su bili daleko, povremeno toliko blizu da se činilo kako su odmah iza njihovih šatora, tako da je Kodžak skakao na noge, režao duboko u grudima, napregnut kao čelična opruga. Ali temperature su ostale niske i lavine su bile ređe, premda su osamnaestog još jednu jedva izbegli.

Dvadeset drugog decembra, ispred grada Ejvona, Stju je sleteo motornim sankama niz nasip auto-puta. U jednom trenutku su vozili brzinom od petnaest kilometara na sat, bezbedni i opušteni, podižući oblake snega za sobom. Tom je upravo pokazao na neko malo selo ispod njih, nemo kao kakva slika stereoptikona iz osamdesetih godina devetnaestog veka, s jednim belim crkvenim tornjem i netaknutim nanosima koji su dosezali sve do krovnih greda kuća. Sledećeg trenutka, obloga motornih sanki počela je da se naginje napred.

„Jebote, šta t...“ zaustio je Stju, i to je bilo sve za šta je imao vremena.

Motorne sanke se nagnuše još više napred. Stju oduže gas, ali bilo je prekasno. Bio je tu neobičan osećaj bestežinskog stanja, osećaj koji vas obuzme kad skočite sa skakaonice i sila gravitacije se izjednači sa silom vašeg skoka uvis. Oni poleteše s mašine i premetnuše se kroz vazduh. Tom i Kodžak nestade iz Stjuovog vidokruga. Hladan sneg mu zasu nos. Kad je otvorio usta da vikne, sneg mu ispuni grlo. Zapade mu za vrat ispod kaputa. Tumbao se. Padao. Konačno se zaustavio u dubokom belom jorganu od snega.

Borio se da izroni kao plivač, sopćući vrelo. Grlo mu je bilo oprženo snegom.

„Tome!“ viknu on dok je gacao kroz sneg. Začudo, iz ovog ugla je sasvim jasno video nasip auto-puta i mesto gde su s njega sleteli, izazvavši pri tom sopstvenu malu lavinu. Zadnji deo vozila štrcao je iz snega petnaestak metara niz strminu. Ličio je na narandžastu bovu. Čudno kako su te slike u vezi s vodom bile uporne... i uzgred, zar se to Tom davi?

„Tome! Tome!“

Kodžak iskoči na površinu, kao da je od glave do repa bio posut šećerom u prahu, pa poče grudima da se probija kroz sneg prema Stjuu.

„Kodžače!“ viknu Stju. „Pronađi Toma! Pronađi Toma!“

Kodžak zalaja i pomuči se kako bi se okrenuo. Zaputi se prema razbucanom mestu u snegu i ponovo zalaja. Upinjući se, padajući, gutajući sneg, Stju stiže tamo i zapipa unaokolo. Jednom rukom u rukavici dograbi Tomovu jaknu i furiozno je cimnu. Tom iskoči napolje, brekćući i povraćajući nasuvo, pa obojica padoše na leđa u sneg. Tom podvrisnu i zasopta.

„Moje grlo! Jao što je vruće! Svega mi, jadan ja...“

„To je od hladnoće, Tome. Proći će.“

„Gušio sam se...“

„Sad je u redu, Tome. Biće sve o-kej.“

Ležali su na snegu i čekali da dođu do daha. Stju zđgrli Toma oko ramena kako bi umirio rmpalijino drhtanje. U daljini, najpre glasno, a zatim sve tiše, čula se hladna tutnjava nove lavine.

Ostatak dana utrošili su na to da pređu kilometar i nešto od mesta gde su sleteli s puta do grada Ejvona. Pokušaj vađenja motornih sanki ili zaliha privezanih za njih nije dolazio u obzir; vozilo je jednostavno sletelo predaleko niz strminu. Ostaće tamo do proleća, u najmanju ruku - a možda i zauvek, s obzirom na situaciju.

Stigli su do grada pola sata posle sutona, previše promrzli i bez daha da urade bilo šta osim da nalože vatru i pronađu iole pristojno mesto da prespavaju. Te noći nije bilo snova - samo crnila krajnje iscrpljenosti.

Ujutro su prionuli na zadatak ponovnog opremanja. To je bilo teže izvesti u gradiću Ejvonu nego u Grand Džankšenu. Stju je ponovo pomislio da se jednostavno tu zaustave i prezime - ako on kaže da tako treba da urade, Tom to neće dovoditi u pitanje, a koliko juče su sasvim jasno uvideli šta se dešava ljudima koji preterano iskušavaju sreću. Ali na kraju je odbacio tu zamisao. Bebi je termin bio negde početkom januara. Želeo je da bude prisutan kad se dete rodi. Želeo je da se rođenim očima uveri da je sve u redu.

Na kraju kratke Ejvonove glavne ulice pronašli su prodavnicu Džona Dira, a u garaži iza izložbenog salona pronašli su dva „džon dir“ vozila za sneg. Nijedno od njih nije bilo dobro kao velika mašina službe za puteve kojom je Stju sleteo s puta, ali jedno od njih imalo je naročito široke pogonske gusenice opremljene kramponima, pa je pomislio da će im poslužiti. Nisu našli koncentrate, pa su umesto toga morali da se zadovolje konzervisanom hranom. Drugu polovinu dana proveli su preturajući po kućama u potrazi za opremom za kampovanje, i bio je to posao u kom niti jedan od njih nije nimalo uživao. Žrtve pošasti bile su svuda, pretvorene u groteskno raspadnute eksponate iz ledene pećine.

U smiraj dana pronašli su najveći deo onoga što im je trebalo na jednom mestu, u velikom pansionu nedaleko od glavne ulice. Pred izbijanje supergripa, ona je očigledno bila puna mladih ljudi koji su obično dolazili u Kolorado da rade sve ono o čemu je pevao Džon Denver. Tom je, u stvari, pronašao veliku zelenu plastičnu kesu za đubre u prostoru ispod stepenica, punu vrlo moćne verzije „Visova Stenovitih planina“.

„Šta je ovo? Je li to duvan, Stju?“

Stju se isceri. „Pa, neki ljudi su izgleda mislili da je tako. To ti je trava ludara, Tome. Ostavi je tamo gde si je našao.“

Pažljivo su natovarili vozilo za sneg, pakujući konzerve, vezujući vreće za spavanje i šatore. Tada su već počele da se pojavljuju prve zvezde, pa su odlučili da provedu još jednu noć u Ejvonu.

Dok je vozio polako po snegu na kom se hvatala kora prema kući u kojoj su se smestili, Stju je najednom pomislio nešto neverovatno: sutra će biti Badnje veče. Činilo mu se da ne može da poveruje da je vreme prošlo toliko brzo, ali dokaz mu je bio na kalendaru ručnog sata. Pošli su iz Grand Džankšena pre više od tri nedelje.

Kad su stigli do kuće, Stju je rekao: „Ti i Kodžak uđite i naložite vatru. Ja moram da obavim jedan poslić.“

„Šta to, Stju?“

„Pa, radi se o iznenađenju“, reče Stju.

„Iznenađenje? Hoću li ja otkriti šta je to?“

„Da.“

„Kad?“ Tomu zasijaše oči.

„Za nekoliko dana.“

„Tom Kulen ne može da čeka nekoliko dana na iznenađenje, svega mi.“

„Tom Kulen će morati tako da uradi“, reče Stju kroz osmeh. „Vraćam se za sat. Ti samo spremi sve za spavanje.“

„Pa... dobro.“

Prošlo je zapravo sat i po pre nego što je Stju pronašao upravo ono što je želeo. Tom ga je gnjavio pitanjima o iznenađenju sledeća dva ili tri sata. Stju je čuvao tajnu, i kada su legli da spavaju, Tom je potpuno zaboravio na to.

Dok su ležali u mraku, Stju reče: „Kladim se da bi sad više voleo da si ostao u Grand Džankšenu, a?“

„Svega mi, ne“, odgovori Tom pospano. „Hoću da se vratim u svoju kućicu što pre. Samo se nadam da nećemo opet sleteti s puta i upasti u sneg. Tom Kulen se umalo nije ugušio!“

„Samo ćemo morati da vozimo sporije i više pazimo“, reče Stju, ne pomenuvši šta će im se verovatno dogoditi ako do toga zaista ponovo dođe... a zaklona ne bude na udaljenosti koju bi mogli prevaliti pešice.

„Šta misliš, Stju, kad ćemo stići tamo?“

„Neće to biti tako skoro, stari moj. Ali približavamo se. I mislim da bi nam bolje bilo da sada malo odspavamo, zar ne?“

„Valjda.“

Stju ugasi svetlo.

Te noći je sanjao da su i Freni i grozno dete vuk umrli na porođaju. Čuo je kako Džordž Ričardson govori iz velike daljine: To je zbog gripa. Nema više beba zahvaljujući gripu. Trudnoća znači smrt, upravo zbog gripa. Kokoška u svakom loncu i vuk u svakoj materici. Zbog gripa. Sa svima nama je svršeno. Sa čovečanstvom je svršeno. Zahvaljujući gripu.

A sa neke manje udaljenosti, sve bliže i bliže, čulo se kako mračnjak zavija od smeha.

Na Badnji dan, započeli su deo puta koji će potrajati gotovo do Nove godine. Površina snega se skorila od hladnoće. Vetar je nosio uskovitlane oblake ledenih kristala preko te kore i gomilao ih u praškaste dine čija je površina ličila na šaru riblju kost, a vozilo za sneg „džon dir“ lako se probijalo kroz njih. Nosili su naočari za sunce kako bi se zaštitili od snežnog slepila.

Kampovali su te Badnje večeri povrh snežne kore četrdeset kilometara istočno od Ejvona, nedaleko od Silvertorna. Sada su zašli u sam prevoj Lavlend, a zakrčeni i pokopani Ajzenhauerov tunel ostao je negde ispod i istočno od njih. Dok su čekali da im se podgreje večera, Stju je otkrio nešto neverovatno. Dokono seckajući sekirom snežnu koru i kopajući rukom po rastresitom prahu ispod nje, ugledao je plavi metal nadohvat ruke ispod mesta na kom su sedeli. Umalo nije pokazao Tomu šta je pronašao, ali onda se predomislio. Pomisao na to da sede manje od pola metra iznad saobraćajne gužve, manje od pola metra iznad ko zna koliko leševa, bila je uznemirujuća.

Kad se Tom probudio ujutro dvadeset petog u petnaest do sedam, video je da je Stju već ustao i da priprema doručak, što je bilo pomalo čudno; Tom se gotovo uvek budio pre Stjua. Kotlić sa Kembelovom čorbom od povrća visio je nad vatrom i upravo je počeo da vri. Kodžak je to posmatrao sa velikim oduševljenjem.

„Dobro jutro, Stju“, reče Tom dok je zakopčavao jaknu i izvlačio se iz vreće za spavanje i svog šatora. Strahovito mu se piškilo. „Dobro jutro“, odgovori Stju nehajno. „I srećan Božić.“

„Božić?“ Tom ga pogleda i sasvim zaboravi na to koliko mu se piškilo. „Božić?“ ponovi on.

„Božično jutro.“ On pokaza palcem levo od Toma. „Nisam mogao bolje od ovoga.“

U snežnu koru bio je zabijen vrh smrče visok oko šezdeset centimetara. Bio je ukrašen kompletom srebrnih ledenica koje je Stju pronašao u zadnjoj prostoriji prodavnice u Ejvonu.

„Jelka“, šapnu Tom sa strahopoštovanjem. „I pokloni. To su pokloni, Stju, zar ne?“

Na snegu pod jelkom bila su tri paketa, i svi su bili umotani u svetloplavi papir sa srebrnim svadbenim zvonima - u prodavnici nije bilo božičnog ukrasnog papira, čak ni u zadnjoj spremištu. „Pokloni, nego šta“, reče Stju. „Za tebe. Od Deda Mraza, valjda.“ Tom pogleda Stjua uvređeno. „Tom Kulen zna da Deda Mraz ne postoji! Svega mi, ne! Ti su pokloni od tebe!“ Najednom je izgledao ožalošćeno. „A ja tebi nisam ništa spremio! Zaboravio sam... Nisam znao da je Božić... Glup sam! Glup!“ On stegnu pesnicu i udari se posred čela. Bio je na ivici suza.

Stju čučnu na snežnu koru kraj njega. „Tome“, reče on. „Ti si meni dao božični poklon unapred.“

„Ne, gospodine, nisam. Zaboravio sam. Tom Kulen je običan tupan, M-E-S-E-C, tako se piše tupan.“

„Ali jesi, znaš. Onaj najbolji od svih. Još sam živ. Ne bih to bio da nije bilo tebe.“

Tom ga pogleda sa nerazumevanjem.

„Da nisi naišao onomad, ja bih umro u onom suvom koritu zapadno od Grin Rivera. I da nije bilo tebe, Tome, umro bih od upale pluća, gripa ili čega već ne, tamo, u hotelu Juta. Ne znam kako si izabrao odgovarajuće pilule... da li je za to bio zaslužan Nik, bog ili obična sreća, ali učinio si to. Nema nikakvog smisla da sam sebe nazivaš tupanom. Da nije tebe bilo, nikada ne bih dočekao ovaj Božić. Dužnik sam ti.“

Tom reče: „Aman, nije to isto“, ali sav je sijao od zadovoljstva. „Jeste isto“, reče Stju ozbiljno.

„Pa...“

„Hajde, otvori poklone. Pogledaj šta ti je doneo. Sasvim sam siguran da sam mu čuo saonice usred noći. Izgleda da grip nije stigao do Severnog pola.“

„Čuo si ga?“ Tom je pažljivo posmatrao Stjua kako bi video da li ga ovaj to zavitlava.

„Nešto sam čuo.“

Tom uze prvi paket i odvi ga obazrivo - bio je to fliper u providnoj plastici, nova sprava za kojom su svi klinci ludeli prethodnog Božića, zajedno sa dvogodišnjim dugme baterijama. Tomu su se oči ozarile kad je to video. „Uključi ga“, reče Stju.

„Jok, hoću da vidim šta sam još dobio.“

Bila je tamo dukserica sa umornim skijašem koji se odmarao na krivim skijama i oslanjao o skijaške štapove.

„Piše: POPEO SAM SE NA PREVOJ LAVLEND“, reče mu Stju. „Još nismo to uradili, ali mislim da ćemo ubrzo završiti s tim.“ Tom smesta skinu jaknu, obuče duks i potom ponovo navuče jaknu na sebe.

„Sjajno! Sjajno, Stju!“

U poslednjem, najmanjem paketu bio je jednostavan srebrni medaljon sa finim srebrnim lančićem. Tomu je on ličio na položeni broj 8. Podigao je zbunjen i začuđen.

„Šta je to, Stju?“

„Grčki simbol. Sećam ga se od pre mnogo godina, iz jedne lekarske serije čiji je naziv bio ’Ben Kejsi’. To znači večnost, Tome. Zauvek.“ On pruži ruku prema Tomu i uze ruku kojom je ovaj držao medaljon. „Mislim da ćemo možda uspeti da stignemo u Bolder, Tomi. Mislim da nam je od početka bilo suđeno da stignemo tamo. Voleo bih da nosiš to oko vrata, ako ti ne smeta. I ako ti ikad bude nešto zatrebalo, pa se zapitaš kome da se obratiš, pogledaj u to i seti se Stjuarta Redmana. U redu?“

„Večnost“, reče Tom dok je premetao medaljon. „Zauvek.“

On namaknu medaljon oko vrata.

„Upamtiću to“, reče. „Tom Kulen će upamtiti to.“

„Sranje! Umalo da zaboravim!“ Stju zavuče ruku u svoj šator i izvadi još jedan paket. „Srećan Božić, Kodžače! Daj samo da ti ja ovo otvorim.“ On skinu omot i izvadi kutiju „Hartsovih planinskih poslastica za pse“. Prosu pregršt po snegu i Kodžak ih brzo poklopa. Onda se vrati do Stjua, mašući repom pun nade.

„Dobićeš još kasnije“, reče mu Stju i stavi kutiju u džep. „Neka ti maniri budu glavna stvar u svemu što radiš, kako bi to već stari ćelavac... rekao.“ Čuo je koliko mu je glas postao promukao i osetio je da su mu oči zapekle suze. Najednom mu je nedostajao Glen, nedostajao mu je Leri, nedostajao mu je Ralf i njegov zabačeni šešir. Najednom su mu nedostajali svi, svi oni koji su nestali, strašno su mu nedostajali. Majka Ebigejl je rekla da će gacati po krvi pre nego što se sve ne završi i bila je u pravu. U dubini duše, Stju Redman ju je istovremeno i kleo i blagoslovio.

„Stju? Dobro si?“

„Da, Tomi, dobro sam.“ On iznenada snažno zagrli Toma i Tom mu uzvrati zagrljajem. „Srećan Božić, stari moj.“

Tom reče sa snebivanjem: „Smem li da otpevam nešto pre nego pođemo?“

„Naravski, ako to želiš.“

Stju je očekivao da to budu „Zvončići, zvončići“ ili „Deda Mraze, ne skreći sa staze“ otpevani bez sluha i dečjim atonalnim glasom. Ali ono što je čuo bio je deo „Prvog Božića“ otpevan iznenađujuće prijatnim tenorom.

„Za prvi Božić“, rasuo se Tomov glas nad belom pustoši, praćen slabim, slatkim odjekom, „anđeli su rekli... sirotim čobanima na poljima... Na poljima... dok su oni... čuvali ovce... u hladnoj zimskoj noći i mrklome mraku...“

Stju mu se pridružio u refrenu i glas mu nije bio tako lep kao Tomov, ali kombinacija je zvučala dobro, i stara lepa crkvena himna razlegla se kroz duboku tišinu božičnog jutra kao u katedrali: „Božić, Božić, Božić, Božić... Hristse rodi u Izrailju...“

„To je jedini deo kog mogu da se setim“, reče Tom pomalo pokajnički kad su im glasovi utihnuli.

„Bilo je to sasvim dobro“, reče Stju. Opet je bio na ivici suza. Nije mu trebalo mnogo da se rasplače, a to bi Tima uznemirilo. On proguta suze. „Treba da krenemo. Da ne traćimo svetlost dana.“

„Naravski.“ On pogleda Stjua, koji je rasklapao svoj šator. „Ovo je moj najbolji Božić do sada, Stju.“

„Drago mi je zbog toga, Tomi.“

I ubrzo zatim, ponovo su putovali na istok, pod jarkim i hladnim suncem Božića.

Ulogorili su se te noći blizu vrha prevoja Lavlend, gotovo tri hiljade i šeststo metara iznad mora. Spavali su sva trojica u jednom zaklonu pošto je temperatura pala na trideset stepeni ispod nule. Vetar je beskrajno duvao, hladan kao naoštreno sečivo kuhinjskog noža, a u visokim senkama stenja sa ludački raskošnim zvezdanim nebom zime koje je izgledalo dovoljno blizu da se dotakne, vukovi su zavijali. Činilo se da je svet džinovska grobnica ispod njih, kako na istoku, tako i na zapadu.

Rano sledećeg jutra, pre prvog svetla, Kodžak ih je probudio lavežom. Stju je otpuzao ispred šatora, s puškom u ruci. Vukovi su im se prvi put ukazali. Došli su sa svojih visija i posedali u nepravilnom krugu oko kampa, a sada više nisu zavijali, već su samo gledali. U očima im je bio duboki zeleni odsjaj, i činilo se da se svi bezdušno cere.

Stju je ispalio šest hitaca nasumice i rasterao ih. Jedan je skočio visoko i sručio se na tle. Kodžak mu je pritrčao, onjušio ga, a onda podigao nogu i pomokrio se na njega.

„Vukovi su još njegovi“, reče Tom. „I uvek će to biti.“

Tom je još izgledao kao da je u polusnu. Oči su mu bile omamljene, snene i sporo su reagovale. Stju najednom shvati šta je posredi: Tom je ponovo zapao u ono jezivo stanje hipnoze.

„Tome... je li on mrtav? Znaš li to?“

„On nikada ne može umreti“, reče Tom. „U vukovima je, vala baš. U vranama. U zvečarki. U senci sove u ponoć i senci škorpiona u podne. Gnezdi se naopako zajedno sa šišmišima. Slep je kao oni.“

„Hoće li se vratiti?“ upita Stju žurno. Oseti kako ga obuzima hladnoća.

Tom mu ne odgovori.

„Tomi...“

„Tom spava. Otišao je da vidi slona.“

„Tome, vidiš li Bolder?“

Napolju se oštra bela linija zore javljala na nebu spram iskrzanih, sterilnih planinskih vrhova.

„Da. Čekaju. Čekaju neki glas. Čekaju proleće. Sve je u Bolderu tiho.“

„Vidiš li Freni?“

Tomu se lice ozari. „Freni, da. Udebelila se. Mislim da treba da rodi bebu. Odsela je sa Lusi Svon. I Lusi će da rodi bebu. Ali Freni će da rodi bebu prva. Samo što...“ Tomu se lice smrknu.

„Tome? Šta to?“

„Beba...“

„Šta je sa bebom?“

Tom se nesigurno obazre oko sebe. „Pucali smo u vukove, je l’ tako? Zar sam zaspao, Stju?“

Stju se osmehnu na silu. „Malčice, Tome.“

„Sanjao sam slona. Smešno, a?“

„Da.“ Šta je sa bebom? Šta je sa Fren?

Počeo je da podozreva da neće stići na vreme; da će se ono što je Tom video dogoditi pre njihovog dolaska.

Lepo vreme je prestalo tri dana pre Nove godine, pa su se zaustavili u gradu Kitredžu. Bili su sada dovoljno blizu Boldera da obojica budu gorko razočarani kašnjenjem - čak je i Kodžak izgledao nelagodno i nemirno.

„Možemo li dalje, Stju?“ upita Tom s iščekivanjem.

„Ne znam“, reče Stju. „Nadam se. Da smo imali makar još dva dana lepog vremena, mislim da bi nam samo toliko trebalo. Do đavola!“ On uzdahnu, pa slegnu ramenima. „Pa, možda neće mnogo gusto da pada.“

Ali ispostavilo se da je to bila najgora oluja te zime. Sneg je padao pet dana i gomilao se u nanosima koji su bili na pojedinim mestima visoki tri i po, čak i četiri metra. Kad su sebi probili put napolje drugog januara i videli sunce koje je bilo ravno i malo kao bezbojni bakrenjak, svi orijentiri su nestali. Najveći deo male gradske poslovne četvrti nije bio tek zatrpan već potpuno pokopan. Snežni nanosi i dine bile su izvajane vetrom u neobuzdana, vijugava obličja. Mogli su da se nalaze i na nekoj drugoj planeti.

Nastavili su dalje, ali putovali su sporije nego ikad pre; pronalaženje puta se iz stalne gnjavaže pretvorilo u ozbiljan problem. Motorne saonice su se neprestano zaglavljivale, pa su morali da ih oslobađaju iz snega. A drugog dana 1991. lavine su ponovo počele da se oglašavaju tutnjavom teretnog voza.

Četvrtog januara su naišli na mesto gde se put broj 6 odvajao od petlje prema Goldenu, i mada nijedan od njih to nije znao - nije bilo ni snova ni predskazanja - bio je to dan kada je Freni Goldsmit počela da se porađa.

„Dobro“, rekao je Stju kad su zastali na silaznoj rampi. „Makar više nećemo imati problema što se tiče pronalaženja puta. Probijen je kroz tvrdo stenje. Ali imali smo đavolsku sreću što smo pronašli rampu.“

Bilo im je lako da se drže puta, premda to nije važilo za prolaz kroz tunele. U nekim slučajevima su morali da kopaju kroz rastresiti sneg kako bi pronašli ulaze, dok su u drugim bili prisiljeni da se probijaju kroz utabane ostatke starih lavina. Motorne sanke su unutra rikale i nezadovoljno treskale po golom drumu.

Još gore, u tunelima je bilo strašno - to su mogli da im kažu i Leri i Đubretarac. Bili su mračni kao rudarska okna izuzev snopa svetlosti iz prednjeg fara motornih sanki, pošto su oba kraja bila zatrpana snegom. Unutra su se osećali kao da su zatvoreni u mračnom frižideru. Izlazak je bio bolno spor, probijanje na drugom kraju svakog tunela bilo je građevinski poduhvat, i Stju se veoma plašio da će naići na tunel koji jednostavno neće biti prohodan, koliko god oni budu stenjali, cimali i pomerali kola zaglavljena unutra s jednog mesta na drugo. Ako se to dogodi, moraće da se okrenu i vrate na međudržavni auto-put. Tako će izgubiti najmanje nedelju dana. Nisu ni pomišljali na to da ostave vozilo za sneg; to bi za njih bilo bolno samoubistvo.

A Bolder je bio tako izluđujuće blizu.

Sedmog januara, oko dva sata pošto su sebi prokopali put iz još jednog tunela, Tom je ustao na zadnjem delu vozila za sneg i pokazao. „Stju, šta je to?“

Stju je bio umoran, nadrndan i nervozan. Prestao je da sanja, ali na neki perverzan način, to je bilo još strašnije nego kad su ga snovi pohodili.

„Nemoj da stojiš dok se krećemo, Tome, koliko puta treba to da ti kažem? Pašćeš unazad naglavačke u sneg i...“

„Da, ali šta je to? Liči na most. Zar smo negde sišli na reku, Stju?“ Stju pogleda, vide, oduze gas i stade.

„Šta je to?“ upita Tom zabrinuto.

„Nadvožnjak“, promrmlja Stju. „Ja... ne mogu da verujem...“

„Nadvožnjak? Nadvožnjak?“

Stju se okrenu i dograbi Toma za ramena. „To je nadvožnjak kod Goldena, Tome! Ono gore je put 119, put 119! Put za Bolder! Sad smo na samo trideset kilometara od grada! Možda i manje!“ Tom konačno shvati. Zinu i komičan izraz na licu natera Stjua da se glasno nasmeje i potapše ga po leđima. Sad više nije moglo da mu smeta čak ni neprekidno tupo tištanje u nozi.

„Zar smo stvarno tako blizu kuće, Stju?“

„Da, da, daaaaaaaa!“

Onda su počeli da se grle, igraju nespretno ukrug, padaju, podižu oblačiće snega, prekrivaju se njim. Kodžak ih je gledao, zapanjen... ali posle nekoliko trenutaka, i on je počeo da skače unaokolo sa njima, laje i maše repom.

Te noći su se ulogorili u Goldenu, i rano sledećeg jutra nastavili putem 119 prema Bolderu. Ni jedan ni drugi nisu dobro spavali preko noći. Stju nikada u životu nije osećao takvo iščekivanje... a sa njim i upornu i dosadnu zabrinutost zbog Freni i zbog bebe.

Oko jedan sat po podne, vozilo za sneg počelo je da štuca i da se trza. Stju ga ugasi i uze rezervnu kantu sa benzinom privezanu pored Kodžakove male kabine. „O, zaboga!“ reče on, shvativši koliko je zastrašujuće laka.

„U čemu je stvar, Stju?“

„U meni! U meni je stvar. Znao sam da je ta popišana kanta prazna i zaboravio sam da je napunim. Valjda sam bio previše uzbuđen. Šta kažeš, koliko sam glup, a?“

„Ostali smo bez benzina?“

Stju zavitla praznu kantu daleko od sebe. „Nego šta smo. Kako sam samo mogao da budem toliko glup?“

„Valjda si mislio na Freni. Šta ćemo sad, Stju?“

„Ići ćemo peške, ili ćemo makar pokušati. Trebaće ti vreća za spavanje. Podelićemo ove konzerve i staviti ih u vreće. Moraćemo da ostavimo šatore. Zao mi je, Tome. Za ovo sam samo ja kriv.“

„Nema veze, Stju. Šta reče za šatore?“

„Mislim da je najbolje da ih ostavimo, stari moj.“

Tog dana nisu stigli u Bolder; umesto toga, ulogorili su se u suton, iscrpljeni od gacanja po rastresitom snegu koji je izgledao veoma lak, ali ih je toliko usporavao da su bukvalno mileli. Te noći nije bilo vatre. Nisu imali drva pri ruci, i sva trojica su bili previše iscrpljeni da bi kopali i tragali. Bili su okruženi visokim, talasastim snežnim dinama. Čak ni kad je pao mrak, na severnom horizontu nije bilo nikakvog sjaja, iako je Stju željno tragao za njim.

Pojeli su hladnu večeru i Tom je nestao u svojoj vreći gde je istog trenutka zaspao ne rekavši čak ni laku noć. Stju je bio umoran, a povređena noga užasno ga je bolela. Treba da budem srećan ako je nisam potpuno sredio, pomisli on.

Ali sutra uveče će biti u Bolderu i spavaće u pravim krevetima - u to je bio siguran.

Uznemirujuća misao pala mu je na pamet dok se uvlačio u vreću za spavanje. Doći će u Bolder i videti da je prazan - prazan kao što je bio Grand Džankšen, Ejvon i Kitredž. Prazne kuće, prazne prodavnice, zgrade sa krovovima urušenim pod težinom snega. Ulice pune nanosa. Bez ikakvog zvuka osim kapanja snega koji se topi prilikom nekog od povremenih otkravljenja - čitao je u biblioteci da nije bilo nečuveno za Bolder da se temperatura naglo digne na dvadeset stepeni usred zime. Ali tamo neće biti nikoga i svi će iščeznuti kao ljudi u snu kad se probudiš. Zato što na svetu više nije ostao niko osim Stjua Redmana i Toma Kulena.

Iako je ta pomisao bila luda, nije mogao da je se otrese. Izvukao se iz vreće za spavanje i ponovo pogledao na sever, u nadi da će na horizontu primetiti onu slabu svetlost koja se vidi kad u tom smeru nedaleko postoji ljudska zajednica. Svakako bi trebalo da bude u stanju da vidi nešto. Pokušao je da se seti koliko je ljudi po Glenovoj proceni trebalo da stigne u Slobodnu zonu pre nego što sneg ne spreči putovanja. Nije mogao da se seti tog broja. Osam hiljada? Je li toliko bilo? Osam hiljada ljudi nije bilo mnogo; oni ne bi stvarali preterano jako svetlo, sve i da je snabdevanje strujom u potpunosti osposobljeno. Možda...

Možda bi trebalo da malo odspavaš i zaboraviš na sve te gluposti. Sutra se brini za sutra.

Legao je, i posle još nekoliko minuta prevrtanja i bacakanja, surova iscrpljenost došla je po svoje. Zaspao je. I sanjao da je u Bolderu, u letnjem Bolderu gde su svi travnjaci bili žuti i mrtvi od vrućine i nedostatka vode. Čula su se samo otključana vrata koja su lupkala zanjihana lahorom. Svi su otišli. Nije bilo čak ni Toma.

Freni!, povikao je, ali odgovorio mu je samo vetar i zvuk tih vrata koja su sporo lupkala, zanjihana tamo-amo.

* * *

Oko dva sata sutradan, uspeli su da prevale još nekoliko kilometara. Smenjivali su se prteći stazu. Stju je počeo da pomišlja kako će na putu provesti još jedan dan. On ih je zapravo usporavao. Noga je počela da mu se koči. Još malo pa ću da bauljam, pomislio je. Tom je zatim sasvim preuzeo na sebe zadatak probijanja puta. Kad su zastali da pojedu svoj hladan ručak iz konzervi, Stju pomisli kako uopšte nije video Freni sa velikim stomakom. Možda još ima šanse za to. Ali nije verovao da će biti tako. Bio je sve uvereniji da se to dogodilo bez njega... kakav god ishod bio.

Sada, jedan sat pošto su dovršili ručak, još je bio toliko zaokupljen mislima da umalo nije naleteo na Toma, koji je stao.

„U čemu je stvar?“ upita on, protrljavši nogu.

„Vidi put“, reče Tom i Stju pohita oko njega da pogleda.

Posle dugačke pauze ispunjenje čuđenjem, Stju reče: „Bog te mazo.“ Stajali su na vrhu snežnog nasipa visokog gotovo tri metra. Skoreni sneg se spuštao u strmom nagibu dole do golog druma, a desno je stajala tabla na kojoj je jednostavno pisalo: GRANICE ATARA BOLDER.

Stju poče da se smeje. Sede na sneg i zacereka se, okrenuvši lice prema nebu, ne mareći za Tomov zbunjeni pogled. Konačno, on reče: „Čistili su puteve. Vidiš? Uspeli smo, Tome! Uspeli smo! Kodžače! Dođi ovamo!“

Stju je rasuo ostatak slatkiša za pse po snežnom nasipu i Kodžak ih je poklopao dok je Stju pušio, a Tom gledao u drum koji je nicao iz kilometara i kilometara netaknutog snega kao prikaza nekog ludaka.

„Opet smo u Bolderu“, promrmlja Tom tiho. „Stvarno. G-R-A-N-I-C-E-A-T-A-R-A, tako se piše Bolder, svega mi.“

Stju ga potapša po ramenu i baci cigaretu. „Hajde, Tomi. Idemo kući.“

* * *

Oko četiri, ponovo je počeo da pada sneg. Do šest po podne, pao je mrak i crni asfalt druma postao je avetinjski beo pod njihovim nogama. Stju je sada gadno šepao, gotovo posrtao. Tom ga je jednom pitao da li želi da se odmori, a Stju je samo odmahnuo glavom.

Oko osam, sneg je već padao gusto i obilno. Jednom ili dvaput, izgubili su orijentaciju i naleteli na snežne nasipe kraj puta pre nego što su se vratili u pravi smer. Podloga pod njihovim nogama postala je klizava. Tom je pao dvaput, a onda, oko osam i petnaest, Stju je pao na povređenu nogu. Morao je da stegne zube kako bi zadržao stenjanje u grlu. Tom je pohitao da mu pomogne da ustane.

„Dobro sam“, reče Stju i uspe da se osovi na noge.

Dvadeset minuta kasnije, neki mladi, nervozni glas zadrhtao je iz mraka i naterao ih da se ukopaju u mestu:

„K-ko to i-ide?“

Kodžak zareža i dlaka mu se nakostreši oko vrata. Tom zasopta. I taman čujno usred neprestanog zavijanja vetra, Stju začu zvuk od kojeg ga prože užas: škljocanje zatvarača puške povučenog unazad da ubaci metak u cev.

Stražari. Postavili su stražare. Baš smešno, da pređemo toliki put i da nas ubije neki stražar ispred tržnog centra. Baš smešno. Tome bi čak i Rendal Fleg mogao da se nasmeje.

„Stju Redman!“ viknu on u mrak. „Ovde Stju Redman!“ On proguta knedlu i začu glasno škljocanje u grlu. „Ko je to tamo?“

Glupost. To sigurno nije neko koga poznaješ...

Ali glas koji je dopro do njih zvučao mu je poznato. „Stju? Stju Redman?“

„Tom Kulen je sa mnom... pobogu, ne pucaj!“

„Je li to neki trik?“ Zvučalo je to kao da čovek tamo naglas razmišlja.

„Nije trik! Tome, reci nešto.“

„Zdravo živo“, reče Tom poslušno.

Nastade stanka. Sneg je šibao i hučao oko njih. Tada stražar (da, taj glas mu jeste bio poznat) doviknu: „Stju je imao sliku na zidu u starom stanu. Šta je bilo na toj slici?“

Stju mahnito pretraži po sećanju. Neprekidno je čuo zvuk povlačenja zatvarača puške i smetao mu da misli. On pomisli: Bože, stojim usred mećave i pokušavam da se setim kakvu sam sliku imao na zidu u stanu - u starom stanu, tako je rekao. Fren se sigurno uselila kod Lusi. Lusi se šegačila na račun te slike i pričala kako Džon Vejn čeka te Indijance taman tamo gde ne možeš da ga vidiš...

„Frederik Remington!“ Dreknuo je to iz sveg glasa. „Slika se zove Na ratnoj stazi!“

„Stju!“ doviknu stražar. Crno obličje se stvori iz snega, saplićući se i klizeći dok je trčalo prema njima. „Ne mogu da verujem...“ Tad se on nađe pred njima i Stju vide da je to Bili Garinger, koji im je prošlog leta pravio toliko problema nesmotrenom vožnjom.

„Stju! Tome! I Kodžak je tu, zaboga! A gde su Glen Bejtmen i Leri? Gde je Ralf?“

Stju sporo odmahnu glavom. „Ne znam. Bili, moramo se skloniti sa hladnoće. Smrzavamo se.“

„Naravski, supermarket je odmah niz ulicu. Zvaću Norma Keloga... Harija Danbartona... Dika Elisa... ma, jebi ga, probudiću ceo grad! Ovo je sjajno! Ne mogu da verujem!“

„Bili...“

Bili se ponovo okrenu prema njima i Stju dohrama do njega. „Bili, Fren je trebalo da se porodi...“

Bili se najednom ukoči. A onda šapnu: „O, sranje, zaboravio sam na to.“

„Porodila se?“

„Džordž. Džordž Ričardson može to da ti kaže, Stju. Ili Den Letrop. On nam je novi doktor, stigao je oko četiri nedelje po vašem odlasku, nekad je lečio uho, grlo i nos, ali prilično je dob...“ Stju žustro prodrma Bilija, prekinuvši njegovo gotovo mahnito blebetanje.

„U čemu je stvar?“ upita Tom. „Zar nešto nije u redu s Freni?“

„Kaži mi, Bili“, reče Stju. „Molim te.“

„Fren je dobro“, reče Bili. „S njom će sve biti u redu.“

„Tako si čuo?“

„Ne, video sam je. Toni Donahju i ja otišli smo zajedno kod nje sa cvećem iz staklenika. Staklenik je Tonijev projekt, i tamo mu raste stvarno svašta, ne samo cveće. Ona je i dalje u bolnici samo zato što je morala da se porodi, kako se ono zvaše, operacijom...“

„Carskim rezom?“

„Da, tako je, pošto je beba bila okrenuta naopako. Ali nije bilo frke. Otišli smo kod nje tri dana pošto se porodila, bio je tada sedmi januar, znači prekjuče. Odneli smo joj ruže. Mislili smo da bi joj dobro došlo da se malo razveseli pošto je...“

„Beba umrla?“ upita Stju tupo.

„Nije umrla“, reče Bilo, pa nadoda sa velikim snebivanjem: „Još nije. 

Stju najednom oseti da se nalazi negde daleko, da hrli u prazninu. Začu smeh... i zavijanje vukova...

Bili reče brzo, sav očajan: „Beba ima grip. Ima Kapetana Tripsa. To je kraj za sve nas, tako ljudi govore. Freni je četvrtog januara rodila dečaka teškog tri i po kile, i najpre je bio sasvim zdrav tako da su se svi u zoni napili, Dik Elis je rekao da je to bilo kao Dan pobede u Evropi i Dan pobede nad Japanom spojeni u jedan, a onda je šestog... mali prosto zakačio virus. Jeste, čoveče“, reče Bili i glas poče da mu se prelama i prekida. „Zakačio ga je, o sranje, ovo ti i nije neka dobrodošlica, jebote ne znaš koliko mi je žao, Stju...“

Stju pruži ruku, pronađe Bilijevo rame i privuče ga bliže.

„Isprva su svi govorili kako bi mogao da ozdravi, kako je možda posredi običan grip... ili bronhitis... možda šarlah... ali doktori kažu kako novorođenčad gotovo nikad ne zakače takve stvari. Pošto su ona, kao, prirodno imuna, zato što su tako mala. A i Džordž i Den... imali su pune ruke posla prošle godine sa supergripom...“

„Tako da bi teško mogli da pogreše“, dovrši Stju umesto njega.

„Da“, šapnu Bili. „Tako je.“

„Koje sranje“, promrmlja Stju. Okrenu se od Bilija i ponovo zahrama ulicom.

„Stju, kuda ćeš?“

„U bolnicu“, reče Stju. „Kod moje žene.“

74.

Fren je ležala budna, i lampa za čitanje bila joj je uključena. Lampa je bacala krug jakog svetla na levu stranu čistog belog prekrivača. U središtu svetla, licem nadole, ležala je neka knjiga Agate Kristi. Ona je bila budna, ali je polako tonula u san, u onom stanju kada se sećanja čarobno izoštre pre nego počnu da se pretvaraju u snove. Spremala se da sahrani oca. Nije joj bilo važno šta će se dogoditi posle toga, ali smerala je da se iščupa iz stanja šoka dovoljno da to završi. Bio je to čin ljubavi. Kad je to bilo gotovo, isekla je sebi komad pite od raventa i jagoda. Taj komad će biti velik, sočan i veoma, veoma gorak.

Marsi je navratila pre pola sata da je obiđe i Fren ju je upitala: „Je li Piter umro?“ I još dok je izgovarala te reći, vreme kao da se preklopilo tako da nije bila sigurna misli li na Pitera bebu, ili na Pitera - bebinog dedu, koji je sada bio pokojni.

„Ššššš, dobro je on“, rekla je Marsi, ali Freni je u Marsinim očima videla iskreniji odgovor. Beba koju je napravila zajedno sa Džesom Rajderom upravo je umirala negde iza četiri staklena zida. Možda će Lusina beba biti bolje sreće; oba njena roditelja bila su imuna na Kapetana Tripsa. Zona je sada otpisala Pitera i sve njene kolektivne nade bile su usmerene na žene koje su začele posle 1. jula prošle godine. Bilo je to surovo, ali opet sasvim razumljivo.

Misli su joj vrludale, krstarile negde duboko duž granica snova, nadletale teren njene prošlosti i pejzaže njenog srca. Mislila je na majčin salon u kom su se godišnja doba smenjivala u razdoblju suše. Mislila je na Stjuove oči, na trenutak kada je prvi put ugledala svoju bebu, Pitera Goldsmit-Redmana. Sanjala je da je Stju sa njom, u njenoj sobi.

„Fren?“

Ništa se nije dogodilo onako kako je trebalo. Ispostavilo se da su sve nade bile lažne, jednako lažne kao one automatske životinje u Diznilendu, obična gomila mehanizama, prevara, lažna zora, lažna trudnoća...

„Hej, Freni.“

U snu je videla da se Stju vratio. Stajao je na vratima njene sobe, u džinovskoj krznenoj jakni. Još jedna prevara. Ali videla je da Stju iz sna ima bradu. Zar to nije bilo čudno?

Počela je da se pita je li to zaista san kad je videla da Tom Kulen stoji iza njega. I... zar je to Kodžak sedeo kraj Stjuove noge?

Ruka joj je najednom poletela do obraza i snažno je uštinula, tako da joj je levo oko zasuzilo. Ništa se nije promenilo.

„Stju?“ šapnu ona. „O moj bože, zar je to Stju?“

Lice mu je bilo veoma osunčano izuzev kože oko očiju, koja je možda bila prekrivena naočarima za sunce. Takve pojedinosti obično ne primećuješ u snu...

Ona se ponovo uštinu.

„Ja sam“, reče Stju dok je ulazio u sobu. „Smiri se, ljubavi.“ Tako je teško hramao da je gotovo posrtao. „Freni, vratio sam se kući.“

„Stju!“ uskliknu ona. „Jesi li to stvarno ti? Ako jesi, dođi ovamo!“

On joj tada priđe i zagrli je.

75.

Stju je sedeo na stolici privučenoj kraj Freninog kreveta kada su u sobu ušli Džordž Ričardson i Den Letrop. Fren je smesta dograbila Stjuovu šaku i stegnula je čvrsto, gotovo bolno. Lice joj je bilo kruto i napeto i Stju je načas video kako će ona izgledati kada ostari; načas je ličila na Majku Ebigejl.

„Stju“, reče Džordž. „Čuo sam da si se vratio. To je pravo čudo. Nemaš predstavu o tome koliko mi je drago što te vidim. Koliko nam je svima drago.“

Džordž se rukova s njim, a onda mu predstavi Dena Letropa.

Den reče: „Čuli smo da je došlo do eksplozije u Las Vegasu. Zar si je ti zaista video?“

„Jesam.“

„Ljudi ovde misle kako je to izgleda bila nuklearna eksplozija. Je li to tačno?“

„Jeste.“

Džordž je na to klimnuo glavom, a onda kao da je prestao o tome da razmišlja i okrenuo se prema Fren.

„Kako se osećaš?“

„Dobro. Drago mi je što se moj čovek vratio. Šta je s bebom?“ „U stvari“, reče Letrop, „zbog toga smo i došli.“

Fren klimnu glavom. „Umrla je?“

Džordž i Den se zgledaše. „Freni, hoću da me pažljivo saslušaš i probaš da ne shvatiš pogrešno ono što ti budem rekao...“

Lako, suzbijajući histeriju, Fren reče: „Ako je mrtva, samo mi to recite!“

„Fren“, reče Stju.

„Izgleda da se Piter oporavlja“, reče Den Letrop blago.

Za trenutak u sobi zavlada potpuna, preneražena tišina. Fren se, lica bledog i ovalnog ispod guste rasute kestenjaste kose na jastuku, zagleda u Dena odozdo kao da je ovaj iznenada počeo da recituje nekakvu ludačku pesmicu. Neko - Lori Konstebl ili Marsi Sprus - pogleda u prostoriju, a onda produži dalje. Bio je to trenutak koji Stju nikada neće zaboraviti.

„Šta?“ šapnu Fren konačno.

Džordž reče: „Ne smeš previše da se nadaš.“

„Kazao si... oporavlja se“, reče Fren. Lice joj je bilo potpuno zapanjeno. Sve do tog trenutka nije ni shvatala koliko se pomirila sa tim da će joj beba umreti.

Džordž reče: „I Den i ja smo za vreme epidemije videli hiljade slučajeva, Fren... primećuješ da ne koristim termin ’lečili’ pošto ne verujem da je ijedan od nas ikada izmenio tok bolesti makar za jotu, kod bilo kog pacijenta. Pošteno zborim, Dene?“

„Da.“

Ona zahtevna bora koju je Stju prvi put primetio u Nju Hempširu nekoliko sati posle njihovog prvog susreta sada se pojavila na Freninom čelu. „Zaboga, hoćeš li više preći na stvar?“

„Pokušavam, ali moram biti obazriv pa ću stoga i biti obazriv“, reče Džordž. „Sada razgovaramo o životu tvog sina, i neću dozvoliti da me požuruješ. Hoću da shvatiš kako razmišljamo. Sada mislimo da je Kapetan Trips bio grip sa promenljivim antigenom. E sad, sve vrste gripa - starog gripa - imale su različiti antigen; zato su se i vraćale posle dve ili tri godine uprkos vakcinaciji. Došlo bi do epidemije gripa tipa A, hongkonškog gripa zapravo, pa bi dobila vakcinu za njega, da bi se posle dve godine pojavio soj tipa B i ti bi se onda razbolela ukoliko ne bi primila drugačiju vakcinu.“

„Ali bi ponovo ozdravila“, upade Den, „zato što bi ti na kraju telo proizvelo sopstvena antitela. Telo ti se menja kako bi moglo da izađe na kraj sa gripom. Kod Kapetana Tripsa, sam grip se menjao svaki put kad ti telo zauzme odbrambeni položaj. U tom smislu je bio sličniji virusu side nego običnim vrstama gripa na koja su se naša tela navikla. I kao kod side, on se samo menjao iz oblika u oblik sve dok ne iznuri telo do kraja. Posledica je, neumitno, bila smrt.“

„Zašto onda mi to nismo zakačili?“ upita Stju.

Džordž reče: „Ne znamo. Ne verujem da ćemo ikada to saznati. Možemo biti sigurni samo u to da se oni imuni nisu razbolevali i potom savladavali bolest; njih bolest nikada nije ni zahvatila. I to nas ponovo vraća Piteru. Dene?“

„Da. Ključna stvar za Kapetana Tripsa jeste to da se činilo da ljudi gotovo ozdrave, ali nikada sasvim. E sad, ova beba, Piter, razbolela se četrdeset osam sati posle rođenja. Nema nikakve sumnje da je to bio Kapetan Trips - simptomi su bili klasični. Ali one diskoloracije ispod linije vilice, koje smo i Džordž i ja povezali sa četvrtim i smrtonosnim stadijumom supergripa - kod Pitera se nikada nisu pojavile. S druge strane, njegovi periodi remisije bili su sve duži i duži.“

„Ne razumem“, reče Fren, zbunjena. „Šta...“

„Kad god se grip promeni, i Piter se menja zajedno sa njim“, reče Džordž. „Još postoji tehnička mogućnost da mu se bolest vrati, ali on nikada nije zapao u završnu, kritičnu fazu. Izgleda da on iznuruje virus.“

Za tren zavlada potpuna tišina.

Den reče: „Ti si polovinu imuniteta prenela na svoje dete, Fren. Ono se razbolelo, ali mislimo da je sada sposobno da bolest savlada. Naša teorija glasi da su blizanci gospođe Ventvort imali istu šansu za to, ali okolnosti su bile daleko nepovoljnije za njih - i smatramo i dalje da verovatno nisu umrli od supergripa već od komplikacija koje je supergrip izazvao. Znam da je ta razlika veoma mala, ali mogla bi biti ključna.“

„A druge žene zatrudnele sa muškarcima koji nisu bili imuni?“ upita Stju.

„Mislimo da će one morati da posmatraju kako se njihove bebe isto tako bolno bore“, reče Džordž, „i neka deca će možda umreti -i Piterov život je neko vreme visio o koncu, a ko zna, to se možda i ponovi. Ali vrlo brzo ćemo doći do toga da svi fetusi u Slobodnoj zoni - svi fetusi na svetu - budu začeti od dva imuna roditelja. I mada nije u redu nagađati, bio bih spreman da se opkladim da ćemo, kad se to bude dogodilo, pobediti. U međuvremenu, veoma pažljivo ćemo pratiti Pitera.“

„I nećemo ga pratiti sami, ako je to za nekakvu dodatnu utehu“, nadoda Den. „U sasvim stvarnom smislu, Piter sada pripada celoj Slobodnoj zoni.“

Fren šapnu: „Samo želim da živi zato što je moj i zato što ga volim.“ Ona pogleda u Stjua. „I on mi je veza sa starim svetom. Više liči na Džesa nego na mene, i drago mi je zbog toga. Čini mi se da tako treba. Razumeš li to, ljubavi?“

Stju klimnu glavom, i pade mu na pamet čudna misao - koliko bi samo voleo da sedne sa Hepom, Normom Bruetom i Vikom Palfrijem, pije pivo s njima i gleda kako Vik zavija jednu od onih svojih smrdljivih domaćih cigareta, pa da im ispriča kako se sve završilo. Oduvek su ga zvali Ćutljivi Stju; stari Stju, govorili su, ne bi rekao ni „govno“ sve da su mu usta puna toga. Ali on bi im pričao toliko da bi im uši pootpadale. Pričao bi dan i noć. On naslepo dohvati Freninu ruku i oseti da su mu suze zapekle oči.

„Moramo u vizitu“, reče Džordž i ustade, „ali pratićemo Pitera pažljivo, Fren. Bićeš sigurna kada i mi budemo sigurni.“

„Kad bih mogla da ga podojim? Ako... ako on ne...?“

„Za nedelju dana“, reče Den.

„Tek tada!“

„Za sve nas će to biti dugo čekanje. Imamo u zoni šezdeset jednu trudnicu, a devet ih je začelo pre supergripa. Njima će to čekanje pasti naročito teško. Stju? Drago mi je što smo se upoznali.“ Den pruži ruku i Stju se rukova s njim. Lekar izađe brzo, kao neko koga čeka neodložan posao i on jedva čeka da ga obavi.

Džordž se rukova sa Stjuom i reče: „Vidimo se najkasnije sutra po podne, a? Samo kaži Lori kad ti odgovara.“

„Zbog čega?“

„Zbog noge“, reče Džordž. „Gadno boli, zar ne?“

„Nije toliko strašno.“

„Stju?“ reče Freni, uspravivši se. „Šta to nije u redu s tvojom nogom?“

„Slomljena je, loše zarasla, bila izložena prevelikom opterećenju“, reče Džordž. „Gadno. Ali može se srediti.“

„Pa...“ reče Stju.

„Ništa pa! Da vidim, Stjuarte!“ Ona zahtevna bora vratila joj se na čelo.

„Kasnije“, reče Stju.

Džordž ustade. „Svrati do Lori, u redu?“

„Uradiće to“, reče Freni.

Stju se isceri. „Hoću. Kad gazdarica tako kaže.“

„Stvarno je sjajno što si se vratio“, reče Džordž. Hiljadu pitanja kao da je čekalo tik iza njegovih usana. Malo je zavrteo glavom i onda izašao, zatvorivši čvrsto vrata za sobom.

„Da vidim kako hodaš“, reče Freni. Zahtevna bora još joj je nabirala čelo.

„Hej, Freni...“

„Hajde, da vidim kako hodaš.“

On načini nekoliko koraka pred njom. Bilo je to donekle nalik na hod mornara po zaljuljanoj palubi. Kad se ponovo okrenuo prema njoj, ona je plakala.

„O, Freni, nemoj da plačeš, ljubavi.“

„Moram“, reče ona i prekri lice rukama.

On sede kraj nje i ukloni joj ruke. „Ne. Ne, ne smeš.“

Ona ga pogleda otvoreno, dok su joj suze još lile iz očiju. „Toliko je ljudi izginulo... Harold, Nik, Suzan... a šta je s Lerijem? Šta je s Glenom i Ralfom?“

„Ne znam.“

„Šta li će samo reći Lusi? Ona će doći ovamo za jedan sat. Dolazi svaki dan, a i sama je u četvrtom mesecu trudnoće. Stju, kad te bude pitala...“

„Oni su tamo izginuli“, reče Stju, kao da se obraća sebi, a ne njoj. „Tako bar ja mislim. Tako znam, u dubini duše.“

„Nemoj tako da pričaš“, preklinjala ga je Fren. „Ne kad Lusi dođe ovamo. Tako ćeš joj samo slomiti srce.“

„Mislim da su oni bili žrtvovani. Bog uvek traži žrtve. Ruke su mu krvave. Zašto? Ne znam. Ja nisam mnogo pametan. Možda smo sve to sami navukli na sebe. Siguran sam samo da je ta bomba eksplodirala tamo, a ne ovde, i da smo neko vreme bezbedni. Zakratko.“

„Flega nema više? Zaista ga nema?“

„Ne znam. Mislim... moraćemo da pazimo da se ne pojavi. A u nekom trenutku, neko će pronaći mesto gde su pravili bacile kao što je bio Kapetan Trips, zatrpati ga zemljom, posoliti tle i pomoliti se tamo. Pomoliti se za sve nas.“

Mnogo kasnije te večeri, malo pre ponoći, Stju je gurao Fren u invalidskim kolicima tihim bolničkim hodnikom. Lori Konstebl je hodala sa njima, a Fran se postarala da Stju ne izostane sa zakazanog pregleda.

„Izgleda da je pre tebi mesto u tim invalidskim kolicima, Stju Redmane“, reče Lori.

„Trenutno mi uopšte ne smeta“, reče Stju.

Došli su do velikog staklenog prozora kroz koji se videla prostorija ofarbana u plavo i ružičasto. Velika vrteška za bebe visila je sa tavanice. Samo je jedna kolevka u prvom redu bila zauzeta.

Stju se zagleda tamo, opčinjen.

GOLDSMIT-REDMAN, PITER, pisalo je na kartici ispred kolevke. MUŠKO. T.P. 3,5 KG. M. FRENSIS GOLDSMIT, SOBA 209 O. DŽESI RAJDER (POK.)

Piter je plakao.

Ručice su mu bile stegnute u pesnice. Lice mu je bilo crveno. Na glavi je imao neverovatnu ćubu tamne crne kose. Oči su mu bile plave i činilo se da gledaju pravo u Stjuove oči, kao da ga optužuju za to da je on zaslužan za sve njegove muke.

Čelo mu je bilo nabrano oko duboke vertikalne linije... zahtevne bore.

Freni je ponovo plakala.

„Freni, šta je sad?“

„Sve te prazne kolevke“, reče ona, i glas joj se pretvori u jecaj. „Eto šta je. On je tamo sasvim sam. Nije ni čudo da plače, Stju, sasvim je sam. Sve te prazne kolevke, bože moj...“

„Neće još zadugo biti sam“, reče Stju i zagrli je. „A izgleda mi da će sasvim lepo da se izvuče. Slažeš li se sa mnom, Lori?“

Ali Lori ih je ostavila nasamo ispred prozora sale za bebe.

Zgrčivši lice od bola u nozi, Stju je kleknuo kraj Freni i stegnuo je nespretno, pa su se zagledali u Pitera u zajedničkom čuđenju, kao da je to dete prvo koje se ikada rodilo na svetu. Malo kasnije, Piter je zaspao, sa ručicama stegnutim na grudima, a oni su ga i dalje posmatrali... i čudili se što je on uopšte tu.

76.

Prvi maj

Konačno su prebrodili zimu.

Trajala je veoma dugo, i za Stjua, koji je bio iz istočnog Teksasa, bila je fantastično oštra. Dva dana po povratku u Bolder, desnu nogu su mu ponovo slomili i namestili, i ovaj put mu stavili težak gips koji mu nisu skinuli pre početka aprila. Dotad je gips počeo da liči na neku neverovatno komplikovanu drumsku mapu; činilo se da se na njemu potpisao bukvalno svako iz zone, premda je to bilo očigledno nemoguće. Hodočasnici su ponovo počeli da pristižu oko prvog marta, a do dana kada je u starom svetu bio krajnji rok za povraćaj poreza na prihod, Slobodna zona je imala gotovo jedanaest hiljada stanovnika, po rečima Sendi Dišjen, koja je sada vodila Biro za popis stanovništva sa desetak zaposlenih, biro koji je imao sopstveni kompjuterski terminal u Prvoj bolderskoj banci.

Sada su on i Fren stajali sa Lusi Svon u izletničkom parku na pola puta uz planinu Flagstaf i posmatrali Majsku poteru. Izgleda da su u njoj učestvovala sva deca zone (i nemali broj odraslih). Prvu majsku korpu, ukrašenu trakama od krep-papira i punu voća i igračaka, okačili su Tomu Kulenu oko vrata. To je smislila Fren.

Tom je uhvatio Bila Garingera (i pored postiđene tvrdnje da je prestar za te dečje igre, Bili se uključio u poteru sa puno volje), pa su zajedno uhvatili malog Apšoa - ili mu ime beše Apson? Stju nije uspevao da ih sve upamti - a njih trojica su pronašli Lea Rokveja koji se skrivao iza Brentnerove stene. Tom je lično dodirnuo Lea i tako ga uhvatio.

Potera se odvijala po čitavom Zapadnom Bolderu, grupe dece i adolescenata u trku po ulicama koje su još bile uglavnom prazne, a Tom je vikao i nosio svoju korpu. I na kraju su završili ovde, gde je sunce peklo i gde je duvao topao vetar. Banda uhvaćene dece brojala je dve stotine, i još su se trudili da pronađu poslednjih pet-šest koji su još bili „slobodni“. Pri tom su plašili desetine srndaća koji nisu hteli da imaju nikakve veze sa igrom.

Tri kilometra uz uspon, u Amfiteatru izlaska sunca, postavljen je ogroman izletnički ručak tamo gde je Harold Lauder svojevremeno čekao na pravi trenutak da progovori u svoj voki-toki. U podne, dve ili tri hiljade ljudi sešće zajedno i pogledati na istok prema Denveru, jesti divljač, punjena jaja, sendviče sa buterom od kikirikija i džemom, i svežu pitu kao poslasticu. Možda je to bilo poslednje masovno okupljanje u zoni, osim ako svi ne odu za Denver i ne okupe se na stadionu gde su Bronkosi nekada igrali američki fudbal. Sada, Prvog maja, potočić iz ranog proleća nabujao je u poplavu doseljenika. Od 15. aprila došlo ih je još osam hiljada i sad ih je bilo ukupno negde oko devetnaest hiljada - makar privremeno, Sendin biro za popis stanovništva nije mogao da postigne sve da evidentira. Retki su bili dani kad ih je dolazilo samo po pet stotina.

U ogradici za igranje koju je Stju doneo i prekrio ćebetom, Piter je žudno zaplakao. Fren je pošla prema njemu, ali Lusi, velika kao planina u osmom mesecu trudnoće, stigla je tamo prva.

„Upozoravam te“, reče Fren, „to on zbog pelena. Prepoznajem to po njegovom plaču.“

„Neće mi ništa faliti ako ugledam malo kake.“ Lusi podiže Pitera koji je uvređeno plakao iz ogradice i nežno ga zanjiha tamo-amo na suncu. „Zdravo, bebo. Šta radiš? Nisi preterao, a?“

Piter stade da vreči.

Lusi ga spusti na drugo ćebence koje su doneli kao podlogu za prepovijanje. Piter zapuzi dalje od nje, vrečeći i dalje. Lusi ga prevrnu i poče da mu otkopčava plave somotske pantalone. Piterove noge zamahaše u vazduhu.

„Što se vas dvoje malo ne prošetate?“ reče Lusi. Ona se osmehnu Fren, ali Stju pomisli kako u tom osmehu ima tuge.

„Baš bismo i mogli“, saglasi se Fren i uze Stjua podruku.

Stju je dozvolio da ga ona povede dalje. Prešli su preko druma i zašli na pitomu zelenu livadu koja se strmo uzdizala pod brzim belim oblacima i vedrim plavim nebom.

„Šta sad to bi?“ upita Stju.

„Molim?“ Ali Fren se očito samo pravila nevešta.

„Taj pogled.“

„Koji pogled?“

„Znam ja pogled kad ga primetim“, reče Stju. „Možda ne znam šta znači, ali znam ga kad ga ugledam.“

„Sedi sa mnom, Stju.“

„Ovako, to hoćeš?“

Seli su i pogledali na istok prema mestu gde se zemlja valovito spuštala do ravnice koja se gubila u plavoj izmaglici. Tamo negde u toj izmaglici bila je Nebraska.

„Ozbiljno je. I ne znam kako da pričam o tome s tobom, Stjuarte.“

„Pa, samo se potrudi što bolje umeš“, reče on i uze je za ruku.

Umesto da progovori, Fren se namršti. Suza joj krenu niz obraz, a usta joj se iskriviše naniže, drhteći.

„Fren...“

„Ne, neću da plačem!“ reče ona ljutito, a onda joj krenuše nove suze i ona gorko zaplaka, i protiv svoje volje. Zbunjen, Stju je zagrli i sačeka.

Kad se učinilo da je prošlo ono najgore, on reče: „Sad mi reci.

O čemu se radi?“

„Nostalgična sam, Stju. Hoću da se vratim u Mejn.“

Iza njih, deca su podvriskivala i vikala. Stju je pogleda, potpuno zaprepašćen. Onda se isceri, pomalo nesigurno. „I to je sve?

Mislio sam da si sigurno rešila da se razvedeš od mene, u najmanju ruku. Mada zapravo i nismo venčani pred Bogom i ljudima, kako se već kaže.“

„Neću ja nikuda bez tebe“, reče ona. Izvukla je papirnu maramicu iz džepa na grudima i počela da briše oči. „Zar ne znaš to?“

„Pa, rekao bih da znam.“

„Ali želim da se vratim u Mejn. Sanjam ga. Da li ti ikada sanjaš istočni Teksas, Stju? Arnet?“

„Ne“, reče on iskreno. „Mogao bih sasvim lepo da dočekam kraj svog veka i umrem srećan, a da nikada ponovo ne vidim Arnet. Zar si htela da se vratiš u Ogunkvit, Freni?“

„Na kraju, možda. Ali ne iz ovih stopa. Volela bih da odem u zapadni Mejn, u kraj koji nazivaju Jezerskom regijom. Ti umalo nisi stigao tamo kad smo te Harold i ja sreli u Nju Hempširu. Tamo postoje predivna mesta, Stju. Bridžton... Sviden... Kasi Rok. Jezera su prepuna ribe, pretpostavljam. Na kraju bismo valjda mogli da se skrasimo na obali. Ali ne bih mogla s tim da izađem na kraj prve godine. Previše sećanja. Bilo bi to isprva preveliko. More bi mi bilo preveliko.“ Spustila je pogled na ruke kojima je nervozno cupkala tkaninu. „Ako ti želiš da ostaneš ovde... pomogneš im da sve ponovo pokrenu... razumeću to. I planine su divne, ali... jednostavno mi ne liči na dom.“

On pogleda na istok i shvati da konačno ume da nađene ime onome što je osetio u sebi čim je sneg počeo da se topi: bio je to poriv da pođe dalje. Tu je bilo previše sveta; nisu baš sedeli jedni drugima na glavi, makar još ne, ali počeli su da izazivaju u njemu nervozu. Bilo je tu Zonaca (tako su sebe počeli da nazivaju) koji su mogli da izađu s time na kraj, i koji su zapravo u tome i uživali. Džek Džekson, vođa novog komiteta Slobodne zone (sada proširenog na devet članova), bio je jedan od njih. Bred Kičner je bio drugi - Bred je pokrenuo stotinu projekata, i sve one ljude koji su mogli u svakom od njih da mu pomognu. Njemu je palo na pamet da pokrene jednu od denverskih TV stanica. Na njoj su se prikazivali stari filmovi svake večeri od šest po podne do jedan ujutro, sa desetominutnim vestima u devet.

A čovek koji je preuzeo poslove maršala u Stjuovom odsustvu, Hju Petrela, nije bio od onih koje je Stju naročito mirisao. Sama činjenica da je Petrela vodio kampanju za taj posao izazivala je u Stjuu nelagodnost. Bio je to grubi puritanac čije je lice izgledalo kao da je isklesano zamasima sekirice. Imao je sedamnaest zamenika i na svakom sastanku komiteta Slobodne zone tražio je još - da je Glen bio tu, po Stjuovom mišljenju sigurno bi rekao kako je ponovo započela beskrajna američka borba između zakona i slobode pojedinca. Petrela nije bio loš, ali je bio grub... i Stju je pretpostavljao da je zahvaljujući svojoj sigurnosti i uverenju da zakon sadrži odgovor za svaki problem, Hju bolji maršal nego što bi Stju ikada bio.

„Znam da su ti ponudili mesto u komitetu“, govorila je Fren sa snebivanjem.

„Čini mi se da mi je to ponuđeno više kao počasna funkcija, a tebi?“

Fren se osmehnu s olakšanjem. „Pa...“

„Čini mi se da bi bili sasvim zadovoljni i kada bih to odbio. Ja sam poslednji zaostatak starog komiteta. A mi smo bili krizni komitet. Sada više nema krize. A šta ćemo s Piterom, Freni?“

„Mislim da će biti dovoljno star da putuje do juna“, reče ona. „A volela bih da sačekam i da se Lusi porodi.“

U zoni je bilo osamnaest porođaja otkad je Piter došao na svet 4. januara. Četiri bebe su umrle, ostale su bile sasvim zdrave. Vrlo brzo, počeće da pristižu i bebe čija su oba roditelja imuna na pošast, i bilo je sasvim moguće da Lusina bude prva od njih. Termin joj je bio 14. jun.

„Šta misliš o tome da krenemo prvog jula?“ upita on.

Frenino lice se ozari. „Hoćeš! Želiš to?“

„Naravski.“

„Ne govoriš to samo zato da bi meni udovoljio?“

„Ne“, reče on. „I drugi će početi da odlaze. Ne mnogo njih, i ne tako brzo. Ali neki hoće.“

Ona mu obisnu ruke oko vrata i zagrli ga. „Možda će to biti samo godišnji odmor“, reče. „A možda... možda nam se zaista i dopadne.“ Ona ga pogleda stidljivo. „Možda ćemo poželeti da ostanemo.“

On klimnu glavom. „Možda.“ Ali zapitao se hoće li ijedno od njih moći da se zadovolji time da se zadrži više godina na jednom mestu.

On pogleda prema Lusi i Piteru. Lusi je sedela na ćebetu i cupkala Pitera na kolenu. On se kikotao i pokušavao da dohvati Lusin nos.

„Jesi li pomišljala na to da bi on mogao da se razboli? I ti. Šta ako ponovo zatrudniš?“

Ona se osmehnu. „Postoje knjige. Možemo ih oboje pročitati. Ne smemo živeti u strahu, je li tako?“

„Tako je, ne smemo.“

„Knjige i dobri lekovi. Možemo naučiti kako da ih koristimo, a što se tiče lekova čiji je rok trajanja prošao... možemo naučiti da ih ponovo napravimo. Kad smo već kod razbolevanja i umiranja...“ Ona se osvrnu prema velikoj livadi gde su poslednja deca koračala prema izletničkom parku, znojava i zadihana. „To će se dešavati i ovde. Sećaš se Riča Mofata?“ On klimnu glavom. „I Širli Hamet?“

„Da.“ Širli je umrla od kapi u februaru.

Freni ga uze za ruke. Oči su joj bile svetle i sijale su odlučnošću. „Velim da reskiramo i živimo onako kako želimo.“

„U redu. Meni to zvuči u redu. Baš kako treba.“

„Volim te, Istočni Teksašanine.“

„I ja tebe, gospoja.“

Piter je ponovo zaplakao.

„Da vidimo šta to fali malom careviću“, reče ona, ustade i otre travu s pantalona.

„Pokušao je da puzi i udario nos“, reče Lusi i pruži Pitera Fren. „Sirota beba.“

„Sirota beba“, saglasi se Fren, pa prinese Pitera ramenu. On naviknuto položi glavu na njen vrat, pogleda u Stjua i osmehnu se. Stju mu uzvrati osmehom.

„Lazi buba, nešto tlazi“, reče on i Piter se nasmeja.

Lusi pogleda u Fren pa u Stjua, a onda ponovo u Fren. „Odlazite, zar ne? Uspela si da ga nagovoriš.“

„Izgleda da jeste“, reče Stju. „Ali ostaćemo još toliko da vidimo šta će tebi da zapadne.“

„Drago mi je zbog toga“, reče Lusi.

Izdaleka, zvono zazvoni snažnim melodičnim tonovima koji kao da su se zabili u sam dan.

„Ručak“, reče Lusi i ustade. Potapša svoj džinovski stomak. „Čuješ to, mališa? Idemo da ručkamo. Jao, ne ritaj se, evo idem.“

Stju i Fren takođe poustajaše. „Evo, uzmi ti maloga“, reče Fren. Piter je zaspao. Njih troje pođoše zajedno uzbrdo prema Amfiteatru izlaska sunca.

Suton letnje večeri

Sedeli su na verandi dok je sunce zalazilo i gledali kako Piter oduševljeno puzi po prašini u dvorištu. Stju je sedeo na stolici sa trščanim sedištem; trska je ulegla usled godina i godina upotrebe. Levo od njega sedela je Fren, u stolici za ljuljanje. U dvorištu, levo od Pitera, senka ljuljaške od gume u obliku krofne ostavljala je dvodimenzionalnu sliku na zemlji u poslednjem prijatnom svetlu dana. „Dugo je ovde živela, zar ne?“ upita Fren tiho.

„Dugo i dugo“, saglasi se Stju i pokaza na Pitera. „Sav se usvinjio.“

„Ima vode. Ona je imala ručnu pumpu. Treba samo malo duže da pumpamo dok voda ne poteče. Imamo sve što nam treba, Stjuarte.“

On klimnu glavom i oćuta. Pripali lulu i poče dugo da pučka. Piter se okrenu kako bi se uverio da su oni još tu.

„Zdravo, maleni“, reče Stju i mahnu.

Piter se preturi. Ponovo se pridiže na ruke i kolena pa poče da puzi u novom širokom krugu. Na kraju zemljanog puta koji se probijao kroz divlji kukuruz stajao je mali „vinebago“ za kampovanje, sa prikačenim čekrkom spreda. Držali su se sporednih puteva, ali su stalno dolazili u priliku da im čekrk zgodno posluži.

„Jesi li usamljen?“ upita Fren.

„Ne. Možda ću biti, za neko vreme.“

„Plašiš se za bebu?“ Ona se potapša po stomaku koji je još bio savršeno ravan.

„Jok, more.“

„Pit će biti ljubomoran.“

„Proći će ga. A Lusi je rodila blizance.“ On se osmehnu nebu. „Možeš li to da zamisliš?“

„Videla sam ih. Treba verovati rođenim očima, tako kažu. Šta misliš, Stju, kada ćemo stići u Mejn?“

On slegnu ramenima. „Krajem jula. U svakom slučaju, imaćemo dovoljno vremena da počnemo sa pripremama za zimu. Zabrinuta si?“

„Jok more“, reče ona, oponašajući ga podsmešljivo. Onda ustade. „Gledaj ga samo, baš se usvinjio.“

„Lepo sam ti rekao.“

Posmatrao je kako ona silazi niza stepenice verande i uzima mališana. Sedeo je tamo gde je Majka Ebigejl sedela često i dugo, i razmišljao o životu koji ih je čekao. Mislio je da će sve biti u redu. Doći će vreme kad će morati da se vrate u Bolder, ako ni zbog čega drugog, ono da bi njihova deca mogla da upoznaju nekoga svojih godina, zabavljaju se, venčaju i prave novu decu. Ili će možda deo Boldera doći njima. Bilo je ljudi koji su ih podrobno ispitivali o tome šta smeraju, gotovo kao da su ih podvrgavali unakrsnom ispitivanju... ali njima je u očima bio izraz čežnje, a ne prezira ili gneva. Stju i Fren očito nisu bili jedini koje je uhvatio neizđrž. Hari Danbarton, nekadašnji prodavač naočara, pričao je o Minesoti.

A Mark Zelman je pričao o Havajima, od svih mogućih mesta. O tome kako će naučiti da pilotira i odleteti na Havaje.

„Mark, ubićeš se tako!“ prekorila ga je Fren srdito.

Mark se samo lukavo osmehnuo i rekao: „Pazi ko mi kaže, Freni.“ A Sten Nogotni je počeo da zamišljeno priča o polasku na jug, i možda o nekoliko godina boravka u Akapulku, da bi se zatim zaputio u Peru. „Vidi da ti kažem, Stju“, reče on. „Zbog ovolikog sveta nervozan sam kao čovek s jednom nogom na takmičenju u ritanju u dupe. Više ne mogu da prepoznam jednog čoveka među deset. Ljudi noću zaključavaju kuće... ne gledaj me tako, to je činjenica. Sad dok me slušaš, nikad ne bi pomislio da sam živeo u Majamiju, a jesam, šesnaest godina, i svake noći sam zaključavao kuću. Ali, do đavola! To je navika koje sam se rado otarasio. Kako god bilo, gužva je postala prevelika. Mnogo mislim na Akapulko. E sad, kad bih samo mogao da ubedim Džejni...“

Ne bi to bilo tako loše, pomisli Stju, dok je gledao kako Fren pumpa vodu, kad bi se Slobodna zona raspala. Glen Bejtmen bi se složio s tim, u to je bio sasvim siguran. Ispunila je svoju svrhu, rekao bi Glen. Najbolje je raspustiti je pre...

Pre čega?

Pa, na poslednjem sastanku komiteta Slobodne zone pre nego što su on i Freni krenuli, Hju Petrela je zatražio i dobio ovlašćenje da naoruža svoje zamenike. Bilo je to glavno pitanje u Bolderu u poslednjih nekoliko nedelja koje su on i Fren proveli tamo - svi su se podelili oko toga. Početkom juna, neki pijanac je isprebijao jednog od zamenika i bacio ga kroz izlog Slomljenog bubnja, kafane u Ulici Perl. Zameniku su stavili trideset kopči i morali su da mu daju transfuziju. Petrela je tvrdio da se to nikada ne bi dogodilo da je njegov potčinjeni imao policijski revolver kako bi ga uperio u pijanca. I tako se razgorela rasprava. Bilo je mnogo ljudi (među njima i Stju, premda je on uglavnom svoje mišljenje čuvao za sebe) koji su smatrali kako bi se incident, da je zamenik imao pištolj, završio s mrtvim pijancem umesto s ranjenim zamenikom.

Šta će se desiti pošto podelite oružje zamenicima, upitao se on. Šta logično sledi posle toga? A činilo se da mu je na to odgovorio nastavnički, pomalo suvi glas Glena Bejtmena. Daš im teže naoružanje. I policijska kola. A kad otkriješ da postoji zajednica kao Slobodna zona negde u Čileu ili Kanadi, postaviš Hjua Petrelu za ministra odbrane, za svaki slučaj, i možda počneš da šalješ ekipe za pretragu, jer na kraju krajeva...

Te stvari samo leže unaokolo i čekaju da ih neko nađe.

„Smestimo ga u krevet“, reče Fren dok se pela uza stepenice.

„Važi.“

„Zbog čega sediš u tako turobnom raspoloženju?“

„Zar ti tako izgleda?“

„Svakako.“

On prstima zategnu krajeve usana u osmeh. „Bolje?“

„Mnogo. Pomozi mi da ga smestim.“

„Sa zadovoljstvom.“

Dok je ulazio za njom u kuću Majke Ebigejl, smatrao je da će biti bolje, mnogo bolje, ako se raziđu i raštrkaju. Organizovanje treba odložiti što je moguće duže. Činilo se da organizovanje uvek stvara probleme. Kad pojedinci počnu da stvaraju velike grupe. Policajcima ne moraš da daješ oružje sve dok mogu svima da upamte imena... lica...

Fren je upalila petrolejku i iz nje se razlio meki, žuti sjaj. Piter ih je gledao tiho, već sanjiv. Svojski se izigrao. Fren mu je navukla pižamu.

Možemo samo malo da kupujemo vreme, pomisli Stju. Piterov životni vek, životni vek njegove dece, možda i životni vek mojih praunuka. Do godine 2100. možda, svakako ne duže od toga. Možda ni toliko. Dovoljno vremena da se sirota stara majka Zemlja malo reciklira. Razdoblje počinka.

„Šta?“ upita ona, a on shvati da je to promrmljao naglas.

„Razdoblje počinka“, ponovi on.

„Šta to znači?“

„Sve“, reče on i uze je za ruku.

Zagledan odozgo u Pitera, on pomisli: Možda će on, ako mu ispričamo šta se dogodilo, ispričati to svojoj deci. Upozoriti ih. Draga deco, igračke donose smrt - opekotine, bolest od zračenja i crnu, smrtonosnu kugu. Te igračke su opasne; đavo u ljudskim glavama vodio je božje ruke kad su one stvarane. Ne igrajte se tim igračkama, draga deco, molim vas, nikada to ne radite. Više nikada. Molim vas... molim vas da naučite lekciju. Neka ovaj prazan svet bude vaš udžbenik.

„Freni“, reče on i okrenu je kako bi mogla da ga pogleda u oči.

„Šta je bilo, Stjuarte?“

„Misliš li... misliš li da će se ljudi ikada dozvati pameti?“

Ona zausti da kaže nešto, zastade, pa oćuta. Petrolejka zatreperi. Oči su joj bile veoma plave.

„Ne znam“, reče konačno. Činilo se da nije zadovoljna sopstvenim odgovorom; upinjala se da kaže još nešto; da razjasni svoj prvi odgovor; a mogla je samo da ponovi:

Ne znam.

KRUG SE ZATVARA

Neko treba da nam pomogne, pomisli Pesnik

EDVARD DORN

Probudio se u zoru.

Čizme su mu bile na nogama.

Seo je i pogledao oko sebe. Bio je na plaži beloj kao kost. Iznad njega, keramičko plavetno nebo bez ijednog oblačka bilo je visoko i daleko. Iza njega, tirkizno more slamalo se daleko na podvodnom grebenu, a onda nailazilo blago, u talasima između neobičnih čamaca koji su bili...

(kanui sa plovcima, trimarani)

Znao je to... ali kako?

Osovio se na noge i umalo nije pao. Drhtao je. Osećao se loše. Osećao se mamurno.

Okrenuo se. Zelena džungla kao da mu je skočila u oči, taman šumski preplet lijana, širokog lišća i raskošnih, procvetalih pupoljaka koji su bili

(ružičasti kao bradavica striptizete)

Ponovo se zbunio.

Šta je to striptizeta?

I kad je već kod toga, šta je bradavica?

Jedan tropski papagaj zakreštao je kad ga je ugledao, poleteo slepo, tresnuo o debelo stablo starog drveta i pao podignutih nogu mrtav u njegovo podnožje.

(na bojištu grob do groba, traži majka sina svoga)

Jedan mungos pogledao je u njegovo rumeno, čekinjasto lice i uginuo od moždane embolije.

(našla ga je - radost prava...)

Buba koja je užurbano trčkala po deblu palme pocrnela je i smežurala se u ljušturu sa sićušnim plavim električnim varnicama načas između antena.

(... pepsi-kola osvežava.)

Ko sam ja?

Nije to znao.

Gde sam?

Zar je to uopšte bilo važno?

On pođe - posrnu - prema ivici džungle. U glavi mu se vrtelo od gladi. Zvuk talasa bubnjao mu je šuplje u ušima poput damara poludele krvi. Um mu je bio prazan kao mozak novorođenčeta.

Prešao je pola puta do ivice tamnog zelenila kad se ono razmaklo i napolju su izašla tri muškarca. Zatim četiri. Onda ih je već bilo pet-šest.

Bili su to ljudi smeđe, glatke kože.

Zurili su u njega.

On je zurio u njih.

Stvari su počele da mu se vraćaju.

Šestorica su se pretvorila u osmoricu. Osmorica u tuce. Svi su držali koplja. Počeli su da ih preteće podižu. Čovek sa čekinjama na bradi gledao je u njih. Imao je na sebi farmerke i stare izanđale kaubojske čizme; ništa drugo. Trup mu je bio beo kao trbuh šarana i strašno mršav.

Koplja su se sasvim podigla. Tada jedan od tamnoputih ljudi - vođa - poče da ponavlja stegnuto jednu te istu reč, reč koja je zvučala kao Junna!

Jesje, stvari su počele da mu se vraćaju.

Još kako.

Njegovo ime, na primer.

On se osmehnu.

Taj osmeh bio je kao crveno sunce koje se probija kroz crni oblak. Ogolio je sjajne bele zube i neverovatne plamene oči. Okrenuo je neizbrazdane dlanove prema njima u univerzalnom gestu mira.

Bili su izgubljeni pred snagom tog keza. Koplja su popadala na pesak; jedno se žarilo vrhom i ostalo tamo da stoji pod uglom, uzdrhtalo.

„Govorite li engleski?“

Samo su ga gledali.

„Habla español?“

Ne, nisu. Svakako nisu hablali posrani español.

Šta je to značilo?

Gde se nalazio?

Pa, doći će mu to u svoje vreme. Rim nije sagrađen za jedan dan, baš kao ni Ekron u Ohaju. I mesto nije važno.

Nikada nije važno mesto gde ćeš zauzeti svoje uporište. Važno je samo da si tamo... i da si još na nogama.

„Parlezvous français?“

Bez odgovora. Zurili su u njega, opčinjeni.

Pokušao je na nemačkom, a onda se glasno nasmejao njihovim glupavim, praznim licima. Jedan je bespomoćno zajecao, kao dete.

Priprosta raja. Primitivni su; benavi; nepismeni. Ali mogu ih iskoristiti. Da, savršeno ih mogu iskoristiti.

On krenu prema njima, i dalje s glatkim dlanovima okrenutim prema njima, i dalje s osmehom. Oči su mu svetlucale toplom i ludačkom radošću.

„Zovem se Rasel Faradej“, reče on polako, jasnim glasom. „Imam posebnu misiju.“

Zurili su u njega, razrogačeni, užasnuti, opčinjeni.

„Došao sam da vam pomognem.“

Oni popadaše na kolena i pognuše glave pred njim, a kada njegova tamna, tamna senka pade među njih, kez mu se raširi.

„Došao sam da vas naučim kako da budete civilizovani!“

„Junna!“ zajecao je poglavica od radosti i užasa. I dok je on ljubio noge Rasela Faradeja, mračnjak je počeo da se smeje. Smejao se, smejao i smejao.

Život je takav točak da nijedan čovek ne može dugo da stoji na njemu.

I uvek, na kraju, dođe iznova na isto mesto.

Februar 1975.

Decembar 1988.

Endnotes

¹ Po romanu Uporište snimljena je 1994. godine mini TV-serija režisera Mika Garisa, u kojoj je Stjua Redmana glumio Gari Sinis, Freni Goldsmit - Moli Ringvold, a Rendala Flega - Džejmi Šeridan; serija je osvojila dve nagrade Emmy; prim. prev.

² Aluzija na roman „Slovo srama“ Natanijela Hotorna iz 1850. godine; prim. prev.

³ Skraćenica za Univerzitet Nju Hempšir; prim. prev.

⁴ Massachusetts Institute of Technology, ugledni istraživački univerzitet iz Kembridža, u državi Masačusets; prim. prev.

⁵ Duet koji je 1968. imao jedan jedini hit, pesmu „2525. godine“; prim. prev.

⁶ Grenvil Oral Roberts, američki evanđelista, vođa Harizmatskog pokreta i verski iscelitelj; prim. prev.

⁷ LSU - Državni univerzitet Luizijane; prim. prev.

⁸ Reklamna maskota za američko pivo „bad lajt“; prim. prev.

⁹ Lik iz engleskog horor filma Vilijama Kasla „Mr. Sardonicus“ iz 1961; prim. prev.

¹⁰ Vilijam Louz Kali, mlađi, Amerikanac osuđen kao ubica i ratni zločinac. Taj bivši američki oficir proglašen je krivim zato što je 16. marta 1968. naredio da američki vojnici u selu Maj Laj u južnom Vijetnamu pobiju više od 300 civila uključujući žene i decu; prim. prev.

¹¹ Franšiza u kojoj se prodaje istoimeni popularni voćni napitak; prim. prev.

¹² Igra reci - Flu made who - i aluzija na naslov albuma grupe AC/DC, Who Made Who; prim. prev.

¹³ Jedan od najpopularnijih dobrotvornih događaja u Americi koji obuhvata marširanje i davanje priloga u korist žena sa problematičnom trudnoćom, nedonoščadi ili beba koje su bolesne od rođenja; prim. prev.

¹⁴ Skraćeni naziv organizacije Students for Democratic Society - Studenti za demokratsko društvo; prim. prev.

¹⁵ Reč je o čuvenoj otmici Pati Herst; prim. prev.

¹⁶ All-Star Break, godišnja utakmica bezbola u kojoj učestvuju najveće zvezde Nacionalne i Američke lige po glasovima navijača i trenera; obično se održava početkom ili sredinom jula, otprilike na polovini godišnje bezbol sezone; prim. prev.

¹⁷ {Stari zavet) - jevrejski prorok upamćen po ljutitim jadikovkama (jeremijadama) o zloj prirodi svojih sunarodnika (oko 626. - 587. pre nove ere); prim. prev.

¹⁸ Igra reci: beam - balvan, greda, brvno, ali isto tako i zrak ili mlaz; beamingfaces ozarena lica; prim. prev.

¹⁹ U originalu: tharn, izmišljena reč koju Ričard Adams koristi u svom romanu Brežuljak Voteršip za životinje koje ugledaju farove nailazećeg vozila i ostanu ukočene u mestu; prim. prev.

²⁰ Gospođa Vigs iz kupusišta, filmska komedija Normana Tauroga iz 1934, snimljena po romanu Alis Hegan Rajs iz 1901.; prim. prev.

²¹ Pesma „Hey, little Cobra“ posvećena automobilu „šelbi kobra roudster“, koju je komponovala Kerol Koner (poznata po svojoj najpopularnijoj pesmi „To Know Him Is To Love Him“) bila je hit 1964. u izvođenju serferske pop grupe The Rip Chords; prim. prev.

²² Pokeno - vrsta igre specijalnim kartama (Pokeno boards) i specijalnim žetonima (Pokeno chips); prim. prev.

²³ John Beresford Tipton, lik „Dobročinitelja“ iz TV serije Milioner koja se prikazivala na mreži CBS od 1955.đo 1960. Bio je prikazan kao polupenzionisani industrijalac skriven visokim naslonom svoje fotelje, tako da su gledaoci mogli da vide samo njegovu desnu ruku kojom je svake nedelje posezao za čekom od milion dolara kako bi ga dao svom sekretaru, čiji je zadatak bio da odnese taj ček primaocu, zadrži se taman toliko da mu preda poklon, a onda se izgubi zauvek iz njegovog života; prim. prev.

²⁴ Šarlotina mreža (Charlotte's Web) je dečja knjiga američkog pisca Elvina Bruksa Vajta. Prvi put objavljena 1952, to je priča o pauku iz ambara po imenu Šarlota čiji je prijatelj prase Vilbur. Na kraju knjige, usled kratkog životnog veka paukova, Šarlota umire na vašaru, ali Vilbur odnosi njenu kesicu sa jajašcima natrag u ambar, tako da Šarlotine kćerke odlaze u beli svet, ali tri ipak ostaju sa Vilburom; prim. prev.

²⁵ Henri „Heni“ Jangmen (1906—1998), američki komičar britanskog porekla, poznat po kratkim, efektnim šalama; prim. prev.

²⁶ Packalotte - ima je. (Prim, prev.)

²⁷ Reč je o političaru Judžinu-Džinu Makartiju, koji je tokom izborne kampanje u jesen 1967. za kandidata Demokratske stranke napao predsednika Džonsona i njegovu politiku, naročito rat u Vijetnamu. Uživao je podršku velikog broja studenata koji su mu pružali podršku prilikom mnogobrojnih govora i nastupa, pod geslom „Sredi se za Džina“, šišajući dugu kosu i brijući bradu. (Prim. prev.)

²⁸ Aluzija na pesmu Bitlsa „Lovely Rita“, sa albuma Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band iz 1967. (Prim, prev.)

²⁹ Grange - udruženje poljoprivrednika osnovano u SAD 1867. (Prim. prev.)

³⁰ „Soba na spratu“ je ogranak Ujedinjene metodističke crkve koji podstiće molitve, pobožnost i čitanje Bibilije. On objavljuje veliki broj ekumenskih religioznih izvora i najpoznatiji je po svom dnevnom vodiču za molitve čiji je naziv Soba na spratu. (Prim. prev.)

³¹ Aluzija na Senku (The Shadow), seriju radio drama iz tridesetih godina dvadesetog veka koja prati avanture naslovnog lika, borca protiv zločina sa natprirodnim moćima. Fren ovde aludira na epizode radio drama u kojima je glumio Orson Vels. (Prim, prev.)

³² Charmin - marka toalet-papira; Fren ovde nabraja poznate TV reklame. (Prim. prev.)

³³ Sibola (Cibola), jedan od sedam fantastičnih gradova od zlata koji postoje samo u mitu koji je nastao negde oko 1150. godine kad su Mavri osvojili špansku Meridu. Po legendi, sedam biskupa je pobeglo iz grada, ne samo da bi sebi sačuvali život, već i da bi sprečili muslimane da ne dođu do dragocenih verskih relikvija. Godinama kasnije, kružile su glasine da su u nekoj dalekoj zemlji sedmorica biskupa osnovali gradove Sibolu i Kviviru. (Prim. prev.)

³⁴ Aluzija na pesmu Brusa Gazde Springstina „Racing in the Street“ sa albuma Darkness on the Edge of Town. (Prim, prev.)

³⁵ Još jedna aluzija na stvaralaštvo Brusa Springstina, ovog puta na pesmu „Cadillac Ranch“ sa albuma The River. (Prim, prev.)

³⁶ Hemi motor je robna marka motora koji proizvodi korporacija Krajsler. (Prim. prev.)

³⁷ Stihovi pesme „I Get Around“ grupe The Beach Boys. (Prim, prev.)

³⁸ Aluzija na pesmu koju peva Širli Tempi u filmu Bright Eyes iz 1935. godine. (Prim, prev.)

³⁹ MDT - Mountain Daylight Time; Planinska vremenska zona u Severnoj Americi meri vreme tako što oduzima sedam sati od Koordinisanog univerzalnog vremena (UTC-7) u najkraćim danima jeseni i zime, i tako što oduzima šest sati za vreme letnjeg računanja vremena u proleće, leto i ranu jesen (UTC-6). U toj zoni se časovnici navijaju na osnovu srednjeg solarnog vremena meridijana na 105. stepenu zapadno od Griničke opservatorije. (Prim, prev.)

⁴⁰ Lost Wages (bukvalno: izgubljene plate) - posprdni naziv za Las Vegas. (Prim, prev.)

⁴¹ Stari zavet, Knjiga o Jovu, prevod Đure Daničića, po ispravkama i prevodima vladike Nikolaja Velimirovića, Glas crkve, 2005. (Prim. prev.)

⁴² Huey Pierce Long, Jr. (30. avgust 1893 - 10. septembar 1935) sa nadimkom Kingfiš, američki političar iz Luizijane, poznat po svojoj radikalno populističkoj politici. Bio je guverner Luizijane od 1928-1932, ¡senator od 1932-1935. lako je podržao FrenklinaD. Ruzvelta u izbornoj kampanji 1932, Long se razišao sa Ruzveltom juna 1933. i navodno je planirao da se i sam kandiduje za predsednika. (Prim, prev.)

⁴³ Pee-wee Herman je lik popularnog američkog glumca i komičara Pola Rubensa (1952), omiljen iz TV serije Pee-wees Playhouse i kasnijih filmova snimljenih krajem osamdesetih godina dvadesetog veka. (Prim, prev.)

⁴⁴ Sanhédrin - judejsko sudijsko veće koje je platilo Judi Iskariotskom trideset srebrnjaka da izda Isusa. (Prim. prev.)

⁴⁵ Labor Day, praznik koji u SAD i Kanadi pada prvog ponedeljka u septembru. (Prim, prev.)

⁴⁶ Svet po Garpu - roman Džona Irvinga iz 1978, po kojem je Džordž Roj Hil 1982. režirao istoimeni film sa Robinom Vilijamsom u glavnoj ulozi. (Prim. prev.)

⁴⁷ Leri misli na roman Dzejmsa Fenimora Kupera The Pathfinder; or the island sea. (Prim, prev.)

⁴⁸ Aluzija na model „kadilaka“ zvani „eldorado“. (Prim, prev.)

⁴⁹ „Honky Tonk Women“, čuveni hit Rolingstonsa. (Prim. prev.)

⁵⁰ Aluzija na poznatu dečju pesmicu o Deda Mrazu. (Prim. prev.)

⁵¹ Igra rečima: motion (predlog) i emotion (emocija). (Prim. prev.)

⁵² Igra rečima - sole (đon) i soul (duša) izgovaraju se gotovo jednako. (Prim. prev.)

⁵³ Sujeverje koje potiče iz Prvog svetskog rata: po njemu, ukoliko tri vojnika pripale cigarete istom šibicom, jedan od njih trojice, ili onaj poslednji koji pripali, obavezno će poginuti. (Prim. prev.)

⁵⁴ Daske za ribanje, odnosno njihova metalna rebrasta površina, koriste se kao ritmički instrument u američkoj folk muzici. (Prim. prev.)

⁵⁵ Reč je o popularnoj pesmi „Jug Band Music“ grupe Lavin Spunful (Lovin Spoonful). (Prim. prev.)

⁵⁶ Zen And Art of Motocycle Maintenance, knjiga pisca Roberta M. Pirsiga, sa tekstovima o njegovoj „metafizici kvaliteta“; ova knjiga iz 1974. opisuje u prvom licu sedamnaestodnevno putovanje motociklima kroz Ameriku na koje su išli autor, njegov sin Kris i nekoliko prijatelja; putopis je pun filozofskih diskusija o različitim temama, među kojima je najznačajnija filozofija nauke. Ball Four Džima Butona je dnevnik pisca o sezoni koju je 1969. proveo kao bacač u bejzbol timu Piloti iz Sijetla. My Gun Is Quick (1950) druga je knjiga Mikija Spilejna o detektivu Majku Hameru. (Prim, prev.)

⁵⁷ Aluzija na stihove iz velikog hita Brusa Springstina „Born to Run“ (1975). (Prim. prev.)

⁵⁸ Earth shoes: nekonvencionalna obuća izmišljena tokom sedamdesetih godina dvadesetog veka u Skandinaviji: za razliku od drugih vrsta obuće, đonovi su bili debeli, a potpetice tanke (Tehnologija negativnih potpetica), tako da onaj ko ih ima na nogama hoda spuštenih peta. U reklamama je stajalo da je to nalik na šetnju plažom, gde ostaju takvi otisci. (Prim. prev.)

⁵⁹ KingSoopers - lanac samoposluga u Koloradu. (Prim. prev.)

⁶⁰ Stihovi iz tradicionalne pesme „Wild About My Lovin“ koju su preradili Linda Ronštat, Bob Kirael i Ken Edvards za album The Stone Poneys (1967) istoimene grupe. (Prim, prev.)

⁶¹ Bullwinkle the Moose - lik iz popularnog ctanog serijala Rocky and His Friends i The Bulwinkle Show (1959-1964). (Prim, prev.)

⁶² Harold tu misli na poslovicu Does the bear shit in the woods? (bukvalno: Da li medved sere u šumi?) kojom se obično odgovara na pitanje čiji je odgovor očigledan. (Prim, prev.)

⁶³ Redbook, američki ženski časopis koji objavljuje korporacija Herst. (Prim. prev.)

⁶⁴ Igra reči - stew (paprikaš) izgovara se isto kao i Stju (skraćeno od Stjuart). (Prim, prev.)

⁶⁵ Jevanđelje po Luki 8.30: Isceljenje gadarinskog besomučenika; Novi zavet po prevodu Vuka Karadžića i Svetog arhijerejskog sinoda, po ispravkama i prevodima vladike Nikolaja Velimirovića; Glas crkve, 2005. (Prim. prev.)

⁶⁶ Aluzija na maršala Meta Dilona, izmišljeni lik iz radio i TV serije U dimu baruta (Gunsmoke). (Prim. prev.)

⁶⁷ Francis Frank Gary Powers (17.08.1929 - 01.08.1977), američki pilot čiji je špijunski avion U-2 bio oboren iznad Sovjetskog Saveza, izazvavši tako krizu 1960. godine. (Prim, prev.)

⁶⁸ Aluzija na istoimeni film (Splendor in the Grass, 1961) Elije Kazana, sa Vorenom Bitijem i Natali Vud u glavnim ulogama. (Prim, prev.)

⁶⁹ Igra rečima -fine, odn. Fran. (Prim, prev.)

⁷⁰ Krava irske imigrantkinje Ketrin O’Liri navodno je izazvala veliki požar u Čikagu 8. oktobra 1871, posle čega je izgoreo veliki deo grada. (Prim. prev.)

⁷¹ „I’ll be Seeing You“, šlager koji su pevale mnoge velike zvezde, uključujući Bili Holidej i Binga Krozbija. (Prim, prev.)

⁷² George Herman Ruth, Jr. (1895-1948), poznat još kao Bejb, Bambino i Sultan udarca, igrao je bejzbol od 1914. do 1935. Svi ga smatraju jednim od najboljih igrača bejzbola svih vremena. (Prim. prev.)

⁷³ Nemačko vino koje je počelo da se proizvodi 1927. i postalo naročito popularno u Velikoj Britaniji i SAD posle Drugog svetskog rata. (Prim. prev.)

⁷⁴ Selo u jugoistočnoj Pensilvaniji na reci Šujkil severozapadno od Filadelfije. Tamo je bio glavni štab kontinentalne vojske pod komandom Džordža Vašingtona od decembra 1777. do juna 1778, za vreme Američke revolucije. Tamo su izuzetno teški vremenski uslovi izazvali velike patnje i rasprostranjene bolesti. (Prim. prev.)

⁷⁵ Odnosno Čarli Braun, lik iz stripa Peanuts Čarlsa Šulca. (Prim. prev.)

⁷⁶ Odnosi se na incident koji se dogodio 8. aprila 1956. godine kada je narednik Metju Makjoun, odlikovani veteran iz II svetskog rata i Korejskog rata, poveo svoj vod od 74 regruta na vežbu zbog nediscipline. Makjoun je vod poveo prema močvarnom terenu na ostrvu Pariš u Južnoj Karolini i 45 minuta po dolasku na destinaciju, skočio u potok i naredio vodu da ga sledi. Neki regruti nisu umeli da plivaju, a vod je ubrzo naišao na duboku vodu. Došlo je do vriske i panike, a potom i do ludačkog bekstva na obalu. Ubrzo zatim, primećeno je da nekih regruta nema. Šestorica su se udavila. (Prim. prev.)

⁷⁷ Prostorija u pozorištu, studiju ili na drugom javnom mestu za izvođenje, za smeštaj izvođača ili govornika kad njihovo prisustvo nije potrebno na pozornici. Njena svrha je da posluži kao mesto gde ce izvođači provoditi vreme umesto da se vrate u svlačionicu, kako bi i dalie bili lako dostupni ako treba da ponovo nastupe. Ovaj izraz prvi put je upotrebljen 1701. godine. (Prim. prev.)

⁷⁸ Igra rečima: to flag - eng. klonuti, izgovara se isto kao i prezime Rendala Flega. (Prim. prev.)

Sadržaj

PIŠČEVA NAPOMENA

PREDGOVOR U DVA DELA

KRUG SE OTVARA

KNJIGA I

1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9. 10. 11. 12. 13. 14. 15. 16. 17. 18. 19. 20. 21. 22. 23. 24. 25. 26. 27. 28. 29. 30. 31. 32. 33. 34. 35. 36. 37. 38. 39. 40. 41. 42.

KNJIGA II

43. 44. 45. 46. 47. 48. 49. 50. 51. 52. 53. 54. 55. 56. 57. 58. 59.

KNJIGA III

60. 61. 62. 63. 64. 65. 66. 67. 68. 69. 70. 71. 72. 73. 74. 75. 76.

KRUG SE ZATVARA