Vetar kroz kljucaonicu

Mračna Kula [4.50]

Stephen King

Prijatelji (2011)

Rating:
****

Tags:
Mystery & Horror

U novoj pripovedačkoj avanturi, King se vraća bogatim pejzažima Srednjeg sveta - koji se sada pretvara u ruševinu ispunjenu čudovištima i nepouzdanom magijom - i istražuje nepoznate kutke univerzuma i spektakularne teritorije sage o Mračnoj kuli.

Nakon što su prešli reku Vaj, Roland Desčejn i njegov ka-tet: Džejk, Suzana, Edi i četvrti saputnik, zlatnooki bambur Oj, naći će se usred strašne oluje. Pošto su zaklon od vetra našli u napuštenom gradiću, pod okriljem noći Roland pripoveda ne samo jednu, već dve neobične priče, koje se gnezde jedna u drugoj... i tako baca novo svetlo na svoju tegobnu prošlost.

Jedna je priča o tome kako je Rolanda, dok je još bio mlađani revolveraš i dok ga je izjedala krivica zbog majčine smrti, otac poslao da istraži dokaze o kožnom čoveku, krvoločnom ubici koji izaziva strah i čuđenje i inspiriše maštu i priče pred spavanje. Druga pripoveda o jezivo stvarnim noćnim morama jednog dečaka, Bila Stritera - jedinog preživelog svedoka poslednjeg pokolja ove zveri.

Za dugogodišnje čitaoce, ovaj roman treba da nađe mesto na polici između knjigaČarobnjak i staklo i Vukovi Kale... što je čini Mračnom kulom 4½.

Stephen King

Vetar Kroz Ključaonicu

Naslov originala:
The Wind Through The Keyhole 2012

Za Robin Fert,
i družinu u izdavačkoj kući Marvel komiks.

PREDGOVOR

Većina čitalaca koji drže ovu knjigu u rukama, avanture Rolanda i njegove družine - njegovog ka-teta - pratila je već godinama, neki među njima od samog početka. Drugi se - a nadam se da takvih ima mnogo, kako pridošlica tako i Stalnih čitalaca - mogu zapitati: Mogu li da čitam i uživam u ovoj priči ako nisam pročitao ostale knjige izserijala o Mračnoj kuli? Moj odgovor je da, možete, ukoliko imate nekoliko stvari na umu.

Kao prvo, Srednji svet se nalazi pored našeg sveta, a između njih postoji mnogo preklapanja. Na pojedinim mestima između dva sveta postoje vrata, a katkad postoje i istanjena i porozna mesta, gde se dva sveta zapravo mešaju. Troje iz Rolandovog ka-teta - Edi, Suzana i Džejk - bili su, pojedinačno, izvučeni iz svojih tegobnih njujorških života i uvučeni u Rolandovu potragu u Srednjem svetu. Njihov četvrti saputnik, bambur po imenu Oj, zlatnooko je stvorenje rodom iz Srednjeg sveta. Srednji svet je veoma star i pretvara se u ruševinu ispunjenu čudovištima i nepouzdanom magijom.

Kao drugo, Roland Desčejn od Gileada je revolveraš - jedan iz nevelike skupine koja pokušava da održi red u sve neobuzdanijem i haotičnijem svetu. Ukoliko vam revolveraši iz Gileada deluju kao neobična kombinacija vitezova lutalica i šerifa sa Divljeg zapada, nećete biti daleko od istine. Najveći deo njih, premda ne svi, vodi poreklo od loze starog Belog Kralja, poznatog pod imenom Artur Eld (rekoh vam da postoje preklapanja).

Kao treće, Roland je živeo pod užasnom kletvom. Revolveraš je ubio svoju majku, ženu koja je bila u ljubavnoj vezi - najvećma protiv sopstvene volje, a svakako protivno zdravom razumu - s tipom koga ćete susresti na ovim stranicama. Iako je njena smrt predstavljala nesrećan slučaj, Roland smatra sebe odgovornim, a smrt nesrećne Gabrijele Desčejn proganja ga od poznog detinjstva. Ti događaji su u potpunosti opisani u ciklusu romana o Mračnoj kuli, ali, što se tiče naše svrhe ovde, mislim da je to sve što treba da znate.

Za dugogodišnje čitaoce, ovaj roman treba da nađe mesto na polici između knjiga Čarobnjak i staklo i Vukovi Kale… što je čini, pretpostavljam, Mračnom kulom 4 ½.

Što se mene tiče, oduševio sam se kad sam otkrio da moji stari prijatelji još uvek imaju štošta da kažu. Bio je neprocenljiv dar pronaći ih ponovo, godinama nakon što sam mislio da su njihove priče već odavno ispričane.

Stiven King

14. septembar 2011.

Studentres

1 U danima nakon što su napustili Zelenu palatu koja, na kraju krajeva, ipak nije bila Oz - ali je sada predstavljala grobnicu neprijatnog tipa koga je Rolandov ka-tet znao pod imenom Tik-Tak - dečak Džejk je počeo da luta sve dalje i dalje od Rolanda, Edija i Suzane.

"Zar se ne brineš za njega?", Suzana je upitala Rolanda. "Samog, tamo napred?"

"Oj je s njim", reče Edi misleći na bambura, koji je prihvatio Džejka kao svog specijalnog prijatelja. "Gos'n Oj se sasvim fino slaže sa dobrim ljudima, ali ima usta puna oštrih zuba za one koji nisu tako dobri. Kao što je naš poznanik Gašer otkrio na vlastitu žalost."

"Džejk takođe poseduje očev pištolj", reče Roland. "I zna kako da ga koristi. Zna to veoma dobro. I neće napustiti Stazu Zraka." Obogaljenom desnom šakom je pokazao iznad glave. Nisko nebo je bilo uglavnom nepomično, izuzev linije oblaka koji su se postojano kretali ka jugoistoku. Prema Zemlji Gromova, ukoliko je poruka koju im je ostavio čovek koji se potpisivao inicijalima R. F. govorila istinu.

Prema Mračnoj kuli.

"Ali, zašto…" Suzana je zaustila, ali su njena kolica u tom trenutku udarila u džombu na drumu. Okrenula se ka Ediju. "Vodi računa kuda me guraš, šećeru."

"Izvini", reče Edi. "Služba javnih radova se u poslednje vreme nije baš pretrgla od održavanja ove deonice puta. Mora da imaju problema sa smanjenjem budžeta."

To nije bio put, ali jeste bio nekakav drum… ili je to bar bio nekada davno: dve brazde sa pokojom usputnom trošnom straćarom, koja je označavala pravac. Ranije u toku jutra prošli su pored napuštene radnje sa jedva čitljivim znakom: TUKOVA PRODAVNICA MEŠOVITE ROBE. Pretražili su je u potrazi za zalihama - Džejk i Oj su tada još uvek bili s njima - i nisu pronašli ništa sem prašine, prastare paučine i skeleta nečega što je nekad možda bio golemi rakun, omaleni pas ili bambur. Oj je užurbano onjušio kosti, a zatim se pomokrio na njih, pre nego što je izašao iz prodavnice i seo nasred starog druma, obavivši se repom oko tela. Gledao je u pravcu iz koga su došli i njušio vazduh.

Roland je već nekoliko puta video kako to bambur čini u poslednje vreme i, premda ništa nije rekao ostalima, razmišljao je o tome. Neko ih prati, možda? Nije uistinu verovao u to, ali je bamburov položaj tela - uzdignuta njuška, načuljene uši, sklupčan rep - prizivao neko staro sećanje koga nije mogao da se priseti.

"Zašto Džejk želi da bude sam?", upita Suzana.

"Zabrinjava li te to, Suzana od Njujorka?" upita Roland.

"Da, Rolande od Gileada, zabrinjava me." Nasmešila se dovoljno ljubazno, ali joj je u očima ponovo zaiskrila stara zlokobna varnica. To je bio njen deo koji je predstavljao Detu Voker, dokonao je Roland. Deo koji nikada neće u potpunosti nestati, ali mu zbog toga nimalo nije bilo žao. Bez te čudne žene koja je nekad bila, i dalje zakopane u njenom srcu poput krhotine leda, Suzana bi bila samo obična zgodna crnkinja bez nogu ispod kolena. Sa Detom u sebi, bila je osoba na koju se moralo računati. Opasna osoba. Revolveraš.

"Mnogo toga mu se vrzma po mislima", tiho reče Edi. "Svašta je preturio preko glave. Ne vraća se svaki klinac iz mrtvih. A, kao što Roland kaže - ako neko pokuša da ga napadne, i te kako će zažaliti zbog toga." Prestao je da gura invalidska kolica, nadlanicom obrisao znoj sa čela i pogledao u Rolanda. "Ima li uopšte ikoga u ovom predgrađu pustoline, Rolande? Ili su svi krenuli dalje?"

"Oh, ima ih nekoliko, pretpostavljam."

Nije pretpostavljao, znao je; nekoliko puta su ih posmatrali dok su putovali duž Staze Zraka. Jedanput je to bila uplašena žena sa dvoje dece u naručju i bebom u nosiljci okačenoj oko vrata. Jednom stari zemljoradnik, polumutić sa pipkom koji mu je visio sa kraja usana i trzao se. Edi i Suzana nisu videli nikoga od tih Ijudi, niti su osetili ostale za koje je Roland bio siguran da su posmatrali njihovo napredovanje iz bezbednosti šuma i visoke trave. Edi i Suzana su imali još dosta toga da nauče.

Međutim, činilo se kao da su naučili bar deo onoga što su morali, zato što je Edi sada upitao: "Jesu li to oni čije prisustvo Oj njuši iza nas?"

"Ne znam." Rolandu je palo na pamet da doda kako je siguran da se nešto sasvim drugo mota po Ojevom neobičnom malom bamburskom umu, ali je ipak odlučio da to ne učini. Revolveraš je proveo mnogo godina bez ka-teta, a zadržavanje mišljenja za sebe prešlo mu je u naviku. Naviku koje će morati da se oslobodi, ukoliko želi da tet ostane snažan. Ali ne danas, ne ovog jutra.

"Nastavimo", rekao je. "Siguran sam da ćemo zateći Džejka kako nas čeka malo dalje niz drum."

2 Dva sata kasnije, tik pre podneva, popeli su se na uzvišicu i zastali, gledajući nadole u široku i sporu reku, sivu kao kositar ispod oblačnog neba. Na severozapadnoj obali - njihovoj strani - stajala je građevina slična ambaru, ofarbana u toliko drečavu zelenu boju da se činilo kao da vrišti u tmurnom danu. Ulaz je štrčao iznad vode, na šipovima ofarbanim u sličnu nijansu zelene boje. Veliki splav, dimenzija trideset puta trideset metara, ofarban u naizmenične crvene i žute štrafte, debelom užadi bio je privezan za dva šipa. U njegovom središtu štrčao je visoki drveni stub nalik jarbolu, ali se nigde nije videlo jedro. Ispred tog stuba je stajalo nekoliko stolica od pletenog pruća, okrenutih ka obali na njihovoj strani. U jednoj je sedeo Džejk Pored njega se nalazio starac sa ogromnim slamnatim šeširom, odeven u vrećaste zelene čakšire i čizme. Na gomjem delu tela je nosio tanak beli komad odeće - vrstu košulje o kojoj je Roland mislio kao o slinkumu. Činilo se kao da Džejk i starac jedu bogato nadevene popkine. Rolandu je pošla vodica na usta kada ih je ugledao.

Oj je stajao nešto dalje od njih, na ivici splava oslikanog poput cirkuske šatre, zadubljeno gledajući nadole u vlastiti odraz na površini vode. Ili možda u odraz čeličnog kabla koji mu je prolazio iznad glave, premošćujući reku.

"Je li ovo reka Vaj?", Suzana upita Rolanda.

"Jesje."

Edi se nacerio. "Ti kažeš Vaj, a ja kažem zašto da ne?"{1} Podigao je ruku iznad glave i mahnuo. "Džejk! Hej, Džejk! Oj!"

Džejk mu je uzvratio mahanjem, a iako su reka i splav ukotvljen na njenoj obali bili udaljeni više od četvrt milje, njihove oči su bile podjednako oštre i videli su belilo dečakovih zuba kada im se nasmešio.

Suzana je sklopila dlanove oko usta. "Oj! Oj! K meni, šećeru! Dođi da vidiš svoju mamicu!"

Ispuštajući piskutave kevtaje, koji su bili nešto najbliže što lavežu što je mogao da postigne, Oj je pojurio preko splava, nestao s vidika u ambarolikoj građevini, a potom se nanovo pojavio na drugoj strani. Jurcao je niza stazu, ušiju priljubljenih uz lobanju i bleštavih očiju uokvirenim zlatnim prstenovima.

"Uspori malo, šećeru, strefiće te srčka!", povika Suzana, smejući se.

Činilo se kao da je Oj njene reči shvatio kao naređenje da ubrza. Za manje od dva minuta je stigao do Suzaninih kolica, skočio joj u krilo, a zatim ponovo skočio na zemlju i razdragano ih pogledao. "Olan! Ed! Suz!"

"Zdravo da si, ser Trokene", reče Roland, upotrebivši drevnu reč za bambure, koju je prvi put čuo u knjizi koju mu je majka čitala: Troken i zmaj.

Oj je podigao nogu, pomokrio se na travu, a zatim se ponovo okrenuo ka pravcu iz kojeg su došli, njušeći vazduh, pogleda usredsređenog na horizont.

"Zašto to radi, Rolande?" upita Edi.

"Ne znam." Ali skoro da je znao. Da li je u pitanju bile neka stara priča, ne Troken i zmaj, već neka slična njoj? Mislio je da je tako. Na trenutak je pomislio na zelene oči, oprezne u mraku, a niz kičmu mu prođoše žmarci jeze - ne iz straha (premda je to mogao da bude deo toga), već od prisećanja. Onda su žmarci nestali.

Biće vode, ako takva bude božja volja, pomislio je i shvatio da je to naglas izgovorio tek kada ga je Edi upitao: "Šta si rekao?"

"Nije bitno", reče Roland. "Probesedimo malčice sa Džejkovim novim prijateljem, hoćemo li? Možda ima koji popkin viška."

Edi, umoran od žilavog sušenog mesa koje su zvali revolveraškim buritosima, smesta se razvedrio. "Dovraga, hajmo", reče i pogleda u zamišljeni ručni sat na preplanulom ručnom zglobu. "Bogo moj, vidim da je pravo vreme za klopanje."

"Začepi i guraj, šećeru", reče Suzana.

Edi je začepio i pogurao kolica.

3 Starac je sedeo kada su ušli u kućicu za čamce, a kada su izašli iz nje na rečnoj strani, stajao je. Ugledao je revolvere koje su nosili Roland i Edi - velike pucaljke sa drškama od sandalovine - a oči mu se razrogačiše. Spustio se na jedno koleno. Dan je bio miran, a Roland je čuo kako starčeve kosti škripe.

"Zdravo da si, revolverašu" rekao je starac i prislonio šaku naduvenu od artritisa na čelo. "Pozdravljam te."

"Ustani, prijatelju", reče Roland, nadajući se da starac jeste prijatelj - činilo se da Džejk tako misli, a revolveraš je naučio da veruje dečakovim instinktima. Da ne spominje bamburove. "Ustani, hajde."

Skeledžija je imao problema da ustane, pa je Edi zakoračio na palubu i ponudio mu ruku.

"Fala ti, sinko, fala. Jesi li i ti revolveraš, ili tek šegrt?"

Edi pogleda u Rolanda. Rolandovo lice je bilo bezizražajno, pa je Edi ponovo pogledao u starca, slegnuo ramenima i nakezio se. "Pomalo i jedno i drugo, rekao bih. Ja sam Edi Din, iz Njujorka. Ovo je moja žena, Suzana. A ovo je Roland Desčejn. Iz Gileada."

Starčeve oči se razrogačiše. "Gilead, kažeš? Zboriš li tako?"

"Gilead, kakav nekada bejaše", složi se Roland i oseti kako mu se neuobičajena tuga podiže iz srca. Vreme je lice na vodi i, poput velike reke ispred njih, neprestano teče.

"Hodite na palubu, onda. I dobro došli. Ovaj mladić i ja smo se brzo sprijateljili, nego šta." Oj je stupio na veliki splav, a starac se sagnuo da pomazi bambura po podignutoj glavi. "I mi smo prijatelji, zar ne, momče? Sećaš li se mog imena?"

"Biks!", smesta reče Oj, a zatim se ponovo okrenu ka severozapadu, podižući gubicu. Njegove oči uokvirene zlatnim prstenovima su zaneseno gledale ka pokretnim stubovima oblaka koji su označavali Stazu Zraka.

4 "'Oćete li obedovati?", upita ih Biks. "Hrana koju imam nije bogzna šta, ali ono što imam, drage volje ću podeliti s vama."

"Da, i neka ti je hvala", reče Suzana. Pogledala je u kabl iznad njih, koji je dijagonalno prelazio preko reke. "Ovo je dereglija, zar ne?"

"Jah", reče Džejk. "Biks mi je rekao da na drugoj strani reke žive ljudi. Ne blizu, ali nisu ni daleko, takođe. Misli da su u pitanju zemljoradnici koji uzgajaju pirinač, ali oni ne dolaze baš često ovamo."

Biks je sišao sa palube velikog splava i ušao u kućicu za čamce. Edi je sačekao sve dok nije čuo kako starac pretura unutra, a onda se sagnuo i tiho upitao Džejka: "Je li on u redu?"

"Super je", odgovori mu Džejk. "Ionako idemo u tom pravcu, a on je srećan što može nekoga da preveze preko reke. Kaže da su prošle godine otkako je video poslednje putnike."

"Kladim se da jesu", složi se Edi.

Biks se pojavio noseći košaru od pletenog pruća, koju je Roland prihvatio - u suprotnom, starac bi se možda preturio i pao u vodu. Ubrzo su svi sedeli u stolicama od pletenog pruća i žvakali popkine napravljene od nekakve ružičaste ribe. Meso je bilo začinjeno i izvanredno ukusno.

"Jedite kol'ko vam volja", reče Biks. "Reka je puna babica, a većina je dobra za jelo. Mutiće bacam natrag u vodu. Nekada davno imali smo naređenja da iskvarene ribe bacamo na obalu da se ne bi razmnožavale, i ja sam neko vreme to i činio, ali sada…" Slegnuo je ramenima. "Živi i pusti druge da žive, govorim. Kao neko ko je živeo prilično dugo, osećam se kao da mogu to da kažem."

"Koliko si star, Bikse?", upita ga Džejk.

"Napunio sam stotinu dvadeset leta pre prilično mnogo vremena, ali otad sam izgubio račun, vala jesam. Vreme je prekraćeno na ovoj strani vrata, razumete."

Na ovoj strani vrata. Sećanje na neku staru priču ponovo se uskomešalo u dubini Rolandovog uma, a potom iščezlo.

"Pratite li to?" Starac je pokazao rukom na pokretnu traku oblaka na nebu.

"Pratimo."

"Sve do Kale, ili još dalje?"

"Još dalje."

"Do velike tmine?" Biks je istovremeno delovao zabrinuto i fascinirano tom idejom.

"Idemo svojim putem", odgovori Roland. "Koliku cenu zahtevaš da nas prevezeš preko reke, sai skeledžijo?"

Biks se nasmeja. Smeh mu je zvučao napuklo i veselo. "Novac ne vredi pišljiva boba ako nemaš na šta da ga potrošiš, vi nemate nikak'ih životinja, a jasno je ko dan da imam više hrane od vas. A uvek možete da potegnete te pištolje i prisilite me da vas prevezem preko."

"Nikad", reče Suzana, izgledajući šokirano njegovim rečima.

"Znam to", reče Biks, odmahnuvši rukom. "Kopci bi mogli to da urade - a zatim bi baška spalili moju skelu nakon što bi se našli na drugoj obah - ali istinski revolveraši, nikad. Ni revolverašice, takođe, pretpostavljam. Ne delujete mi naoružani, gospoj'ce, al' kada su u pitanju žene, čovek nikad ne zna."

Suzana se bledo nasmešila na njegove reči i oćutala.

Biks se okrenuo ka Rolandu. "Dolazite iz Luda, reko bih. Čuo sam za Lud i kako se stvari sada tamo odvijaju. Nekada bejaše to čudesan grad, nego šta. Rušio se i postajao čudan kada sam ja znao za njega, ali je i dalje bio čudesan."

Njih četvoro razmeniše pogled koji je bio an-tet, ta neobična telepatija koju su delili. Bio je to pogled koji je takođe bio mračan od blama, stare reči iz Srednjeg sveta koja može da označava stid, ali takođe i tugu.

"Šta?", upita Biks. "Šta sam reko? Ako sam od vas zatražio nešto što ne želite da date, u tom slučaju ištem od vas oproštaj."

"Taman posla", reče Roland, "ali Lud…"

"Lud je prašina na vetru", reče Suzana.

"Pa", reče Edi, "ne baš prašina, tačno."

"Pepeo", reče Džejk. "Od one vrste koja svetli u mraku."

Biks je razmislio o tome, a onda sporo klimnuo glavom. "Ipak bih želeo da čujem vašu priču, ili barem onoliki deo koliko možete da mi ispričate za sat vremena. Toliko traje prelazak preko reke."

5 Biks se narogušio kada su se ponudili da mu pomognu sa pripremama. To je moj posao, rekao je, i još uvek mogu da ga obavljam - samo ne toliko brzo kao nekad, kada su na obe strane reke postojale farme i šačica malih trgovačkih postaja.

U svakom slučaju, nije bilo mnogo posla. Biks je iz kućice za čamce doneo hoklicu i veliki ključ od gvozdendrveta sa prstenom na jednom kraju, popeo se na hoklicu kako bi ključ zakačio na vrh stuba, a zatim zakačio prsten za čeličnu sajlu. Odneo je hoklicu natrag u kućicu za čamce i vratio se sa golemom metalnom kurblom u obliku slova Z. Nju je donekle svečano položio na drveno kućište na udaljenom kraju skele.

"Neka niko od vas ne obori ovo u vodu, il' se nikad neću vratiti kući", rekao je.

Roland je čučnuo kako bi proučio kurblu neobičnog oblika. Mahnuo je rukom Ediju i Džejku, koji mu se pridružiše.Pokazao je na reči ispupčene na dugom delu slova Z. "Piše li ovde ono što mislim da piše?"

"Aha", odgovori Edi. "Nort central pozitroniks. Naši stari pajtaši."

"Kada si to nabavio, Bikse?", upita Suzana.

"Pre devedeset godina, ili možda i više, ako bih moro da nagađam. Tamo postoji podzemno mesto." Neodređeno je pokazao rukom u pravcu Zelene palate. "Prostire se kilometrima ispod zemlje i prepuno je stvari koje su pripadale Starom narodu, savršeno očuvanih. Čudnovata muzika se i dalje čuje iznad glave, muzika kak'u nikad niste čuli. Pomućuje vam razmišljanje, kao. Tamo ne smete da ostanete predugo, ili vam se na koži pojave plikovi i povraćate, a zubi počnu da vam ispadaju. Jedared sam otišo tamo. Nikad više. Neko vreme sam mislio da ću umreti."

"Jesi li izgubio kosu jednako kao i kljove?", upita ga Edi.

Biks je delovao iznenađeno, a zatim je klimnuo glavom. "Jesje, nešto malo, ali je ponovo izrasla. To mesto je mirno, znate."

Edi je trenutak-dva razmišljao o njegovim rečima. Naravno da je mirno, u pitanju je beživotan predmet. Onda je shvatio da je starac rekao da je to mesto od čelika{2}

"Jeste li spremni?", upita Biks. Oči su mu bleštale bezmalo kao Ojeve. "Da krećem?"

Edi mu je odsečno salutirao. "Spremni, kapetane. Polazimo na plovidbu ka ostrvu sa blagom, jah, nego šta."

"Dođi i pomozi mi sa ovim konopcima, Rolande od Gileada!"

Roland tako i učini, i to rado.

6 Skela se polako kretala duž dijagonalno postavljene čelične sajle, nošena sporom rečnom maticom. Ribe su iskakale iz vode svuda oko splava dok su članovi Rolandovog ka-teta naizmenično pričali starcu o gradu po imenu Lud i onome šta im se tamo desilo. Oj je izvesno vreme zainteresovano posmatrao ribe, šapa čvrsto ukopanih na prednjoj ivici dereglije. Onda je ponovo seo i okrenuo se natrag prema pravcu iz kojeg su došli, uzdignute njuške.

Biks je zabrundao kada su mu ispričali kako su ostavili grad osuđen na propast. "Blejn Jednošinac, kažete. Sećam se. Pošandrcali voz. Postojao je još jedan, takođe, iako ne mogu da se prisetim kako se zvao…"

"Patriša", reče Suzana.

"Jašta, tako je. Imala je predivne staklene strane. I kažete da su svi u gradu sada mrtvi?"

"Svi su pomrli", reče Džejk.

Biks je pognuo glavu. "Tužno."

"Jeste", reče Suzana, uhvativši ga za šaku i nakratko je stegnuvši. "Srednji svet je tužno mesto, premda ume da bude i izuzetno lepo." Sada su stigli do sredine reke, a lagani povetarac, iznenađujuće topao, promrsio im je kosu. Skinuli su debelu odeću i opušteno sedeli u putničkim stolicama od pletenog pruća, postavljenim tako da gledaju na sve strane, po svoj prilici radi pogleda na okolinu prilikom prelaska. Krupna riba - verovatno jedna od vrste koja im je napunila trbuh za vreme klopanja - naskočila je na splav i ležala tamo, praćakajući se ispod Ojevih nogu. Iako je bambur obično predstavljao smrt za sva sitna stvorenja s kojima bi ukrstio put, činilo se kao da je uopšte ne primećuje. Roland ju je šutnuo natrag u vodu.

"Vaš troken zna da se sprema oluja", primeti Biks. Gledao je u Rolanda. "Bolje da obratite pažnju, zar ne?"

Na trenutak, Roland je ostao bez teksta. Jasno sećanje mu se izdiglo iz zadnjeg dela uma u prednji, sećanje na jednu od desetak ručno obojenih drvoreznih ilustracija u staroj i mnogovoljenoj knjizi. Slika šest bambura koji sede oko palog debla u šumi ispod polumeseca na nebu, svi sa podignutom njuškom. Tu knjigu, Magične priče o Eldu, voleo je više od svih ostalih kada je bio dečačić i slušao kako mu majka čita u njegovoj spavaćoj sobi u visokom tornju, dok je jesenji vetar napolju pevao svoju usamljenu pesmu, dozivajući zimu. Priča koja je pratila sliku zvala se "Vetar kroz ključaonicu", a bila je istovremeno užasna i predivna.

"Tako mi svih bogova na brdu", reče Roland i udari se korenom troprste desne šake po čelu. "Trebalo je smesta da znam. Ako ni zbog čega drugog, onda barem zbog toga koliko je toplo postalo poslednjih nekoliko dana."

"'Oćeš da kažeš da nisi znao?", upita Biks. "Ti, iz Unutrašnjeg sveta?" Zacoktao je jezikom.

"Rolande?", upita Suzana. "Šta se dešava?"

Roland ju je ignorisao. Pogledao je najpre u Biksa, a zatim u Oja, pa zatim ponovo u Biksa. "Dolazi studentres."

Biks klimnu glavom. "Jesje. Troken to oseća, a trokeni nikada ne greše u vezi sa studentresom. Pored toga što pomalo govore, to je njihov harismat."

"Harismat?", upita Edi.

"Hoće da kaže da je to njihov talenat", reče Roland. "Bikse, znaš li da li na drugoj strani reke postoji neko mesto gde bismo mogli da se sklonimo i sačekamo da prođe?"

"Igrom slučaja, znam." Starac je rukom pokazao na pošumljene brežuljke, koji su se blago spuštali prema udaljenoj obali reke Vaj, gde su ih čekali drugo pristanište i druga kućica za čamce, neofarbana i kudikamo neuglednija od prve. "Na drugoj strani pronaći ćete putić koji je nekada bio drum. Prati Stazu Zraka."

"Svakako da prati", reče Džejk. "Sve stvari služe Zraku."

"Pravo zboriš, mladiću, pravo zboriš. U čemu računate razdaljinu, točkovima ili miljama?"

"Svejedno", reče Edi, "mada su, za većinu nas, milje bolje."

"U redu, ondak. Sledite staru džadu za Kalu osam milja… možda devet… i naići ćete na napušteno selo. Najveći broj građevina je napravljen od drveta i neće vam koristiti, ali je seoska sala za javne skupove sazidana od čvrstog kamena. Tamo će vam biti dobro. Bio sam unutra, i tamo postoji predivan veliki kamin. Želećete da proverite odžak, dabome, pošto ćete želeti da ima dobar cug tokom nekoliko dana koje ćete morati da presedite unutra. Što se tiče drveta za potpalu, možete da upotrebite ostatke okolnih kuća."

"Šta je taj studentres?", upita Suzana. "Neka vrsta oluje?"

"Da", odgovori joj Roland. "Nisam video nijednu već dugi, dugi niz godina. Sva sreća što uz sebe imamo Oja. I pored toga ne bih znao, da nije bilo Biksa." Stisnuo je starčevo rame. "Blagodarim, sai. Svi kažemo blagodarim."

7 Kućica za čamce na jugoistočnoj obali reke je izgledala kao da će se svakog časa srušiti, poput toliko drugih stvari u Srednjem svetu; slepi miševi su naglavačke visili sa krovnih greda, a podgojeni paukovi su trčkarali po zidovima. Svima je laknulo kada su izašli napolje i ponovo se obreli pod otvorenim nebom. Biks je privezao skelu i pridružio im se. Svi odreda su ga zagrlili, pazeći da ne stiskaju prejako i ne povrede njegove stare kosti.

Kada su završili sa opraštanjem, starac je obrisao suzne oči, a zatim se sagnuo i pomazio Oja po glavi. "Pazi na njih, ser Trokene."

"Oj!", odgovorio je bambur. Potom: "Biks!"

Starac se uspravio, a oni su ponovo čuli kako mu škripe kosti. Prislonio je šake na krsta i zažmirkao od bola.

"Hoćeš li moći da se bezbedno vratiš nazad?", upita ga Edi.

"O, jašta", reče Biks. "Da je proleće, možda ne bih mogo - reka Vaj nije tako blage naravi kada se sneg otopi i naiđu kiše - ali sad? Prosto ko pasulj. Oluja je još uvek prilično daleko. Malko ću da kurblam spram rečne struje, zatim ću da namaknem rezu da bih se odmorio i da me reka ne bi odnela nazad, a ondak ću još malčice da kurblam. Možda će mi trebati čet'ri sata namesto jednog, al' ću kad-tad stići na drugu obalu. Ranije sam uvek stizo, u svakom slučaju. Samo bih želeo da sam imo više hrane da vam dam."

"Preživećemo", reče Roland.

"Dobro, onda. Dobro." Starac je delovao nevoljno da pođe. Prelazio je pogledom sa lica na lice - ozbiljnog izraza - a potom se iscerio, pokazujući krezave desni. "Dobro se sretosmo, zar ne?"

"Jesmo", složio se Roland.

"A ukoliko se vratite ovim putem, zastanite i posetite starog Biksa. Pripovedajte mu o svojim avanturama."

"Hoćemo", reče Suzana, premda je znala da nikad više neće proći ovim putem. Svi su to znali.

"I vodite računa o studentresu. S tim se ne treba igrati. Ali možda imate dan, pa čak i dva. Još uvek ne trčiš ukrug, jelda, Oje?"

"Oj!", složio se bambur.

Biks teško uzdahnu. "A sad idite svojim putem", rekao je, "a ja ću svojim. Svi ćemo ubrzo biti bezbedno ušuškani u skloništu."

Roland i njegov ka-tet krenuše niz drum.

"Još samo nešto!", Biks doviknu za njima, a oni se okrenuše. "Ako vidite onog dosadnjakovića Andija, recite mu da ne želim nikake pesme, i ne želim da čujem svoj prokleti horaskop! "

"Ko je Andi?", viknu Džejk.

"Oh, nema veze, ionako ga najverovatnije nećete ni videti, u svakom slučaju."

To su bile starčeve poslednje reči, i niko od njih ih se nije sećao, premda uistinu jesu susreli Andija u zemljoradničkoj zajednici po imenu Kala Brin Stardžis. Ali to se desilo kasnije, nakon što je oluja prošla.

8 Do napuštenog sela je bilo svega osam milja, i stigli su za nešto manje od sat vremena od silaska sa skele. Rolandu je trebalo znatno manje vremena da im ispriča za studentres.

"Oluje su se jedanput-dvaput godišnje spuštale iz Velike šume severno od baronije Novi Hanaan, iako nikada nismo imali nijednu u Gileadu; uvek su se dizale u vazduh i nestajale pre nego što bi stigle toliko daleko. Međutim, sećam se da sam jedared na gileadskom drumu video taljige prepune smrznutih leševa. Zemljoradnici i njihove familije, pretpostavljam. Gde su bili njihovi trokeni - njihovi bamburi - ne znam. Možda su se razboleli i pomrli. U svakom slučaju, bez bambura da ih upozore, ti ljudi su bili nepripremljeni. Studentres nailazi iznenada, shvatate. U jednom trenutku ti je vruće kao u pećnici - zato što temperatura uvek poraste pre oluje - a onda se obruši na tebe, kao čopor izgladnelih vukova na stado jaganjaca. Jedino upozorenje jeste zvuk pucanja drveća dok se hladnoća studentresa valja preko njih. Neka vrsta tutnjave, nalik eksploziji granata. Zvuk koji živo drveće pravi kada se odjednom zgrči, pretpostavljam. A kada su ljudi na poljima to začuli, već je bilo dockan."

"Hladno", promrmlja Edi. "Koliko hladno?"

"Temperatura može da padne sve do četrdeset limbita ispod tačke smrzavanja za manje od sat vremena", reče sumorno Roland. "Jezera se zalede za tren oka, sa zvukom nalik mecima koji razbijaju prozorka okna. Ptice se pretvaraju u ledene skulpture na nebu i padaju na zemlju kao kamenje. Trava se pretvara u staklo."

"Preteruješ", reče Suzana. "Mora da preteruješ."

"Ni najmanje. Ali, hladnoća je samo deo toga. Vetar dolazi, takođe - silovit poput bure, lomeći zaleđeno drveće poput slamki. Takve oluje mogu da pređu i po tri stotine točkova pre nego što se podignu na nebo podjednako neočekivano kao što dođu."

"Kako bamburi znaju?", upita Džejk.

Roland je samo zavrteo glavom. Kako i zašto nikad ga nisu mnogo zanimali.

9Došli su do polomljene drvene table koja je ležala nasred puta. Edi ju je podigao i pročitao izbledela slovajedne jedine reči. "Ovo savršeno opisuje Srednji svet", rekao je. "Tajanstveno, ali ipak čudnovato i urnebesno smešno." Okrenuo se ka ostalima, držeći dasku u nivou grudi. Na drvetu je krupnim i nejednakim slovima pisalo: ŽUTAĆ.

"Žutać je duboki bunar", reče Roland. "Običajno pravo dopušta svakom putniku namerniku da pije iz njega bez dozvole ili kazne."

"Dobro došli u Žutać", reče Edi, bacajući znak u šikaru pored puta. "Sviđa mi se. Štaviše, želim nalepnicu na braniku na kojoj piše: 'Sačekao sam da studentres prođe u Žutaću.'"

Suzana se nasmejala. Džejk nije. Samo je pokazao na Oja, koji je počeo da se brzo okreće ukrug, kao da juri vlastiti rep.

"Možda bi trebalo malčice da požurimo", reče dečak.

10 Šuma se proredila, a putić se proširio i postao ono što je nekad bila glavna seoska ulica. Samo selo je predstavljalo čemernu skupinu napuštenih i oronulih kuća, koje su se protezale duž obe strane ulice u dužini od otprilike četvrt milje. Neke građevine su bile kuće, neke prodavnice, ali je sad bilo nemoguće kazati koje su bile koje. Bile su to prazne ljušture, zureći kroz mračne i prazne duplje na kojima se nekad možda nalazilo staklo. Jedini izuzetak je stajao na najjužnijem delu gradića. Tu se u korov obrasla Glavna uhca delila oko niske građevine slične bunkeru, sagrađene od sivog kamena. Stajala je u zarasloj šikari i dehmično bila zaklonjena mladim jelama koje mora da su izrasle otkako je Žutać napušten; njihovo korenje je već počelo da podriva temelj gradske sale za javne skupove. S vremenom će ga potkopati i srušiti, a vreme je predstavljalo nešto čega je Srednji svet imao u izobilju.

"Biks je bio u pravu u vezi sa drvetom za potpalu", reče Edi. Podigao je trošnu dasku i stavio preko rukonaslona Suzaninih invalidskih kolica poput improvizovanog stola. "Imaćemo ga dosta." Bacio je pogled na Džejkovog krznenog drugara, koji je ponovo počeo da se okreće ukrug. "Ukoliko budemo imali vremena da ga skupimo, to jest."

"Počećemo da skupljamo drva čim se uverimo da imamo onu tamo zgradu samo za sebe", reče Roland. "Požurimo s ovim."

11 Sala za javne skupove gradića Žutać bila je prohladna, a ptice - koje su Njujorčani nazivali lastama, a Roland vrapčarkama - ugnezdile su se na drugom spratu, ali je osim toga Rolandov ka-tet odista imao zdanje samo za sebe. Jednom kada se našao ispod krova, činilo se da se Oj oslobodio poriva da gleda ka severoistoku ih trči ukrug, i istog trena se vratio svojoj u suštini znatiželjnoj prirodi, potrčavši uz khmave stepenice ka tihom klepetanju krila i gugutanju na spratu. Počeo je piskavo da kevće, a članovi teta su ubrzo videli kako vrapčarke odleću ka slabije naseljenim područjima Srednjeg sveta. Mada, ako je Roland bio u pravu, pomish Džejk, ptice koje su se zaputile u pravcu reke Vaj uskoro će biti pretvorene u ledenice.

Prizemlje se sastojalo iz jedne jedine ogromne prostorije. Stolovi i klupe su stajali nagomilani uza zidove. Roland, Edi i Džejk su ih preneli do nezastakljenih prozora, koji su bili milostivo mali, i prekrili zjapeće otvore. Prozore na severozapadnoj strani su prekrili sa spoljašnje strane, tako da ih vetar iz tog pravca gura prema unutra, umesto da ih preturi i oduva.

Dok su to činili, Suzana je ušla kolicima u otvor velikog kamina, što joj je pošlo za rukom a da pritom nije morala ni da sagne glavu. Podigla je pogled, uhvatila zarđali viseći prsten i povukla. Začuo se đavolski, škripavi zvuk… pauza… a onda joj se na glavu obrušio ogromni oblak gareži. Njena reakcija je bila trenutna, živopisna i u potpunosti u duhu Dete Voker.

"Oh, poljubi me u bulju i idi u raj!", vrisnula je. "Ti, kurcolizački mamojepcu, pa gledaj samo ovaj usrani nered!"

Izašla je iz kamina, kašljući i mašući rukama ispred lica. Točkovi njenih kolica su ostavili tragove u gareži. Ogromna gomila čađi joj je ležala u krilu. Otresla ga je nizom snažnih zamaha koji su više podsećali na udarce.

"Prljavi jebeni odžaku! Štrokavi matori dimnjaku! Ti, drkadžijski kurvin sine…"

Okrenula se i videla kako Džejk zuri u nju, otvorenih usta i razrogačenih očiju. Iza njega, na stepenicama, Oj je radio to isto.

"Izvini, medeni", reče Suzana. "Malčice sam se zanela. Uglavnom sam besna na sebe. Odrasla sam okružena furunama i kaminima, i trebalo je da znam bolje."

Tonom najdubljeg poštovanja, Džejk je rekao: "Znaš bolje psovke od moga oca. Mislio sam da niko ne zna bolje psovke od mog oca."

Edi je prišao Suzani i počeo da joj briše garež sa lica i vrata. Odgurnula mu je ruke. "Samo ga razmazuješ. Hajde da vidimo možemo li naći taj bunar, ili šta god da je. Možda u njemu još uvek ima vode."

"Biće vode ako takva bude volja božja", reče Roland.

Okrenula se i pogledala ga čkiljeći. "Praviš se pametan, Rolande? Ne želiš da se praviš pametan dok sedim ovde štrokava kao garagančica."

"Ne, sai, ni ne pomišljaj na to", reče Roland, ali mu se levi kraj usana blago izvio nagore. "Edi, vidi možeš li da izvučeš vodu iz bunara, kako bi Suzana mogla da se očisti. Džejk i ja ćemo početi da sakupljamo drva. Potrebno je da nam pomognete što pre budete mogli. Nadam se da je naš prijatelj Biks uspeo da se vrati na svoju stranu reke, zato što mi se čini da imamo znatno manje vremena nego što sam isprva mislio."

12 Gradski bunar se nalazio na drugoj strani sale za javne skupove, na nečemu za šta se Ediju činilo da je nekada možda bilo gradsko opštinsko zemljište. Uže koje je visilo sa čekrka ispod natrulog krovišta je odavno istrulilo, ali to im nije predstavljalo problem; u telećku su imali kotur dobrog konopca.

"Problem je u tome", reče Edi, "šta ćemo da privežemo za kraj konopca. Pretpostavljam da bi jedna od Rolandovih starih bisaga mogla…"

"Šta je ono tamo, šećeru?", Suzana je pokazala na žbun visoke trave i vukodražice levo od bunara.

"Ne vidim…" Ali je onda video. Odsjaj zarđalog metala. Vodeći računa da se što je manje moguće izgrebe na trnje, Edi je zavukao ruku u zamršeni žbun i, zastenjavši od napora, izvukao zarđalu kofu sa namotajem mrtvog bršljana unutra. Kofa je čak imala i ručice.

"Daj mi da vidim to", reče mu Suzana.

Edi je izbacio bršljan i dodao joj kofu. Isprobala je ručku koja se istog trena slomila, ne sa praskom već tihim uzdahom. Suzana ga je pokajnički pogledala i slegnula ramenima.

"Nema veze", reče Edi. "Bolje da znamo sada, nego kad kofa bude dole u bunaru." Bacio je ručku u stranu, odsekao komad njihovog konopca, razmrsio spoljašnje niti da bi ga istanjio, a ono što je ostalo je provukao kroz rupe koje su držale staru ručicu.

"Nije loše", reče Suzana. "Mnogo si spretan za belog dečka." Pogledala je nadole preko ivice bunara. "Mogu da vidim vodu. Nema ni tri metra do dna. Uuuu, izgleda hladno."

"Odžačari ne mogu da budu izbirači", reče Edi.

Kofa je pljusnula u vodu, iskrenula se i počela da se puni. Kada je potonula ispod površine, Edi ju je izvukao. Voda je curila kroz nekoliko rupa gde je rđa izjela metal, ali su rupe bile male. Skinuo je košulju, umočio je u vodu i počeo da joj briše lice.

"Oh, bogo moj!", rekao je. "Vidim devojku!"

Suzana je uzela smotanu košulju, isprala je, iscedila i počela da pere ruke. "Barem sam pročistila prokleti dimnjak. Možeš da izvučeš još jednu kofu vode nakon što isperem najveći deo štroke sa sebe, a kada zapalimo vatricu, moći ću da se operem toplom…"

Daleko na severozapadu, odjeknula je tiha, potmula grmljavina. Usledila je pauza, a zatim se začula druga. Pratilo ju je još nekoliko, a potom i savršeni plotun. Dolazila je u njihovom pravcu poput vojske u maršu. Njihovi uplašeni pogledi se susretoše.

Edi je, nag do pojasa, prišao zadnjem delu invalidskih kolica. "Mislim da bi bilo bolje da ovo ubrzamo."

U daljini se - ali očigledno sve bliže - začuše eksplozije koji su mogle da potiču od zaraćenih armija.

"Mislim da si u pravu", reče Suzana.

13 Kada su se vratili, ugledali su kako Roland i Džejk trče prema gradskoj sali za javne skupove ruku punih natrulih grana i suvaraka. Još uvek sa druge strane reke, ali svakako sve bliže, čule su se te tihe, potmule eksplozije dok se drveće na putu studentresa grčilo i pucalo. Oj je bio nasred korovom zagušene Glavne ulice, neprestano trčeći ukrug.

Suzana je iskočila iz kolica, dočekala se spretno na ruke i počela da puzi prema sali za javne skupove.

"Šta to, dođavola, radiš?", upita je Edi.

"Možeš da nosiš više drveta u kolicima. Dobro ih napuni. Uzeću od Rolanda njegovo kresivo i zapaliću vatru."

"Ali…"

"Poslušaj me, Edi. Pusti me da učinim ono što mogu. I obuci košulju. Znam da je mokra, ali se tako nećeš sav izgrebati."

Učinio je to, a zatim okrenuo kolica, propeo ih na velike zadnje točkove i pogurao prema najbližem najverovatnijem izvoru ogreva. Dok je prolazio pored Rolanda, preneo je revolverašu Suzaninu poruku. Roland je klimnuo i nastavio da trči, gvireći preko hrpe drva u naručju.

Njih troje su trčali napred-nazad ne razgovarajući, skupljajući drva za ogrev u ovom uvrnuto toplom popodnevu. Staza Zraka na nebu je privremeno nestala sa vidika, zato što su svi oblaci bili u pokretu, valjajući se prema jugoistoku. Suzana je zapalila vatru, a plamenovi su zverski lizali uz dimnjak. U središtu velike prostorije u prizemlju se uzdizala golema hrpa drveta, a iz pojedinih dasaka su još uvek štrčali zarđali ekseri. Zasad se niko od njih nije posekao ili ubo, ali je Edi smatrao da je to samo pitanje vremena. Pokušao je da se priseti kada je poslednji put primio vakcinu protiv tetanusa i nije mogao.

Što se tiče Rolanda, pomislio je, njegova krv bi verovatno ubila svaki mikrob iste sekunde kada bi se ovaj usudio da promoli glavu unutar te sarage koju naziva kožom.

"Zašto se smeškaš?", upita ga Džejk. Reči su mu izašle u kratkim, zadihanim dahtajima. Rukavi košulje su mu bili prljavi i prekriveni iverjem; na čelu je imao veliku mrlju od prljavštine.

"Ni zbog čega posebno, heroju mali. Pazi na zarđale eksere. Idemo po još jednu turu, a onda bi bilo najbolje da završimo posao za danas. Blizu je."

"Okej."

Eksplozije su sada dopirale s njihove strane reke, a vazduh je, premda još uvek topao, postao neobično zagušljiv i tmast. Edi je poslednji put natovario Suzanina kolica i krenuo prema gradskoj sali za javne skupove. Džejk i Roland su bili ispred njega. Mogao je da oseti vrelinu kako izlazi kroz otvorena vrata zgrade. Bolje da zahladi, pomislio je, ili ćemo sejebeno skuvati tamo unutra.

Onda, dok je čekao da se Roland i Džejk okrenu postrance kako bi uneli tovare drva kroz vrata, prodorno vrištanje se pridružilo praskanju i pucanju zgrčenog drveća. Dlačice na Edijevom potiljku se naježiše. Vetar koji je duvao prema njima je zvučao kao da je živ, i u bolnoj agoniji.

Vazduh je ponovo počeo da struji. Najpre je bio topao, zatim dovoljno svež da im osuši znoj na licu, a potom hladan. To se dogodilo u roku od svega nekoliko sekundi. Jezivom zavijanju vetra se pridružio klepetavi zvuk zbog koga je Edi pomislio na plastične zastavice kakve se ponekad mogu videti na pijacama polovnih automobila. Vetar je fijukao, a lišće je počelo da otpada sa grana drveća, najpre u desetinama, a onda u stotinama. Grane su udarale jedne o druge, naspram oblaka koji su postajali sve tmurniji dok je razjapljenih usta gledao u njih.

"O, sranje", reče Edi i pogura kolica pravo ka vratima. Prvi put za desetak ulazaka, kolica su se zaglavila u dovratniku. Daske koje je nagomilao preko rukonaslona su bile preširoke. Bez ikakvog drugog tereta, krajevi dasaka bi se slomili sa istovetnim tihim, gotovo pokajničkim zvukom kakav je napravila ručica kofe, ali ne i ovog puta. O ne, ne sad kada je oluja bezmalo stigla do njih. Zar ništa u Srednjem svetu nikad ne ide kao po loju? Posegnuo je rukom preko naslona kolica da odgurne u stranu najdužu dasku, a u tom trenu je Džejk povikao.

"Oj! Oj je još uvek tamo napolju! Oj! K meni!"

Oj nije obratio pažnju. Prestao je da trči ukrug. Sada je samo sedeo, njuške podignute ka nadolazećoj oluji, a oči uokvirene zlatnim prstenovima sanjivo su mu bile uperene u jednu tačku.

14 Džejk nije razmišljao i nije obratio pažnju na eksere koji su štrčali iz Edijevog poslednjeg tovara ogrevnog drveta. Jednostavno se uzverao na gomilu dasaka i skočio. Pogodio je Edija, koji se zateturao unazad. Edi je pokušao da održi ravnotežu, ali se sapleo o sopstvena stopala i pao na dupe. Džejk se dočekao na koleno, a zatim uspravio na noge, razrogačenih očiju, a duga kosa mu se zavijorila na vetru u zamršenom klupku uvojaka i lokni.

"Džejk, nemoj!"

Edi je pokušao da ga zgrabi i nije uhvatio nište sem manžetne dečakove košulje. Bila je istanjena mnogobrojnim pranjima u mnogim potocima i pocepala se.

Roland se stvorio u dovratniku. Razbacao je predugačke daske ulevo i udesno, ne mareći za štrčeće eksere baš kao ni Džejk. Cimnuo je kolica, uvukao ih kroz vrata i zabrektao: "Ulazi unutra."

"Džejk…"

"Džejk će ili biti dobro ili neće." Revolveraš je ščepao Edija za ruku i podigao ga na noge. Stare farmerice su im štektale poput mitraljeza dok ih je vetar šamarao. "Ne možemo da mu pomognemo. Ulazi."

"Neću! Jebi se!"

Roland se nije raspravljao, već je umesto toga naprosto cimnuo Edija i uvukao ga kroz vrata. Suzana j e klečala ispred vatre, zureći u njega. Lice joj se blistalo od znoja, a prednji deo njene košulje od jelenske kože bio je natopljen znojem.

Roland je stajao u dovratniku sa turobnim izrazom na licu, posmatrajući kako Džejk trči prema svom krznatom prijatelju.

15 Džejk je osetio kako temperatura oko njega skače. Grana se odlomila sa suvim praskom, a on se sagnuo kada mu je prozviždala iznad glave. Oj nije ni mrdnuo kada ga je uzeo u naručje. Bambur se onda divlje osvrnuo oko sebe, ogolivši zube.

"Grizi ako baš moraš", reče mu Džejk, "ali te neću spustiti na zemlju."

Oj ga nije ugrizao, a Džejk to možda ne bi ni osetio i da jeste. Lice mu je utrnulo. Okrenuo se ka gradskoj sali za javne skupove, a vetar je postao ogromna ledena ruka čvrsto položena na sredinu njegovih leđa. Ponovo je potrčao, svestan da to sada čini u apsurdnim skokovima, kao astronaut koji hoda po površini Meseca u nekom naučnofantastičnom filmu. Jedan skok… dva… tri…

Međutim, prilikom trećeg skoka nije doskočio na zemlju. Vetar ga je poneo pravo napred sa Ojem u naručju. Začula se grlena, gromoglasna eksplozija kad je jedna kuća poklekla pod udarom vetra i poletela ka jugoistoku u pljusku šrapnela. Video je kako se stepenište, sa još uvek prikačenom grubom daskom koja je služila kao ograda, vrti ukrug i leti nagore prema oblacima. Mi smo sledeći, pomislio je, a zatim ga je šaka, i dalje snažna iako su joj nedostajala dva prsta, ščepala za mišicu.

Roland ga je okrenuo ka vratima. Na trenutak je bilo povuci-potegni, pošto ih je vetar gurao dalje od bezbednosti sale za javne skupove. Revolveraš je onda uleteo u dovratnik sa preostalim prstima zakopanim duboko u Džejkovo meso. Pritisak vetra je naglo nestao, a obojica su se preturili na leđa.

"Hvala bogu!", viknu Suzana.

"Zahvaljuj mu se kasnije!" Roland je vikao da bi ga čuli uprkos sveprožimajućem urlanju oluje. "Gurajte! Svi gurajte ova prokleta vrata! Suzana, ti guraj dole pri dnu! Svom snagom! Džejk, ti ih zamandali! Razumeš li me! Navuci zasun! Ne oklevaj!"

"Ne brini se za mene", obrecnu se Džejk. Nešto mu je poseklo slepoočnicu, a tanak mlaz krvi mu se slio niz obraz, ali su mu oči bile jasne i sigurne.

"Sad! Gurajte! Gurajte, ako vam je život mio!"

Vrata su se polako zatvorila. Nisu mogli dugo da ih drže - svega nekoliko sekundi - ali nisu ni morali. Džejk je navukao debelu drvenu prečagu, a kad su se oprezno odmaknuli nazad, zarđale spojnice su izdržale. Zgledali su se, boreći se da dođu do daha, a zatim pogledali nadole u Oja, koji je jedanput razdragano zalajao, a zatim otišao da se ogreje pored vatre. Izgledalo je kao da su čini koje je dolazeća oluja bacila na njega konačno razvejane.

Dalje od ognjišta, velika prostorija je postajala sve hladnija.

"Trebalo je da me pustiš da zgrabim klinca, Rolande", reče Edi. "Mogao je da pogine tamo napolju."

"Oj je Džejkova odgovornost. Trebalo je da ga ranije uvede unutra. Da ga veže za nešto, ako mora. Ili ti ne misliš tako, Džejk?"

"Jah, mislim." Džejk je seo pored Oja, jednom rukom mazeći bamburovo gusto krzno, a drugom brišući krv sa lica.

"Rolande", reče Suzana, "on je samo dečak."

"Više nije", uzvrati Roland. "Tražim tvoj oproštaj, ali… više nije."

16 Tokom prva dva sata studentresa, pitali su se hoće li čak i kamena gradska sala za javne skupove izdržati. Vetar je vrištao, a drveće se lomilo. Jedno stablo je tresnulo na krov i polomilo ga. Ledeni vazduh je prostrujao između dasaka iznad njih. Suzana i Edi su se zagrlili. Džejk je štitio Oja - koji je sada bezbrižno ležao izvrnut na leđima, zdepastih nogu dignutih u vazduh i raširenih na sve četiri strane sveta - i gledao nagore u uskovitlani oblak ptičjeg izmeta koji je curio kroz pukotine na plafonu. Roland je mirno pripremao večeru.

"Šta ti misliš, Rolande?", upita ga Edi.

"Mislim da ćemo biti dobro ako ova zgrada izdrži samo još jedan sat. Hladnoća će se pojačati, ali će se vetar malo primiriti kada padne noć. Primiriće se još više sutra ujutru, a vazduh će do prekosutra biti miran i kudikamo topliji. Ne kao pre dolaska oluje, ali ta toplota je bila neprirodna i svi smo to znali."

Osmotrio ih je sa poluosmehom. Osmejak je izgledao čudnovato na njegovom licu, obično tako ozbiljnom.

"U međuvremenu, imamo finu vatricu - nedovoljno veliku da zagreje čitavu sobu, ali sasvim dobru ukoliko ostanemo blizu nje. I malčice vremena da se odmorimo. Mnogo toga smo preturili preko glave, zar ne?"

"Aha", reče Džejk. "Previše toga."

"A još više nas tek očekuje, ne sumnjam. Opasnost, težak posao, tuga. Smrt, možda. Stoga sada sedimo pored vatre, kao u starim danima, i uživamo u udobnostima koje imamo na raspolaganju." Pogledao ih je, i dalje sa tim osmejkom na licu. Svetlost vatre je činila da izgleda neobično; jedna strana lica mu je delovala mladoliko, a druga prastaro. "Mi smo ka-tet. Mi smo jedno sazdano od mnogih. Budite zahvalni na toploti, skloništu i društvu. Ostali možda nisu toliko srećni."

"Nadam se da jesu", reče Suzana. Mislila je na Biksa.

"Hajde" reče Roland. "Jedimo."

Prišli su i posedali oko svog dinha, i jeli su ono što im je spremio.

17 Suzana je te večeri spavala sat-dva, ali su je probudili snovi - snovi o gadnoj, crvljivoj hrani koju je iz nekog razloga bila prisiljena da jede. Napolju, vetar je nastavio da zavija, premda njegovo hučanje sada više nije bilo toliko postojano. Katkad se činilo kao da u potpunosti prestaje da duva, da bi se zatim u sledećem trenutku ponovo podigao, krešteći dugo i ledeno dok je prolazio ispod streha i činio da stare kosti građevine podrhtavaju. Vrata su ritmično lupala u zasun, ali se poput tavanice iznad njih, činilo da i zasun i zarđale spojnice izdržavaju. Zapitala se šta bi se desilo s njima da je drvena prečaga bila trula kao ručica kofe koju su pronašli u žbunu pored bunara.

Roland je bio budan i sedeo je pored vatre. Džejk je bio s njim. Između njih, Oj je spavao sa šapom na njušci. Suzana im se pridružila. Vatra je malo zgasla, ali je ovako blizu bacala utešnu toplotu na njeno lice i ruke. Uzela je dasku, pomislila da je prelomi na dva dela, zaključila da bi prasak mogao da probudi Edija, a zatim je celu bacila na vatru. Varnice su suknule naviše uz dimnjak, kovitlajući se ukrug kad ih je zahvatilo strujanje vazduha.

Mogla se poštedeti razmatranja, zato što joj je, još dok su se iskre kovitlale, ruka pomilovala potiljak tik ispod linije kose. Nije morala da se okrene; prepoznala bi taj dodir bilo gde. Ne okrenuvši se, uhvatila je šaku, prinela je usnama i poljubila u dlan. Beli dlan. I pored sveg ovog provedenog vremena i silnog vođenja ljubavi, ponekad je jedva mogla da poveruje u to. Pa ipak, bilo je tako.

Barem neću morati da ga dovodim kući i upoznajem sa roditeljima, pomislila je.

"Ne možeš da spavaš, šećeru?"

"Malo. Ne mnogo. Imao sam neobične snove."

"Vetar ih donosi", reče Roland. "Svako u Gileadu bi ti isto rekao. Ali ja volim zvuk vetra. Oduvek sam ga voleo. Smiruje me i čini da mislim na stara vremena."

Skrenuo je pogled u stranu, kao da je posramljen tolikim brbljanjem. "Niko od nas ne može da spava", reče Džejk. "Zato nam ispričaj priču."

Roland je neko vreme gledao u vatru, a zatim je pogledao u Džejka. Revolveraš se ponovo smešio, ali mu se pogled gubio u daljini. Čvor je prasnuo u ognjištu. S druge strane kamenih zidova, vetar je vrištao kao da je razjaren što ne može da uđe unutra. Edi je zagrlio Suzanu oko struka, a ona mu je naslonila glavu na rame.

"Kakvu priču bi voleo da čuješ, Džejk, sine Elmerov?"

"Bilo koju." Zastao je. "Neku o starim danima."

Roland je pogledao u Suzanu i Džejka. "A vas dvoje? Želite li i vi da je čujete?"

"Da, molim", reče Suzana.

Edi klimnu glavom. "Jah. Ako želiš da pričaš, to jest."

Roland je razmislio. "Možda ću vam ispričati dve, budući da je zora daleko i da možemo da prespavamo sutrašnji dan, ako želimo. Te dve priče se gnezde jedna u drugoj. Pa ipak, vetar duva kroz obe, što je dobro. Ne postoji ništa nalik pričama u vetrovitoj noći kada su ljudi pronašli toplo mesto u hladnom svetu."

Uzeo je polomljenu dasku, prodžarao užareno ugljevlje, a zatim je bacio u vatru. "Za jednu znam da je istinita, jer sam je proživeo sa svojim ka-drugom, Džejmijem de Karijem. Drugu priču, 'Vetar kroz ključaonicu', čitala mi je majka kada bejah dečačić. Stare priče umeju da budu korisne, znate, a trebalo je da pomislim na ovu čim sam video kako Oj njuši vazduh, ali to bejaše davno." Uzdahnuo je. "Prošli dani."

U mraku izvan svetlosti vatre, vetar je počeo da zavija. Roland je sačekao da halabuka donekle umine, a zatim započeo pripovest. Edi, Suzana i Džejk su ga zaneseno slušali tokom čitave te duge i svadljive noći. Lud, Tik-Tak, Blejn Jednošinac, Zelena palata - sve je to bilo zaboravljeno. Čak je i Mračna kula malčice bila zaboravljena. Postojao je samo Rolandov glas, koji se uzdizao i spuštao.

Uzdizao se i spuštao poput vetra.

"Nedugo nakon smrti majke, koju sam, kao što znate, ubio vlastitom rukom…"

Kožni čovek

(Prvi deo)

Nedugo posle majčine smrti, koju sam, kao što znate, ubio vlastitom rukom, moj otac - Stiven, sin Henrija Visokog - pozvao me je u svoju radnu sobu u severnom krilu palate. Prostorija je bila skučena i hladna. Sećam se da je vetar cvileo kroz uzane prozore. Sećam se visokih polica sa knjigama - knjige su vredele čitavo bogatstvo, ali nikada nisu bile čitane. On ih nikada nije čitao, u svakom slučaju. Takođe se sećam crnog okovratnika koji je nosio u znak sećanja na moju majku. Svaki čovek u Gileadu je nosio sličan okovratnik, ili crnu traku oko rukava košulje. Žene su nosile crne mrežice za kosu. To će se nastaviti sve dok Gabrijela Desčejn ne bude provela šest meseci u grobu.

Pozdravio sam ga, pesnicom dodirnuvši čelo. Nije podigao pogled sa hartija na stolu, ali sam znao da je primetio moj pozdrav. Moj otac je sve primećivao, i to veoma dobro. Sačekao sam. Potpisao se nekoliko puta na hartije dok je vetar zviždao, a vrane graktale u dvorištu. Ognjište je bila mrtva duplja. Moj otac je retko kad naređivao slugama da zapale vatru, čak i u najhladnijim danima.

Napokon je podigao pogled sa papira.

"Kako je Kort, Rolande? Kako stoje stvari s tvojim nekadašnjim učiteljem? Mora da znaš, zato što su me obavestili da najveći deo vremena provodiš u njegovoj kolibi, hraneći ga i tome slično."

"Ima dana kada me prepoznaje", rekoh. "Mnogo više kada nije tako. Još uvek vidi na jedno oko. Drugo…" Nisam morao da dovršim rečenicu. Moj soko, David, iskopao je Kortu oko za vreme mog ispita muškosti. Kort je, zauzvrat, oduzeo Davidov život, ali to mu je bilo poslednje ubistvo u životu.

"Znam šta se zbilo s njegovim drugim okom. Zar ga uistinu hraniš?"

"Jašta, oče, hranim ga."

"Pereš li ga kada se uneredi?"

Stajao sam ispred očevog radnog stola kao ukoreni školarac pozvan pred učitelja, a tako sam se i osećao. Samo, koliko je ukorenih školaraca ubilo vlastitu majku?

"Odgovori mi, Rolande. Ja sam tvoj dinh, pored toga što sam ti otac, i zahtevam tvoj odgovor."

"Ponekad." Što, zapravo, i nije bila laž. Katkad sam mu menjao uprljane prnje tri-četiri puta na dan, a ponekad, dobrih dana, svega jedanput ili nijedanput. Mogao je da na vreme stigne do klozeta, ako bih mu pomogao. I ako bi se setio da mora da izvrši nuždu.

"Zar bele bolničarke ne dolaze da se staraju o njemu?"

"Ja ih vraćam natrag", rekoh.

Pogledao me je sa istinskom ljubopitljivošću. Tražio sam prezir na njegovom hcu - potajno sam priželjkivao da ga ugledam - ali ništa nisam zapazio. "Jesam li te vaspitao da budeš bolničarka i dadilja slomljenom starcu?"

Njegove reči su me razgnevile. Kort je odgajio niz dečaka u tradiciji Elda i revolveraša. One, koji nisu bili vredni, navladao je u borbi i poslao na zapad bez ikakvog drugog oružja osim onoga što im je preostalo od pameti. Tu su se, u Kresiji i na mestima još i dubljim od tih anarhističkih kraljevstava, mnogi poraženi dečaci pridružili Farsonu, Dobrom Čoveku. Koji će, s vremenom, srušiti sve ono za šta se zalagala loza mog oca. Farson ih je naoružao, jakako. Imao je oružje, i imao je velike planove.

"Smatraš li da ga treba baciti na bunjište, oče? Treba li to da mu bude nagrada za sve godine službe? Ko je sledeći, onda? Vanej?"

"Nikad u ovom životu, kao što dobro znaš. Ali ono što je učinjeno, učinjeno je, Rolande, kao što takođe znaš. A ti se ne brineš o njemu iz ljubavi. Znaš i to, takođe."

"Staram se o njemu iz poštovanja!"

"Da je u pitanju samo poštovanje, mislim da bi ga posećivao i čitao mu - jer ti dobro čitaš, tvoja majka je to odvajkada govorila, i govorila je istinu - ali ne bi čistio njegova govna i menjao mu posteljinu. Kažnjavaš sebe zbog smrti svoje mati, što nije bila tvoja krivica."

Jedan deo mene je znao da je to istina. Drugi je odbijao da u to poveruje. Proglas o njenoj smrti je bio jednostavan: "Gabrijela Desčejn, ona od Artena, umrla je dok je bila zaposednuta demonom koji joj je kinjio dušu." Tako se uvek obznanjivalo kada bi neko od visokog roda izvršio samoubistvo, a tako je predstavljena i priča o njenoj smrti. Ljudi su priču prihvatili bez pitanja, čak i oni koji su, bilo u potaji ili ne tako tajno, sarađivali sa Farsonom. Zbog toga što se obelodanilo - bogovi znaju kako, budući da priča nije potekla iz mojih ili usta mojih prijatelja - da je Gabrijela Desčejn bila ljubavnica Martena Širokoplaštog, dvorskog maga i glavnog savetnika mog oca, i da je Marten pobegao na istok. Sam.

"Rolande, čuj me veoma dobro. Znam da si osećao da te je tvoja gospa majka izdala. I ja sam se isto tako osećao. Znam da ju je jedan deo tebe mrzeo. Deo mene ju je takođe mrzeo. Ali smo je obojica voleli, a volimo je i dalje. Otrovala te je igračka koju si doneo sa sobom iz Mehisa, a veštica te je obmanula. Samo jedna od tih stvari možda ne bi izazvala ono što se dogodilo, ali ružičasta kugla i veštica zajedno… jašta."

"Rea." Osetio sam kako mi suze peckaju oči, i snagom volje sam ih potisnuo. Nisam hteo da zaplačem pred ocem. Nikad više. "Rea sa Brda gugutki."

"Jes', ona, ta kučka crnog srca. Ona je ubila tvoju majku, Rolande. Pretvorila te je u revolver… a zatim je povukla okidač."

Oćutao sam.

Mora da je otac primetio moj jad, zato što je nastavio da premeće svoje hartije, potpisujući se tu i tamo. Najzad je ponovo podigao pogled. "Bele bolničarke će morati da se izvesno vreme staraju o Kortu. Šaljem tebe i jednog od tvojih ka-drugara u Debariju."

"Šta? U Sereniti?"{3}

Nasmejao se. "Samostan u kome je boravila tvoja mati?"

"Da."

"Ne tamo, uopšte ne. Sereniti, kakva šala. Te žene su crne bolničarke. Odrale bi te živog, ako bi samo pokucao na njihova sveta vrata. Većina sestara koje tamo obitavaju više vole dugački štapić od muškaraca."

Nisam imao pojma na šta misli - imajte na umu da sam tada još uvek bio vrlo mlad i veoma neiskusan povodom mnogih stvari, uprkos svemu što sam doživeo. "Nisam siguran da sam spreman za novu misiju, oče. A kamoli za potragu."

Hladno me je pogledao. "Ja ću proceniti za šta si spreman. Osim toga, to nije nimalo nalik metežu u koji si ušetao u Mehisu. Postoji izvesna opasnost, da, možda će čak doći do pucnjave, ali, na kraju krajeva, to je samo još jedan posao koji mora da se obavi. Delimično zato da bi ljudi koji su počeli da sumnjaju uvideli da je Belo još uvek snažno i postojano, ali uglavnom zato što se zlu ne može dozvoliti da opstane. Sem toga, kao što rekoh, ne šaljem te tamo samog."

"Ko će poći sa mnom? Katbert ili Alejn?"

"Ni jedan, ni drugi. Ovde imam poslić za Nasmejanog Dečka i Trupkala. Ići ćeš zajedno sa Džejmijem de Karijem."

Razmislio sam o tome i zaključio da će mi biti drago da jašem zajedno sa Džejmijem Crvenorukim. Iako bih preferirao Katbertovo ili Alejnovo društvo. Kao što je moj otac svakako dobro znao.

"Hoćeš li poći bez raspravljanja, ili ćeš me dodatno nervirati u danu kada imam pune ruke posla?"

"Poći ću", rekao sam. U stvari, biće dobro pobeći iz palate - njenih senovitih soba, spletkaroškog šaputanja, sveprožimajućeg osećanja da tama i anarhija dolaze i da ih ništa ne može zaustaviti. Svet će ubrzo krenuti dalje, ali Gilead neće krenuti dalje skupa s njim. Taj blistavi, predivni mehur sapunice će se ubrzo rasprsnuti.

"Odlično. Ti si dobar sin, Rolande. Možda ti to nikad ranije nisam rekao, ali to je istina. Ništa ti ne zameram. Ništa."

Pognuo sam glavu. Kada se ovaj sastanak konačno završi, otići ću negde i pustiti srcu na volju, ali ne u tom trenutku. Ne dok stojim pred njim.

"Deset ili dvanaest točkova posle dvorane žena - Serenitija, ili kako god da je zovu - nalazi se Debarija, grad na obodu ravnica alkalijuma. Nema ničeg spokojnog u vezi sa Debarijom. U pitanju je prašnjavi gradić na kraju železničke pruge, odakle se stoka i blokovi soli šalju na jug, istok ili zapad - u svakom pravcu osim u onom gde taj kučkin sin Farson kuje svoje planove. Ovih dana pristiže manje grla negoli nekada i očekujem da će se Debarija uskoro sasušiti i raspršiti poput toliko drugih mesta u Srednjem svetu, ali sad je to još uvek zaposleno mesto, prepuno saluna, javnih kuća, kockarnica i varalica. Ma koliko da je teško u to poverovati, tamo čak postoji i nekoliko dobrih ljudi. Jedan od njih je šerif, Hju Pivi. Njemu ćete se ti i Džejmi de Kari javiti kad stignete. Pokažite mu vaše revolvere i sigul koji ću ti dati. Razumeš li sve što sam ti dosad rekao?"

"Razumem, oče", rekoh. "Šta je tamo toliko loše da iziskuje pažnju revolveraša?" Blago sam se nasmešio, što sam retko činio nakon majčine smrti. "Čak i revolveraša-šegrta poput nas?"

"Sudeći prema izveštajima koje imam" - podigao je nekoliko papira i mahnuo njima preda mnom - "na delu je kožni čovek. Sumnjam u to, ali nema nikakve sumnje da su žitelji Debarije prestrašeni."

"Ne znam šta je to", rekao sam.

"Neka vrsta menjača oblika, ili barem tako kažu stare priče. Poseti Vaneja kada odeš od mene. On već neko vreme sakuplja izveštaje."

"Dobro."

"Odradi posao, pronađi tog bezumnika koji tumara unaokolo noseći životinjske kože - verovatno će se na kraju ispostaviti da u pitanju nije ništa drugo - ali nemoj dangubiti. Događaji kudikamo ozbiljniji od toga su počele da se dešavaju. Želim te natrag - tebe i sve tvoje ka-drugare - pre jeseni."

Dva dana kasnije, Džejmi i ja smo uveli konje u stočni furgon specijalnog voza sa dva vagona, pripremljenog za nas. Zapadna železnička linija se nekada prostirala hiljadu točkova ili više, sve do pustinje Mohejn, ali je u godinama pre pada Gileada išla samo do Debarije, i ne dalje. S druge strane grada, poplave i zemljotresi su uništili mnoge koloseke. Druge su pak zauzeli kopci i lutajuće bande odmetnika, koji su sebe nazivali kopnenim piratima, pošto je taj deo sveta zapao u krvavo rasulo. Te daleke zapadne zemlje smo zvah Spoljni svet, a one su dobro poslužile namerama Džona Farsona. On je, na kraju krajeva, i sam bio običan kopneni pirat. Samo sa velikim pretenzijama.

Voz je bio jedva nešto više od obične igračke s pogonom na vodenu paru; narod Gileada ga je nazivao Trubica i smejao se kada bi ga ugledao kako purnja dim preko mosta zapadno od palate. Mogli smo da stignemo do Debarije znatno brže jašući na konjima, ali je putovanje vozom štedelo životinje. A prašnjava sedišta od somotskog pamuka našeg vagona su se rasklapala u krevete, što smo smatrah finom stvari. Sve dok nismo pokušali da spavamo u njima. Prilikom jednog naročito teškog cimanja, Džejmi je izleteo iz svog improvizovanog kreveta i pao na pod. Katbert bi se nasmejao, a Alejn opsovao, ali je Džejmi Crvenoruki naprosto ustao, protegao se i nastavio da spava.

Tog prvog dana malo smo razgovarali, a više gledali kroz prozore od ribljih vazdušnih mehurova kako zelena i šumovita zemlja Gileada ustupa mesto prljavom šipražju, pokojem ranču i pastirskim kolibama. Postojalo je nekoliko gradića u kojima je raja - mnogi među njima mutići - otvorenih usta buljila u nas dok je Trubica polako brektao pored. Nekoliko ih je prinelo prste središtu čela, kao da dodiruju nevidljivo oko. To je značilo da podržavaju Farsona, Dobrog Čoveka. U Gileadu, takvi ljudi bi bili utamničeni zbog verolomstva, ali Gilead se sad nalazio iza nas. Zaprepastilo me je koliko se odanost tih ljudi, nekada uzimana zdravo za gotovo, u međuvremenu istanjila.

Prvog dana našeg putovanja, izvan Bisforda na Artenu, gde je još uvek živelo nekoliko pripadnika naroda moje majke, debeli čovek je kamenom gađao voz. Kamen se odbio od zatvorenih vrata stočnog vagona, a ja sam čuo kako konji iznenađeno njište. Debeli muškarac je video da ga posmatramo. Nakezio se, obema rukama uhvatio za prepone, a zatim se odgegao.

"Neko je dobro jeo u siromašnoj zemlji", primetio je Džejmi dok smo posmatrali kako čoveku guzovi poskakuju u starim zakrpljenim pantalonama.

Narednog jutra, nakon što nam je poslužitelj doneo hladan doručak od slatke kaše i mleka, Džejmi je kazao: "Pretpostavljam da je bolje da mi kažeš o čemu je ovde reč."

"Hoćeš li najpre ti meni nešto da kažeš? Ako znaš, to jest?"

"Dabome."

"Moj otac je rekao da žene u samostanu u Debariji više vole dršku metle od muškaraca. Znaš li šta to znači?"

Džejmi me je ćutke posmatrao nekoliko trenutaka - kao da želi da se uveri da ga ne zezam - a zatim mu se krajevi usana izviše nagore. Za Džejmija, to je bilo jednako držanju za stomak, valjanju po podu i urlanju od smeha. Što bi Katbert Olgud svakako uradio. "Mora da je to ono što kurve u donjem gradu nazivaju štapićem za masturbiranje. Da li ti to pomaže?"

"Stvarno? A one… šta rade? Upotrebljavaju ga jedne na drugima?"

"Tako se priča, ali većina tih priča je prazno naklapanje. Rolande, ti o ženama znaš više od mene; ja nikada nisam spavao sa nekom. Ali, nema veze. S vremenom, pretpostavljam da hoću. Kaži mi šta tražimo u Debariji."

"Kožni čovek navodno teroriše dobre ljude Debarije. Verovatno i loše, takođe."

"Čovek koji se pretvara u neku vrstu životinje?"

U ovom slučaju to je bilo malčice komplikovanije od toga, ali je Džejmi pogodio suštinu. Vetar je snažno duvao, nanoseći pregršti alkalne prašine na bočni zid vagona. Nakon jednog naročito snažnog naleta, omaleni voz se zaljuljao. Naše prazne činije za kašu skliznuše sa stola. Uhvatili smo ih pre nego što su pale na pod. Da nismo bili sposobni da uradimo takve stvari, i to bez razmišljanja, ne bismo bili podesni da nosimo revolvere koje smo nosili. Ne da je Džejmi voleo revolver. Da mu je pružena mogućnost izbora (i vreme da izabere), posegnuo bi ili za svojim lukom ili samostrelom.

"Moj otac ne veruje u to", rekoh. "Ali Vanej veruje. On…"

U tom trenutku, poleteli smo na sedišta ispred nas. Stari poslužitelj, koji je dolazio niz prolaz između sedišta da pokupi naše tanjire i šolje, bio je odbačen natrag sve do vrata između našeg vagona i njegove omalene kuhinje. Prednji zubi mu izleteše iz usta i padoše u krilo, što me je prepalo.

Džejmi je potrčao niz prolaz, sada pogibeljno nagnut u stranu, i kleknuo pored sluge. Kad sam mu se pridružio, Džejmi je podigao starčeve zube, a ja sam video da su napravljeni od oslikanog drveta i spojeni spojnicom bezmalo premalom da bi se uopšte i videla.

"Jeste li dobro, sai?", upita ga Džejmi.

Starac se polako osovio na noge, uzeo lažne zube i njima ispunio rupu iza usana. "Dobro sam, ali je ova prljava kučka ponovo iskočila iz šina. Nema više odlazaka za Debariju za mene, ja imam ženu. Matora je opako zanovetalo, a ja sam čvrsto rešen da je nadživim. Vi, mladići, bolje proverite svoje konje. Uz malo sreće, nijedan nije polomio nogu."

Nijedan konj nije slomio nogu, ali su bili uznemireni i nemirni, željni da izađu iz skučenog prostora. Spustili smo rampu i privezali dizgine za šipku koja je spajala dva vagona, gde su stajali spuštene glave i ušiju povijenih zbog vrelog i prašnjavog vetra koji je duvao sa zapada. Potom smo se ponovo uspentrali u putnički vagon i pokupili naš prtljag. Mašinovođa, muškarac širokih ramena i krivih nogu, sišao je sa svog voza sa starim poslužiteljem za petama. Kada nam je prišao, pokazao je na ono što smo vrlo dobro mogli da vidimo.

"Tamo, na onom grebenu, leži drum za Debariju - vidite li znakove kraj puta? Možete da stignete do mesta onih žena za manje od sat vremena, ali nemojte se truditi da išta tražite od tih kučki, jerbo ništa nećete ni dobiti." Stišao je glas. "One jedu muškarce, tako sam čuo. To nije prazna priča, momci: one… jedu… muške."

Bilo mi je lakše da poverujem u postojanje kožnog čoveka negoli u mašinovođine reči, ali sam oćutao. Bilo je jasno kao dan da je uzdrman, a jedna šaka mu je bila crvena kao Džejmijeva. No, mašinovođina šaka je bila samo malčice opečena, a to će s vremenom proći. Džejmijeva će i dalje biti crvena kada bude poslat u grob. Izgledala je kao da je umočena u krv.

"One vas mogu pozivati, ili vam obećavati sve i svašta. Mogu vam čak pokazati i sisiće, jerbo znadu da mladići toga ne mogu siti da se nagledaju. Ali vi ne obraćajte pažnju. Oglušite se na nji'ova obećanja i sklonite pogled sa nji'ovih sisića. Samo otiđite u grad. Na konjima vam treba nešto manje od sat. Biće nam potrebna ekipa radnika da vratimo ovu sifilitičnu kurvu natrag na šine. Kolosek je u redu - proverio sam. Samo je prekriven ovom prokletom alkalnom prašinom, to je sve. Pretpostavljam da ne možete da platite ljudima da dođu 'vamo, ali, ako znadete da pišete - kao što pretpostavljam da tak'i fini momci kao što ste vi svakako umeju - možete im dati recepis ili kako god se to već zove…"

"Imamo kovan novac", rekoh. "Dovoljno da unajmimo malu ekipu radnika."

Mašinovođine oči se razrogačiše na moje reči. Pretpostavljam da bi se još i više iskolačile da sam mu kazao kako mi je otac dao dvadeset grumenova zlata, koje sam nosio u specijalnom džepu ušivenom u postavu prsluka.

"A volovi? Jerbo će nam trebati volovi, ako ih imadu. Konji, ako nemaju volove."

"Otići ćemo u konjušnicu i videćemo šta imaju", rekao sam i uzjahao konja. Džejmi je privezao luk za jednu stranu sedla, a zatim prešao na drugu, gde je stavio samostrel u kožnu futrolu, koju mu je otac napravio specijalno za tu namenu.

"Nemojte nas ostaviti zaglavljene ovde, mladi sai", reče mašinovođa. "Nemamo ni konje, niti oružje."

"Nećemo vas zaboraviti", odgovorio sam. "Samo ostanite unutra. Ako danas ne budemo mogli da unajmimo radnike, poslaćemo kočiju da vas doveze u grad."

"Blagodarim, sai. I držite se podalje od tih ženturača! One… jedu… muške!

Dan je bio vreo. Naterali smo konje u galop, zato što su želeli da protegnu noge nakon vremena provedenog u vagonu, a zatim usporili u hod.

"Vaneju", reče Džejmi.

"Molim?"

"Pre nego što je voz iskočio iz šina, rekao si da tvoj otac ne veruje u postojanje kožnog čoveka, ali da Vanej veruje."

"Rekao je da mu je, nakon čitanja izveštajakoje je poslao šerif Pivi, bilo teško da ne veruje. Znaš šta kaže barem jedanput na svakom času: 'Kad činjenice zbore, mudar čovek sluša' Dvadeset troje mrtvih predstavlja gomilu činjenica. Ne upucanih ih izbodenih, pazi, već raskomadanih."

Džejmi zabrunda.

"Čitave porodice, u dva navrata. Velike familije, sa mnogo članova. Kuće su bile ispreturane i isprskane krvlju. Udovi otkinuti sa tela i odneseni, neki pronađeni - delimično pojedeni - neki ne. Na jednoj farmi, šerif Pivi i njegov zamenik su našli glavu najmlađeg dečaka natakarenu na stub ograde, slomljene lobanje i izvađenog mozga."

"Svedoci?"

"Šačica. Pastir koji se vraćao sa ispaše video je napad na njegovog kolegu. Preživeli pastir se nalazio na obližnjem brdu. Dva psa s njim su potrčala dole da pokušaju i zaštite svog drugog gospodara, ali su oni takođe bili raskomadani. Stvor je pošao uzbrdo za pastirom, ali su mu ovce odvukle pažnju, pa je tip uspeo da pobegne. Rekao je da je to bio vuk koji je trčao uspravno, kao čovek. Zatim, tu je i žena sa kockarom. Uhvatili su ga kako vara u igri 'Gledaj me' u nekoj od lokalnih kockarskih jazbina. Njih dvoje su dobili naredbu da napuste grad ili će biti izbičevani. Išli su ka gradiću nedaleko od rudnika soli kada su napadnuti. Muškarac se borio. To je ženi pružilo taman toliko vremena da pobegne. Skrivala se među nekim stenama sve dok stvor nije otišao. Kazala je da ih je napao lav."

"Koji je hodao na zadnjim nogama?"

"Ako je bilo tako, nije sačekala da vidi. Konačno, tu su dvojica goniča stoke. Bili su ulogoreni kraj Debarijskog izvora nedaleko od mladog bračnog para Manija u vajatu, iako to nisu znali sve dok nisu čuli njihovo vrištanje. Dok su jahali prema zvuku, videli su kako ubica odlazi trkom, noseći ženine noge u čeljustima. Stvorenje nije bio čovek, ali su se goniči zakleli da je trčalo uspravno kao čovek."

Džejmi se nagnuo preko vrata svog konja i pljunuo. "To je nemoguće."

"Vanej kaže da nije. Kaže da su i ranije postojali takvi stvorovi, premda ne već dugi niz godina. On veruje da možda postoji neka vrsta mutacije koja se uglavnom iščistila iz normalnih životinja."

"Svi ti svedoci su videli različite životinje?"

"Jašta. Stočari su beštiju opisali kao tijgra. Imala je pruge."

"Lavovi i tijgrovi trče unaokolo kao istrenirane zveri u putujućem cirkusu. I to ovde u prašini. Jesi li siguran da nas ne vuku za nos?"

Nisam bio dovoljno star da budem siguran u mnogo toga, ali sam znao da su vremena previše očajna da bi se mladi revolveraši slali na zapad, sve do Debarije, zarad obesne šale. Ne da je Stiven Desčejn mogao da se opiše kao obešenjak čak i u najboljim vremenima.

"Samo ti prenosim ono što mi je Vanej rekao. Stočari koji su došli u grad sa ostacima tog mladog manijevskog bračnog para nikad nisu čak ni čuli za takvu stvar kao što je tijgar. Pa ipak, opisali su upravo takvu životinju. Njihovi iskazi su ovde zabeleženi, zelene oči i sve ostalo." Iz unutrašnjeg džepa prsluka sam izvadio dva izgužvana lista papira, koja sam dobio od Vaneja. "Hoćeš li da ih pročitaš?"

"Nisam baš neki čitač", reče Džejmi. "Kao što dobro znaš."

"Jašta, u redu. Ali veruj mi na reč. Njihov opis je potpuno isti kao slika u staroj priči o dečaku uhvaćenom u studentres."

"Koja je to priča?"

"Ona o Timu Junačnom - 'Vetar kroz ključaonicu' Nema veze. To nije bitno. Znam da su goniči stoke možda bili pijani, obično i jesu ukoliko su u blizini grada u kome se toči alkohol, ali, ako su njihova svedočenja istinita, Vanej kaže da stvorenje ne samo da menja oblik iz čoveka u životinju već i u različite vrste životinja, takođe."

"Dvadeset troje mrtvih, kažeš. Aj-ji."

Vetar je zaduvao, razgoneći alkalijum pred sobom. Konji su se poplašili, pa smo im vezali naše maramice preko njuški.

"Vrelo je kao u paklu", reče Džejmi. "I ova prokleta prašina."

Onda je, kao da je najednom shvatio da je preterano brbljiv, naglo zaćutao. To mi je sasvim odgovaralo, budući da sam imao o mnogo čemu da razmišljam.

Nešto manje od sat vremena kasnije, popeli smo se na vrh brda i ispod sebe ugledali blistavobelu hacijendu. Bila je velika poput baronskog imanja. Iza nje se, spuštajući se ka malom potoku, nalazio veliki uređeni vrt i nešto što je ličilo na vinograd. Kad sam ga spazio, pošla mi je vodica na usta. Poslednji put kad sam jeo grožđe, pazusi su mi još uvek bili glatki i ćosavi.

Zidovi hacijende su bili visoki, krunisani pretećim svetlucanjem izlomljenog stakla, ali je drvena kapija bila otvorena, kao da vabi. Ispred kapije, kao na nekakvom prestolu, sedela je žena u haljini od belog muslina sa kapuljačom od bele svile, koja joj je poput galebovih krila lepršala oko glave. Dok smo se približavali, video sam da je presto sačinjen od gvozdendrveta. Svakako nijedna druga stolica napravljena od drugog materijala nije mogla da izdrži njenu težinu, jer je ona bila najkrupnija žena koju sam ikada video, orijašica koja je mogla da se pari sa legendarnim princem odmetnika, Dejvidom Kvikom.

Krilo joj beše puno pletiva. Možda je plela ćebe, ali ono što je držala ispred tog bureta od tela i dojki toliko velikih da je svaka mogla potpuno da zakloni bebu od sunca nije izgledalo veće od maramice. Opazila nas je, odložila pletivo u stranu i ustala. Bila je visoka sto devedeset pet centimetara, a možda čak i malo više. Vetar je slabije duvao u ovoj zavetrini, ali ga je bilo dovoljno da joj uzleprša haljinu oko dugih butina. Tkanina je pravila zvuk sličan lepršanju brodskog jedra na povetarcu. Setio sam se kako je mašinovođa kazao da one jedu muške, ali, kada je prislonila golemu pesnicu na široko čelo i slobodnom rukom zadigla skut haljine da bi nam se učtivo naklonila, ipak sam zauzdao konja.

"Zdravo da ste, revolveraši", doviknula je. Imala je dubok glas, ne sasvim muški bariton. "U ime Serenitija i žena koje ovde obitavaju, pozdravljam vas. Neka vam dani budu dugački na zemlji."

Pozdravili smo je podizanjem pesnice do slepoočnice i poželeli joj dvaput toliko.

"Dolazite li iz Unutrašnjeg sveta? Mislim da je tako, jer vaša odeća nije dovoljno prljava za ove krajeve. Premda će postati, ukoliko ovde ostanete duže od jednog dana." Onda se nasmejala. Smeh je zvučao kao grmljavina osrednjih razmera.

"Dolazimo", odgovorih. Bilo je jasno kao dan da Džejmi ništa neće reći. Inače ćutljiv, sada se ponašao kao da mu je maca pojela jezik. Njena senka se uzdizala na izbeljenom zidu iza nje, visoka kao Lord Pert.

"Jeste li došli ovamo zbog kožnog čoveka?"

"Jesmo", rekoh. "Da li ste ga videli, ili ste samo čuli za njega iz priča? Ako je to slučaj, produžićemo dalje i kazati blagodarimo."

"Ne tijega, momče. Ni ne pomišljaj na to."

Ćutke sam gledao u nju. Stojećki, bila je maltene dovoljno visoka da me gleda pravo u oči, iako sam sedeo na Mladom Džou, finom velikom konju.

"Već to", kazala je. "Čudovište iz Dubokih Jama, sigurno kao što vas dvojica služite Eldu i Belom. Možda je taj stvor nekad bio čovek, ali više nije. Da, videla sam ga, i videla sam njegovo delo. Sedite tu gde ste i sačekajte, pa ćete i sami videti njegovih ruku delo, takođe."

Ne sačekavši odgovor, prošla je kroz otvorenu kapiju. U haljini od belog muslina ličila je na šalupu gonjenu vetrom. Pogledao sam u Džejmija. Slegnuo je ramenima i klimnuo glavom. Zbog toga smo i došli ovamo, na kraju krajeva, a ako je mašinovođa morao da malčice duže sačeka na pomoć u vraćanju Trubice na šine, neka tako bude.

"ELEN!", povikala je. Pojačan do maksimuma, glas joj je zvučao kao da urla u električni megafon. "KLEMI! BRIJANA! DONESITE HRANU! DONESITE MESO I HLEB I PIVO - SVETLO, NE TAMNO! DONESITE STO I PAZITE DA NE ZABORAVITE STOLNJAK! SMESTA MI POŠALJITE FORTUNU! NE DANGUBITE! BRZO, BRZO!"

Nakon što je izdala naređenja, okrenula se prema nama i delikatno zadigla porub haljine dalje od alkalne prašine koja se kovitlala oko crnih čizama na njenim ogromnim stopalima.

"Gospo-sai, zahvaljujemo ti se na ponudi gostoprimstva, ali zaista moramo…"

"Morate da jedete, to je ono što morate", kazala je. "Obedovaćemo ovde kraj džade, da vam se probava ne poremeti. Budući da znam kakve priče pripovedaju o nama u Gileadu, jašta, kao i svi mi. Muškarci pričaju iste priče o svim ženama koje su usuđuju da žive same, kladim se. To ih navodi da sumnjaju u vrednost svojih čekića."

"Nismo čuli nikakve priče o…"

Nasmejala se, a grudi joj se uzdigoše poput plime. "To je učtivo s tvoje strane, mladi revolverašu, jašta, i veoma cakano, ali je prošlo mnogo godina otkako su me odbili od majčine sise. Nećemo vas pojesti." Oči joj, crne poput njenih čizama, zasvetlucaše. "Mada biste predstavljali ukusan zalogaj, rekla bih - jedan ili obojica. Ja sam Everlin od Serenitija. Igumanija, milošću Boga i Čoveka Isusa."

"Roland od Gileada", predstavih se. "A ovo je Džejmi, takođe od Gileada."

Džejmi se naklonio iz sedla.

Everlin nam se ponovo naklonila, ovog puta saginjući glavu toliko nisko da joj se svilena kapuljača poput zavese nakratko sklopila oko lica. Dok se uspravljala, sićušna žena je projezdila kroz otvorenu kapiju. Ili je možda bila normalne veličine, na kraju krajeva. Možda je samo delovala sićušno u poređenju sa Everlin. Haljina joj je bila satkana od grubog sivog pamuka umesto od belog muslina; ruke su joj bile prekrštene na sitnim grudima, a šake zakopane duboko u rukave. Nije nosila kapuljaču, ali smo i pored toga mogli da joj vidimo samo jednu polovinu lica. Drugu je skrivao debeli sloj zavoja. Naklonila nam se, a zatim se sklonila u pozamašnu senku svoje igumanije.

"Podigni glavu, Fortuna, i pristojno se ponašaj prema ovoj mladoj gospodi."

Kada je žena po imenu Fortuna najzad podigla pogled, uvideo sam zašto je držala pognutu glavu. Zavoji nisu mogli da u potpunosti sakriju štetu na njenom nosu; sa desne strane, dobar deo nosa je nestao. Tamo gde se nekada nalazila nozdrva, sada je postojao samo sirovi crveni kanal.

"Zdravo da ste", prošaputala je. "Neka vam dani budu dugi na zemlji."

"I neka vi poživite dvaput toliko", reče Džejmi, a ja sam po žalobnom pogledu koji mu je uputila vidljivim okom video da se nada kako to neće biti slučaj.

"Ispričaj im šta se desilo", reče joj Everlin. "Ono čega se sećaš, u svakom slučaju. Znam da to nije mnogo."

"Moram li, Majko?"

"Da", reče Everlin, "jer su oni došli da to ubiju."

Fortuna se sumnjičavo zagledala u nas, a potom ponovo pogledala u Everlin. "Mogu li? Izgledaju tako mlado."

Shvatila je da njene reči mora da zvuče neučtivo, a rumenilo je obojilo obraz koji smo mogli da vidimo. Malčice se zateturala, a Everlin ju je obgrlila. Bilo je jasno da je Fortuna bila gadno ozleđena, a telo joj se i dalje nalazilo daleko od potpunog oporavka. Krv koja joj se slivala niz lice imala je važnija posla u ostalim delovima njenog tela. Uglavnom ispod zavoja, pretpostavljao sam, ali s obzirom na kabastu haljinu koju je nosila, bilo je nemoguće kazati gde je još mogla biti ranjena.

"Možda su još godinu-dve daleko od toga da se briju više no jedanput u nedelju dana, ali oni su revolveraši, Forti. Ako oni ne mogu da dovedu u red ovaj prokleti grad, onda niko ne može. Osim toga, to će ti činiti dobro. Strah je crv koji mora da se izbaci iz tela pre nego što se razmnoži. A sada im ispričaj."

Ispričala je. Dok je govorila, ostale sestre iz Serenitija su izašle, dve noseći sto, ostale noseći hranu i piće. Bolje namirnice nego što smo imali na Trubici, sudeći po izgledu i mirisu, pa ipak do vremena kad je Fortuna ispričala svoju kratku i užasnu priču, više nisam bio gladan. Niti je, sudeći po izrazu na njegovom licu, bio Džejmi.

Bio je sumrak, dve nedelje i dan ranije. Ona i još jedna žena, Dolores, izašle su napolje da zatvore kapiju i izvade vodu iz bunara za večernje kućne poslove. Fortuna je nosila kofu, pa je stoga preživela. Dok je Dolores zatvarala kapiju, stvorenje ju je udarcem otvorilo, ščepalo je i dugim čeljustima joj odgrizlo glavu sa ramena. Fortuna je rekla da je to dobro videla, zato što se visoko na nebu uzdizao Torbarev mesec. Stvorenje je bilo više od čoveka, sa krljuštima umesto kože i dugačkim repom koji se vukao po zemlji. Žućkaste oči sa suženim tamnim zenicama blistale su u spljoštenoj glavi. Usta su bila zamka ispunjena zubima, pri čemu je svaki bio dugačak kao čovečja šaka. Sa zuba stvora kapljala je Doloresina krv kad je spustilo njeno još uvek trzajuće telo na kaldrmu dvorišta i potrčalo na zdepastim nogama prema bunaru gde je stajala Fortuna.

"Okrenula sam se da pobegnem… uhvatilo me je… i ne sećam se ničega više."

"Ja se sećam", reče sumorno Everlin. "Čula sam vrištanje i istrčala napolje sa našom puškom. Posredi je dugačka stvar sa levkom na kraju cevi. Napunjena je pre nebrojeno mnogo godina, ali nijedna od nas nije nikad pucala iz nje. Koliko mi je poznato, mogla je da mi eksplodira u rukama. Međutim, videla sam kako stvorenje kida lice jadnoj Fortuni, a zatim i još nešto, takođe. Kada sam to ugledala, uopšte nisam mislila na rizik. Nijednom nisam pomislila da ću možda ubiti jadnu Fortunu, kao ni stvorenje, pucnjem iz puške."

"Volela bih da si me ubila", reče Fortuna. "Oh, kako bih to volela." Sela je na jednu od stolica postavljenih oko stola, zarila lice u šake i zaplakala. Njeno preostalo oko je to učinilo, barem.

"Nikada to nemoj da kažeš", rekla joj je Everlin i pomazila je po kosi na strani glave koja nije bila prekrivena zavojima. "Jer to je bogohuljenje."

"Jeste li ga pogodili?", upitah.

"Malo. Naša stara puška ispaljuje sačmu, a jedno zrno - ili možda i više od jednog - otkinulo je nekoliko čvorova i krljušti na glavi stvora. Crna katranasta tečnost je prsnula u vazduh. Videle smo je kasnije na kaldrmi i prekrile peskom ne dodirujući je, iz straha da će nas otrovati kroz kožu. Stvorenje je ispustilo Fortunu i mislim da se skoro odlučilo da dođe po mene. Stoga sam uperila pušku ka stvoru, premda takvo oružje može da opali samo jednom, nakon čega mora da se ponovo napuni barutom i dramlijom. Rekla sam mu da priđe. Rekla sam da ću sačekati da se dobrano približi, tako da se sačma ne razleti." Hraknula je i pljunula u prašinu. "Mora da stvor poseduje nekakav mozak čak i kad nije u ljudskom obliku, zato što me je čulo i pobeglo. Ali pre nego što se izgubilo sa vidika, okrenulo se i pogledalo u mene. Kao da me obeležava. Pa, neka. Nemam više sačme za pušku, i neću je imati osim ako putujući torbar ne bude imao malo na prodaju, ali zato imam ovo."

Zadigla je suknju do kolena, a mi smo ugledali kasapski nož u kanijama od sirove kože privezanim oko njene butine.

"Stoga, neka stvorenje dođe po Everlin, kćerku Rozeninu."

"Kazali ste ranije da ste videli još nešto", rekoh.

Odmerila me je bleštavocrnim očima, a zatim se okrenula prema okupljenim ženama. "Klemi, Brijana, poslužite hranu. Fortuna, ti ćeš izgovoriti molitvu, i obavezno zamoli Gospoda da ti oprosti na bogohuljenju i zahvali mu se što ti srce još uvek kuca."

Everlin me je uhvatila za nadlakticu, progurala kroz kapiju i odvela do bunara gde je nesrećna Fortuna bila napadnuta. Tamo smo bili sami.

"Videla sam mu palamar", tiho mi je kazala. "Dugačak i zakrivljen poput sablje, trzajući i pun crne tečnosti koja stvoru služi umesto krvi… služi mu umesto krvi u tom obličju, u svakom slučaju. Naumilo je da ubije Fortunu kao što je ubilo Dolores, jašta, tačno tako, ali je takođe smeralo da je pojebe. Nameravalo je da je jebe dok je umirala."

Džejmi i ja smo obedovali zajedno sa ženama - čak je i Fortuna pojela malo - a potom smo uzjahah konje i krenuh ka gradu. Međutim, pre nego što smo otišh, Everlin je stala pored mog konja i ponovo mi se obratila.

"Kada se tvoj posao ovde završi, dođi da me ponovo vidiš. Imam nešto za tebe."

"Šta bi to moglo da bude, sai?"

Zavrtela je glavom. "Sad nije pravo vreme. Ali, kada prokletinja bude mrtva, dođi ovamo." Uhvatila me je za šaku, prinela je usnama i poljubila. "Znam ko si, jer ne živi li tvoja majka na tvom licu? Dođi k meni, Rolande, sine Gabrijelin. Nemoj omanuti."

Onda se odmaknula u stranu pre nego što sam uspeo da prozborim i jednu jedinu reč i projezdila kroz kapiju.

Glavna ulica Debarije je bila široka i popločana, iako su se kamene ploče na mnogo mesta izdrobile u zemljani prah i nestaće u potpunosti pre nego što protekne mnogo godina. U gradu se odvijala živa trgovačka delatnost, a sudeći na osnovu zvukova koji su dopirali iz saluna, ugostitelji su dobro poslovali. Videli smo svega šačicu konja i mazgi privezanih za stubove, doduše - u tom delu sveta, marva je služila za trgovinu i ishranu, a ne za jahanje.

Žena koja je izlazila iz dućana sa košarom u naručju ugledala nas je i zablenula se. Otrčala je natrag u prodavnicu, a nekoliko ljudi je izašlo. Kad smo konačno stigli do šerifove kancelarije - nevelike drvene građevine priljubljene uz kudikamo veći gradski zatvor sagrađen od kamena - obe strane Glavne ulice su bile načičkane posmatračima.

"Jeste li došli da ubijete kožnog čoveka?", viknu žena sa košarom.

"Ta dvojica ne izgledaju dovoljno staro da ubiju bocu raži", doviknu muškarac ispred saluna Vesela družina. Njegova dosetka je izazvala sveopšti smeh i žamor odobravanja.

"Grad sada deluje dovoljno zaposleno", reče Džejmi, silazeći s konja i gledajući u četrdeset-pedeset muškaraca i žena koji su ostavili svoje poslove (i zadovoljstva) da bi bacili pogled na nas.

"Biće drugačije posle zalaska sunca", rekoh. "To je vreme kada stvorenja kao što je ovaj kožni čovek vršljaju i haraju. Ili barem Vanej tako kaže."

Ušli smo u šerifovu kancelariju. Hju Pivi je imao golemu trbušinu, dugu sedu kosu i oklembešene brkove. Lice mu je bilo duboko izborano i izmučeno brigom. Spazio je naše revolvere i delovao kao da mu je pao kamen sa srca. Zapazio je naša ćosava lica i ponovo se namrštio. Obrisao je vrh pera kojim je pisao, ustao i ispružio ruku. Ovaj tip nije pozdravljao prinošenjem pesnice čelu.

Pošto smo se rukovali i predstavili, rekao je: "Ne želim da vas omalovažavam, momci, ali nadao sam se da ću videti Stivena Desčejna lično. A možda čak i Pitera Makvrisa."

"Makvris je umro pre tri godine", rekoh.

Pivi je izgledao šokirano. "Ma šta kažeš? Jerbo je bio spretan sa pištoljem. Veoma spretan."

"Umro je od groznice." Najverovatnije izazvane otrovom, ali to nije predstavljalo nešto što je šerif Hju Pivi iz Debarije morao da zna. "Što se tiče Stivena, on je zaokupljen drugim stvarima, pa je stoga poslao mene. Ja sam mu sin."

"Jesje, jesje, čuo sam malčice o tebi i tvojim poduhvatima u Mehisu, jerbo čak i ovde stižu poneke vesti. Imamo ti-taa žicu, pa čak i đing-đang." Pokazao je na napravu na zidu. Na cigli ispod sokoćala nalazio se znak na kojem je pisalo: NE DIRATI BREZ DOZVOLE. "Veza je nekad išla sve do Gileada, ali ovih dana ide samo do Salivuda na jugu, Džefersonovog ranča na severu i sela u podnožju planine - Male Debarije, tako ga zovemo. Imamo čak i nekoliko uličnih lampi koje još uvek rade - ne gasne ili kerozinske već prave-pravcate ilektrične svetiljke, shvatate. Građani misle da će svetlost držati stvora podalje." Uzdahnuo je. "Ja sam manje uveren u to. Ovo je đavolja rabota, mladići. Ponekad mi se čini kao da se čitav svet odvezao od sidrišta."

"I jeste", rekoh. "Ali, ono što je odvezano, može ponovo biti zavezano, šerife."

"Ako tako kažeš." Pročistio je grlo. "Sad, nemojte ovo shvatiti kao nepoštovanje, znam da ste oni za koje se izdajete, ali mi je obećan sigul. Ako ste ga doneli, želeo bih da ga dobijem, jerbo mi mnogo znači."

Otvorio sam ruksak-vreću i izvadio ono što sam dobio od oca: malu drvenu kutiju sa očevim amblemom - slovo D sa malim S unutra - utisnutim na poklopcu na šarkama. Pivi ju je uzeo, a osmejak mu je izvio krajeve usana ispod dugih brkova. Meni je ličio na osmeh prisećanja - izbrisao mu je godine sa lica.

"Znaš li šta je unutra?"

"Ne." Nije mi bilo rečeno da pogledam.

Pivi je otvorio kutiju, bacio pogled unutra, a onda ponovo osmotrio Džejmija i mene. "Nekad, kada sam bio samo običan zamenik šerifa, Stiven Desčejn je poveo mene, tadašnjeg šerifa, i sedmočlanu poteru protiv bande Krouovih. Da li ti je otac ikada pričao o bandi Krouovih?"

Odmahnuo sam glavom.

"Oni nisu bili kožni ljudi, ne, ali su svejedno bili nezgodna bagra. Pljačkali su sve što je moglo da se pohara, ne samo u Debariji već duž čitavog područja rančeva. Vozove, takođe, ako bi saznali da je neki od njih vredan zaustavljanja. Međutim, njihov glavni posao su predstavljale otmice zarad plaćanja otkupnine. Kukavički zločin, jakako - rečeno mi je da je Farsonu naročito drag - ali i te kako isplativ.

"Tvoj ćale se pojavio u gradu svega dan nakon što je banda Krouovih otela rančerovu suprugu - Belindu Dulin. Njenom mužu je pošlo za rukom da se odveže čim su otišli i pozvao je đing-đangom šerifovu kancelariju. Krouovi nisu znali za postojanje đing-đanga, i to je bila njihova propast. Dabome da je pomoglo to što je revolveraš u tom trenutku obilazio ovaj deo sveta; u tim danima umeli su da se pojave kada i gde su bili potrebni."

Pogledao je u nas. "Možda još uvek umeju. U svakom slučaju, otišli smo do ranča dok su tragovi još uvek bili sveži. Postojala su mesta na kojima je svako od nas mogao da izgubi trag otmičara - severno odavde tlo je uglavnom sačinjeno od tvrde zemlje, shvatate - ali je tvoj otac imao oštre oči da ne poveruješ. Sokolovi ne mogu da se mere s njim, pa čak ni orlovi."

Znao sam za očev oštar vid i njegov talenat za praćenje tragova. Takođe sam znao da ova priča verovatno nema nikakve veze sa našim poslom u Debariji i trebalo je da ga prekinem. Ali otac mi nikad nije pričao o svojim mlađim danima, a ja sam želeo da čujem ovu priču. Štaviše, izgarao sam od želje da je čujem. A ispostavilo se da je ipak imala malo više veze s našim poslom u Debariji nego što sam isprva mislio.

"Trag je vodio u pravcu rudnika soli - onome što žitelji Debarije nazivaju slanim kućama. U tim danima, rudnici su bili napušteni; to se desilo pre nego što je pre dvadeset godina pronađena nova žila."

"Žila?", upita Džejmi.

"Nalazište", rekoh. "Misli na novo nalazište."

"Jašta, pravo veliš. Međutim, u to vreme su sva rudarska okna bila napuštena i pružala su odlično sklonište ljudima kao što su bili ti grozomorni Krouovi. Nakon što je trag napustio ravnice, prolazio je između visokih stena pre nego što je izašao u Niskoj čistini, što će reći pašnjacima u podnožju planine ispod slanih kuća. Niska čistina je mesto gde je jednog pastira nedavno ubilo nešto što je ličilo na…"

"Na vuka", rekoh. "To znamo. Nastavite."

"Dobro ste obavešteni, jelda? Pa, to je dobro. Elem, gde sam ono stao? Ah, znam - kod tih stena danaske poznatih u ovim krajevima kao Vododerina Zasede. To nije prava vododerina, ali pretpostavljam da se ljudima sviđa kako ime zvuči. Tragovi su tamo odlazili, ali je Desčejn želeo da je obiđe i sa istoka priđe slanim kućama. Sa Visoke čistine. Tadašnji šerif Pi Anderson nije hteo ni da čuje za to. Bio je željan kao ptica koja je spazila crva, lud da nastavi dalje. Rekao je da će im trebati čitava tri dana da obiđu vododerinu, a dotad će žena možda već biti mrtva, a Krouovi bog zna gde. Rekao je da on ide pravo napred i da će ići sam ako niko ne bidne 'teo da krene s njim. 'Osim ako mi u ime Gileada ne zapovediš da postupim drugačije', rekao je tvom ćaletu.

'Ni ne pomišljaj na to', odgovorio mu je Desčejn, 'jer Debarija je tvoj grad; ja imam svoj'

"Potera je otišla. Ja sam ostao s tvojim ćaletom, momče. Šerif Anderson se okrenuo u sedlu ka meni i kazao: 'Nadam se da unajmljuju radnike na nekom ranču, Hjui, jerbo su tvoji dani nošenja metalne zvezde na grudima odbrojani. Završio sam s tobom'

"To behu poslednje reči koje mi je šerif Anderson ikad uputio. Odjahali su. Stiven od Gileada je čučnuo, a ja sam mu se pridružio. Nakon pola sata tišine - možda malo duže - rekoh mu: 'Mislio sam da ćemo zaobići vododerinu… osim ako i ti nisi završio sa mnom'

'Ne', rekao je. 'Tvoje zaposlenje me se ne tiče, zameniče'

'Pa, šta onda čekamo?'

"'Pucnjavu', reče on, i ni pet minuta docnije je zbilja začusmo. Pucnjavu i krike. Nije dugo potrajalo. Krouovi su videli naš dolazak - verovatno je odblesak sunca na izloženom metalu sedala bio dovoljan da im privuče pažnju, jerbo je Taja Krou bio prefrigan tip - i vratili se natrag. Sakrili su se među visoke stene i zasuli olovom šerifa Andersona i članove potere. Na svetu je tih dana postojalo više oružja negoli danaske, a Krouovi su ga imali više nego dovoljno. Čak i brzopucaljku il' dve.

"Stoga smo zaobišli vododerinu, u redu? Bila su nam potrebna svega dva dana, zato što je Stiven Desčejn nametnuo brz tempo. Trećeg dana smo se ulogorili na padini i ustali pre svitanja. Sad, ako ne znate, a nema nikakvog razloga da znate, slane kuće su samo obične pećine u litici. Čitave familije su živele u njima, a ne samo rudari. Tuneli se iz njih spuštaju u utrobu zemlje. Ali, ko što rekoh, u tim danima sve behu napuštene. Pa ipak, videli smo kako dim izlazi kroz otvor na vrhu jedne slane kuće, a to je bilo dobro kao oglašivač koji stoji ispred vašarske šatre i doziva ljude unutra na predstavu, shvatate.

"'Sada je pravo vreme', reče mi Stiven, 'zato što su proveli poslednje dve noći, nakon što su se uverili da su bezbedni, duboko u piću. Biće mamurni i pospani. Hoćeš li se boriti zajedno sa mnom?'

'Jašta, revolverašu, hoću', rekoh mu."

Kada je Pivi izgovorio ove reči, nesvesno je ispravio leđa. Izgledao je mlađe.

"Šunjali smo se poslednjih pedeset-šezdeset metara, tvoj ćale sa pištoljem na gotovs, za slučaj da su Krouovi postavili stražara. Jesu, ali bio je to samo običan dečak, i spavao je. Stiven Desčejn je vratio revolver u futrolu, udario stražara kamenom po glavi i spustio ga na zemlju. Kasnije sam video tog momka kako stoji na vešalima sa suzama u očima, uneređenih čakšira i omčom oko vrata. Imao je svega četrnaest godina, pa ipak je napastvovao sai Dulin - otetu ženu, dovoljno staru da mu bude baka - baš ko i svi ostali, a ja nisam prolio nijednu suzu kada je uže okončalo njegove povike za milost. So koju uzmeš jeste so koju moraš da platiš, kao što će vam kazati svako u ovim krajevima.

"Revolveraš se ušunjao unutra, a ja sam mu bio za petama. Svi banditi su ležali unaokolo i hrkali kao psi. Dovraga, momci, oni i jesu bili pseta. Belinda Dulin je bila vezana za stub. Ugledala nas je, a oči joj se razrogačiše. Stiven Desčejn je pokazao na nju, zatim na sebe, onda je spojio dlanove, a potom ponovo pokazao na nju. Bezbedna si, značio je njegov gest. Nikad nisam zaboravio izraz zahvalnosti na njenom licu kada mu je klimnula glavom u znak da ga je razumela. Bezbedna si - to je svet u kojem smo odrasli, mladići, svet koji je danaske bezmalo nestao.

"Desčejn je onda kazao: 'Probudi se, Alane Krou, osim ukoliko nećeš da stupiš na čistinu na kraju puta sa zatvorenim očima. Budite se, svi vi'

"Probudili su se. Desčejn nikad nije smerao da pokuša i sve ih pohvata žive - to bi bila ludost, siguran sam da to uviđate - ali nije želeo ni da ih pobije na spavanju, takođe. Razbudili su se do različitih stupnjeva, ali ne zadugo. Stiven je potegao revolvere toliko brzo da nisam ni video kako mu se ruke pokreću. Brže od munje. Ti revolveri sa velikim drškama od sandalovine su mu u jednom trenutku visili na kukovima; već u sledećem je pucao, a pucnjevi su poput grmljavine odjeknuli u tom skučenom prostoru. Ali to me nije osujetilo da potegnem pištolj. Bila je to samo obična stara pucaljka koju sam nasledio od dede, ali sam ucmekao dvojicu njime. Prva dva čoveka koja sam ubio u životu. Od tada ih je bilo još mnogo, žao mi je što to kažem.

"Jedini koji je preživeo naš prvi plotun bio je Taja Krou lično - Alan Krou. On je bio starac čija je jedna strana lica bila zamrznuta u iskeženoj grimasi usled moždane kapi ili nečeg sličnog, ali se svejedno kretao brzo poput samog đavola. Bio je u pidžami, a pištolj mu je bio tutnut u čizmu na kraju vreće za spavanje. Zgrabio je oružje i okrenuo se prema nama. Stiven ga je upucao, ali je matori kučkin sin ipak uspeo da opali jedan hitac. Kuršum je odleteo u stranu, ali…"

Šerif Pivi, koji u tim danima nije mogao biti stariji od nas dvojice u trenutku dok smo stajali pred njim, otvorio je poklopac kutije, na trenutak osmotrio ono što je ugledao unutra, a zatim pogledao u mene. Taj neznatni osmejakprisećanja mu je i dalje dodirivao krajeve usana. "Jesi li ikada vido ožiljak na očevoj ruci, Rolande? Evo ovde?" Dodirnuo je mesto na svojoj ruci, tik iznad lakta.

Telo mog oca je predstavljalo mapu ožiljaka, ali tu mapu sam dobro znao. Ožiljak iznad njegovog lakta je bio duboka jamica, skoro nalik onima na Pivijevim obrazima koje su otkrivali njegovi brkovi kad bi se nasmešio.

"Poslednji hitac Taje Kroua je pogodio zid iznad stuba za koji je žena bila vezana, i rikošetirao." Podigao je kutiju i pružio je ka meni. Unutra se nalazio smrskani metak velikog kalibra. "Izvadio sam ovo iz ruke tvog oca svojim nožem za dranje i dao sam mu ga. Zahvalio mi se i kazao da bi jednog dana trebalo da ga dobijem nazad. I eto ga sad ovde. Ka je točak, sai Desčejn."

"Jeste li ikada ispričah ovu priču?", upitah. "Zato što je nikada ranije nisam čuo."

"Da sam izvadio metak iz mesa istinskog potomka poglavara Artura Elda? Ne, nikada, sve dosad. Jer ko bi mi poverovao?"

"Ja verujem', rekoh, "i zahvaljujem vam se. Tane je moglo da ga otruje."

"Jok, jok", reče Pivi i zakikota se. "Ne njega. Eldova krv je prejaka. A da sam ja bio pogođen… ili gadljiv… on bi to sam učinio. Kako se ispostavilo, pustio je da poberem najveći deo lovorika za sređivanje bande Krouovih, i sve otada sam šerif. Ali ne još dugo. Ova rabota sa kožnim čovekom je previše. Video sam dovoljno krvi, a nemam sklonosti za misterije."

"Ko će zauzeti vaše mesto?", upitah.

Delovao je iznenađeno pitanjem. "Najverovatnije niko. Rudnici će se ponovo ispostiti za nekoliko godina, ovaj put zauvek, a one železničke linije koje i dalje postoje neće potrajati još dugo. Dve stvari će zajedno dokrajčiti Debariju, nekada fin gradić u vreme vaših dedova. Onaj sveti kokošarnik pored koga ste prošli na putu ovamo će, siguran sam, možda preživeti; ništa drugo."

Džejmi je izgledao zabrinuto. "Ali, u međuvremenu?"

"Neka rančeri, lutalice, svodnici i kockari svi zajedno idu dođavola, svako na vlastiti način. To me se ne tiče, barem ne još dugo. No, neću otići odavde sve dok se ova vražja rabota ne privede kraju, na ovaj ili onaj način."

Rekao sam: "Kožni čovek je napao jednu ženu u Serenitiju. Gadno je ozleđena."

"Bili ste tamo, jelda?"

"Žene su preplašene." Razmislio sam o tome i setio sam se noža privezanog za butinu debelu poput stabla mlade breze. "Izuzev igumanije, to jest."

Zakikotao se. "Everlin. Ta bi pljunula đavolu u oko. A ako bi je odveo dole u Nis, upravljala bi tim mestom u roku od mesec dana."

Rekoh: "Imate li ikakvu ideju o tome ko bi taj kožni čovek mogao da bude kada je u ljudskom obliku? Ukoliko imate, kažite nam, preklinjem vas. Jer, kao što je moj otac kazao vašem nekadašnjem šerifu Andersonu, ovo nije naš grad."

"Ne mogu vam dati ime, ako na to mislite, ali možda mogu ipak mogu da vam dam nešto. Pođite sa mnom."

Sproveo nas je kroz zasvođeni prolaz iza svog radnog stola u zatvor u obliku slova T. Prebrojao sam osam ćelija duž središnjeg prolaza i desetak manjih u poprečnom hodniku. Sve su bile prazne, izuzev jedne od manjih ćelija, u kojoj je pijanac spavao na slamarici i glasno hrkao. Vrata njegove ćelije stajala su otvorena.

"Nekada su sve ove ćelije bile dupke pune u petak i nedelju", reče Pivi. "Krcate pijanim goničima i radnicima sa farmi, shvatate. Danaske većina ljudi noću ostaje u kućama. Čak i petkom i nedeljom. Stočari u svojim barakama, radnici sa farmi u svojim. Niko ne želi da se pijan tetura kući i usput nabasa na kožnog čoveka."

"A rudari u rudnicima soli?", upita Džejmi. "Da li i njih zatvarate, takođe?"

"Ne često, jerbo oni imaju vlastite salune u Maloj Debariji. Dva komada. Rđava mesta. Kad kurve ovde u Veseloj družini ili Kuratoj sreći previše omatore ili postanu previše bolesne da privuku mušterije, završe u Maloj Debariji. Kada se podnapiju 'belog slepila', slanići ne mare mnogo da li kurva ima nos sve dok ima svoj ćup sa medom."

"Divota", promrmlja Džejmi.

Šerif Pivi je otvorio jednu veliku ćeliju. "Uđite, dečaci. Nemam nimalo papira, ali imam komad krede, a evo ga fin gladak zid. Ovde nas niko neće čuti, takođe, osim ako se Slani Sem ne probudi. Što retko kad čini pre zalaska sunca."

Šerif je iz džepa pantalona od kepera izvadio parče krede i na zidu ćelije nacrtao neku vrstu pravougaonika sa zupcima duž čitavog gornje strane. Ličili su na niz naopačke okrenutih slova V.

"Ovo je čitava Debarija", reče Pivi. "Ovde se nalazi železnička pruga kojom ste stigli." Nacrtao je dve paralelne linije, a dok je to činio, ja sam se setio mašinovođe i starca koji nam je služio kao batler.

"Trubica je iskočio iz šina", rekoh. "Možete li da sakupite nekoliko muškaraca da ga vrate na kolosek? Imamo novca da im platimo za trud, a Džejmi i ja ćemo biti srećni da radimo skupa s njima."

"Ne danaske", reče odsutno Pivi. Proučavao je svoju mapu. "Vozovođa je još uvek tamo?"

"Da. On i još jedan čovek."

"Poslaću Kelina i Viku Fraja sa kočijom. Kelin je moj najbolji zamenik - druga dvojica ne vrede ni po lule duvana - a Vika mu je sin. Njih dvojica će ih pokupiti i dovesti natrag u grad pre mraka. Imamo vremena, jerbo su dani dugi u ovo doba godine. Zasada, samo obratite pažnju, dečaci. Ovde je pruga, a ovde je Sereniti, gde je napadnuta ta nesrećna devojka koju ste spomenuli. Na Velikom drumu, vidite." Nacrtao je mali kvadrat koji je predstavljao Sereniti i u njega stavio slovo X. Severno od ženskog prebivališta, gore ka zupcima na vrhu mape, stavio je još jedno slovo X. "Ovde je ubijen Jon Kari, čobanin."

Levo od tog slova X, ali umnogome na istoj visini - što će reći, ispod zubaca - stavio je još jedno.

"Farma Alora. Sedmoro mrtvih."

Još dalje ulevo i malo iznad, kredom je nacrtao još jedno slovo X. "Ovde se nalazi farma Timbersmitovih na Visokoj čistini. Devetoro ubijenih. Tu smo pronašli glavu dečaka natakarenu na stub ograde. Tragovi na tlu svuda unaokolo."

"Vučji?", upitao sam.

Odmahnuo je glavom. "Jok, već neke vrste velike mačke. Isprva. Pre nego što su se tragovi zametnuli, promenili su se u nešto što je ličilo na kopita. A zatim…" Turobno nas je pogledao. "U otiske ljudskih stopala. Najpre su bili veliki - skoro džinovski - ali zatim sve manji i manji sve dok nisu postali veličine bilo kog čoveka. U svakom slučaju, izgubili smo ih na tvrdoj zemlji. Možda tvoj otac ne bi, sai."

Nastavio je da obeležava mapu, a nakon što je završio, zakoračio je unazad kako bismo mogli jasno da je vidimo.

"Tak'i ko što ste vi bi trebalo da imaju dobra kefala jednako kao i brze ruke, odvajkada mi je pričano. Daklem, šta vi mishte o ovome?"

Džejmi je zakoračio napred između redova slamarica (jer ova ćelija mora da je bila namenjena mnoštvu gostiju, najverovatnije dovođenim u pijanom stanju) i vrhom prsta prešao preko zubaca na vrhu mape, malčice ih razmazavši. "Da li se slane kuće nalaze posvuda na ovom mestu? Po čitavim brdima u podnožju planina?"

"Jašta. Slane stene, tako se zovu ta brda."

"Gde je Mala Debarija?"

Šerif Pivi je nacrtao još jedan pravougaonik, koji je predstavljao grad rudara u rudnicima soli. Nalazio se blizu slova X koje je označavalo mesto gde su žena i kockar ubijeni… dok su išli prema Maloj Debariji.

Džejmi je još neko vreme proučavao mapu, a potom klimnuo. "Izgleda mi kao da bi kožni čovek mogao da bude neko od rudara. Da li i vi isto to mislite?"

"Jašta, slanić, iako je i nekoliko njih raščerečeno, takođe. To ima smisla - kol'ko ima smisla i bilo šta drugo u suludoj raboti ko što je ova. Nova žila je mnogo dublja od starih, a svi znaju da u utrobi zemlje ima demona. Možda je neko od rudara nabasao na jednog, probudio ga, a demon ga je zaposeo."

"U zemlji takođe postoje ostaci Velikog Starog Naroda", rekoh. "Nisu svi opasni, ali neki jesu. Možda je neka od onih starih stvarčica… tih, kako se ono zovu, Džejmi?"

"Artifaksi", odgovorio je.

"Da, ti. Možda je jedan od tih artifaksa odgovoran. Možda će tip moći da nam ispriča šta mu se desilo, ako ga uhvatimo živog."

"Male su šanse za to", zareža Pivi.

Pomislio sam da u stvari postoje dobre šanse za tako nešto. Ako budemo mogli da identifikujemo ubicu i uđemo mu u trag po dnevnom svetlu, to jest.

"Koliko ima tih slanića?", upitah.

"Ni izbliza onoliko koliko ih je bilo u starim danima, zato što sada postoji samo jedna žila, shvatate. Rekao bih da ih nema više od… dve stotine."

Uhvatio sam Džejmijev pogled i u njemu ugledao tračak humora. "Ne beri brigu, Rolande", rekao je. "Siguran sam da možemo sve da ih saslušamo do Žetvene noći. Ako požurimo."

Preterivao je, ali sam ipak video nekoliko nedelja posla pred nama u Debariji. Možda ćemo razgovarati sa kožnim čovekom i opet nećemo moći da ga izdvojimo, bilo zato što je majstor laganja, bilo zato što nema nikakvu krivicu da zataška; njegovo dnevno ja možda uistinu nije znalo šta radi njegovo noćno ja. Poželeo sam da je ovde Katbert, koji je mogao da sagleda naizgled nepovezane stvari i uoči veze između njih, i poželeo sam da je ovde Alejn, sa svojim talentom da dotakne umove ljudi. Ali ni Džejmi nije bio tako loš, takođe. On je, na kraju krajeva, uvideo ono što je trebalo lično da uočim, ono što mi se nalazilo tačno ispred nosa. U pogledu jedne stvari potpuno sam se slagao sa šerifom Hjuom Pivijem: mrzeo sam misterije. To je nešto što se nikad nije promenilo u mom dugom životu. Nisam dobar u njihovom rešavanju; mozak mi ne radi na takav način.

Kada smo se vratili natrag u Pivijevu kancelariju, rekao sam: "Imam nekoliko pitanja koje moram da vam postavim, šerife. Prvo je, hoćete li nam se otvoriti, ako se mi otvorimo vama? Drugo je…"

"Drugo pitanje jeste da li vas prihvatam za ono što jeste i prihvatam li ono čime se bavite? Treće je ištem li pomoć i podršku. Šerif Pivi odgovara da, da i da. A sad, za ime božje, uključite kefala, momci, jerbo su prošle više od dve nedelje otkako se to stvorenje pojavilo u Serenitiju, a tada nije napunilo trbuh. Ubrzo će opet biti negde tamo napolju."

"Stvor lovi isključivo noću", reče Džejmi. "Sigurni ste u to?"

"Jesam."

"Ima li mesec ikakvog uticaja na njega?", upitah. "Zato što savetnik mog oca - i naš učitelj - kaže da u nekim starim legendama…"

"Čuo sam legende, sai, al' one u tome greše. Barem što se tiče ovog stvora. Mesec je katkad bio pun kad je stvorenje napadalo - bio je pun Torbarev mesec kad se pojavilo u Serenitiju, skroz prekriveno krljuštima poput aligatora iz Dugih Slanih močvara - ali je svoj posao na farmi Timbersmitovih odradilo kada na nebu nije bilo meseca. Voleo bih da mogu da vam kažem drukčije, al' ne mogu. Takođe bih volo da okončam ovo a da pri tome ne moram da vadim nečiju drob iz žbunja ili skidam glavu nekog drugog klinca sa direka ograde. Poslali su vas ovamo da nam pomognete, a ja se svim srcem nadam da možete… premda gajim izvesne sumnje."

Kada sam upitao Pivija postoji li u Debariji neki dobar hotel ili pansion, šerif se zakikotao.

"Poslednji pansion je držala udovica Brajli. Pre dve godine, pijani kauboj-lutalica pokušao je da je siluje u njenom poljskom klozetu dok je vršila nuždu. Ah ona je oduvek bila spretna žena. Videla mu je izraz u očima i otišla u klozet sa nožem skrivenim ispod kecelje. Prerezala mu je grkljan. Žilavi Bodean, gradski sudija pre nego što je odlučio da oproba sreću sa uzgajivanjem konja u Kresentu, proglasio ju je nevinom za manje od pet minuta, ali je gospa zaključila da joj je dosta Debarije i otputovala je vozom natrag u Gilead, gde i dan-danas obitava, u to ne sumnjam. Dva dana nakon što je otišla, neka pijana budala je spalila mesto do temelja. Hotel još uvek stoji. Zove se Očaravajući pogled. Pogled nije očaravajući, momci, a kreveti su prepuni stenica golemih kao žapčeve očne jabučice. Ne bih spavo u jednom od njih, a da prethodno ne odenem pun oklop Artura Elda."

I tako smo našu prvu noć u Debariji proveli u velikoj ćeliji za trežnjenje pijanaca i kavgadžija, ispod kredom iscrtane mape šerifa Pivija. Slani Sem je pušten na slobodu, tako da smo imali čitav zatvor samo za sebe. Napolju, silovit vetar je zaduvao sa ravnica alkalijuma zapadno od grada. Ječeći zvuk koji je vetar pravio duvajući između streha podsetio me je na priču koju mi je majka čitala kad sam bio dečak - priču o Timu Junačnom i studentresu s kojim je Tim morao da se suoči u Velikoj šumi severno od Novog Hanaana. Razmišljanje o usamljenom dečaku u toj šumi mi je vazda ledilo srce, baš kao što ga je Timova hrabrost uvek grejala. Priče koje čujemo u detinjstvu su priče kojih se sećamo čitavog života.

Nakon što je jedan naročito snažan udar vetra - koji je u Debariji bio topao, a ne leden kao studentres - uzdrmao bočni zid zatvora i naneo prašinu alkalijuma kroz zatvoreni prozor, Džejmi je progovorio. On je retko kad započinjao razgovor.

"Mrzim taj zvuk, Rolande. Neću moći da zaspim čitave noći."

Ja sam ga voleo; zvuk vetra je uvek činio da mislim na dobra vremena i daleka mesta. Premda priznajem da sam mogao i bez prašine.

"Kako ćemo pronaći tog stvora, Džejmi? Nadam se da imaš neku ideju, zato što ja nemam."

"Moraćemo da razgovaramo sa rudarima u rudnicima soli. To. je mesto na kome ćemo započeti potragu. Neko je možda video kako se tip prekriven krvlju krišom vraća u mesto gde žive slanići. Krišom vraća nag. Jer nije mogao da se vrati obučen, osim ako nije skinuo odeću pre preobražaja."

To mi je pružilo kakvu-takvu nadu. Mada, ukoliko je čovek koga smo tražili znao šta je, možda je skinuo odeću kada je osetio da nastupa preobražaj, sakrio je, a potom se kasnije vratio po nju. Ali, ako nije znao…

Bila je to tanka nit nade, ali ponekad - ako ste pažljivi i ne prekinete je - možete da povučete tanku nit i razmotate čitavo klupko.

"Laku noć, Rolande."

"Laku noć, Džejmi."

Sklopio sam oči i pomislio na majku. To sam često radio te godine, ali po prvi put to nisu bile misli o tome kako je izgledala mrtva, već o tome koliko je bila lepa kada sam bio mali, dok je sedela pored mene na mom krevetu u sobi sa prozorima od obojenog stakla i čitala mi priče. "Gledaj, Rolande", kazala bi mi, "evo ih bamburi koji sede u nizu i njuše vazduh. Oni znaju, zar ne?"

"Da", odgovorio bih, "bamburi znaju."

"A šta znaju?", upitala bi me žena koju sam ubio. "Šta to oni znaju, srculence?"

"Znaju da dolazi studentres", odgovorio bih. Kapci bi mi dotad postali teški kao tuč, a nekoliko minuta kasnije bih zaspao uz muziku njenog glasa.

Kao što sam sada tonuo u san, dok je vetar napolju prerastao u snažnu oluju.

Sa prvim svetlom praskozorja probudio me je prodoran zvuk: RING! RING! RINNNG!

Džejmi je još uvek ležao na leđima, raširenih nogu i hrkao. Izvadio sam revolver iz futrole, izašao kroz otvorena vrata ćehje i zateturao se ka tom zapovedajućem zvuku. Bio je to đing-đang kojim se šerif Pivi toliko ponosio. Nije bio prisutan da se javi; vratio se kući da provede noć, a njegova kancelarija je bila prazna.

Dok sam stajao tamo sa revolverom u šaci, golih grudi, odeven samo u donje rublje u kojem sam spavao - jer je u ćeliji bilo vruće - skinuo sam kupu za slušanje sa zida, prislonio njen uzani kraj na uvo i nagnuo se prema cevi za govor. "Da? Halo?"

"Ko je to, dovraga?", vrisnuo je glas, toliko glasno da mi je kroz uvo otposlao ekser bola. U Giladu su postojali đing-đangovi, možda na stotine koji su i dalje radili, ali nijedan nije bio toliko glasan kao ovaj. Štrecnuo sam se i odmaknuo kupu od uveta, ali sam još uvek mogao da čujem glas koji je izlazio iz nje.

"Halo? Halo? Bogovi prokleli ovo jebeno sokoćalo! HALO?"

"Čujem te", rekoh. "Govori tiše, tako ti oca."

"Ko je to?" Glas se stišao taman toliko da sam mogao da prinesem kupu za slušanje malo bliže uvetu. Ali ipak ne preblizu; neću dvaput napraviti istu grešku.

"Zamenik šerifa." Džejmi de Kari i ja smo bili najdalje stvari na svetu od toga, ali jednostavnost je obično najbolja. Uvek je najbolja, znam, kad preko đing-đanga pričate sa uspaničenim čovekom.

"Gde je šerif Pivi?"

"Kod kuće sa ženom. Još uvek nema ni pet sati izjutra, kontam. A sad mi reci ko si, odakle govoriš i šta se desilo."

"Ovde Kanfild sa Džefersonovog. Ja…"

"Sa Džefersonovog čega?." Čuo sam korake iza sebe i naglo se okrenuo, podižući revolver. No, to je bio samo Džejmi, kose ućebane u špiceve od spavanja. Držao je vlastiti revolver i obukao je farmerice, mada je bio bosonog.

"Sa Džefersonovog ranča, ti praznoglavi idiote! Moraš da dovedeš šerifa ovamo, i to smesta. Svi su mrtvi. Džeferson, njegova familija, kuvar, svi sezonski kauboji. Krv sa jednog kraja ranča na drugi."

"Koliko je mrtvih?", upitah.

"Otprilike petnaest. Možda dvadeset. Ko zna?" Kanfild sa Džefersonovog ranča je zajecao. "Svi su u komadima. Šta god da ih je raskomadalo, ostavilo je u životu dva psa, Rozi i Mozi. Zatekli smo ih unutra. Morali smo da ih upucamo. Lizali su krv i jeli prosute mozgove."

Do Džefersonovog ranča je bilo deset točkova jahanja, pravo ka severu prema Slanim brdima. Pošli smo sa šerifom Pivijem, Kelinom Frajem - dobrim zamenikom - i njegovim sinom, Vikom. Mašinovođa, za koga se ispostavilo da se zove Travis, takođe je krenuo sa nama, budući da je prenoćio u Frajevom domu. Gonili smo konje do granica izdržljivosti, ali je uprkos tome sunce bilo visoko na nebu kad smo najzad stigli do Džefersonovog ranča. Barem nam je vetar, koji je i dalje jačao, duvao u leđa.

Šerif Pivi je mislio da je Kanfild lutajući kauboj nevezan za ijedan određeni ranč. Pojedini takvi kauboji ponekad postaju odmetnici, ali je većina dovoljno iskrena, obični ljudi koji ne mogu da se skrase na jednom mestu. Kad smo projahali kroz široku kapiju iznad koje je stajala tabla od brezovog drveta sa natpisom DŽEFERSON, druga dva kauboja - Kanfildovi sadruzi - bili su s njim. Trojica kauboja su se tiskali jedni uz druge pored ograde korala za konje nadomak velike rančerske kuće. Pola milje ili tu negde dalje ka severu, na vrhu brežuljka se nalazila baraka za smeštaj kauboja. Sa te udaljenosti, samo su dve stvari izgledale neprirodno: vrata na južnom kraju barake su zjapila otvorena i njihala su se napred-nazad na vetru, a tela dva krupna crna psa su ležala ispružena u prašini ispred barake.

Sjahali smo, a šerif Pivi se rukovao sa muškarcima, kojima je naizgled bilo veoma drago što nas vide. "Ja', Bile Kanfilde, vidim te veoma dobro, kauboju-lutalice."

Najviši od trojice kauboja je skinuo šešir i stavio ga na grudi. "Više nisam kauboj-lutalica. Ili možda jesam, ne znam. Neko vreme ovde sam bio Kanfild sa Džefersonovog ranča, zato što sam potpisao baš prošlog meseca. Stari Džeferson je glavom i bradom nadgledao moj znamen na zidu, ali on je sada mrtav, kô i svi ostali."

Progutao je pljuvačku. Adamova jabučica mu je poskočila gore-dole. Čekinjava brada na njegovom licu je izgledala veoma crno, zato što mu je koža bila izuzetno bela. Prednji deo košulje mu je bio pokriven sasušenom povraćkom.

"Džefersonova žena i kćerke su takođe otišle na čistinu na kraju puta. Možete ih prepoznati po dugoj kosi i njihovom… njihovom… aj, aj, Čoveče Isuse, vidiš tako nešto i poželiš da si se rodio slep." Podigao je šešir do lica kako bi ga sakrio i glasno zaplakao.

Jedan od Kanfildovih sadruga upita: "Jesu li to revolveraši, šerife? Premladi su da nose gvožđuriju, zar ne?"

"Ne obraćajte pažnju na njih", reče Pivi. "Ispričajte mi šta vas je dovelo ovamo."

Kanfild je spustio šešir. Oči mu behu crvene i vlažne. "Nas trojica smo bivakovali napolju na Čistini. Skupljali smo zalutala grla i ulogorili smo se da prenoćimo. Ondak smo začuli vrištanje sa istoka. Prenulo nas je iz sna, jerbo smo bili toliko umorni. Zatim smo čuli puščanu paljbu, dva-tri pucnja. Pucnjevi su prestali, a začulo se još vrištanja. I rikanje i režanje nečega - nečega velikog."

Drugi kauboj je rekao: "Zvučalo je kao medved."

"Ne, nije", reče treći. "Uopšte nije."

Kanfild reče: "Šta god bilo, znali smo da dolazi sa ranča. Mora da ima četiri točka odavde do mesta na kome smo bivakovali, a možda i šest, ali se zvuk dobro prenosi na Čistini, ko što znaš. Uzjahali smo, ali ja sam stigao ovamo pre ove dvojice, zato što sam potpisao, a oni su još uvek kauboji-lutalice."

"Ne razumem", rekoh.

Kanfild se okrenuo ka meni. "Jaho sam konja sa ranča, zar ne? Dobrog pastuva. Snip i Arn su imah samo mazge. Stavili smo ih tamo, sa ostalim životinjama." Pokazao je na koral. Utom je zaduvao jak vetar i podigao oblak prašine, a sve životinje su poput talasa odgalopirale dalje od njega.

"Još uvek su prestrašene", reče Kelin Fraj.

Gledajući prema daščari, mašinovođa - Travis - reče: "Nisu jedine."

Kad je Kanfild, najnoviji kauboj - sezonac - što će reći, unajmljeni sezonski radnik - stigao do kuće Džefersonovih, vrištanje je utihnulo. Baš kao i rikanje zveri, premda se i dalje čulo glasno režanje. To su bila dva psa, koja su se gložila oko ostataka. Znajući s koje strane biskvita se maže njegov med, Kanfild je mimoišao baraku - i pse koji su režali unutra - i zaputio se pravo ka velikoj kući. Prednja vrata su zjapila širom otvorena, fenjeri u hodniku i kuhinji su goreli, ali mu niko nije odgovorio na dozivanje.

Pronašao je gospu-sai Džeferson u kuhinji; njeno telo je ležalo ispod stola, a napola pojedena glava joj se otkotrljala do vrata ostave. Tragovi su vodili u dvorište kroz spoljašnja vrata, koja su bila otvorena i lupala na vetru. Neki tragovi su bih ljudski; drugi su pripadali monstruozno velikom medvedu. Medveđi tragovi su bili krvavi.

"Uzo sam fenjer sa sudopere i pratio tragove napolje. Dve devojčice su ležale u prašini između kuće i štale. Jedna devojčica je isprednjačila tri ili četiri desetine koraka ispred svoje sestrice, al' su obe bile jednako mrtve, iscepanih spavaćica i leđa iskidanih sve do kičme." Kanfild je polako zavrteo glavom sleva nadesno, a njegove krupne oči - vlažne od suza, bile su - ni za tren nisu napuštale lice šerifa Pivija. "Nikad ne želim da vidim kandže koje su mogle da učine tako nešto. Nikada, nikada, nikada dok sam živ. Video sam šta su učinile, i to mi je dovoljno."

"Baraka?", upita ga Pivi.

"Ja', onda sam otišo tamo. Rođenim očima možete da vidite šta je unutra. Žene takođe, jerbo su još uvek tamo gde sam ih zatekao. Ja vas neću odvesti. Snip i Arn bi možda 'teli…"

"Bogme, ja neću", reče Snip.

"Vala, ni ja", reče Arn. "Videću prokletinju u snovima, a i to će mi biti previše."

"Mislim da nam ne treba vodič", reče Pivi. "Vas trojica ostanite ovde."

Šerif Pivi je u pratnji Frajevih i mašinovođe Travisa pošao ka velikoj rančerskoj kući. Džejmi mu je stavio šaku na rame i progovorio bezmalo izvinjavajućim tonom kad se šerif okrenuo da ga pogleda. "Vodite računa o tragovima. Biće važni."

Pivi klimnu glavom. "Jakako. Pazićemo na njih vrlo dobro. Pogotovo na one koji vode u pravcu kuda je stvorenje otišlo."

Žene su bile baš kao što nam je Kanfild kazao. Video sam krvoprolića i ranije - jašta, dosta njih, kako u Mehisu tako i u Gileadu - ali nikad nisam video ništa slično tome, a nije ni Džejmi. Bio je bled u licu poput Kanfilda, a ja sam mogao samo da se nadam da neće osramotiti svog oca time što će se onesvestiti. Nisam morao da brinem; Džejmi je ubrzo klečao na kolenima u kuhinji, pregledajući nekoliko ogromnih, krvavih otisaka životinjskih šapa.

"Ovo su zaista tragovi medveda", rekao je, "ali nikada nije postojao tako veliki medved, Rolande. Čak ni u Beskrajnoj šumi."

"Ovde je bio jedan sinoć, druškane", reče mu Travis. Pogledao je u telo rančerove supruge i zadrhtao, iako je žena bila, poput svojih nesrećnih kćerki, prekrivena pokrivačima sa sprata. "Jedva čekam da se vratim u Gilead, gde su ovakve stvari samo legende."

"Šta tragovi govore?", upitao sam Džejmija. "Bilo šta?"

"Da. Stvorenje je najpre otišlo u baraku, gde se nalazila većina… većina hrane. Rusvaj mora da je probudio njih četvoro ovde u kući… da li ih je bilo svega četvoro, šerife?"

"Ja'", reče Pivi. "Džeferson pored dve kćerke takođe ima i dva sina, ali ih je poslao na panađur u Gileadu. Momci će zateći golem jad i čemer kada se vrate."

"Rančer je ostavio ženu i kćerke, i otrčao prema baraci. Pucanj koji su Kanfild i njegovi drugovi čuli mora da je bio njegov."

"Nije mu mnogo pomogao", reče Vika Fraj. Otac ga je ćušnuo u rame i kazao mu da začepi.

"Stvorenje je zatim došlo ovamo", nastavio je da govori Džejmi. "Madam-sai Džeferson i dve devojčice su dotad već bile u kuhinji, mislim. A mislim da sai mora da je kazala kćerkama da beže."

"Ja'", reče Pivi. "Takođe je pokušala da spreči stvora da krene za njima i zadrži ga dovoljno dugo da devojčice pobegnu. Tako tragovi otkrivaju. Samo što nije uspela. Da su bile u prednjem delu kuće - da su videle koliko je stvorenje veliko - znala bi bolje, a mi bismo pronašli sve tri napolju u prašini." Duboko je uzdahnuo. "Deder, hajde da vidimo šta je u baraci, dečaci. Od čekanja prizor neće postati ništa lepši."

"Mislim da ću ja ostati kraj korala sa onim kaubojima-lutalicama", reče Travis. "Dovoljno sam video."

"Mogu li i ja da ostanem ovde, tajo?", izlanu se Vika Fraj.

Kelin je pogledao u sinovljevo izmučeno lice i odgovorio mu da može. Pre nego što je pustio dečaka da ode, poljubio ga je u obraz.

Desetak stopa ispred barake, ogoljena zemlja je bila izrovarena i pretvorena u krvavu smešu otisaka čizama i tragova životinjskih šapa. Nedaleko odatle, u bokoru korova, ležala je stara sačmarica čija je skraćena cev bila savijena. Džejmi je pokazao na metež tragova, pa na pušku, a onda na otvorena vrata barake. Potom je podigao obrve, nemo me pitajući da li vidim. Video sam vrlo dobro.

"Ovo je mesto gde je stvor - kožni čovek u obličju medveda - susreo rančera", rekao sam. "Čovek je uspeo da opali nekoliko hitaca, a zatim je bacio pušku…"

"Ne", reče Džejmi. "Stvorenje mu je istrglo oružje iz ruku. Zato je cev iskrivljena. Džeferson se možda okrenuo i pokušao da pobegne. Možda nije odstupio ni za pedalj. U svakom slučaju, nije mu ništa vredelo. Njegovi tragovi se ovde završavaju, što znači da ga je stvorenje podiglo i bacilo kroz ta vrata u baraku. Onda je otišlo u veliku kuću."

"Dakle, pratimo trag tog stvora otpozadi ka napred", reče Pivi.

Džejmi klimnu. "Ubrzo ćemo krenuti za njim", rekao je.

Stvorenje je pretvorilo baraku u klanicu. Na kraju, broj poginulih je iznosio osamnaest: šesnaest kauboja-sezonaca, kuvar - koji je umro pored svog šporeta, a njegova poderana i krvlju umrljana kecelja bila mu je prebačena preko glave poput mrtvačkog pokrova - i sam Džeferson, kome su bili iščupani svi udovi. Njegova otkinuta glava je slepo zurila u krovne grede sa zastrašujućim kezom koji je pokazivao samo gornji red zuba. Kožni čovek je iščupao rančerovu donju vilicu iz usta. Kelin Fraj ju je pronašao ispod kreveta. Jedan kauboj je pokušao da se odbrani sedlom, koristeći ga kao štit, ali mu to nije pomoglo; stvorenje ga je kandžama pokidalo napola. Nesrećni kauboj je jednom šakom još uvek stezao unkaš sedla. Nije imao lice - stvorenje mu ga je pojelo sa lobanje.

"Rolande", reče Džejmi. Glas mu je zvučao pridavljeno, kao da mu se grlo steglo. "Moramo da pronađemo tog stvora. Moramo."

"Da vidimo šta kažu tragovi iza kuće pre nego što ih vetar izbriše", uzvratih.

Ostavili smo Pivija i ostale ispred barake i obišli oko velike kuće do mesta na kome su ležala prekrivena tela dve devojčice. Tragovi koji su vodili dalje od njih su počeli da postaju nejasni na ivicama, ali ih je bilo teško promašiti čak i da nismo imali tu sreću da za učitelja imamo Korta od Gileada. Stvorenje koje ih je napravilo mora da je težilo više od četiri stotine kilograma.

"Pogledaj ovo", reče mi Džejmi, klečeći pored jednog otiska šape. "Vidiš li kako je dublji u prednjem delu? Stvorenje je trčalo."

"I to na stražnjim nogama", rekao sam. "Kao ljudsko biće."

Tragovi su prolazili pored ruinirane kućice u kojoj je stajala pumpa za vodu, kao da ju je stvorenje napalo iz čiste zlobe dok je prolazilo pored nje. Odveli su nas do putića koji je vodio uzbrdo ka severu, prema dugačkoj neokrečenoj zgradi, ili šupi za alat ili kovačnici. S druge strane tog zdanja, nekih dvadeset točkova dalje ka severu, prostirao se kamenit i negostoljubiv krajolik u podnožju slanih brežuljaka. Videli smo rupe koje su vodile ka ispošćenim rudnicima soli; zjapile su poput praznih očnih duplji.

"Komotno možemo da odustanemo od praćenja", rekao sam. "Ionako znamo kuda tragovi vode - gore ka prebivalištu slanića."

"Ne još", reče Džejmi. "Gledaj ovamo, Rolande. Nikada u životu nisi video ništa slično ovome."

Tragovi su počeli da se menjaju; kandže su se spajale u zakrivljene oblike velikih nepotkovanih kopita.

"Izgubilo je oblik medveda", rekoh, "i postalo… šta? Bik?"

"Mislim da je tako", reče Džejmi. "Hajdemo još malo dalje. Imam ideju."

Dok smo se približavali dugačkoj građevini, tragovi kopita postadoše tragovi šapa. Bik je postao neka vrsta monstruozne mačke. Ti tragovi su isprva bili golemi, a zatim su počeli da se smanjuju, kao da se stvor u trku smanjivao sa veličine lava na veličinu pume. Kad su skrenuli sa staze na utabani zemljani putić koji je vodio prema sedlarnici, nabasali smo na ugaženi bokor korova. Polomljene stabljike su bile krvave.

"Stvor je pao", reče Džejmi. "Mislim da se zateturao… a zatim pao na zemlju." Podigao je pogled sa ugaženog korova. Lice mu je bilo zamišljeno. "Mislim da je bio povređen."

"Odlično", rekao sam. "A sad pogledaj tamo." Pokazao sam na putić prekriven otiscima kopita mnogobrojnih konja. I drugim znakovima, takođe.

Tragovima bosih stopala, koji su vodili do pomičnih vrata građevine, otvorenih na zarđalim metalnim šinama.

Džejmi se okrenuo ka meni, iskolačenih očiju. Stavio sam prst preko usana i izvadio revolver iz futrole. Džejmi je učinio isto, pa samo krenuli prema šupi. Mahnuo sam rukom, dajući mu znak da obiđe oko daščare. Klimnuo je i skrenuo ulevo.

Stao sam ispred otvorenih vrata sa revolverom na gotovs, pružajući Džejmiju dovoljno vremena da stigne do zadnjeg dela šupe. Ništa nisam čuo. Kada sam procenio da je moj partner zauzeo busiju, sagnuo sam se, slobodnom rukom podigao sa tla poveći kamen i zavrljačio ga unutra. Kamen je udario, a zatim se zakotrljao preko drvenog poda. I dalje se nije čulo ništa drugo. Zakoračio sam unutra, u polučučnju, s oružjem nagotovs.

Šupa je izgledala napušteno, ali je unutrašnjost bila puna senki, pa mi je isprva bilo teško da budem potpuno siguran. Unutrašnjost je već bila topla, a do podneva će se pretvoriti u furunu. Video sam nekoliko praznih polica sa obe strane, omaleno kovačko ognjište nadomak fioka punih zarđalih potkovica i jednako zarđalih eksera za potkivanje, prašinom prekrivene bokale sa hnimentom i sredstvima za ispiranje, gvožđe za žigosanje u limenoj tubi i veliku gomilu stare konjske opreme koja je trebalo ili da se popravi ili da se baci. Na drvenim klinovima iznad dve klupice visio je prihčno veliki asortiman alatki. Najveći deo alata, poput potkovica i eksera za potkivanje, bio je zarđao. Unutra se nalazilo nekoliko drvenih kuka na zidovima i pumpa za vodu na postolju iznad betonskog valova. Voda u valovu nije menjana već neko vreme; kad su mi se oči prilagodile na pomrčinu, ugledao sam slamu koja je plutala na površini. Dokonao sam da je ovo nekada bilo nešto više od puke sedlarnice. Takođe je bilo neka vrsta štale gde se lečila marva sa ranča. Najverovatnije amaterska veterinarnica. Konji su mogli da budu uvedeni na jednom kraju, izleče i potkuju, a zatim izvedu napolje na drugom kraju. Međutim, delovala je zapušteno i oronulo.

Tragovi stvorenja koje je dotad već poprimilo ljudski oblik vodili su niz središnji prolaz do vrata na drugom kraju sedlarnice, takođe otvorenih. Pratio sam ih. "Džejmi? Ja sam. Nemoj da me upucaš, tako ti oca."

Stupio sam napolje. Džejmi je vratio revolver u futrolu, a sada je pokazivao na gomilicu konjske balege. "On zna šta je, Rolande."

"Znaš to na osnovu hrpe konjskih govana?"

"Igrom slučaja, znam."

Nije mi rekao kako, ali sam posle nekoliko sekundi i sam to shvatio. Sedlarnica je bila napuštena, verovatno u korist nove napravljene bliže glavnoj kući, ali je hrpa konjske balege bila sveža. "Ako je došao ovamo jašući na konju, to znači da je došao u ljudskom obličju."

"Jesje. I otišao je odavde kao čovek."

Čučnuo sam na pete i razmislio o tome. Džejmi je smotao cigaretu i pustio me na miru. Kada sam najzad podigao pogled, na usnama mu je titrao blag osmejak.

"Shvataš li šta to znači, Rolande?"

"Dve stotine slanića, manje-više", rekao sam. Oduvek sam bio spor, ali bih na kraju obično ukapirao.

"Jašta."

"Slanića, pazi, ne kaubojaca ili sezonaca. Oni su kopači, a ne jahači. Po pravilu."

"Pravo zboriš."

"Koliko slanića tamo gore poseduje konje, šta misliš? Koliko njih uopšte zna da jaše?"

Osmeh mu se razvukao. "Možda dvadeset-trideset, pretpostavljam."

"To je bolje od dve stotine", rekao sam. "Kudikamo bolje. Otići ćemo gore čim…"

Nikada nisam dovršio ono što sam naumio da kažem, zato što se u tom trenutku začulo ječanje. Dopiralo je iz sedlarnice koju sam zanemario kao praznu. Koliko mi je samo bilo drago što u tom trenutku Kort nije bio tamo. Mlatnuo bi me po uvetu i poslao na sve četiri. Odnosno, barem bi to učinio na vrhuncu snage.

Džejmi i ja se preneraženo pogledasmo, a zatim otrčasmo nazad u šupu. Ječanje se nastavilo, ali je šupa delovala prazno kao i ranije. Onda je velika kamara stare konjske opreme - slomljeni ajami, pokidani oglavi, kolani i dizgine - počela da se diže i spušta, kao da diše. Isprepleteni komadi kožne opreme počeše da padaju na stranu, a iz njih se rodio dečak. Njegova platinastoplava kosa je štrčala u svim pravcima. Bio je odeven u farmerice i staru košulju, razdrljenu i nezakopčanu. Nije izgledao povređeno, ali je u pomrčini bilo teško biti siguran.

"Da li je otišlo?", upitao nas je drhtavim glasom. "Molim vas, sai, kažite da jeste. Kažite mi da je otišlo."

"Otišlo je", odgovorih.

Dečak je počeo da se izvlači iz gomile, ali mu se jedna kožna traka obmotala oko noge pa se spotakao i poleteo napred. Uhvatio sam ga i ugledao par očiju, svetloplavih i potpuno prestrašenih, koje su me gledale u lice.

Onda se obeznanio.

Odneo sam ga do valova. Džejmi je skinuo bandanu, umočio je u vodu i počeo njome da briše dečakovo musavo i štrokavo lice. Imao je oko jedanaest godina; možda je bio godinu-dve mlađi. Bio je toliko mršav da je bilo teško sa sigurnošću odrediti njegovu starost. Nakon izvesnog vremena kapci su mu zadrhtali, a oči se otvorile. Pogledao je u mene, pa u Džejmija, a onda ponovo u mene. "Ko ste vi?", upitao je. "Niste sa ranča."

"Mi smo prijatelji ranča", rekao sam. "A ko si ti?"

"Bil Striter", odgovorio je. "Sezonci me zovu Mladi Bil."

"Je li? A da li je tvoj otac Stari Bil?"

Dečak se uspravio u sedeći položaj, uzeo Džejmijevu bandanu, umočio je u valov, a zatim iscedio tako da mu se voda slila niz mršave grudi. "Ne, Stari Bil mi je bio deda, otišao je na čistinu pre dve godine. Moj taja, on je samo obični Bil." Kada je izgovorio očevo ime, oči mu se iskolačiše. Ščepao me je za ruku. "On nije mrtav, zar ne? Kažite da nije, sai!"

Džejmi i ja se ponovo pogledasmo, a to ga je uplašilo gore nego bilo šta drugo.

"Recite da nije! Molim vas, kažite da moj tata nije mrtav!" Zaplakao je.

"Pssst, smiri se", rekao sam. "Šta je on, tvoj tata? Sezonac?"

"Ne, nije, on je kuvar. Kažite da nije mrtav!"

Međutim, dečak je znao da jeste. Video sam mu to u očima jednako jasno kao što sam video kuvara sa krvlju umrljanom keceljom prebačenom preko lica.

Pokraj jedne strane velike kuće raslo je vila-drvo, a tu smo ispitali Mladog Bila Stritera - samo Džejmi, šerif Pivi i ja. Ostale smo poslali da nas sačekaju u senci barake, smatrajući da će dečaka samo dodatno uznemiriti previše ljudi u njegovoj blizini. Kako se ispostavilo, Mladi Bil je mogao da nam ispriča vrlo malo o onome što smo morali da znamo.

"Taja mi je kazao da će noć biti topla i da bi trebalo da odem do pašnjaka sa druge strane obora za konje i spavam pod zvezdama", reče nam Mladi Bil. "Rekao je da će tamo biti svežije i da ću bolje spavati. Ali ja sam znao pravi razlog. Elrod je negde nabavio flašu - opet - i pio je."

"Misliš na Elroda Natera?", upita šerif Pivi.

"J'a, na njega. On je poslovođa momaka."

"Dobro ga poznajem", reče nam šerif Pivi. "Nisam li ga zatvarao desetinu puta ili čak i više? Džeferson ga i dalje drži na platnom spisku jerbo je đavolski dobar jahač i odlično rukuje lasom, ali je opaki kučkin sin kada se napije. Zar ne, Mladi Bile?"

Mladi Bil je iskreno klimnuo glavom i sa očiju sklonio kosu, još uvek prašnjavu od pribora za uprezanje tegleće marve ispod koga se skrivao. "Da, gospodine, i umeo je da me ponekad odalami. Što je moj otac znao."

"Ti si bio kuvarev šegrt, je li?", upita ga Pivi. Znao sam da se trudio da bude ljubazan, ali sam želeo da pripazi šta priča i prestane da govori na način koji kaže nekada, ali ne više.

No, činilo se kao da dečak to nije primetio. "Pomoćnik u baraci. Ne kuvarev pomoćnik." Okrenuo se ka Džejmiju i meni. "Ja nameštam krevete, namotavam užad, perem posteljinu, glancam sedla, zatvaram kapije na kraju dana nakon što se konji uvedu sa ispaše. Majušni Bredok me je naučio kako da napravim laso, i dobro ga bacam. Rosko me uči kako da gađam lukom i strelama. Fredi Dva Koraka kaže da će me na jesen naučiti kako da žigošem stoku."

"Dobro se pokaži", rekao sam i prstima kucnuo po grlu.

To mu je izmamilo osmeh na lice. "Oni su dobri momci, uglavnom." Osmeh je nestao jednako brzo kao što se pojavio, nalik suncu koje zalazi iza oblaka. "Osim Elroda. Džangrizav je kad trezan, ali, kada je pijan, voli da zadirkuje. Zlonamerno da zadirkuje, ako shvatate šta oću da kažem."

"Dobro te shvatamo", rekao sam.

"Ja', a ako se ne smejem i ne ponašam kao da je sve to obična šala - čak i ako mi uvrće ruku ili me vuče po podu barake držeći za kosu - postane još gori. Stoga, kada mi je tata rekao da prespavam napolju, uzeo sam svoje ćebe i streju i otišao. Pametnom je i jedna dovoljna, kaže moj taja."

"Šta je to streja?", Džejmi je upitao šerifa.

"Parče platna", odgovori Pivi. "Neće sprečiti kišu, ali će održati čoveka suvim kad padne rosa."

"Gde si zanoćio?", upitah dečaka.

Pokazao je na mesto iza korala, gde su se konji i dalje sklanjali od sve snažnijeg vetra. Iznad i oko nas, krošnja vila-drveta je uzdisala i plesala. Bilo je to lepo čuti, a još lepše videti. "Pretpostavljam da su mi ćebe i streja još uvek tamo."

Pogledao sam od mesta koje je Mladi Bil naznačio prema sedlarnici u kojoj smo ga pronašli, a zatim ka baraci. Ta tri mesta su tvorila uglove trougla čije su stranice bile dugačke približno četvrt milje, sa koralom u sredini.

"Kako si dospeo sa mesta na kome si spavao ispod te hrpe konjske opreme, Bile?", upita šerif Pivi.

Dečak ga je dugo gledao, ne progovarajući. Onda su suze ponovo počele da mu se slivaju niz lice. Sakrio ih je prstima da ih ne bismo videli. "Ne sećam se", rekao je. "Ne sećam se ničega." Nije baš spustio ruke; pre se činilo kao da mu padaju u krilo, kao da su odjednom postale preteške da ih drži. "Hoću mog tatu."

Džejmi je ustao i otišao, šaka duboko zavučenih u zadnje džepove pantalona. Pokušao sam da kažem ono što je trebalo da se kaže, i nisam mogao. Morate da imate na umu da, iako smo Džejmi i ja nosili revolvere, to još uvek nisu bili veliki revolveri naših očeva. Nikada više neću biti toliko mlad kao što sam bio pre nego što sam upoznao, voleo i izgubio Suzan Delgado, ali sam i dalje bio premlad da kažem tom dečaku da mu je čudovište raskomadalo oca. Stoga sam pogledao u šerifa Pivija. Zatražio sam pomoć od odrasle osobe.

Pivi je skinuo šešir i stavio ga na travu. Onda je uhvatio dečaka za ruke. "Sinko", rekao je, "imam veoma teške vesti za tebe. Želim da duboko udahneš i podneseš to kao muškarac."

Međutim, Mladi Bil Striter je imao svega devet ili deset leta, najviše jedanaest, i ništa nije mogao da podnese kao muškarac. Počeo je da nariče. Kada je zaridao, ugledao sam majčino bledo mrtvo lice jasno kao da leži pored mene ispod tog drveta, i nisam to mogao da podnesem. Osetio sam se kao kukavica, ali to me nije sprečilo da ustanem i odem.

Dečak je plačući utonuo u san ili se onesvestio. Džejmi ga je preneo u veliku kuću i stavio na krevet na spratu. Mladi Bil je bio samo sin kuvara, ali više nije bilo nikoga da spava u njima, više ne. Šerif Pivi je đing-đangom pozvao svoju kancelariju, gde je jedan od njegovih "ne tako dobrih" zamenika po naređenju čekao njegov poziv. Nedugo potom, debarijski će pogrebnik - ako ga uopšte ima - srediti da mali konvoj kočija dođe po mrtve. Šerif Pivi je ušao u neveliku kancelariju sai Džefersona i umorno se skljokao u stolicu na točkićima. "Šta je sledeće na dnevnom redu, dečaci?", upitao je. "Slanići, reko bih… a pretpostavljam da ćete želeti da odete tamo gore pre nego što ovaj vetar preraste u samum. Što će se svakako desiti." Uzdahnuo je. "Dečak vam ničemu neće koristiti, to je jasno ko dan. Šta god da je video, to je bilo dovoljno strašno da mu izbriše sećanje."

Džejmi je zaustio: "Roland ima način da…"

"Nisam siguran šta je sledeće", rekao sam. "Voleo bih da malo porazgovaram o tome sa svojim partnerom. Možda ćemo se ponovo prošetati do one sedlarnice."

"Vetar je dosad već razvejao tragove", reče Pivi, "ali neka vam bude, i želim vam svu sreću." Zavrteo je glavom. "Kazati tom dečaku da mu je otac mrtav bilo je teško. Vrlo teško."

"Učinili ste to na pravi način", rekao sam.

"Zaista misliš tako? Stvarno? Pa, blagodarim. Jadni klinac. Mislim da će neko vreme moći da ostane sa mnom i suprugom. Sve dok ne prokljuvimo šta ćemo s njim. Vi, dečaci, otiđite i popričajte, ako vam je po volji. Mislim da ću ja prosto da sednem ovde i pokušam da sredim misli. Više nema razloga za žurbu; ta prokletinja se sinoć dovoljno dobro najela. Proći će dosta vremena pre nego što opet bude morala da krene u lov."

Džejmi i ja smo obišh dva kruga oko šupe i obora za konje dok smo razgovarali, a sve jači vetar nam je šamarao nogavice pantalona i mrsio kosu.

"Da li je dečaku uistinu izbrisano sećanje, Rolande?"

"Šta ti misliš?", upitah.

"Nije", rekao je. "Zato što su mu prve reči bile: 'Da li je otišlo?'"

"Takođe je znao da mu je otac mrtav. Čak i kad nas je upitao, videlo mu se u očima da zna."

Džejmi je neko vreme hodao ne progovarajući, spuštene glave. Preko usta i nosa vezali smo bandane zbog prašine. Džejmijeva je još uvek bila vlažna od vode iz valova. Napokon je kazao: "Kad sam zaustio da kažem šerifu kako poseduješ način da iskopaš sećanja koja su zakopane - zakopane u umovima ljudi - ti si mi upao u reč."

"Nema potrebe da to zna, zato što to ne pali baš uvek."

Upalilo je sa Suzan Delgado, u Mehisu, ali je jedan deo Suzan žarko želeo da mi ispriča šta je veštica Rea pokušala da sakrije od svesnog dela njenog uma, gde veoma jasno čujemo vlastite misli. Želela je da mi kaže zato što smo se voleli.

"Ali, hoćeš li pokušati? Hoćeš, zar ne?"

Nisam mu odgovorio sve dok nismo započeli drugi obilazak oko korala. Još uvek sam dovodio misli u red. Kao što sam možda već rekao, to je za mene oduvek bio spor posao.

"Slanići više ne žive u rudnicima; imaju sopstvenu naseobinu nekoliko točkova zapadno od Male Debarije. Kelin Fraj mi je pričao o njoj na putu ovamo. Želim da odeš tamo sa šerifom Pivijem i Frajevima. Sa Kanfildom, takođe, ako bude želeo da ide. Mislim da hoće. Druga dva kauboja - Kanfildovi sadruzi - mogu da ostanu ovde i sačekaju pogrebnika."

"Nameravaš da odvedeš dečaka nazad u grad?"

"Da. Sam. Ali ne šaljem te tamo samo zato da bih tebe i ostale sklonio sa puta. Ako putujete dovoljno brzo, a oni imaju remudu{4}, možda ćete moći da spazite konja koji je žestoko jahan."

Ispod bandane, Džejmi se možda nasmešio. "Sumnjam u to."

I ja sam sumnjao, takođe. To bi bilo znatno izvesnije da nije bilo vetra - koji je Pivi nazvao samum. Vetar bi za tili čas osušio znoj na konju, čak i na nekom koji je naporno jahan. Džejmi bi možda mogao da spazi konja prašnjavijeg od ostalih, sa čičkovima i vlatima đavolje trave u repu, ali, ukoliko smo bili u pravu da je kožni čovek svestan svog noćnog ja, onda je sasvim sigurno istimario konja od potkovica sve do grive čim se vratio.

"Možda ga je neko video kako ujahuje u naselje."

"Da… osim ako prvo nije otišao u Malu Debariju, oprao se, a zatim odatle otišao u stanište slanića. Pametan čovek bi mogao da uradi tako nešto."

"Uprkos svemu, ti i šerif bi trebalo da možete da otkrijete koliko slanića poseduje konje."

"I koliko njih ume da jaše, čak i ako nemaju konje", reče Džejmi. "Da, možemo to da uradimo."

"Okupite sve slaniće koje pronađete", rekoh mu, "ili bar koliko god možete, i dovedite ih natrag u grad. Sve koji se usprotive podsetite da pomažu u hvatanju čudovišta koje teroriše Debariju… Malu Debariju… čitavu baroniju. Nećete morati da im kažete da će svako ko drugi put odbije da pođe sa vama biti posmatran sa dodatnim podozrenjem; čak i najgluplji među njima će to znati."

Džejmi je klimnuo, a zatim zgrabio ogradu kada nas je udario naročito silovit nalet vetra. Okrenuo sam se ka njemu.

"I još nešto. Izvešćeš smicalicu, a Kelinov sin, Vika, biće pion u tvojim rukama. Slanići će verovati da klinac možda priča kao navijen, čak i ako mu je rečeno da drži jezik za zubima. Pogotovo ako mu je rečeno da drži jezik za zubima."

Džejmi je sačekao, ali sam bio siguran da zna šta ću sledeće reći, jer su mu oči bile zabrinute. Bilo je to nešto što on nikad u životu ne bi uradio, čak i ako bi mu palo na pamet. Što je predstavljalo razlog zbog čega je moj otac mene postavio za glavnog. Ne zato što sam dobro odradio posao u Mehisu - budući da nisam, ne zaista - i ne zato što sam bio njegov sin, takođe. Mada na izvestan način, pretpostavljam da to uistinu jeste bio pravi razlog. Moj um je bio veoma sličan umu Stivena Desčejna: hladan.

"Kazaćeš slanićima koji se razumeju u konje da postoji očevidac ubistava na Džefersonovom ranču. Reći ćeš im da ne možeš da otkriješ ko je u pitanju - normalno - ali da je svedok video kožnog čoveka u njegovom ljudskom obliku."

"Ne znaš da ga je Mladi Bil odista video, Rolande. Čak i da jeste, možda mu nije video lice. Skrivao se ispod gomile konjske opreme, tako ti oca."

"To je istina, ali kožni čovek neće znati da je istina. Znaće samo da to može da bude istina, zato što je bio u ljudskom obliku kada je otišao sa ranča."

Ponovo sam počeo da hodam, a Džejmi je išao barabar sa mnom.

"A sad, evo gde Vika ulazi u igru. Malko će se odvojiti od tebe i ostalih i nekome prošaputati - nekom drugom klincu, bilo bi najbolje njegovog uzrasta - da je preživeli svedok kuvarev sin. Bil Striter po imenu."

"Dečak je upravo izgubio oca, a ti želiš da ga upotrebiš kao mamac."

"Neće doći do toga. Ukoliko priča stigne do pravih ušiju, čovek koga tražimo možda će pokušati da šmugne na putu do grada. Onda ćete znati. A ništa od svega toga neće biti bitno ako grešimo u vezi s tim da je kožni čovek neko od slanića. A možda odista grešimo, znaš."

"Šta ako smo u pravu, a tip odluči da ipak ne beži?"

"Sve ih dovedite u zatvor. Staviću dečaka u ćeliju - zaključanu ćeliju, shvataš - a ti možeš da sprovedeš slaniće pored vrata, jednog po jednog. Kazaću Mladom Bilu da ništa ne govori, ovako ili onako, sve dok ne odu. U pravu si, klinac možda neće moći da prepozna našeg čoveka, čak i ako uspem da mu pomognem da se seti onoga što se noćas dogodilo. Ali naš čovek ni to neće znati, takođe."

"Rizično je", reče Džejmi. "Rizično za klinca."

"Rizik je mali", rekoh mu. "Biće dan, a kožni čovek će biti u ljudskom obliku. I, Džejmi…" Uhvatio sam ga za ruku. "Ja ću biti s njim u ćeliji, takođe. Kučkin sin će morati da prođe pored mene ako želi da se dočepa dečaka."

Šerifu Piviju se moj plan dopadao više nego Džejmiju. To me nije iznenadilo. Bio je to njegov grad, na kraju krajeva. A šta mu je bio Mladi Bil? Jedino sin mrtvog kuvara. Ne mnogo u velikom poretku stvari.

Nakon što je malobrojna ekspedicija krenula na put ka naselju slanića, probudio sam dečaka i kazao mu da idemo u Debariju. Složio se ne postavljajući nikakva pitanja. Bio je ošamućen i odsutan. Svaki čas je zglavcima prstiju trljao oči. Dok smo hodali ka oboru za konje, ponovo me je upitao jesam li siguran da mu je tata mrtav. Odgovorio sam mu da jesam. Duboko je uzdahnuo, sagnuo glavu i stavio ruke na kolena. Dao sam mu vremena, a zatim ga upitao da li želi da mu osedlam konja.

"Ako je u redu da jašem Mili, sam ću je osedlati. Ja je hranim, a ona je moj specijalan prijatelj. Ljudi kažu da mazge nisu pametne, ali Mili jeste."

"Da vidimo možeš li to da uradiš a da te Mili ne ritne", rekao sam.

Ispostavilo se da može, i to veoma brzo. Uzjahao je i rekao: "Pretpostavljam da sam spreman." Čak je pokušao i da se nasmeši. To je bilo grozno videti. Bilo mi je žao zbog plana koji sam pokrenuo, ali trebalo je samo da pomislim na pokolj koji smo ostavljali iza sebe i na uništeno lice sestre Fortune da bih se podsetio na to šta je ovde bilo na kocki.

"Hoće li se ritati zbog vetra?", upitao sam ga, klimajući glavom ka maloj mazgi. Dok je sedeo na njenim leđima, stopala Mladog Bila su bezmalo dodirivala tlo. Naredne godine biće preveliki za nju, ali naravno, sledeće godine će biti daleko od Debarije, samo još jedan lutalica na licu iščezavajućeg sveta. Mili će predstavljati tek puko sećanje.

"Ne Mili", rekao je. "Ona je stabilna kao kamila."

"Ja', a šta je kamila?"

"Nemam pojma, zar ne? To je samo nešto što moj tata ima običaj da kaže. Jedared sam ga upitao, a ni on nije znao, takođe."

"Hajdemo, onda", rekoh. "Što pre stignemo u grad, pre ćemo se skloniti sa ove prašine." No, nameravao sam da napravim pauzu pre nego što dođemo u grad. Imao sam nešto da mu pokažem dok smo još uvek sami.

Otprilike na pola puta između Džefersonovog ranča i Debarije, spazio sam napuštenu pastirsku kolibu i predložio da se nakratko sklonimo tamo i nešto prezalogajimo. Bil Striter se rado složio. Izgubio je tatu i sve ostale ljude koje je znao, ali je i dalje bio dečak koji raste i od sinoćne večere ništa nije stavio u usta.

Sklonili smo životinje sa vetra i seli na pod katuna, leđima naslonjeni na zid. U bisagama sam imao sušenu govedinu umotanu u lišće. Meso je bilo slano, ali mi je mešina bila puna vode. Dečak je pojeo pola tuceta komada mesa, zubima otkidajući velike zalogaje i zalivajući ih vodom.

Jak nalet vetra je uzdrmao katun. Mili je zanjakala u znak protesta, a zatim zaćutala.

"Do mraka će zaduvati silan samum", reče Mladi Bil. "Pazite šta vam kažem."

"Sviđa mi se zvuk vetra", rekao sam. "Nagoni me da mislim na priču koju mi je majka čitala kada sam bio mali. Zvala se 'Vetar kroz ključaonicu'. Znaš li je?"

Mladi Bil je odmahnuo glavom. "Sai, jeste li vi zaista revolveraš?"

"Jesam."

"Mogu li da malčice držim jedan od vaših revolvera?"

"Nikada, dok sam živ", rekoh, "ah možeš da pogledaš jedan od ovih, ako želiš." Izvadio sam metak iz pojasa i pružio ga dečaku.

Pomno ga je pregledao, od mesingane osnove sve do olovnog vrha. "Bogovi, ala je težak! Dugačak, takođe! Kladim se da će, ako upucate nekoga jednim od ovih, ostati da leži na zemlji."

"Aha. Metak je opasna stvar. Ali može da bude i lepa, takođe. Želiš li da vidiš mađioničarski trik koji mogu da uradim ovim metkom?"

"Jakako."

Uzeo sam metak od dečaka i počeo da ga vrtim preko zglavaka prstiju, dok su mi se prsti uzdizali i spuštali u talasima. Mladi Bil je gledao, širom otvorenih očiju. "Kako to uspevate?"

"Isto kao što bilo ko radi bilo šta", rekoh. "Vežbom."

"Hoćete li mi pokazati trik?"

"Ako pomno posmatraš, možeš ga videti i sam", rekao sam. "Sad ga ima… a sad ga nema." Stavio sam metak u dlan toliko brzo da je nestao, razmišljajući o Suzan Delgado, kao što ću uvek činiti kada budem izvodio taj trik. "A sad ga ponovo ima."

Metak je zaplesao brzo… zatim sporo… a onda ponovo brzo.

"Prati ga pogledom, Bile, i vidi možeš li da razabereš kako činim da metak iščezne. Ne skidaj oči sa njega." Utišao sam glas do uspavljujućeg mrmljanja. "Gledaj… i gledaj… i gledaj. Da li ti se spava?"

"Malčice", odgovorio je. Oči su mu se polako sklopile, a onda su mu se kapci opet podigli. "Nisam mnogo spavao prošle noći."

"Nisi? Gledaj kako se pomera. Gledaj kako usporava. Vidi kako nestaje, a zatim… vidi kako ponovo ubrzava."

Metak je plesao napred-nazad. Vetar je duvao, uspavljujući me svojim glasom kao što je moj glas uspavljivao dečaka.

"Spavaj ako želiš, Bile. Slušaj vetar i spavaj. Ali slušaj i moj glas, takođe."

"Čujem te, revolverašu." Oči mu se ponovo zatvoriše, ali se ovaj put nisu otvorile. Šake su mu mlitavo počivale u krilu. "Čujem te veoma dobro."

"Još uvek možeš da vidiš metak, zar ne? Čak i sklopljenih očiju."

"Da… ali je sada veći. Blešti poput zlata."

"Zaista?"

"Da."

"Idi dublje, Bile, ali počuj moj glas."

"Čujem."

"Želim da se mislima vratiš u prošlu noć. Mislima i očima i ušima. Hoćeš li da to učiniš?"

Namrštio se. "Ne želim."

"Bezbedno je. Sve to se već dogodilo, a osim toga, sada sam ja s tobom."

"Ti si sa mnom. A ti imaš revolvere."

"Zbilja imam. Ništa ti se neće dogoditi sve dok možeš da čuješ moj glas, zato što smo zajedno. Ja ću te čuvati. Razumeš li to?"

"Da."

"Tvoj tata ti je rekao da spavaš pod zvezdama, zar ne?"

"Ja'. Noć će biti topla."

"Ali to nije pravi razlog, zar ne?"

"Ne. To je zbog Elroda. Elrod je jedared vitlao mačku po baraci držeći je za rep, i nikada više se nije vratila..Ponekad me čupa za kosu i peva 'Dečak koji je voleo Dženi'. Moj taja ne može da ga spreči, zato što je Elrod veći od njega. Takođe, Elrod ima nož u čizmi. Može da poseče čoveka s njim. Ali nije mogao da poseče zver, zar ne?" Šake mu se trznuše. "Elrod je mrtav, a meni je drago zbog toga. Žao mi je svih ostalih… i mog tate, ne znam šta ću da radim bez mog tate… ali mi je drago zbog Elroda. Više me neće zadirkivati. Više me neće plašiti. Video sam to, jašta." Dakle, dečak uistinu jeste znao više nego što se sećao svesni deo njegovog uma.

"Sada si napolju na pašnjaku."

"Na pašnjaku sam."

"Umotan u ćebe i strehu."

"Streju."

"Tvoje ćebe i streju. Budan si, možda gledaš nagore u zvezde, u Staru Zvezdu i Staru Mati…"

"Ne, ne, spavam", reče Bil. " Ali me budi vrištanje. Vrištanje iz barake. I zvuci borbe. Stvari se lome. A nešto urliče."

"Šta radiš, Bile?"

"Idem do barake. Plašim se, ali moj tata… moj tata je unutra. Gledam kroz prozor na drugom kraju. Okno je od voštanog papira, ali mogu da vidim kroz njega dovoljno dobro. Više nego što želim. Zato što vidim… vidim… Gospodine, mogu li sada da se probudim?"

"Još ne. Upamti da sam ja s tobom."

"Jeste li potegli vaše pištolje, gospodine?" Drhtao je.

"Jesam. Da te zaštitim. Šta vidiš?"

"Krv. I zver."

"Znaš li koju vrstu zveri?"

"Medveda. Toliko visokog da glavom dodiruje tavanicu. Hoda sredinom barake… između redova ležaja, shvatate, na zadnjim nogama… i hvata ljude… hvata ljude i čereči ih dugim kandžama." Iz zatvorenih kapaka su mu potekle suze i počele da mu se slivaju niz obraze. "Poslednji je bio Elrod. Potrčao je ka stražnjim vratima… a kada je shvatio da će ga zver ščepati pre nego što uspe da otvori vrata i istrči napolje, okrenuo se da se bori. Imao je svoj nož. Pokušao je da ubode…"

Polako, kao da je ispod vode, dečakova desna ruka mu se podiže iz krila. Šaka mu je bila stisnuta u pesnicu. Napravio je pokret kao da ubada nožem.

"Medved ga je uhvatio za ruku i otkinuo iz ramena. Elrod je vrisnuo. Zvučao je kao konj koga sam jedared video, nakon što je stao u rupu i slomio nogu. Stvorenje je… udarilo Elroda u lice njegovom sopstvenom rukom. Krv je šiknula na sve strane. Hrskavica je lepršala i uvijala se oko kože poput struna. Elrod se srušio na vrata i počeo da khzi na pod. Medved ga je zgrabio i podigao, ugrizao za vrat i začuo se zvuk… gospodine, odgrizlo je Elrodovu glavu sa vrata. Sada želim da se probudim. Molim vas."

"Uskoro. Šta si onda učinio?"

"Pobegao sam. Nameravao sam da odem u veliku kuću, ali sai Džeferson… on… on je…"

"On je šta?"

"On je pucao na mene! Mislim da to nije namerno učinio. Mislim da me je video krajičkom oka i pomislio… čuo sam kako je metak prozviždao pored mene. Vuššš! Toliko je blizu proleteo. Onda sam, umesto ka kući, potrčao prema oboru za konje. Provukao sam se između greda. Dok sam prolazio, čuo sam još dva pucnja. Onda se čulo još vrištanja. Nisam se okrenuo da vidim, ali sam znao da je tog puta vrištao sai Džeferson."

Taj deo smo znali na osnovu tragova i ostataka: kako je zver izjurila iz barake, kako je zgrabila rančerovu sačmaru i iskrivila cev, kako je prosula Džefersonovu utrobu i ubacila ga u baraku sa njegovim sezoncima. Džefersonov pucanj je dečaku spasao život. Da rančer nije pucao na njega, Bil bi otrčao u veliku kuću i bio izmasakriran skupa sa Džefersonovim kćerima i ženom.

"Ideš u staru sedlarnicu u kojoj smo te pronašli."

"Ja', idem. I skrivam se ispod konjske opreme. Ali onda čujem… kako dolazi."

Bil se vratio na način prisećanja u sadašnjem vremenu, a reči su mu sada izlazile sporije. Bile su isprekidane nastupima plača. Znao sam da ga to povređuje, prisećanje na strašne stvari uvek boli, ali sam ipak nastavio dalje. Morao sam, zato što je ono što se dogodilo u toj šupi predstavljalo važan deo, a Mladi Bil je bio jedina osoba koja je bila tamo. Dvaput je pokušao da se vrati na način prisećanja u prošlom vremenu. To je bio znak da pokušava da se istrgne iz transa, pa sam ga stoga odveo još dublje. Na kraju sam izvukao sve iz njega.

Užas koji je osećao dok se stvorenje, teško dišući i brundajući, približavalo. Način na koji su se zvuci promenili u režanje velike mačke. Stvorenje je jednom zaurlalo, a kad je čuo taj zvuk, Mladi Bil se upiškio u gaće. Nije mogao da se suzdrži. Sačekao je da mačka uđe u sedlarnicu, znajući da će ga nanjušiti - po mirisu urina - samo što mačka to nije učinila. Usledila je tišina… tišina… a zatim se čulo još vrištanja.

"Isprva je to mačje vrištanje, a zatim se menja u ljudsko vrištanje. Piskutavo, kao žensko, a onda počinje da se stišava i postaje muško. Stvorenje vrišti i vrišti. Čini da ja poželim da vrištim. Mislio sam…"

"Misliš", rekoh. "Misliš, Bile, zato što se to dešava u sadašnjem vremenu. Samo sam sada ja ovde da te zaštitim. Revolveri su mi spremni."

"Mislim da će mi glava eksplodirati. Vrištanje onda prestaje… a stvorenje ulazi unutra."

"Hoda sredinom šupe do drugih vrata, zar ne?"

Dečak je odmahnuo glavom. "Ne hoda. Vuče noge. Tetura se. Kao da je ranjeno. Prolazi tik pored mene. On. Sada je to on. Skoro pada na zemlju, ali se hvata za vrata i ostaje na nogama. Zatim nastavlja dalje. Sada mu je malo bolje."

"Vidiš li mu lice?" Mislio sam da unapred znam odgovor na to pitanje.

"Ne, već samo njegova stopala, kroz konjsku opremu. Mesec je visoko na nebu, i vidim ih veoma dobro."

Možda je tako, ali nećemo identifikovati kožnog čoveka po njegovim stopalima, u to sam bio prilično siguran. Otvorio sam usta, spreman da ga probudim iz transa, kada je ponovo progovorio.

"Oko jednog gležnja ima prsten."

Nagnuo sam se napred, kao da može da me vidi… a ako je bio dovoljno duboko u transu, možda i jeste mogao, čak i sa sklopljenim očima. "Kakvu vrstu prstena? Od metala, kao bukagije?"

"Ne znam šta je to."

"Kao ajam? Znaš, prsten sa konjskog oglava?"

"Ne, ne. Prsten kao na Elrodovoj ruci, ali Elrod ima sliku gole žene, a ionako se skoro više uopšte ne vidi."

"Bile, govoriš li o tetovaži?"

U transu, dečak se nasmešio. "Ja', tako se zove. Ali ovo nije bila slika, već samo plavi prsten oko njegovog gležnja. Plavi prsten na njegovoj koži."

Pomislio sam: Imamo te. Ne znaš to još uvek, sai kožni čoveče, ali te imamo.

"Gospodine, mogu li sada da se probudim? Želim da se probudim."

"Postoji li još nešto?"

"Beli beleg?" Činilo se kao da dečak pita sam sebe.

"Kakav beli beleg?"

Polako je zavrteo glavom, a ja sam odlučio da prekinem. Bilo mu je dosta. "Dođi ka zvuku mog glasa. Dok dolaziš, ostavićeš sve što se noćas dogodilo iza sebe, zato što je gotovo. Dođi, Bile. Dođi sada."

"Dolazim." Oči su mu se kolutale gore-dole iza zatvorenih kapaka. "Bezbedan si. Sve što se desilo na ranču je prošlost. Zar ne?"

"Da…"

"Gde se nalazimo?"

"Na drumu za Debariju. Idemo u grad. Bio sam tamo samo jedared. Tata mi je kupio slatkiše."

"I ja ću ti kupiti slatkiše, takođe", rekao sam, "jer si bio dobar, Mladi Bile sa Džefersonovog ranča. A sada otvori oči."

Učinio je to, ali je isprva samo gledao kroz mene. Onda mu se pogled razbistrio i nesigurno se nasmešio. "Zaspao sam."

"Jesi. A sada bi trebalo da požurimo ka gradu pre nego što vetar postane prejak. Možeš li da to učiniš, Bile?"

"Ja'", odgovorio je, a dok je ustajao, dodao je: "Sanjao sam slatkiše."

Dvojica Pivijevih "ne tako dobrih" zamenika su bili u šerifovoj kancelariji kad smo stigli tamo, a jedan od njih - debeli tip sa visokim crnim šeširom ukrašenim gizdavom trakom od zvečarkine kože - dokono je sedeo na Pivijevoj stolici iza radnog stola. Spazio je revolvere na mom boku i navrat-nanos ustao.

"Ti si revolveraš, je li?", upitao je. "Dobro se sretosmo, vala baš, obojica to kažemo. Gde je drugi?"

Otpratio sam Mladog Bila kroz zasvođeni prolaz u zatvor ne odgovorivši mu. Dečak je gledao u ćelije sa zanimanjem, ali bez straha. Tamo više nije bilo pijanca, Slanog Sema, ali se njegov zadah zadržao.

Iza mojih leđa, drugi pomoćnik šerifa je upitao: "Šta to misliš da radiš, mladi sai?"

"Svoj posao", odgovorih mu. "Vrati se nazad u kancelariju i donesi mi ključeve od ovih ćelija. I pohitaj, ako ti je po volji."

Ležajevi u manjim ćelijama nisu imali dušeke, stoga sam odveo Mladog Bila u ćeliju za trežnjenje pijanaca u kojoj smo Džejmi i ja proveli prethodnu noć. Dok sam spajao dve slamarice kako bih omogućio dečaku malo više udobnosti - posle svega što je preturio preko glave, smatrao sam da zaslužuje svu udobnost koju može da dobije - Bil je gledao u kredom iscrtanu mapu na zidu.

"Šta je to, sai?"

"Ništa oko čega bi trebalo da lupaš glavu", rekao sam mu. "A sad me slušaj. Zaključaću te unutra, ali nema razloga da se plašiš, jer nisi učinio ništa loše. To je samo zarad tvoje bezbednosti. Imam jedan poslić koji moram da završim, a kada bude gotov, pridružiću ti se ovde u ćeliji."

"I obojicu nas zaključati", rekao je. "Bolje da nas obojicu zaključaš, za slučaj da se stvor vrati."

"Sećaš li ga se sada?"

"Pomalo", rekao je, gledajući u pod. "Nije bilo čovek… a onda jeste. Ubilo je mog tatu." Stavio je šake na oči. "Jadni tata."

Šerifov pomoćnik sa crnim šeširom se vratio sa svežnjem ključeva. Drugi je stajao tačno iza njega. Obojica su zijala u dečaka kao da je dvoglava koza u putujućem cirkusu.

Uzeo sam ključeve. "Dobro. A sada se vratite u kancelariju, obojica."

"Čini se da se malčice praviš važan, mladiću", reče tip sa crnim šeširom, a drugi - niski muškarac sa uvučenom bradom - energično zaklima glavom.

"Idite sada", rekoh. "Dečaku je potreban odmor."

Odmerili su me od glave do pete, a zatim otišli. Što je bila ispravna stvar. Jedina stvar, uistinu. Nisam bio u dobrom raspoloženju.

Dečak je rukama prekrivao oči sve dok bat njihovih čizama nije nestao kroz zasvođeni prolaz, a potom ih je spustio. "Hoćeš li ga ukebati, sai?"

"Da."

"A hoćeš li ga ubiti?"

"Da li želiš da ga ubijem?"

Razmislio je o tome, a zatim klimnuo. "Ja'. Zbog onoga što je uradilo mom tati i sai Džefersonu, i svima ostalima. Pa čak i Elrodu."

Zatvorio sam vrata ćelije, pronašao odgovarajući ključ i okrenuo ga u bravi. Okrugli metalni privezak sam okačio oko zgloba, jer je bio preveliki za džep pantalona. "Obećaću ti nešto, Mladi Bile", rekao sam. "Kunem se u to očevim imenom. Neću ga ubiti, ali ćeš biti prisutan kada bude omastio konopac, a ja ću ti vlastitom rukom dati hleb koji ćeš izmrviti ispod njegovih mrtvih stopala."

U kancelariji, dvojica "ne tako dobrih" šerifovih pomoćnika su me posmatrali sa oprezom i netrpeljivošću. To me se nije ticalo. Okačio sam alku sa ključevima o drveni klin pored đing-đanga i rekao: "Vratiću se za sat, možda malo manje. U međuvremenu, niko ne ulazi u zatvor. To uključuje i vas dvojicu."

"Mlogo si naduven za jednog klinca", reče onaj sa uvučenom bradom.

"Nemojte me izneveriti u ovome", rekoh. "To ne bi bilo mudro. Razumete li?"

Čovek sa crnim šeširom klimnu glavom. "Ali će šerif čuti kako si se ponašao prema nama."

"U tom slučaju ćete želeti da vam usta i dalje budu sposobna za govor kada se šerif vrati", rekao sam i izašao.

Vetar je duvao sve jače, kovitlajući oblake peskovite i slankaste prašine između fasada građevina. Imao sam čitavu Glavnu ulicu Debarije samo za sebe, ne računajući nekoliko privezanih konja koji su stajali sa zadnjicom okrenutom vetru i glavom čemerno spuštenom. Nisam želeo da ostavim svog konja u takvoj situaciji - kao ni Mili, mazgu na kojoj je dečak dojahao - pa sam ih odveo u štalu na drugoj strani ulice. Konjušar je bio srećan da ih primi, naročito kad sam mu dao polovinu zlatnog grumena iz vrećice koju sam nosio u prsluku.

Ne, odgovorio je konjušar na moje prvo pitanje, ne postoji nikak'i juvelir u Debariji, niti je ikada postojao za njegovog života. Ali je odgovor na moje drugo pitanje bio potvrdan i pokazao je na drugu stranu ulice ka kovačnici. Kovač je stajao u dovratniku svoje radnje, a obrub njegove kožne kecelje ispunjene alatkama lepršao je na vetru. Prešao sam preko ulice, a on je pesnicom dodirnuo slepoočnicu. "Zdravo da si."

Uzvratio sam mu pozdrav i kazao šta želim - šta je Vanej rekao da će mi možda zatrebati. Pomno me je saslušao, a zatim uzeo metak koji sam mu pružio. Bio je to onaj isti metak koji sam upotrebio da hipnotišem Mladog Bila. Kovač ga je podigao ka svetlu. "Koliko grama baruta koristi, da li znaš?"

Naravno da sam znao. "Tri i po."

"Toliko mnogo? Bogovi! Pravo je čudo što ti cev revolvera ne eksplodira kada povučeš okidač!"

Meci u očevim revolverima - onima koje ću jednog dana možda nositi - imali su pet grama baruta, ali mu to nisam rekao. Najverovatnije mi ne bi poverovao. "Možeš li da uradiš ono što tražim, sai?"

"Mislim da mogu." Razmislio je trenutak-dva, a zatim klimnuo glavom. "Jašta. Ali ne danaske. Ne volim da raspaljujem kovačko ognjište kad duva vetar. Jedna slobodna žeravica i čitav grad bi mogao da plane. Nismo imali vatrogasce još otkako je moj ćale bio dečak."

Izvadio sam vrećicu sa zlatnim grumenjem i istresao dva komadića na dlan. Razmislio sam, a onda dodao i treći. Kovač je začuđeno zurio u njih. Gledao je u svoju dvogodišnju platu.

"Mora da bude gotovo danas", rekao sam.

Nacerio se, pokazavši zube zapanjujuće beline unutar šume zamršene riđe brade. "Zavodljivi đavole, dovodiš me u iskušenje! Za to što mi pokazuješ, rizikovao bih da spalim do temelja čitav Gilead. Imaćeš to što tražiš do sutona."

"Imaću ga do tri sata."

"Jašta, do tri, to sam i mislio. Ni minut kasnije."

"Odlično. A sada mi reci, koji restoran kuva najbolju hranu u gradu?"

"Postoje samo dva, i nijedan te neće podsetiti na puding koji ti je majka spremala, ali te nijedan neće ni otrovati. Rejsijev restoran je verovatno bolji."

To mi je bilo dovoljno dobro; mislio sam da će dečak koji raste kao što je Bil Striter uvek radije izabrati kvantitet umesto kvaliteta. Do mraka će zaduvati silan samum, kazao mi je, i mislio sam da je bio u pravu. Preturio je mnogo toga preko glave i bio mu je potreban odmor. Pošto sam sada znao za tetovažu na gležnju, možda mi uopšte neće ni biti potreban… ali kožni čovek to neće znati. A u zatvoru, Mladi Bil je bio bezbedan. Barem sam se nadao.

Jeli smo paprikaš, i mogao sam se zakleti da je bio začinjen alkalnom prašinom namesto solju, ali je klinac pojeo čitavu svoju porciju, a zatim dovršio i moju kada sam odložio tanjir u stranu. Jedan od šerifovih "ne tako dobrih" pomoćnika je skuvao lonče kafe i pili smo je iz lončića. Obedovali smo u ćeliji, sedeći prekrštenih nogu na podu. Osluškivao sam i čekao zvonjavu đing-đanga, ali je naprava ostala nema. Nisam bio iznenađen. Čak i ako su Džejmi i šerif bili blizu jednog sokoćala na njihovom kraju, vetar je najverovatnije pokidao žice.

"Pretpostavljam da znaš sve o oluji koju nazivaš samum", rekao sam Mladom Bilu.

"Oh, da", odgovorio je. "Sada im je sezona. Sezonci ih mrze, a kauboji još i više, zato što, ako ih samum uhvati napolju, moraju da provedu tegobnu noć na otvorenom. A ne smeju da zapale vatru, dobogme, zbog…"

"Zbog žeravica", rekao sam, prisetivši se kovačevih reči.

"Pravo zboriš. Nema više paprikaša, je li?"

"Ne, ali ima nečeg drugog."

Pružio sam mu malu vreću. Pogledao je unutra, a lice mu se ozarilo. "Slatkiši! Rolnice i čukuladne štanglice!" Pružio mi je vrećicu. "Evo, ti uzmi prvi."

Uzeo sam jednu čokoladnu štanglicu, a zatim mu vratio vrećicu. "Ti pojedi ostatak. Ako ti neće biti muka, to jest."

"Neće!" A onda se bacio na posao. Prijalo mi je da ga gledam kako jede. Kada mu je treća rolnica nestala u ustima, smestio ju je u obraz - zbog čega je izgledao kao veverica sa orahom - i upitao: "Šta će biti sa mnom, sai? Sada, kada je moj tata mrtav?"

"Ne znam, ali biće vode ako takva bude volja božja." Već sam imao izvesnu ideju o tome šta ta voda može da bude. Ukoliko stavimo tačku na zlodela kožnog čoveka, određena gorostasna gospa po imenu Everlin će nam biti veoma dužna, a sumnjam da bi Bil Striter bio prvo siroče koje je primila.

Vratio sam se na temu samuma. "Koliko će vetar snažnije duvati?"

"Noćas će biti oluja. Verovatno posle ponoći. A do sutrašnjeg podeva, nestaće."

"Znaš li gde žive slanići?"

"Ja', čak sam i bio tamo gore. Jedared sa tatom, da gledamo trke koje ponekad održavaju, a jedared s nekim kaubojima koji su tražili odlutala grla. Slanići ih uzimaju, a mi papreno plaćamo ona sa žigom Džefersonovog ranča."

"Moj sadrug je otišao tamo sa šerifom Pivijem i nekolicinom ostalih. Misliš li da imaju ikakvu šansu da se vrate nazad u grad pre sumraka?"

Bio sam siguran da će mi odgovoriti odrečno, ali me je iznenadio. "S obzirom na to da se put spušta nizbrdo od Slanog Sela - koje se nalazi sa ove strane Male Debarije - reko bih da mogu. Ako obodu konje."

Zbog njegovih reči mi je bilo drago što sam kazao kovaču da požuri, premda sam znao bolje negoli da verujem rasuđivanju malog dečaka.

"Slušaj me, Mladi Bile. Kada se vrate, očekujem da će sa sobom dovesti nekoliko slanića. Možda desetak, možda čak i dvadesetak. Uvešćemo ih u šerifovu kancelariju u grupicama po troje, i nateraćemo ih da zadignu nogavice. Kad pronađemo onog sa plavim prstenom istetoviranim oko gležnja, to će biti naš čovek. Ne da je to čovek. Više nije. Ne zaista."

"Nećeš li uzeti još jedan slatkiš, sai? Ostala su još tri komada, a ja više ne mogu da jedem."

"Ostavi ih za kasnije", rekao sam i ustao.

Lice mu se smračilo. "Hoćeš li se vratiti? Ne želim da budem ovde sam."

"Jašta, vratiću se." Izašao sam iz ćelije, zaključao vrata, a zatim mu dobacio ključeve kroz rešetke. "Pusti me unutra kada se vratim."

Debeli zamenik sa crnim šeširom se zvao Stroter. Onaj sa uvučenom bradom je bio Pikens. Posmatrali su me sa mešavinom opreza i nepoverenja, za šta sam mislio da predstavlja dobru kombinaciju, dolazeći od takvih kao što su oni. Mogao sam da radim sa oprezom i nepoverenjem.

" Ako bih vas upitao za tipa sa plavim prstenom istetoviranim na gležnju, da li bi vam to išta značilo?"

Zgledali su se, a zatim je čovek sa crnim šeširom - Stroter - rekao: "Apsana."

"A koja bi apsana to bila?" Već mi se nije dopadalo kako to zvuči.

"Apsana u Biliju", reče Pikens, gledajući me kao da sam potpuni maloumnik. "Zar ne znaš za nju? A tvrdiš da si revolveraš?"

"Grad Bili je zapadno odavde, zar ne?", upitao sam.

"Bio je", reče Stroter. "Sada je to grad duhova. Kopci su protutnjali kroz njega pre pet godina. Neki kažu da su to bili ljudi Džona Farsona, ali ja ne verujem u to. Nikad u životu. Bili su najobičniji odmetnici. Nekada je postojala milicijska predstraža - u vreme kada je uopšte postojala milicija - a bajbok u Biliju je bio nji'ovo mesto. Oblasne sudije su tamo slale lopove, ubice i varalice na kartama."

"Veštice i vešce, takođe", dodade Pikens. Na licu je imao izraz čoveka koji se priseća starih dobrih dana, kada su vozovi polazili i dolazili na vreme, a đing-đang je bez sumnje zvonio znatno češće, sa pozivima sa mnogo više mesta. "Ljude koji se bave crnom mađijom."

"Jedared su primili ljudoždera", reče Stroter. "Pojeo je svoju ženu." To ga je nateralo da se budalasto zakikoće, mada nisam mogao da odredim da li mu je bio smešan kanibalizam ili bračna veza.

"Obesili su ga, tog tipa", reče Pikens. Odgrizao je komad hrane i počeo da ga žvaće čudnovatom vilicom. I dalje je izgledao kao čovek koji se priseća boljih, srećnijih vremena. "U tim danima, u apsani u Biliju je bilo mlogo vešanja. Otišo sam nekol'ko puta sa takom i makom da ih gledam. Maka je vazda nosila ručak." Klimnuo je polako i zamišljeno. "Jašta, mlogo i mlogo pogubljenja. Mlogo je raje dolazilo. Postojale su tezge, a spretni ljudi su izvodili svakojake spretne stvari, kao što je žongliranje. Katkad su se u jamama održavale borbe pasa, ali, dabogme da je vešanje predstavljalo pravu predstavu." Zakikotao se. "Sećam se jednog tipa koji je zaigrao pravu-pravcatu komalu u vazduhu kada mu uže nije slomilo kičmu…"

"Kakve to veze ima sa plavim tetovažama na gležnjevima?"

"Oh", reče Stroter kad sam ga podsetio na prvobitnu temu. "Svako ko je ikada robijo u Biliju imo je istetoviran plavi prsten na gležnju, vidiš. Mada ne mogu da se setim jesu li to radili da ih kazne ili radi prepoznavanja u slučaju da sužnji pobegnu iz neke od radnih grupa. Sve je to prestalo pre deset godina, kad se apsana zatvorila. To je razlog zašto su kopci mogli nesmetano da terorišu grad, znaš - zato što je milicija otišla, a zatvor prestao s radom. Danaske moramo sami da se bakćemo sa ološem." Odmerio me je od glave do pete na najdrskiji mogući način. "Ovih dana ne dobijamo mlogo pomoći od Gileada. Jok, more. Verovatno bismo dobili više od Džona Farsona, a neki su voljni da pošalju pregovaračku družinu na zapad sa molbom za pomoć." Možda je ugledao nešto u mojim očima, zato što se naglo ispravio i rekao: "Ne ja, dabogme. Nikad. Ja verujem u zakon i lozu poglavara Elda."

"Baš kô i svi mi", reče Pikens, energično zaklimavši glavom.

"Da li biste želeli da pogađate jesu li neki rudari u rudnicima soli robijali u zatvoru u Biliju pre nego što je zatvoren?"

Stroter je razmislio, a zatim rekao: "Oh, verovatno svega šačica. Ne više od četvorice na svakih deset, reko bih."

U kasnijim godinama sam naučio da kontrolišem lice, ali to behu rana vremena, a mora da je Stroter video moju obeshrabrenost. To ga je nateralo da se nasmeši. Sumnjam da je znao koliko ga je taj osmeh približio patnji. Imao sam veoma teška dva dana, a dečakova sudbina mi je teško počivala u mislima.

"Šta misliš, ko bi drugi prihvatio da iskopava blokove soli iz čemerne rupe u zemlji za bednu nadnicu?", upita me Stroter. "Uzorni građani?"

Činilo se kao da će Mladi Bil ipak morati da pogleda nekoliko slanića, na kraju krajeva. Samo ćemo morati da se nadamo da tip koga smo želeli da uhvatimo ne zna da je tetovaža na gležnju jedini njegov deo koji je klinac video.

Kad sam se vratio natrag u ćeliju, Mladi Bil je ležao na spojenim slamaricama, a ja sam pomislio da je zaspao, ali se na bat mojih koraka uspravio u sedeći položaj. Oči mu behu crvene, a obrazi vlažni. Nije spavao, dakle, već je oplakivao. Ušao sam, seo pored njega i zagrlio ga oko ramena. To mi nije dolazilo prirodno - znam šta su to uteha i saosećanje, ali nikad nisam bio naročito dobar u njihovom pružanju. Znao sam kako je izgubiti roditelja, doduše. Mladom Bilu i Mladom Rolandu je bar toliko bilo zajedničko.

"Jesi li pojeo sve slatkiše?", upitao sam ga.

"Ne želim ostatak", rekao je i uzdahnuo.

Napolju, vetar je naglo zaduvao tolikom silinom da je uzdrmao zgradu, a zatim se primirio.

"Mrzim taj zvuk", rekao je - potpuno iste reči koje je ranije izustio Džejmi de Kari. Blago sam se nasmešio. "I mrzim što sam ovde. Osećam se kao da sam ja učinio nešto loše."

"Nisi", rekoh.

"Možda i nisam, ali čini mi se ko da sam ovde već čitavu večnost. A ako se ne vrate pre mraka, moraću da ostanem još duže. Zar ne?"

"Ja ću ti praviti društvo", rekoh. "Ako oni šerifovi pomoćnici imaju špil karata, možemo da igramo 'Džek iskače iz kutije'."

"To je igra za decu", rekao je mrzovoljno.

"Onda 'Gledaj me' ili poker. Umeš li da ih igraš?"

Zavrteo je glavom, a zatim obrisao obraze. Suze su mu ponovo potekle.

"Naučiću te. Igraćemo u šibice."

"Radije bih da čujem priču koju si spomenuo kad smo se zaustavili u katunu. Ne sećam se kako se zvala."

"'Vetar kroz ključaonicu'" rekoh. "Ali ta priča je veoma dugačka, Bile."

"Imamo dovoljno vremena, zar ne?"

Tome ništa nisam mogao da prigovorim. "U njoj ima strašnih delova, takođe. Te stvari su sasvim u redu za dečaka poput mene - u svom krevetu sa majkom pored sebe - ali posle svega što si preživeo…"

"Baš me briga", rekao je. "Priče odnose čoveka. Ako su dobre, to jest. Da li je ova dobra?"

"Jeste. Barem sam ja oduvek tako mislio, u svakom slučaju."

"Onda mi je ispričaj." Slabašno se nasmešio. "Čak ću ti dozvoliti da pojedeš dve od tri poslednje čukuladne štanglice."

"One su tvoje, ali ću možda smotati cigaretu." Razmislio sam kako da počnem. "Znaš li priče koje počinju rečima: 'Bilo jednom nekada davno, pre nego što se rodio deda tvog dede'?"

"Sve priče tako počinju. Barem one koje mi je tata pričao. Pre nego što je kazao da sam prestar za priče."

"Čovek nikada nije prestar za priče, Bile. Muškarac ili dečak, devojčica ili žena, nikada nismo prestari. Živimo za njih."

"Kažeš li tako?"

"Kažem."

Izvadio sam duvan i rizle. Motao sam natenane, jer mi je u tim danima ta veština još uvek bila nova. Kada sam smotao cigaretu baš po svom ukusu - s krajem za uvlačenje koji se sužavao do veličine glave čiode - zapalio sam šibicu na zidu. Bil je sedeo skrštenih nogu na slamaricama. Uzeo je slatkiš, zavrteo ga između prstiju na umnogome sličan način kao što sam ja motao cigaretu, a zatim ga strpao u usta.

Počeo sam da pričam polako i nezgrapno, zato što je pripovedanje bila još jedna veština koja mi u tim danima nije dolazila prirodno… iako sam je s vremenom dobro savladao. Morao sam. Svi revolveraši moraju da je nauče. Dok sam govorio, počeo sam da pripovedam znatno prirodnije i lakše. Zato što sam počeo da čujem majčin glas. Njen glas je počeo da govori kroz moja usta: svako povišenje tona, spuštanje i pauza.

Video sam kako Mladi Bil tone u priču, a to mi je godilo - osećao sam se kao da ga ponovo hipnotišem, ali na mnogo bolji način. Iskreniji način. Najbolji deo, međutim, bilo je slušanje majčinog glasa. Osetio sam se kao da je ponovo imam, da izlazi iz dubine unutar mene. Bolelo je, dabome, ali najbolje stvari u životu najčešće bole, otkrio sam. Ne biste pomislili da može biti tako, ali - kao što starije osobe imaju običaj da kažu - svet je nakrivo nasađen, i to ti je to.

"Bilo jednom nekada davno, pre nego što se rodio deda tvog dede. Na ivici neistražene divljine po imenu Beskrajna šuma živeo je dečak Tim sa majkom Nel i ocem Velikim Rosom. Neko vreme, njih troje su živeli prilično srećno, iako su bili siromašni…"

Vetar kroz ključaonicu

Bilo jednom nekada davno, pre nego što se rodio tvoj čukundeda. Na ivici neistražene divljine po imenu Beskrajna šuma živeo je dečak Tim sa majkom Nel, i ocem Velikim Rosom. Neko vreme, njih troje su živeli prilično srećno, iako su bili siromašni.

"Imam svega četiri stvari da ti ostavim", Veliki Ros je rekao svom sinu, "ali četiri su sasvim dovoljne. Možeš li da mi kažeš koje su to stvari, dečače?"

Tim mu ih je mnogo puta ponovio, ali mu ponavljanje nikad nije dosadilo. "Tvoja sekira, tvoj srećni novčić, tvoja okućnica i tvoja koliba, jednako dobra kao i dom bilo kog kralja ili revolveraša u Srednjem svetu." Zatim bi zastao i dodao: "I moja mama, takođe. To je, zapravo, pet stvari."

Veliki Ros bi se onda nasmejao i poljubio sina u čelo dok je ovaj ležao u krevetu, jer je taj katehizam obično dolazio u smiraj dana. Iza njih, stojeći u dovratniku, Nel je čekala da stavi svoj poljubac povrh muževljevog. "Jesje", rekao bi Veliki Ros, "nikad ne smemo da zaboravimo na tvoju mamu, jer bez nje, sve je badava."

Onda bi Tim utonuo u san, znajući da je voljen i da ima svoje mesto na svetu, slušajući kako noćni vetar prevlači svoj čudni dah preko kolibe: sladunjav od mirisa cvetkovog drveća na ivici Beskrajne šume i blago kiselkast - ali i dalje prijatan - od mirisa gvozdendrveća dublje u šumi, gde su se samo hrabri ljudi usuđivali da zađu.

To su bile srećne godine, ali, kao što znamo - iz priča, i iz života - godine sreće nikada ne traju dugo.

Jednog dana, kad je Timu bilo jedanaest, Veliki Ros i njegov partner Veliki Kels odvezli su svoja zaprežna kola niz Glavnu ulicu do mesta gde je Staza gvozdendrveta ulazila u šumu, baš kao što su činili svakog jutra izuzev nedeljom, kad se čitavo selo Drvo odmaralo. Tog dana, međutim, samo se Veliki Kels vratio iz šume. Koža mu je bila oprljena, a kožuh osmuđen. U levoj nogavici njegovih čakšira satkanih od ručno izrađenog prediva je zjapila rupa. Kroz rupu se videlo pocrvenelo meso puno plikova. Sedeo je pogrbljen na sedištu zaprege, kao da je preumoran da se uspravi.

Nel Ros je došla do vrata kuće i povikala: "Gde je Veliki Ros? Gde je moj muž?"

Vehki Kels je polako zavrteo glavom. Pepeo mu je ispao iz kose i rasuo se po ramenima. Izgovorio je samo jednu jedinu reč, ali je i ta jedna bila dovoljna da učini Timova kolena gumenim. Njegova majka je vrisnula.

Reč je bila zmaj.

Niko živ danas nije video ništa slično Beskrajnoj šumi, jer je svet krenuo dalje. Bila je mračna i puna opasnosti. Seoske drvoseče su je poznavale bolje od ikoga u Srednjem svetu, ali čak ni oni nisu znali ništa o onome što možda živi ili raste deset točkova dalje od mesta gde su se završavali šumarci cvetkovog drveta a počinjala stabla gvozdendrveća - tih visokih, zamišljenih stražara. Velika dubina je predstavljala misteriju ispunjenu čudnim biljkama, još čudnijim životinjama, smradnim močvarama i - tako se pričalo - ostacima Velikog Starog Naroda, često smrtonosnim.

Žitelji sela Drvo plašili su se Beskrajne šume, i to s pravom; Veliki Ros nije bio prvi drvoseča koji je otišao niza Stazu gvozdendrveta i nije se vratio. Ipak su je voleli, takođe, jer je gvozdendrvo hranilo i oblačilo njihove porodice. Razumeli su (mada to niko ne bi naglas izrekao) da je šuma živa. A baš kao i sva druga živa bića, morala je da se hrani.

Zamislite da ste ptica koja leti iznad tog ogromnog područja divljine. Šuma vam odatle može delovati kao džinovska haljina zelenila, toliko mračna da je bezmalo skroz crna. Duž donjeg dela te haljine nalazi se porub od svetlijeg zelenila. To su bili šumarci cvetkovog drveta. Tik ispod cvetkovog drveta, na najdaljoj granici Severne baronije, nalazilo se selo Drvo. Bilo je to poslednje naselje u onome što je u to vreme bila civilizovana zemlja. Tim je jedanput upitao oca šta znači reč civilizovan.

"Porezi", odgovorio mu je Veliki Ros, i nasmejao se - ali ne s humorom u glasu.

Najveći broj drvoseča nije zalazio u Beskrajnu šumu dublje od tih šumaraka cvetkovog drveta. Čak i tamo, mogle su da se iznenada pojave opasnosti. Zmije su bile najgore, ali su tamo takođe postojali otrovni glodari veličine pasa zvani verveli. Mnogi su izgubili život u šumarcima cvetkovog drveta, ali, u celini gledano, cvetkovo drvo je vredelo rizika. Imalo je predivan sastav, zlatnu boju i bilo je maltene toliko lagano da je plutalo na vazduhu. Od njega su se pravili dobri rečni brodići, ali nije bilo pogodno za plovidbu morem; čak i bura umerene jačine raskomadala bi brod napravljen od cvetkovog drveta.

Za putovanje morima tražilo se gvozdendrvo, a gvozdendrvo je postizalo dobru cenu kod Hodijaka, baronijskog kupca koji je dvaput godišnje dolazio u pilanu sela Drvo. Upravo je gvozdendrvo davalo Beskrajnoj šumi njenu zelenocrnu boju, a samo su se najhrabrije drvoseče usuđivale da idu po njega, jer su duž Staze gvozdendrveta - koja je jedva probijala kožu Beskrajne šume, upamtite - vrebale brojne opasnosti, u poređenju s kojima su zmije, verveli i pčele-mutići iz šumaraka cvetkovog drveta delovali maltene bezopasno.

Zmajevi, na primer.

Tako je u svojoj jedanaestoj godini Tim Ros izgubio tatu. Sada više nije bilo sekire i srećnog novčića, koji je na finom srebrnom lančiću visio oko mišićavog vrata Velikog Rosa. Uskoro možda više neće biti ni kuće sa okućnicom, niti Timovog mesta na svetu, takođe. Jer bi, u tim danima, kad bi se približila Široka Zemlja, zajedno s njom dolazio i baronijski poreznik. Nosio je svitak pergamenta, na kojem je bilo zapisano prezime svake familije u selu Drvo, zajedno sa brojem. Taj broj je predstavljao iznos poreza. Ako su ljudi mogli da ga plate - četiri ili šest ili osam grumenova srebra, pa čak i zlata za najbrojnije porodice - sve bi bilo dobro. Ako pak nisu mogli, baronija im je oduzimala kuću i okućnicu i izbacivala ih sa zemlje. Nije postojala mogućnost ulaganja žalbe.

U danima kada je radio samo pre podne ili po podne, Tim je odlazio u kolibu udovice Smak, koja je vodila seosku školu i kojoj su meštani plaćali hranom - obično povrćem, a katkad i pokojim komadom mesa. Nekada davno, pre nego što je obolela od krvavih prišteva koji su joj pojeli polovinu lica (tako su deca šaputala, mada nijedno to zapravo nije videlo), udovica Smak je bila velika dama na baronijskom imanju daleko odatle (ili su barem tako roditelji tvrdili, mada nijedan to nije pouzdano znao). Sada je nosila crni veo i podučavala seoske dečake, pa čak i nekoliko devojčica, kako da čitaju i vežbaju pomalo sumnjivu veštinu poznatu kao matmatika.

Udovica Smak je bila izuzetno inteligentna žena koja nije trpela tuđe prazne priče, i većinu dana je bila neumorna. Njeni učenici bi je obično zavoleli uprkos njenom velu i strahotama koje su zamišljali da leže ispod njega. Ali, s vremena na vreme, čitavo telo bi počelo da joj se trese, a onda bi povikala da je glava boli kao da će se raspući i da mora malčice da prilegne. Tih dana bi poslala decu kući, ponekad im zapovedivši da kažu roditeljima da ona ni za čim ne žali, a ponajmanje za svojim prelepim princem.

Sai Smak je dobila jedan od svojih napada drhtavice otprilike mesec dana nakon što je zmaj pretvorio Velikog Rosa u prah i pepeo, a kada se Tim vratio nazad u svoju kolibu po imenu Vidikovac, pogledao je kroz kuhinjski prozor i ugledao majku kako plače, glave položene na sto.

Ispustio je tablicu sa ispisanim matmatičkim problemima (deljenje celih brojeva, kojeg se plašio, ali za šta se ispostavilo da je samo množenje unazad) i pohrlio ka njoj. Majka je podigla glavu i pokušala da mu se nasmeši. Kontrast između njenih nasmešenih usta i suznih očiju učinio je da Tim i sam poželi da zaplače. Izgledala je kao žena na ivici nervnog sloma.

"Šta je bilo, mama? Šta nije u redu?"

"Samo mislim na tvog oca. Ponekad mi toliko nedostaje. Zašto si se ranije vratio kući?"

Počeo je da joj priča, ah je prestao kada je video kožnu kesicu sa uzicom na vrhu. Timova majka je stavila ruku preko kese, kao da želi da je sakrije od njega, a kada je videla njegov pogled, oborila ju je sa stola u krilo.

Sad, Tim nije bio nimalo glup dečak, stoga je napravio čaj pre nego što je rekao išta drugo. Kad je Nel otpila nekoliko gutljaja - sa šećerom, koji je Tim insistirao da ona uzme, iako ga je ostalo prilično malo u kutiji - i smirila se, upitao ju je šta još nije u redu.

"Ne znam na šta misliš."

"Zašto si brojala naš novac?"

"Ono malo što ima da se izbroji", kazala je. "Poreznik će biti ovde čim prođe Žetva - ja ', dok je ugljevlje lomače još uvek vrelo, ako znam njegove načine - i šta ćemo onda? Želeće šest grumenova srebra ove godine, a možda čak i osam, jer porezi su skočili, tako svi kažu, verovatno zbog još jednog od nji'ovih glupih ratova negde daleko odavde, vojnici sa zastavama koje lepršaju na vetru, ja', baš lepo."

"A koliko imamo?"

"Četiri i delić petog. Nemamo stoku da prodamo, niti ijedan komad gvozdendrveta otkako ti je otac umro. Šta ćemo da radimo?" Ponovo je zaplakala. "Šta ćemo da radimo?"

Tim je bio uplašen jednako koliko i ona, ali, budući da nije bilo muškarca da je uteši, potisnuo je suze, zagrho je majku i tešio je najbolje što je umeo.

"Kada bismo imali njegovu sekiru i srećni novčić, prodala bih ih Destriju", rekla je najzad.

Tima su užasnule majčine reči, iako su očeva sekira i srećni novčić nestali, spaljeni u istoj vatrenoj stihiji koja je odnela njihovog veselog vlasnika dobroćudne naravi. "Ne bi valjda!"

"Bih. Da sačuvam njegov komad zemlje i njegovu kolibu, bih. To su bile stvari za koje je tvoj otac zaista mario, i za tebe i mene. Da može da govori, rekao bi: 'Učini to, Nel, i to sa mojim blagoslovom', jer matori Destri ima dosta novca." Uzdahnula je. "Ali stari baronijski poreznik će doći sledeće godine… i one posle toga…" Zarila je lice u šake. "Oh, Time, isteraće nas sa zemlje, a ja ne mogu ništa da smislim da to promenim. Možeš li ti?"

Tim bi drage volje dao sve što je imao (što nije bilo mnogo) da je mogao da joj odgovori, ali nije. Mogao je samo da je upita koliko će vremena proći pre nego što se baronijski poreznik pojavi u selu Drvo na svom visokom crnom konju, sedeći postrance na sedlu koje je vredelo više novca nego što je Veliki Ros zaradio za dvadeset pet godina rizikovanja života na tom uzanom puteljku poznatom kao Staza gvozdendrveta.

Nel Ros je podigla četiri prsta u vazduh. "Ovoliko nedelja, ako vreme bude lepo." Zatim je podigla još četiri. "Još ovoliko, ako vreme bude nepovoljno, a on se usput zadrži u zemljoradničkim selima. Osam nedelja je najviše čemu možemo da se nadamo, mislim. A zatim…"

"Nešto će se dogoditi pre nego što dođe", reče Tim. "Tata je vazda govorio da šuma daje onima koji je vole."

"Ja sam videla samo da uzima", reče Nel i ponovo pokri lice šakama. Kada je Tim pokušao da je zagrli, odmahnula je glavom.

Tim je izašao iz kuće da uzme tablicu za pisanje. Nikada ranije se nije osećao toliko tužno i uplašeno. Nešto će se dogoditi da to promeni, pomislio je. Molim te, neka se nešto dogodi da to promeni.

Najgora stvar u vezi sa željama jeste to što se ponekad ostvare.

U selu Drvo je usledila bogata Puna Zemlja; čak i Nel je to znala, iako joj je teško padalo da gleda zrele useve. Ona i Tim će se dogodine možda potucati od nemila do nedraga sa jutenim ruksacima na leđima, sve dalje i dalje od Beskrajne šume, a to saznanje joj je otežavalo da gleda letnju lepotu. Šuma je bila strašno mesto i oduzela joj je njenog čoveka, ali je predstavljala jedino mesto koje je ikada poznavala. Noću, kad bi zaduvao severac, poput ljubavnika bi se šunjao kroz otvoreni prozor do njenog kreveta, donoseći sa sobom poseban miris, u isto vreme sladak i gorak, nalik krvi i jagodama. Ponekad, dok je spavala, sanjala je duboke kosine i tajne koridore Beskrajne šume i sunčevu svetlost toliko rasutu da se šuma sijala kao stara pozelenela bronza.

Miris šume kada vetarzaduva sa severa donosi vizije, govorili su starci. Nel nije znala da li je to istina ili zaludno brbljanje pored ognjišta, ali je znala da je miris Beskrajne šume bio miris života isto kao i smrti. Takođe je znala da ga Tim voli, baš kao i njegov otac. Baš kao i ona sama (doduše, protiv svoje volje).

Potajno se plašila dana kada će dečak dovoljno porasti i ojačati da krene tim opasnim putem zajedno sa ocem, ali sada je otkrila da joj je žao što taj dan nikada neće osvanuti. Sai Smak i njena matmatika su bili sasvim u redu, ali je Nel znala šta njen sin odista želi i mrzela je zmaja koji mu je to oduzeo. Verovatno je to bila ženka zmaja, koja je samo štitila svoje jaje, ali ju je svejedno mrzela. Nadala se da će ta žutooka kučka progutati vlastitu vatru, kao što se u starim pričama kazivalo da zmajevi katkad čine, i eksplodirati.

Jednog dana, nedugo nakon što se Tim vratio kući ranije iz škole i zatekao majku u suzama, Vehki Kels je posetio Nel Ros. Tim je dobio ponudu da dve nedelje pomaže farmeru Destriju u košenju sena, tako da je Nel bila sama u baštici i plevila korov klečeći na kolenima. Kada je ugledala prijatelja i partnera svog pokojnog supruga, ustala je i obrisala prljave šake o jutenu kecelju, koju je zvala vediken.

Jedan pogled na Kelsove čiste ruke i pažljivo potkresanu bradu je bio dovoljan da shvati zašto joj je došao u posetu. Bilo jednom nekada davno, Nel Robertson, Džek Ros i Bren Kels su zajedno bili deca, i pritom veliki drugari. Štenci iz različitih nakota, govorili su ponekad seljani kad bi ugledali trojku zajedno; u tim danima, njih troje su bili nerazdvojni.

Kada su ušli u pubertet, Nel Robertson se sviđala obojici drugara. A iako ih je volela obojicu, za Velikim Rosom je žudela, za Velikog Rosa se udala i primila ga u postelju (mada, da li je to bio tačan redosled događaja niko nije znao, niti je mario). Veliki Kels je to podneo onoliko dobro kohko može bilo koji muškarac. Stajao je pored Rosa na venčanju i obmotao je svileni konopac oko njihovih ruku kada su krenuli niz središnji prolaz u crkvi nakon što je sveštenik završio obred. Kada im je Kels skinuo konop na vratima (mada se svileni konopac nikad uistinu ne skida, bar tako ljudi kažu), poljubio ih je oboje i poželeo im život pun dugih dana i prijatnih noći.

Iako je dan kada je došao u njenu baštu bio topao, Veliki Kels je nosio kaput od gusto tkane svile. Iz džepa je izvadio labavo ispleten svileni konopac, baš kao što je znala da će uraditi. Žena zna. Čak i ako je udata dugi niz godina, žena zna, a Kelsova osećanja prema njoj se nikad nisu promenila.

"'Oćeš li?", upitao je. "Ako 'oćeš, prodaću moje imanje matorom Destriju - želi ga, jerbo se graniči sa njegovom istočnom njivom - i zadržaću ovu kuću sa okućnicom. Poreznik dolazi, Nel, sa ispruženom šakom. Bez muškarca, kako ćeš je napuniti?"

"Ne mogu, kao što vrlo dobro znaš", kazala mu je.

"Ondak mi reci - hoćemo li da vežemo konopac?"

Nel je nervozno obrisala šake o kecelju, iako su već bile onoliko čiste koliko to mogu da budu bez vode sa potoka. "Moram… moram da razmislim o tome."

"O čemu ima da se razmišlja?" Izvadio je bandanu - uredno presavijenu u džepu umesto labavo vezanu oko vrata, u stilu drvoseča - i obrisao znoj sa čela. "Ili 'oćeš, u kom slučaju ćemo nastaviti da živimo kao što smo odvajkada činili - naći ću dečaku da radi nešto što će donositi malo novca, iako je premali za odlazak u šumu - ili nećeš, a onda ćete ti i on biti proterani sa imanja. Mogu da delim, ali ne mogu da poklanjam, ma koliko to možda želim. Imam samo jedno imanje koje mogu da prodam, razumeš."

Nel je pomislila: Pokušava da me kupi da bi ispunio praznu stranu postelje koju je Milisent ostavila za sobom. No, to je delovalo kao misao nedostojna muškarca koga je poznavala dugo pre nego što je postao muškarac, i koji je godinama radio rame uz rame sa njenim voljenim suprugom u mračnoj i opasnoj šumi blizu kraja Staze gvozdendrveta. Jedan da čuva stražu i drugi da radi, govorili su starci. Vucite zajedno i nikad se ne razdvajajte. A pošto je Džek Ros sad bio mrtav, Bern Kels je tražio od nje da vuče skupa s njim. To je bilo potpuno prirodno.

Ipak je oklevala.

"Dođi sutradan, u isto vreme, ako i dalje budeš isto mislio", kazala mu je. "Tada ću ti odgovoriti."

Nije mu se svideo njen odgovor; videla je da mu se nije svideo; u njegovim očima je ugledala nešto što je povremeno nazirala kada je bila devojčica kojoj su se udvarala dva naočita momka, a na tome joj zavidele sve prijateljice.

Taj pogled ju je naveo da okleva, iako je Veliki Kels izgledao kao anđeo, nudeći njoj - i Timu, naravno - izlaz iz strašne dileme koja je nastupila smrću Velikog Rosa.

Možda je uočio da ona vidi taj pogled, zato što je oborio oči i pogledao u zemlju. Neko vreme je proučavao svoja stopala, a kada je ponovo podigao pogled, smešio se. To je učinilo da izgleda bezmalo isto onoliko zgodno kao kada je bio mladić… ali nikad tako zgodno kao što je to bio Džek Ros.

"Sutradan, ondak. Ali ne duže. Na zapadu imaju izreku, draga. 'Ne gledaj dugo u ono što ti je ponuđeno, jerbo svaka dragocena stvar ima krila i može da odleprša.'"

Nel se oprala na obali potoka, izvesno vreme stajala i mirisala slatko-kiseli miris šume, a zatim je ušla u kuću i legla na krevet. Bilo je nečuveno da Nel Ros bude u horizontali dok je sunce još uvek visoko na nebu, ali je imala o mnogo čemu da razmišlja i mnogo čega da se priseti iz onih dana kad su se dvojica mladih drvoseča nadmetali za njene poljupce.

Iako ju je krv dozivala prema Bernu Kelsu (koji tada još uvek nije bio Veliki Kels, mada mu je otac bio mrtav, kao žrtva vurta ili nekog sličnog košmarnog stvora u šumi) umesto ka Džeku Rosu, nije bila sigurna da bi vezala svileni konopac s njim. Kad je bio trezan, Kels je bio dobroćudne naravi i nasmejan, i postojan kao pesak kroz staklo, ali kada bi se napio, umeo je da se naljuti i pobije. A u tim danima je često bio pijan. Njegove terevenke su učestale nakon venčanja Rosa i Nel, a u mnogo navrata se budio u seoskom zatvoru.

Džek je neko vreme trpeo njegovo ponašanje, ali, posle jedne pijanke u kojoj je Kels porazbijao najveći deo nameštaja u salunu pre nego što se obeznanio, Nel je kazala mužu da nešto mora da se učini. Veliki Ros se nevoljno složio. Izvukao je svog partnera i starog prijatelja iz zatvora - kao i mnogo puta dotad - ali je tog puta iskreno razgovarao s njim, umesto da mu prosto kaže da ode i skoči u potok i ostane tamo sve dok mu se ne razbistri u glavi.

"Slušaj me, Berne, i to sa oba uveta. Prijatelji smo otkad smo prohodali, i partneri otkako smo dovoljno porasli da sami prođemo pored šumaraka cvetkovog drveta i sečemo gvozdendrvo. Čuvao si mi leđa, a ja sam čuvao tvoja. Ne postoji čovek kome više verujem no tebi - kad si trezan. Ali, čim sipaš alkohol niz grlo, nisi ništa pouzdaniji od živog blata. Ne mogu sam da idem u šumu, a sve što imam - sve što obojica imamo - ugroženo je ako ne mogu da se oslonim na tebe. Mrzim ideju da tražim novog partnera, ali te upozoravam - imam ženu i detešce na putu, i učiniću ono što budem morao."

Kels je još nekoliko meseci nastavio da pije, tuče i kurva se, kao za inat svom starom prijatelju (i novoj ženi svog starog prijatelja). Veliki Ros je bio na ivici da okonča njihovo partnerstvo, kada se iznenada dogodilo čudo. Bilo je to neveliko čudo, visoko jedva sto pedeset centimetara od glave do pete, i zvalo se Milisent Redhaus. Ono što Bern Kels nije želeo da učini radi Velikog Rosa, uradio je zarad Mili. Kada je umrla na porođaju šest godišnjih doba kasnije (a njihova beba ubrzo posle nje - čak i pre nego što je crvenilo od porođajnih napora izbledelo iz mrtvih obraza nesrećne žene, babica se poverila Nel), Veliki Ros je bio sumoran.

"Sada će se ponovo odati piću, a bogovi znaju šta će onda biti s njim."

Međutim, Veliki Kels je ostao trezan, a kad bi ga posao doveo u blizinu Gitijevog saluna, prelazio je na drugu stranu ulice. Kazao je da je to bila Milina zadnja želja, a postupiti drugačije bilo bi vređanje sećanja na nju. "Radije ću umreti pre nego što ću popiti ijedno piće", rekao je.

Veliki Kels je održao obećanje… ah je Nel katkad osećala njegov pogled na sebi. Često, čak Nikad je nije dodimuo na način koji bi se mogao nazvati intimnim, pa čak ni drskim, niti je pokušao da ukrade makar poljubac za Žetvenu noć, ali je osećala njegov pogled. Kels je nije posmatrao kao što čovek gleda u prijateljicu, ili u prijateljevu ženu, već kao što muškarac gleda ženu.

Tim se vratio kući sat vremena pre zalaska sunca, slame zalepljene na svakom vidljivom centimetru oznojene kože, ali srećan. Farmer Destri mu je platio menicama za gradsku bakalnicu, korektnu sumu novca, a njegova žena je dodala vreću ljutih papričica i paradajza. Nel je uzela menicu i vreću, zahvalila se sinu, poljubila ga, dala mu dobro nadeveni popkin i poslala ga dole na potok da se opere.

Dok je stajao u hladnoj vodi, ispred Tima su se pružala sanjiva i izmaglicom obavijena polja ka Unutrašnjim baronijama i Gileadu. S njegove leve strane se uzdizala Beskrajna šuma, koja je počinjala manje od jednog točka odatle. U šumi je čak i u podne vladao sumrak, rekao je njegov otac. Na pomisao o ocu, Timova sreća što je dobio nadnicu za odrasle (ili skoro toliko) za dan posla je iscurila iz njega kao žito iz probušenog džaka. Ta tuga mu je često dolazila, ah bi ga uprkos tome svaki put iznenadila. Seo je na veliki kamen, privukao kolena do grudi i metnuo glavu među šake. Napad zmaja tako blizu ruba šume bio je malo verovatan i vrlo nepravedan, ali to se i ranije često dešavalo. Njegov otac nije bio prvi ubijeni drvoseča, a jamačno neće biti ni poslednji.

Majčin glas je preko livada dolebdeo do njega, dozivajući ga da dođe na večeru. Tim joj je veselo odgovorio, a zatim kleknuo na stenu da se pljusne vodom po očima, naduvenim iako nije prolio nijednu suzu. Žustro se obukao i potrčao uz padinu. Timova majka je upalila svetiljke, jer je noć počela da se spušta, a lampe su bacale duge pravougaonike svetlosti preko njene uredne baštice. Umoran, ali opet srećan - jer se raspoloženje dečaka menja kao pokazivači pravca duvanja vetra na krovovima - Tim je pohrlio u gostoljubiv sjaj roditeljskog doma.

Kad su završili večeru i ispraznili šačicu sudova na trpezi između njih, Nel mu je kazala: "Porazgovarala bih s tobom kao majka sa sinom, Time… i malko više. Sada si dovoljno star da pomalo radiš i ubrzo ćeš ostaviti detinjstvo za sobom - mnogo brže nego što bih volela - i zaslužuješ pravo glasa u onome što će se desiti."

"Da li je reč o porezniku, mama?"

"Na izvestan način, da, ali mislim… mislim i više od toga." Malo je falilo da kaže plašim se umesto mislim, ali zašto bi to uradila? Trebalo je doneti tešku odluku, važnu odluku, ali čega je imala da se plaši?

Odvela ih je u dnevnu sobu - toliko skučenu da je Veliki Ros mogao da dodirne suprotne zidove kada bi stao u centar prostorije i ispružio ruke - a tamo mu je, dok su sedeli ispred hladnog kamina (jer je Puna Zemlja bila topla), ispričala sve što je bilo izgovoreno između nje i Velikog Kelsa. Tim je slušao sa iznenađenjem i sve jačim osećanjem nelagodom.

"Dakle", rekla je kada je završila. "Šta ti misliš?" Međutim, pre nego što je uspeo da joj odgovori - možda je Nel na sinovljevom licu ugledala zabrinutost koju je osećala u vlastitom srcu - užurbano je dodala: "Kels je dobar čovek, a tvom tati je bio više brat negoli drugar. Verujem da mu je iskreno stalo do mene, a i do tebe."

Ne, pomislio je Tim, ja sam samo ono što dolazi u istoj bisagi. Kels nikad ne obraća pažnju na mene. Osim ako nisam sa tatom, to jest. Ili s tobom.

"Mama, ne znam." Pomisao na Velikog Kelsa u njihovoj kući - kako leži pored mame na tatinom mestu - učinila je da oseti mučninu u stomaku, kao da mu se večera nije dobro slegla. Uistinu, više mu i nije ležala dobro u stomaku.

"Batalio je piće", rekla je. Činilo se kao da se sada obraća samoj sebi, umesto njemu. "Godinama ranije. Umeo je da bude divalj kad je bio mladić, ali ga je tvoj tata pripitomio. I Milisent, dabome."

"Možda, ali nijedno od njih dvoje više nije ovde", istakao je Tim. "I, mama, on još uvek nije našao nikoga da mu bude partner na Stazi gvozdendrveta. Ide sam u šumu da seče drva, a to je vrlo rizično."

"Još uvek je rano", kazala je. "Pronaći će nekoga voljnog da mu bude partner, jer je snažan i zna gde se nalaze dobri šumarci. Tvoj otac mu je pokazao kako da ih nađe kad su obojica tek počeli s poslom, i imaju fine koljem ograđene placeve za seču blizu mesta gde se Put završava."

Tim je znao da je to istina, ali je bio manje siguran u to da će Kels pronaći nekoga voljnog da se uortači s njim. Činilo mu se da se ostale drvoseče drže podalje od njega. Činilo se kao da to rade nesvesno, onako kako iskusni drvoseča zaobilazi žbun otrovnog bršljana, čak i ako ga vidi samo krajičkom oka.

Možda sam sve to samo umislio, pomislio je.

"Ne znam", ponovio je. "Konopac vezan u crkvi ne može da se odveže."

Nel se nervozno nasmejala. "Od koga si, za ime Pune Zemlje, to čuo?"

"Od tebe", reče joj Tim.

Nasmešila se. "Ja, možda i jesi, jerbo moja usta vise u sredini i blebeću na oba kraja. Prespavaćemo, pa ćemo sagledati stvari jasnije sutra ujutru."

Međutim, nijedno nije spavalo mnogo te noći. Tim je ležao u krevetu i pitao se kako bi to bilo imati Velikog Kelsa za očuha? Da li bi dobro postupao prema njima? Da li bi poveo Tima sa sobom u šumu da počne da uči posao drvoseče? To bi bilo fino, pomislio je, ali da li bi njegova majka želela da joj se sin bavi istim poslom koji joj je ubio supruga? Ili bi želela da ostane južno od Beskrajne šume? Da bude zemljoradnik?

Dopada mi se Destri, pomislio je, ali nikad u životu ne bih bio zemljoradnik. Ne dok je Beskrajna šuma toliko blizu i dok ima toliko sveta koji treba videti.

Nel je ležala s druge strane pregradnog zida, sa sopstvenim nelagodnim mislima. Uglavnom se pitala kakav će im život biti ako odbije ponudu Velikog Kelsa, a oni budu prognani sa zemlje, dalje od jedinog mesta koje su ikada poznavali. Kako će im život izgledati ako baronijski poreznik dojaše na visokom crnom konju, a oni ne budu imali ništa da mu daju.

Naredni dan je bio još tophji, ali je Veliki Kels došao odeven u isti kaput od gusto tkane svile. Lice mu je bilo crveno i orošeno znojem. Nel je kazala sebi da u njegovom dahu ne oseća miris grafa, a ako i oseća, pa, šta s tim? Graf je ionako samo malo jače jabukovo pivo, a svaki muškarac ima pravo da popije piće il' dva pre nego što krene da čuje ženinu odluku. Osim toga, već je odlučila šta će učiniti. Ili skoro.

Pre nego što je Kels mogao da joj postavi pitanje, smelo je progovorila. Onoliko smelo koliko je bila sposobna, u svakom slučaju. "Moj sin me je podsetio da se konopac vezan u crkvi ne može odvezati."

Veliki Kels se namrštio, mada nije mogla da kaže da li zbog spomena dečaka ili bračnog čvora koji ga je brinuo. "Ja', pa šta s tim?"

"Samo želim da znam hoćeš li biti dobar prema Timu i meni?"

"Ja', koliko mogu." Njegovo mrštenje se produbilo. Nije znala da li je razlog tome bes ili zbunjenost. Nadala se da je posredi zbunjenost. Znala je da su muškarci koji obaraju i seku drveće i prkose divljim zverima u dubokoj šumi često izgubljeni u ovakvim situacijama, a na pomisao o izgubljenom Velikom Kelsu, njeno srce se otvorilo ka njemu.

"Zaklinješ se?"

Mrštenje je popustilo. Belina je blesnula u njegovoj uredno potkresanoj bradi kad se nasmešio. "Jašta, kunem se."

"Onda kažem: da."

I tako su se venčali. Na tom se mestu mnoge priče završavaju; ova priča tu - nažalost - tek počinje.

Na svadbenom slavlju je bilo grafa, a za nekoga ko više ne pije žestinu, Veliki Kels je sasuo pozamašnu količinu niz ždrelo. Tim je to posmatrao s osećanjem nelagode, ali se činilo kao da njegova majka to ne primećuje. Još jedna stvar zbog koje se osećao nelagodno bio je mali broj drugih drvoseča prisutnih na njihovom venčanju, premda je bila nedelja. Da je Tim bio devojčica a ne dečak, možda bi zapazio još nešto. Nekoliko žena koje je Nel Ros ubrajala u prijateljice gledalo je u njegovu majku sa izrazima dobro skrivenog sažaljenja.

Te noći, dugo nakon ponoći, Tima su probudili tup udarac i krik koji su možda bili deo njegovog sna, ali se činilo kao da dopiru kroz pregradni zid iz sobe koju je njegova majka sada delila (istina, ali mu je još uvek bilo teško da poveruje) sa Velikim Kelsom. Tim je ležao i osluškivao, i skoro da je ponovo utonuo u san kada je začuo tiho plakanje. Za plačem je usledio glas njegovog novog očuha, tih i osoran: "Zaveži, more. Nisi nimalo povređena, nema krvi, a ja moram sabajle da ustanem." Plakanje je utihnulo. Tim je slušao, ali se glasovi više nisu čuli. Ubrzo nakon što se začulo hrkanje Velikog Kelsa, ponovo je zaspao. Narednog jutra, dok je Nel stajala kraj šporeta i pržila jaja, Tim je video modrice na majčinoj ruci iznad unutrašnjeg dela lakta.

"To nije ništa", kazala je kada je videla njegovpogled. "Morala sam da ustanem tokom noći da odem u klozet, i udarila sam se u nogaru kreveta. Moraću da se naviknem da se ponovo snalazim po mraku, budući da više ne spavam sama."

Tim je pomislio: Ja' - toga se i plašim.

Kad se približila druga nedelja njegovog bračnog života, Veliki Kels je poveo Tima sa sobom do kuće koja je sad pripadala Ćelavom Andersonu, drugom velikom farmeru u selu Drvo. Popeli su se na Kelsova zaprežna kola za prevoz građe. Mazge su lako koračale budući da sada nisu morale da tegle tovar gvozdendrveta; danas je u zadnjem delu taljiga bilo samo nekoliko gomilica piljevine. I taj zaostali slatko-kiselkasti miris, naravno, miris duboke šume. Kelsova bivša kuća je izgledala tužno i napušteno sa zatvorenim kapcima i visokom, nepokošenom travom u dvorištu, iždžikljalom sve do rascepljenih dasaka verande.

"Nakon što izvadim svoje stvari iz kuće, neka je Ćelavko rasturi za potpalu, ako 'oće", zabrundao je Kels. "Nemam ništa protiv."

Kako se ispostavilo, u kući su postojale samo dva predmeta koja je Veliki Kels želeo - prljavi stari tabure za noge i veliki drveni sanduk sa kaiševima i mesinganom bravom. Sanduk je stajao u spavaćoj sobi, a Kels ga je pomazio kao da je kućni ljubimac. "Ovo ne mogu da ostavim', kazao je. "Nikada. Pripadao je mom ocu."

Tim mu je pomogao da ga iznese napolje, ali je Kels morao sam da obavi najveći deo posla. Sanduk je bio izuzetno težak. Kad ga je smestio na zaprežna kola, Kels se nagnuo i oslonio rukama na kolena nedavno (i uredno) zakrpljenih čakšira. Napokon, kad su ljubičaste mrlje na njegovim obrazima počele da blede, ponovo je pogladio sanduk sa nežnošću koju nikad nije pokazao prema Timovoj majci. "Sve što imam natrpano u jedan sanduk. Što se tiče kuće, da li mi je Ćelavko platio cenu koju je trebalo da dobijem?" Izazivački je pogledao u Tima, kao da očekuje raspravu na tu temu.

"Ne znam", reče oprezno Tim. "Ljudi kažu da je sai Anderson štedljiv."

Kels se hrapavo nasmejao. "Štedljiv? Štedljiv? Stegnut je kao devičanska pica, eto to je. Jok, jok, dobio sam mrvice umesto cele kriške, jerbo je znao da nisam u stanju da čekam. Pomozi mi da privežem čatlov, dečko, i nemoj da zabušavaš."

Tim nije zabušavao. Vezao je svoju stranu zadnjeg dela zaprežnih kola pre nego što je Kels završio vezivanje traljavog čvora, koji bi Timovog oca naterao da prsne u smeh. Kada je konačno završio, Veliki Kels je još jedanput pomazio svoj sanduk.

"Sada je sve ovde, sve što imam. Ćelavko je znao da moram da nabavim srebro pre Široke Zemlje, zar ne? 'Stari znaš već ko' dolazi sa ispruženom šakom." Pljunuo je na zemlju između svojih starih pohabanih čizama. "Sve ovo je krivica tvoje mame."

"Marnina krivica? Zašto? Nisi li ti želeo da se oženiš njome?"

"Pazi šta pričaš, dečko." Kels je spustio pogled, delovao iznenađeno što vidi pesnicu tamo gde mu je maločas bila šaka, i otvorio prste. "Premlad si da razumeš. Kada odrasteš, saznaćeš kako žene mogu da upropaste čoveka. Idemo nazad."

Na pola puta do vozačkog sedišta, zastao je i pogledao preko sanduka u dečaka. "Volim tvoju mamu, a to treba da ti bude dovoljno."

Dok su mazge kaskale niz Glavnu uhcu, Veliki Kels je uzdahnuo i dodao: "Volo sam i tvog tatu, takođe, a bogovi znaju kol'ko mi nedostaje. Nije isto bez njega kraj mene u šumi, ili dok gledam Misti i Malecku na drumu ispred."

Na Kelsove reči, Timovo srce se otvorilo prema tom krupnom muškarcu pogrbljenih ramena sa dizginama u rukama - uprkos samom sebi, uistinu - ali pre nego što je osećanje imalo ikakvu šansu da poraste, Veliki Kels je ponovo progovorio.

"Dosta si se zamajavao sa knjigama i brojevima, i tom uvrnutom udovicom Smak. Ona, sa svojim velovima i drhtavicama - nije mi jasno kako uspeva da obriše dupe nakon kenjanja."

Timovo srce se uz tresak zatvorilo u njegovim grudima. Voleo je da uči i voleo je udovicu Smak - veo, drhtavicu, i sve. Užasnulo ga je što čuje kako Kels govori o njoj sa takvom neotesanom surovošću. "Šta ću onda da radim? Da idem s tobom u šumu?" Mogao je da vidi sebe na sedištu očevih zaprežnih kola, iza upregnutih Misti i Malecke. To i ne bi bilo toliko loše. Ne, uopšte ne bi bilo loše.

Kels se svirepo nasmejao. "Ti? U šumi? A nemaš još ni dvanaest?"

"Napuniću dvanaest sledećeg…"

"Nes biti dovoljno veliki da sečeš drva na Stazi gvozdendrveta ni kad budeš duplo stariji, jerbo si povukao na majku i čitavog života bićeš Mali Ros." Ponovo taj prezrivi smeh. Tim je osetio vrelinu u obrazima. "Ne, momče, ugovorio sam ti posao u pilani. Nisi premali da slažeš daske. Počećeš da radiš posle Žetve, a pre prvog snega."

"Šta mama kaže na to?" Tim je pokušao da sakrije poraženost iz glasa, i nije uspeo.

"Ona se tu ništa ne pita. Ja sam njen muž, a to mi daje pravo da odlučim." Ošinuo je dizginama po leđima mazgi. "Đia!"

Tim je tri dana kasnije otišao u seosku pilanu, zajedno sa jednim od Destrijevih sinova - Slamnatim Vilemom, tako zvanim zbog svoje skoro bezbojne kose. Obojica su bili unajmljeni da slažu daske, ali neće biti potrebni još neko vreme, i to samo povremeno, barem u početku. Tim je poveo očeve mazge kojima je bila potrebna vežba, a dečaci su krenuli nazad jašući jedan pored drugog.

"Mislio sam da si reko da tvoj novi očuh ne pije", reče Vilem dok su prolazih pored Gitijeve kafane - koja je u podne bila zatvorena, a njen klavir nem.

"I ne pije", reče Tim, ali se setio venčanog slavlja.

"Kažeš li tako? Pretpostavljam onda da je tip koga je moj stariji brat vido kako se tetura iz one tamo mehane poočim nekog drugog siročeta, jerbo je Rendi rekao da je bio pijan ko letva i da je povraćo preko ograde." Nakon što je to kazao, Vilem je zategao i otpustio tregere, kao što je uvek činio kada bi mislio da je izvalio dobru šalu.

Trebalo je da te pustim da se pešice vratiš nazad u grad, glupi seljoberu, pomislio je Tim.

Te noći, majka ga je ponovo probudila. Tim se naglo uspravio u sedeći položaj, prebacio noge preko ivice kreveta, a zatim se sledio. Kelsov glas je bio tih, ali je zid između dve sobe bio veoma tanak.

"Zaveži, ženo. Ako probudiš dečaka i dovučeš ga 'vamo, dobićeš dvostruku porciju."

Nelino plakanje je prestalo.

"Omaklo mi se, to je sve - greška. Otišo sam sa Melonom da popijem pivo od đumbira i čujem o njegovom novom mestu za sečenje, a neko je ispred mene stavio čašu žestine. Sunuo sam je niz grlo pre nego što sam uopšte shvatio šta pijeiri, a ondak sam otišo. Neće se ponoviti. Imaš moju reč."

Tim je ponovo legao, nadajući se da je to istina.

Gledao je u plafon koji nije mogao da vidi, slušao hukanje sove i čekao ih da padne u san ili prvo dnevno svetlo. Činilo mu se da ukoliko pogrešan čovek veže bračno uže sa ženom, onda to uže postaje omča. Molio se da to ovde nije slučaj. Već je znao da mu se ne može svideti majčin novi suprug, a kamoli da će ga ikad zavoleti, ali je njegova majka možda mogla i jedno i drugo. Žene su drugačije. Imaju veće srce.

Tim je i dalje razmišljao o tome kada je svetlost zore obojila nebo, a on najzad utonuo u san. Tog dana je video masnice na obe majčine ruke. Činilo se kao da je nogara kreveta u prostoriji koju je Nel sada delila sa Velikim Kelsom postala veoma živahna.

Puna Zemlja je ustupila mesto Širokoj Zemlji, kao što uvek mora. Tim i Slameni Vilem su počeli da rade u pilani, ali svega tri dana nedeljno. Poslovođa, pristojan sai po imenu Rupert Ven, rekao im je da mogu dobiti još koji dan posla ukoliko te zime ne padne veliki sneg, a zimska seča bude dobra - misleći na tovare gvozdendrveta koje su drvoseče poput Kelsa dovlačili iz Beskrajne šume.

Neline modrice su izbledele, a osmeh joj se vratio na lice. Tim je mislio da je to oprezniji osmeh nego ranije, ali je ipak bio bolji od nikakvog. Kels je upregao svoje mazge i otišao niza Stazu gvozdendrveta, a iako su mesta na koja su Veliki Ros i on polagali pravo bila dobra, još uvek nije mogao da pronađe nijednog drvoseču voljnog da mu bude partner. Shodno tome je donosio manje drvne građe, ali gvozdendrvo je ipak gvozdendrvo, a gvozdendrvo se vazda dobro plaćalo, komadima srebra umesto menicama za lokalni dućan.

Tim se katkad pitao - najčešće dok je unosio daske u neko od dugih, prekrivenih stovarišta pilane - da li bi mu život bio bolji ako bi njegov novi očuh nabasao na zmiju ili vervela. Možda čak i vurta, te opake leteće živuljke katkad zvane i ptice-meci. Jedna takva je usmrtila oca Berna Kelsa, probušivši u njemu rupu svojim kamenim kljunom.

Tim je užasnuto odagnao te misli iz uma, zapanjen što neka soba u njegovom srcu - neka crna soba - može da sadrži takve stvari. Bio je siguran u to da bi se njegov otac stideo. Možda se i jeste stideo, jer su neki ljudi govorih da oni na čistini na kraju puta znaju sve tajne koje živi skrivaju jedni od drugih.

Barem više nije osećao miris grafa u dahu svog očuha, niti je slušao priče - od Slamnatog Vilema ili ikoga drugog - o tome kako se Veliki Kels pijan teturao iz kafane kada bi stari Giti zatvorio i zaključao vrata.

Obećao je i drži svoje obećanje, mislio je Tim. A nogara kreveta je prestala da se pomera po maminoj sobi, zato što više nema one modrice. Život je krenuo boljim tokom. To treba imati na umu.

Kada bi se vratio kući iz pilane u danima kada je imao posla, majka bi pristavila večeru na šporet. Veliki Kels bi došao kasnije, najpre se zaustavivši na izvoru između kuće i štale da opere piljevinu sa šaka, ruku i vrata, nakon čega bi proždrao svoju večeru. Jeo je zapanjujuće velike količine hrane, tražeći repete i po nekoliko puta, koje mu je Nel smesta donosila. Nije govorila dok je to radila; ako i jeste pričala, njen novi suprug bi samo zarežao u odgovor. Posle večere otišao bi u stražnju prostoriju, seo na svoj sanduk i pušio.

Tim bi ponekad podigao pogled sa tablice za pisanje, na kojoj je rešavao matmatičke probleme koje mu je udovica Smak i dalje zadavala, i video kako Veliki Kels bulji u njega kroz oblačić duvanskog dima. U Kelsovom pogledu je bilo nečeg onespokojavajućeg, a Tim je počeo da iznosi tablicu napolje na verandu, iako je u selu postalo prohladno, a mrak se svakog dana sve ranije spuštao.

Njegova majka je jedanput izašla iz kuće, sela pored njega na stepenik trema i zagrlila ga. "Vratićeš se u školu kod sai Smak sledeće godine, Time. Obećavam ti. Nateraću ga da se predomisli."

Tim joj se nasmešio i zahvalio, ali je znao bolje od toga. Naredne godine će i dalje raditi u strugari, samo što će tada biti dovoljno veliki da prenosi daske, a ne samo da ih slaže, i imaće znatno manje vremena za rešavanje zadataka iz matmatike, zato što će raditi pet dana nedeljno umesto tri. A možda čak i šest. Sledeće godine obeležavaće daske pored toga što će ih nositi, a zatim će rukovati zupčastom testerom kao odrasli muškarac. Za svega nekoliko godina biće muškarac i dolaziće kući previše umoran i da pomisli na čitanje knjiga udovice Smak, čak i ako ona i dalje bude voljna da mu ih pozajmljuje, a uređeni metodi matmatike izbledeće mu iz uma. Taj odrasli Tim Ros možda neće želeti ništa drugo sem da se strovali u krevet nakon mesa i hleba. Počeće da puši lulu i možda će razviti sklonost ka grafu ili pivu. Gledaće kako majčin osmeh bledi; posmatraće kako joj oči gube sjaj.

A za sve to imaće da zahvali Bernu Kelsu.

Žetva je došla i prošla; Mesec Lovkinje se smanjio, ponovo povećao i nategao svoj luk; prve oluje Široke Zemlje su došle duvajući sa zapada. I baš kada se činilo kao da možda uopšte neće doći, baronijski poreznik je dojahao u selo Drvo na jednom od tih hladnih vetrova, sedeći postrance na visokom crnom konju, mršavkao Tom Koščata Smrt. Debeli crni ogrtač je lepršao oko njega nalik krilu slepog miša. Ispod njegovog širokog šešira (crnog kao i plašt), bleda lampa njegovog lica se neprestano okretala levo-desno, zapažajući novu ogradu ovde, novu kravu ili tri dodate krdu onde. Seljani su nezadovoljno gunđali, ali su ipak plaćali, a ako nisu mogli da plate, zemlja bi im bila oduzeta u ime Gileada. Možda su neki ljudi čak i tada, u tim starim danima, šaputali kako to nije pošteno, da su porezi previsoki, da je Artur Eld odavno mrtav (ako je uopšte ikada i postojao), kao i da je svečani ugovor isplaćen već desetak puta, u krvi jednako kao u srebru. Možda su neki među njima već tada čekali da se pojavi Dobri Čovek, i ojača ih dovoljno da kažu: Ne više, dosta je bilo, svet je krenuo dalje.

Možda, ali ne te godine, niti mnogo i mnogo narednih.

Docnije u toku tog popodneva, dok su se teški oblaci valjali preko neba, a žute stabljike kukuruza njihale u Nelinoj baštici kao klimavi zubi u vilici, sai poreznik je poterao svog visokog crnog konja kroz kapiju koju je sagradio lično Veliki Ros (dok je Tim gledao i pomagao mu kada bi mu bilo rečeno). Konj je polako i svečano došao do stepenica verande. Tu je stao, klimajući glavom i frkćući. Veliki Kels je stajao na tremu, ali je ipak morao da podigne glavu kako bi pogledao u samrtnički bledo lice posetioca. Skrušeno je držao šešir na grudima. Proređena crna kosa (u kojoj su se sada videle prve sede vlasi, jer se bližio četrdesetoj i uskoro će biti mator) vijorila mu se oko glave. Iza njega, u dovratniku, stajali su Nel i Tim. Nel je čvrsto grlila sina oko ramena, kao da se plaši (možda je to bila materinska intuicija) da će ga poreznik možda ukrasti.

U dvorištu je na trenutak vladala tišina, isprekidana samo lepršanjem ogrtača neželjenog posetioca i hučanjem vetra, koji je pevao svoju jezivu pesmu ispod streha. Onda se baronijski poreznik nagnuo napred, odmeravajući Vehkog Kelsa širokim tamnim očima koje naizgled uopšte nisu treptale. Njegove usne, uvideo je Tim, bile su crvene poput ženskih kada ih žene ofarbaju sokom od korena broća. Iz unutrašnjosti plašta nije izvadio svežanj drvenih tablica, već svitak pravog pergamenta, i odmotao ga tako da je bio veoma dugačak. Proučio ga je, ponovo smotao, a zatim vratio u koji god unutrašnji džep ogrtača iz koga se pojavio. Onda je ponovo pogledao u Velikog Kelsa, koji se štrecnuo i pogledao u svoja stopala.

"Kels, je li?" Imao je grub, hrapav glas od koga su Tima podišli žmarci jeze. I ranije je video poreznika, ali samo izdaleka; njegov tata ga je držao podalje od kuće kada je baronijski poreznik dolazio u svoje godišnje posete. Sada je razumeo zašto. Pomislio je da će noćas imati košmare.

"Kels, jesje." Glas njegovog očuha je bio kolebljivo veseo. Uspeo je da ponovo podigne pogled. "Dobro došao, sai. Dugi dani i prijatne…"

"Ja', sve to, sve to", reče poreznik, prezrivo odmahnuvši rukom. Njegove tamne oči su sada gledale preko Kelsovog ramena. "I Ros, zar ne? Sada dvoje umesto troje, kako čujem, budući da je Veliki Ros doživeo užasnu nesreću." Glas mu je bio tih i jednoličan. Kao slušanje gluvog čoveka koji pokušava da otpeva uspavanku, pomislio je Tim.

"Baš tako", reče Veliki Kels. Progutao je knedlu dovoljno glasno da Tim čuje zvuk gutanja, a zatim počeo da blebeće. "On i ja smo bili u šumi, razumete, na jednom od naših mesta za seču izvan Staze gvozdendrveta - imamo ih čet'ri-pet, sva propisno obeležena našim imenima, nego šta, a ja nisam promenio znakove, jerbo je on u mom umu još uvek moj partner i uvek će to biti - i nakratko smo se razdvojili. Ondak sam čuo šištanje. Znate taj zvuk kada ga čujete, na čitavoj kugli zemaljskoj ne postoji zvuk sličan šištanju ženke zmaja koja uvlači dah pre nego što…"

"Jezik za zube", reče poreznik. "Kad želim da čujem priču, volim da počinje rečima: 'Bilo jednom nekada davno'"

Kels je zaustio da kaže nešto drugo - možda samo da ište oproštaj - a zatim se predomislio. Poreznik je naslonio ruku na unkaš sedla i zagledao se u njega. "Čujem da si prodao kuću Rupertu Andersonu, sai Kels."

"Ja', a on me je prevario, ali ja…"

Posetilac ga je grubo prekinuo. "Porez je devet grumenova srebra ili jedan rodita, iako znam da ga nemate u ovim krajevima, ali sam ipak u obavezi da vam to saopštim, budući da tako piše u originalnom svečanom ugovoru. Jedan za prodaju imanja i osam za kuću u kojoj sad odmaraš guzicu u sumrak i nesumnjivo kriješ svoj palamar posle izlaska meseca."

"Devet?", prodahtao je Veliki Kels. "Devet? To je…"

"To je šta?" upita poreznik hrapavim glasom. "Pazi šta ćeš odgovoriti, Berne Kelse, sine Matajasov, unuče Ćopavog Pitera. Budi veoma pažljiv, zato što, mada ti je vrat debeo, verujem da bi ga omča dobrano istanjila. Jašta, nego šta."

Lice Velikog Kelsa je prebledelo… iako nije postalo bledo kao lice baronijskog poreznika. "To je veoma pravedno. To je sve što sam 'teo da kažem. Doneću harač."

Ušao je u kuću i vratio se sa torbicom od jelenske kože. Bila je to vreća za novac Velikog Rosa nad kojom je Timova majka plakala onog dana na početku Pune Zemlje. Onog dana kada je život izgledao vedriji, iako je Veliki Ros već tada bio mrtav. Kels je pružio vrećiću Nel i pustio je da izbroji devet dragocenih grumenova srebra u njegove spojene dlanove.

Tokom svega ovoga, posetilac je ćutke sedeo na visokom crnom konju, ali, kada je Kels pošao niza stepenike trema da mu preda porez - skoro sav novac koji su imali, čak i sa Timovom nevelikom platom dodatom u zajednički ćup - poreznik je zavrteo glavom.

"Ostani gde si. Hoću da mi dečak donese porez, jer je naočit, a u crtama lica mu vidim lik njegovog oca. Jašta, vidim ga veoma dobro." Tim je uzeo pregršt srebrnog grumenja - tako teških! - od Velikog Kelsa, jedva čuvši šaputanje u svom uvetu: "Budi pažljiv i nemoj da ih ispustiš, ti budalasti dečače."

Tim je sišao niza stepenice kao dečak u snu. Ispružio je spojene dlanove nagore, a pre nego što je shvatio šta se događa, poreznik ga je uhvatio za zglobove i podigao na konja. Tim je video da je prednji deo sedla ukrašen kaskadom srebrnih runa: mesecom i zvezdama, i kometama i peharima iz kojih se izlivala ledena vatra. U isto vreme, shvatio je da je srebrno grumenje nestalo iz njegovih spojenih šaka. Poreznik ih je uzeo, premda Tim nije mogao da se seti kada se to tačno desilo.

Nel je vrisnula i potrčala napred.

"Uhvati je i drži je!", zagrme poreznik, toliko blizu dečakovog uveta da je Tim bezmalo ogluveo na toj strani.

Kels je zgrabio svoju ženu za ramena i grubo je cimnuo unazad. Nel se saplela i pala na daske verande, a skut dugačke haljine joj je poleteo u vazduh oko gležnjeva.

"Mama!", povika Tim. Pokušao je da iskoči iz sedla, ali ga je poreznik s lakoćom zaustavio. Čovek u crnom je zaudarao na meso isprženo na logorskoj vatri i ustajali, hladan znoj. "Sedi mirno, mladi Time Rose, majci ti ne fali ni dlaka s glave. Vidiš kako brzo ustaje." Onda se obratio Nel, koja se uistinu osovila na noge: "Ne brini, sai, samo želim da razgovaram s njim. Da li bih naškodio budućem poreskom obvezniku baronije?"

"Ako mu naudiš, ubiću te, đavole jedan", kazala je.

Veliki Kels joj je zapretio pesnicom. "Začepi svoja glupava usta, ženo!" Nel se nije uplašila Kelsove podignute pesnice. Imala je oči samo za Tima, koji je sedeo na visokom crnom konju ispred poreznika ruku prekrštenih preko grudi njenog sina.

Poreznik se nasmešio ka paru na tremu, muškarcu sa pesnicom podignutom da udari i ženi kojoj su suze tekle niz obraze. "Nel i Kels!", obznanio je. "Srećan par!"

Kolenima je okrenuo konja i poterao ga prema kapiji, ruku i dalje čvrsto stegnutih preko Timovih grudi, a njegov kužni dah je duvao Timu za vrat. Na kapiji je ponovo stisnuo kolena, a vranac je stao. U Timovo uvo - koje je i dalje zvonilo - prošaputao je: "Kako ti se dopada novi očuh, mlađani Time? Reci mi istinu, ali je kaži tiho. Ovo je naša beseda, a oni u njoj nemaju nikakvog udela."

Tim nije želeo da se okrene, nije želeo da mu samrtnički bledo poreznikovo lice bude išta bliže nego što je već bilo, ali je imao tajnu koja ga je trovala. Stoga se okrenuo i prošaputao u poreznikovo uvo: "Kad je Veliki Kels pijan, on tuče moju mamu."

"Tuče je, a? Ah, pa zašto me to ne iznenađuje? Jer nije li njegov otac tukao njegovu mamu? A ono što naučimo kao deca prelazi nam u naviku kad odrastemo, nego šta."

Šaka u crnoj rukavici je zabacila jedan kraj teškog crnog plašta preko njih poput ćebeta, a Tim je osetio kako mu druga šaka ubacuje nešto malo i čvrsto u džep pantalona. "Poklon za tebe, mlađani Time. To je ključ. Znaš li šta ga čini posebnim?"

Tim je zavrteo glavom.

"To je magičan ključ. Otvoriće bilo šta, ali samo jedanput. Posle toga, beskoristan je kao prašina, stoga dobro vodi računa kako ćeš ga upotrebiti!" Nasmejao se kao da je to najsmešnija šala koju je ikada čuo. Timu se od zadaha njegovog daha prevrnuo želudac.

"Nemam…" Progutao je knedlu. "Nemam ništa da otvorim. U selu nema brava, izuzev na kafani i apsani."

"Oh, mislim da znaš za još jednu. Zar ne?"

Tim je pogledao u poreznikove mračno razdragane oči i oćutao. No, poreznik je klimnuo glavom kao da je potvrdno odgovorio.

"Šta to pričaš mom sinu?" Nel je vrisnula sa verande. "Ne sipaj mu otrov u uši, đavole!"

"Ne obraćaj pažnju na nju, mlađani Time, znaće vrlo brzo. Znaće mnogo, ali će videti malo toga." Zakikotao se. Zubi su mu bili veoma krupni i veoma beli. "Zagonetka za tebe! Možeš li da je rešiš? Ne? Nema veze, odgovor će ti doći s vremenom."

"Ponekad ga otvara", reče Tim, govoreći sporo kao osoba koja priča u snu. "Vadi svoju belegiju. Brusni kamen za sečivo sekire. Ali ga onda ponovo zaključava. Noću sedi na njemu i puši, kao da je stolica."

Poreznik ga nije pitao na šta misli. "A da li ga dodiruje svaki put kada prođe pored njega, mlađani Time? Kao što čovek dodiruje omiljenog starog psa?"

Jeste, naravno, ali Tim to nije rekao. Nije morao to da mu kaže. Osećao se kao da ne postoji tajna koju može da sakrije od uma koji se nalazio iza tog izduženog bledog lica. Nijedna.

Igra se sa mnom, pomislio je Tim. Ja sam mu samo obična razonoda u sumornom danu, u sumornom gradu koji će ubrzo ostaviti iza sebe. Ali on lomi svoje igračke. Dovoljno je samo da mu pogledam osmeh da bih to znao.

"Ulogoriću se točak il' dva dalje niza Stazu gvozdendrveta tokom sledećih par noći", reče poreznik hrapavim, neskladnim glasom. "Dugo sam putovao i umoran sam od silnog gakanja koje sam bio prinuđen da slušam. U šumi ima vurtova, vervela i zmija, ali oni ne gaču."

Ti nikada nisi umoran, pomisli Tim. Ne ti.

"Dođi i poseti me ako želiš." Ovog puta se nije zakikotao; ovaj put se nasmešio kao nestašna šiparica. "I ako se usuđuješ, dabome. Ali dođi noću, jer ovaj sin naložnice voli da spava po danu kad god mu se ukaže prilika. Ili ostani ovde, ako si plašljiv. Meni je svejedno. Điha! "

To je bilo upućeno konju, koji se polako vratio do verande, gde je Nel stajala kršeći ruke, a Veliki Kels stajao namršten pored nje. Poreznikovi tanki i snažni prsti se - poput lisica - ponovo sklopiše oko Timovih zglobova i podigoše ga iz sedla. Trenutak docnije se našao na zemlji, zureći u belo lice i nasmešene crvene usne. Ključ je goreo u dubinama njegovog džepa. Iznad kuće se začula grmljavina, a kiša je počela da rominja.

"Baronija vam se zahvaljuje", reče poreznik, dodirnuvši prstom obod širokog šešira. Potom je okrenuo konja i odjahao u kišu. Poslednje što je Tim video bilo je nešto neobično: kad se poreznikov teški crni ogrtač podigao, spazio je veliki metalni predmet privezan na vrhu njegovog bagaža. Izgledao je kao umivaonik.

Veliki Kels je sišao niza stepenice, zgrabio Tima za ramena i počeo da ga drmusa. Kiša je slepila Kelsovu sve ređu kosu za strane lica i curila mu niz bradu. Crnu kada je vezao svileni konopac sa Nel, a sada gusto prošaranu sedim vlasima.

"Šta ti je rekô? Je li nešto o meni? Kakve laži ti je ispričô? Kazuj!"

Tim nije mogao ništa da mu kaže. Glava mu je letela napred-nazad dovoljno jako da mu zubi udaraju jedni u druge.

Nel je strčala niza stepenice verande. "Prestani! Ostavi ga na miru! Obećao si da nikada nećeš…"

"Drž se dalje od onoga što te se ne tiče, ženo", rekao je i udario je pesnicom. Timova mama se srušila u blato, gde je kiša sad punila tragove koje su ostavila kopita poreznikovog konja.

"Kopile!", vrisnu Tim. "Ne smeš da udaraš moju mamu, ne smeš nikad!"

Nije osetio bol istog trena kada mu je Kels zadao sličan udarac spoljnim delom pesnice, ali mu je bela svetlost blesnula preko vidnog polja. Kada je izbledela, zatekao se kako leži u kaljuzi pored majke. U glavi mu se vrtelo, u ušima mu je zvonilo, a ključ je i dalje goreo u njegovom džepu poput usijanog ugljevlja.

"Nis vas oboje odneo", reče Kels i odšeta u kišu. Nakon što je prošao kroz kapiju, skrenuo je desno, u pravcu Glavne ulice. Zaputio se ka Gitijevom salunu, Tim u to uopšte nije sumnjao. Kels se držao podalje od pića tokom čitave Široke Zemlje - koliko je Timu bilo poznato, u svakom slučaju - ali ove noći neće ostati podalje. Tim je na osnovu majčinog žalosnog izraza lica - mokrog od kiše, dok joj je kosa mlitavo visila niz blatom isprskane obraze - uvideo da i ona to zna, takođe.

Tim ju je zagrlio oko struka, a ona mu je stavila ruke na ramena. Polako su se popeli uza stepenice i ušli u kuću.

Nel nije toliko sela na stolicu za kuhinjskim stolom koliko se skljokala na nju. Tim je sipao vodu iz krčaga u posudu, navlažio krpu i nežno je stavio na majčin obraz koji je počeo da otiče. Držala ju je tu neko vreme, a zatim mu je ćutke pružila. Da joj udovolji, Tim je uzeo tkaninu i stavio je na sopstveno lice. Bila je hladna i prijatna.

"Ovo je baš lepa rabota, ne mishš li tako?", upitala je, pokušavajući da bude duhovita. "Žena pretučena, dečak ošamaren, a novi muž otišo u bircuz."

Tim nije imao pojma šta da joj odgovori, pa stoga ništa nije ni rekao.

Nel je zarila glavu u šake i zagledala se u sto. "Napravila sam takav rusvaj od svega. Bila sam uplašena i zbunjena, ali to nije izgovor. Bilo bi nam bolje da smo oterani sa zemlje."

Prognani sa imanja? Nije li bilo dovoljno to što su nestali sekira i srećni novčić njegovog tate? Bila je u pravu u pogledu jedne stvari, doduše; jeste bio rusvaj.

Ali ja imam ključ, pomislio je Tim, a prsti mu se iskraše dole do džepa da osete njegov oblik.

"Kuda je otišao?", upitala ga je Nel, a Tim je znao da ne misli na Berna Kelsa.

Točak il' dva dalje niza Stazu gvozdendrveta. Gde će me čekati.

"Ne znam, mama." Koliko je mogao da se seti, to je bio prvi put da ju je slagao.

"Ali znamo kuda je Bern otišao, zar ne?" Nasmejala se, a zatim štrecnula zato što ju je zabolelo lice. "Obećao je Mili Redhaus da je završio sa pićem, a obećao je i meni, ali on je slabić. Ili… jesam li ja kriva za to? Jesam li ga ja oterala ka čaši, šta misliš?"

"Nisi, mama." Međutim, Tim se zapitao nije li to možda stvarno istina. Ne na način na koji je mislila - zato što mu je zvocala, ili nije čistila kuću, ili odbijala da radi ono što muškarci i žene rade u krevetu kad padne noć - već na neki drugi način. Tu je ležala misterija, a on se zapitao da li je ključ u njegovom džepu može razrešiti. Da bi sprečio sebe da ga opet dodirne, ustao je i otišao do ostave. "Šta bi volela da jedeš? Jaja? Napraviću ti kajganu, ako želiš."

Nel mu se slabašno nasmešila. "Hvala ti, sine, ali nisam gladna. Mislim da ću otići da legnem." Nesigurno se osovila na noge.

Tim joj je pomogao da ode do spavaće sobe. Tu se pretvarao da gleda zanimljive stvari kroz prozor dok je njegova mati skidala dnevnu haljinu uprljanu blatom i navlačila spavaćicu. Kada se ponovo okrenuo, ležala je ispod pokrivača. Potapšala je po mestu pored sebe, kao što je ponekad činila kada je bio mali. U tim danima, njegov tata se ponekad nalazio u krevetu pored nje, odeven u dugačko donje rublje, i pušio smotanu cigaretu.

"Ne mogu da ga izbacim iz kuće", kazala je. "Uradila bih to da mogu, ali, pošto sam vezala konopac s njim, kuća je više njegova negoli moja. Zakon ume da bude okrutan prema ženi. Nikada ranije nisam imala razloga da razmišljam o tome, ali sada… sada…" Oči su joj postale staklaste i daleke. Ubrzo će zaspati, a to je verovatno bilo dobro.

Tim ju je poljubio u obraz i krenuo da ustane, ali ga je zaustavila. "Šta ti je rekao poreznik?"

"Upitao me je kako mi se dopada novi očuh. Ne mogu da se setim šta sam mu odgovorio. Plašio sam se."

"Kad te je prekrio plaštom, i ja sam se uplašila, takođe. Mislila sam da namerava da odjaše s tobom, kao Grimizni kralj u staroj priči." Sklopila je oči, a zatim ih ponovo otvorila, veoma sporo. U njima se sada videlo nešto što je moglo da bude užas. "Sećam se kako je dolazio kod mog tate kada sam bila devojčica - crni konj, crne rukavice i plašt, sedlo sa srebrnim sigulima. Zbog njegovog belog lica noću sam imala košmare - tako je dugačko. I, znaš šta, Time?"

Polako je zavrteo glavom.

"On i dalje nosi isti srebrni umivaonik privezan pozadi za sedlo, jer sam ga i tada videla, takođe. To se zbilo pre dvadeset godina - jakako, dvadeset i malko više - ah on izgleda potpuno isto. Nije ostario ni jedan jedini dan."

Oči joj se ponovo sklopiše. Ovog puta se nisu otvorile, a Tim se išunjao iz sobe.

Kada je bio siguran da mu je majka zaspala, Tim se vratio niz hodnik do mesta gde je sanduk Velikog Kelsa, četvrtasti oblik ispod starog, pocepanog ćebeta, stajao tik ispred predsoblja. Kada je kazao porezniku da zna za postojanje samo dve brave u selu, poreznik mu je odgovorio: Oh, mislim da znas za još jednu.

Skinuo je ćebe i pogledao u očuhov sanduk. Sanduk koji je Kels ponekad milovao kao voljenog kućnog ljubimca i na kome je često noću sedeo i pušio lulu, sa odškrinutim zadnjim vratima da bi duvanski dim izašao napolje.

Tim je pohitao u prednji deo kuće - samo u čarapama, da ne bi probudio majku - i provirio kroz prednji prozor. Dvorište je bilo prazno, a na blatnjavom drumu nije bilo ni znaka od Velikog Kelsa. Nije očekivao ništa manje. Kels je dosad već stigao u Gitijev salun i nalivao se što više može onim što je batalio pre nego što se obeznani.

Nadam se da ćega neko premlatiti i da će mu očitati bukvicu. Sam bih to učinio, samo da sam dovoljno veliki.

Vratio se do sanduka, tapkajući u čarapama nečujno po podu, kleknuo ispred njega i izvadio ključ iz džepa. Bio je to sićušan srebrni predmet i bio je čudnovato topao u njegovim prstima, kao da je živ. Ključaonica u mesinganoj ploči na prednjem delu sanduka bila je mnogo veća od ključa. Ključ koji mi je dao nikada je neće otključati, pomislio je. Onda se setio šta mu je poreznik rekao: To je magičan ključ. Otvoriće bilo šta, ali samo jedanput.

Gurnuo je ključ u bravu, gde je skladno škljocnuo, kao da je oduvek bio namenjen upravo za nju. Kad ga je pritisnuo, ključ se glatko okrenuo, ali topline je nestalo čim je to uradio. Između prstiju mu se sada nalazio samo komad hladnog, mrtvog metala.

"Posle toga, beskoristan je kao prašina", prošaputao je, a zatim se osvrnuo oko sebe, napola uveren da će ugledati Velikog Kelsa kako stoji tamo namršten, šaka stegnutih u pesnice. Nije video nikoga, pa je otkopčao kožne kaiševe i podigao poklopac. Lecnuo se kada su šarke zaškripale i ponovo bacio pogled preko ramena. Srce mu je tuklo kao ludo u grudima, a iako je to kišovito veče bilo prohladno, na čelu je osećao graške znoja.

Na vrhu su stajale košulje i čakšire, nemarno razbacane, od kojih je većina bila pocepana. Tim je pomislio (ogorčeno, što mu je bilo u potpunosti novo osećanje): Moja mama će ih prati i zašivati, i uredno slagati kada joj Kels kaže da to uradi. A hoće li joj se zahvaliti udarcem u ruku ili vrat ili lice?

Izvadio je odeću, a ispod je pronašao ono zbog čega je sanduk bio toliko težak. Kelsov otac je bio drvodelja, a ovde su se nalazile njegove alatke. Timu nije bila potrebna odrasla osoba da mu kaže da su alatke dragocene, jer su bile izrađene od metala. Mogao je da ih proda kako bi platio porez, pošto ih ionako nikad ne koristi, niti zna kako, kladim se. Mogao ih jeprodati nekome ko zna - Hagertiju Ekseru, naprimer - iplatiti porez, a da mu pri tome ostane lepa svota novca.

Postojala je reč za takvo ponašanje, a zahvaljujući podučavanju udovice Smak, znao je koja je to reč. Škrtica.

Pokušao je da izvadi kutiju sa alatom i isprva nije mogao. Bila je preteška. Tim je izvadio čekiće, odvijače i brusni kamen, a zatim ih stavio na gomilu odeće. Onda je mogao da je podigne. Ispod kutije se nalazilo pet rezervnih glava za sekire, zbog kojih bi se Veliki Ros lupio šakom po čelu u zgađenoj zapanjenosti. Rđa je izjela dragoceni metal, a Tim nije morao palcem da dodirne oštrice da bi znao da su tupe. Nelin novi suprug je s vremena na vreme oštrio svoju sadašnju sekiru, ali se već dugo vremena nije baktao sa ovim rezervnim glavama. Kada mu konačno zatrebaju, verovatno će biti neupotrebljive.

Ušuškana u ugao sanduka nalazila se vrećica od jelenske kože i predmet umotan u finu tkaninu od kože divokoze. Tim je izvadio tkaninu, razmotao je i ugledao sliku žene sa umilnim, nasmešenim licem. Crne kovrdže su joj padale na ramena. Tim se nije sećao Milisent Kels - imao je svega tri ili četiri godine kada je stupila na čistinu na kraju puta gde svi na kraju moramo da se okupimo - ali je ipak znao da je to ona.

Umotao je sliku u tkaninu, vratio je na mesto, a zatim podigao vrećicu. Unutra se nalazio samo jedan predmet, mali ali prilično težak. Razvezao je kožnu uzicu i okrenuo vrećicu. Grmljavina je zaparala nebo, Tim se iznenađeno štrecnuo, a predmet skriven na samom dnu Kelsovog kofera mu je ispao na dlan.

Bio je to srećni novčić njegovog oca.

Tim je vratio sve osim očevog imetka nazad u sanduk, ubacivši kutiju sa alatom, vrativši alatke koje je izvadio kako bi je olakšao, a zatim preko svega toga nagomilao odeću. Ponovo je vezao kožno remenje. Sve dovoljno dobro, ali, kada je upotrebio srebrni ključ, ključ se okrenuo uprazno.

Beskoristan kao prašina.

Odustao je i ponovo prekrio sanduk starim ćebetom, namestivši ga tako da izgleda manje-više isto kao i ranije. Često je viđao kako njegov očuh miluje sanduk i sedi na njemu, ali ga je retko kad otvarao, a i tada samo da uzme brusni kamen. Timovo obijanje će možda izvesno vreme proći neotkriveno, ali je znao bolje nego da misli kako će zauvek biti neotkriveno. Doći će dan - možda ne sve do sledećeg meseca, ali najverovatnije u toku naredne nedelje (a možda čak i sutra!) - kad će Veliki Kels odlučiti da uzme svoj brusni kamen, ili će se setiti da ima više odeće od one koju je poneo u vreći. Uvideće da je sanduk otključan, mašiće se za vrećicu od jelenske kože i otkriće da je nestao novčić koji se nalazio u njoj. A onda? Onda će njegova nova žena i posinak popiti batine. I to najverovatnije žestoke.

Tim se toga bojao, ali, dok je zurio u poznati crvenkastozlatni novčić na srebrnom lančiću, takođe se razljutio po prvi put u životu. To nije bio nemoćni gnev malog dečaka, već užareni bes odraslog čoveka.

Pitao je Starog Destrija za zmajeve, i šta mogu da učine čoveku. Da li boli? Da li bi… pa… ostali neki delovi tela? Zemljoradnik je primetio njegov čemer i ljubazno ga je zagrlio. "Jok na oba pitanja, sinko. Zmajeva vatra je najvrelija vatra na svetu - vrela ko tečne stene koje ponekad cure iz pukotina u zemlji daleko na jugu. Tako barem sve priče kažu. Čovek uhvaćen u zmajevu vatru izgori u najfiniji pepeo u deliću sekunde - odeća, čizme, kopče i sve ostalo. Stoga, ako me pitaš da li je tvoj tata patio, prestani da se brineš. Sve je bilo gotovo za tren oka."

Odeća, čizme, kopče i sve ostalo. Međutim, tatin srećni novčić nije bio čak ni oprljen, a sve karike srebrnog lančića su bile nedirnute. Pa ipak, Veliki Džek Ros ga nije skidao čak ni kad je spavao. Dakle, šta mu se dogodilo? I zašto se novčić nalazio u Kelsovom koferu? Timu je na pamet pala strašna misao i pomislio je da zna nekoga ko će mu kazati da li je ta strašna misao istinita. Ukoliko bude dovoljno hrabar, to jest.

Dođi po noći, jer ovaj sin naložnice voli da spava po danu kad god mu se ukaže prilika.

Sada je bila noć, ili skoro.

Njegova majka je još uvek spavala. Tim je ostavio tablicu za pisanje nadomak njene šake. Na njoj je napisao: VRATIĆU SE. NE BRINI SE ZA MENE.

Dabome, nijedan dečak koji je ikada živeo ne može da shvati koliko je takva zapovest beskorisna kada je upućena majci.

Tim nije želeo da ima ništa sa Kelsovim mazgama, jer su obe imale prgavu narav. Dve mazge koje je odgajio njegov otac imale su potpuno suprotnu ćud. Misti i Malecka su bile nesterilisane ženke teoretski sposobne za rađanje potomstva, ali Džek Ros ih je držao zbog njihove blagorodnog karaktera, a ne radi razmnožavanja. "Batali tu misao", rekao mu je kada je Tim dovoljno odrastao da ga upita za takve stvari. "Životinje kao što su Misti i Malecka nisu stvorene da se razmnožavaju i skoro nikad ne rađaju normalno potomstvo bez mutacija."

Tim je izabrao Malecku, koja je odvajkada bila njegova miljenica; poveo ju je na povocu niz drum, a zatim je uzjahao bez sedla. Njegova stopala, koja su se završavala na pola puta niz mazgine sapi kad ga je otac prvi put stavio na njena leđa, sad su dopirala maltene skroz do zemlje.

Malecka je isprva malodušno koračala, oborenih ušiju, ali je živnula kada je grmljavina utihnula, a pljusak se stišao i postao rominjanje. Nije navikla da noću bude napolju, ali, otkako je umro Veliki Ros, ona i Misti su provodile previše vremena u skučenom prostoru, a izgledala je dovoljno željno…

Možda tata ipak nije mrtav.

Ova misao je poput rakete prodrla u Timov um i na trenutak ga zaslepila nadom. Možda je Veliki Ros još uvek živ i luta negde po Beskrajnoj šumi…

Jakako, a možda je mesec napravljen od zelenog sira, kao što mi je mama pričala kad sam bio mali.

Mrtav. Njegovo srce je to znalo, baš kao što je bio siguran da bi mu srce znalo da je Veliki Ros još uvek živ. Mamino srce bi to znalo, takođe. Znala bi to, i nikada se ne bi udala za tog… tog…

"Tog kučkinog sina."

Malecka načulji uši. Sada su prošli pored kuće udovice Smak na kraju Glavne ulice, a miris šume je postao jači: laka i pikantna aroma cvetkovog drveta i, nadjačavajući je, snažniji i teži miris gvozdendrveta. Otići u šumu, sam i bez sekire za odbranu, bilo je ravno ludilu. Tim je to znao, ali je ipak nastavio dalje.

"Taj nasilni kučkin sin."

Ovaj put je progovorio toliko tiho da mu je glas maltene bio režanje.

Malecka je znala put i nije oklevala kada se drum suzio na obodu šumarka cvetkovog drveća. Nije oklevala ni kad se put još više suzio na ivici gaja gvozdendrveta. Ali, kada je Tim shvatio da se zaista nalazi u Beskrajnoj šumi, zauzdao ju je dovoljno dugo da iz torbe izvadi petrolejsku lampu koju je maznuo iz štale. Mali limeni valjak na dnu lampe je bio pun petroleja, a on je smatrao da će imati dovoljno goriva za najmanje sat vremena svetlosti. Dva, ako bude štedljiv.

Noktom palca je zapalio sumpornu šibicu (trik koji je naučio od tate), odvrnuo točkić gde se valjak spajao sa dugačkim, uzanim vratom petrolejske lampe i provukao šibicu kroz malu rupu poznatu kao merigejt. Svetiljka je zasijala plavičastobelim sjajem. Tim ju je podigao i usisao vazduh kroza zube.

Nekoliko puta je dolazio ovoliko daleko u šumu sa ocem, ali nikada noću, a ono što je ugledao bilo je dovoljno zapanjujuće da ga natera da razmisli o povratku. Ovoliko blizu civilizacije najbolja stabla gvozdendrveta su bila posečena, ali preostala debla su se uzdizala visoko iznad dečaka na njegovoj maloj mazgi. Visoka, prava i dostojanstvena, nalik starešinama sekte Manija na sahrani (video je sliku pogreba u jednoj knjizi udovice Smak), uzdizala su se visoko iznad kruga svetlosti njegove male lampe. Iznad tog kruga, grane su se pružale ka nebu poput podignutih ruku, prekrivajući uzanu stazu paukovom mrežom senki. Zato što su stabla na nivou tia bila tek malo deblja od crnih kolaca, bilo je moguće hodati između njih. Naravno, takođe bi bilo moguće preseći sebi grkljan oštrim kamenom. Svako dovoljno budalast da zaluta sa Staze gvozdendrveta - ili da zađe još dalje u šumu - ubrzo bi se izgubio u lavirintu, u kome bi mogao da skapa od gladi. Ako ga pre toga nešto ne proždere, to jest. Kao da potcrtava tu ideju, negde u tami se hrapavo zakikotalo stvorenje koje je zvučalo veliko poput konja.

Tim se upitao šta radi ovde kada ima topao krevet sa čistom posteljinom u kolibi u kojoj je odrastao. Onda je dodirnuo očev srećni novčić (koji je sada visio oko njegovog vrata), a njegova rešenost je očvrsnula. Malecka se osvrnula oko sebe kao da ga pita: Pa? Kuda? Napred ili nazad? Ti si gazda, znaš.

Tim nije bio siguran da li ima dovoljno hrabrosti da ugasi petrolejsku lampu sve dok se gorivo ne potroši, a on se ponovo ne nađe u mrklom mraku. Mada više nije mogao da vidi stabla gvozdendrveta, osećao je kako se zbijaju oko njega.

Ipak: napred.

Kolenima je stisnuo mazgine sapi i zacoktao jezikom, a Malecka se ponovo pokrenula. Ujednačen ritam njenog hoda mu je saopštio da se drži utabane staze. Njen spokoj mu je kazao da ne oseća nikakvu opasnost. Bar ne još uvek, a iskreno, šta mazga uopšte zna o opasnosti? On bi trebalo da štiti nju. Na kraju krajeva, on je bio gazda.

Oh, Malecka, pomislio je. Kada bi samo znala.

Koliki deo puta je već prešao? Koliko još treba da pređe? Koliko će još preći pre nego što odustane od ove ludosti? On je bio jedina preostala stvar na svetu koju je njegova majka volela i od koje je zavisila, stoga, koliko još?

Imao je utisak kao da je prešao čitavih deset točkova ili više otkako je za sobom ostavio aromatičan miris šumaraka cvetkovog drveta, ali je znao bolje. Kao što je znao da je šuštanje koje čuje zapravo vetar Široke Zemlje u visokim granama, a ne neka bezimena zver koja ga prati, dok joj se čeljusti otvaraju i zatvaraju u očekivanju večernje užine. Znao je to vrlo dobro, pa zašto je onda taj vetar zvučao toliko nalik disanju?

Brojaću do sto, a zatim ću krenuti nazad, rekao je sam sebi, ali, kada je stigao do sto, a u mrklom mraku i dalje nije bilo ničega osim njega i njegove hrabre male mazge (i nekakve zveri koja hoda iza nas, prilazeći sve bliže i bliže, dodao je njegov izdajnički um), odlučio je da nastavi da broji do dve stotine. Kada je stigao do sto osamdeset sedam, čuo je pucanje grane. Upalio je petrolejsku lampu i naglo se okrenuo, držeći je visoko iznad glave. Činilo se kao da se strašne senke uzdižu iz tame, a zatim skaču napred da ga ščepaju. Takođe, da li se nešto povuklo dalje od svetlosti? Da li je u mraku video svetlucanje crvenog oka?

Svakako nije, ali…

Usisao je vazduh kroz zube, ugasio svetiljku i zacoktao jezikom. Morao je da to učini dvaput. Malecka, donedavno mirna i poslušna, sada je delovala nevoljno da krene napred. Ali, budući da je bila dobra i poslušna životinja, poslušala je njegovu zapovest i ponovo počela da korača. Tim je nastavio da broji i nije mu trebalo dugo da stigne do dvesta.

Brojaću unazad do nule, a ako ga ne ugledam, zaista ću se vratiti.

Stigao je do devetnaest u svom obrnutom brojanju kada je napred i s leve strane spazio narandžastocrveni odsjaj. Bila je to logorska vatra, a on nije imao nikakve sumnje u pogledu toga ko ju je zapalio.

Zver koja me je pratila nikad se nije nalazila iza mene, pomislio je. Već ispred. Taj odsjaj može biti logorska vatra, ali je takođe i oko koje sam video. Crveno oko. Trebalo bi da se vratim dok još ima vremena.

Onda je dodirnuo srećni novčić koji mu je visio na grudima i nastavio dalje.

Ponovo je upalio petrolejsku lampu i podigao je iznad glave. Duž obe strane glavnog puta se odvajalo mnogo kratkih bočnih stazica, zvanih patrljci. Pravo ispred, zakucana za nisku brezu, nalazila se drvena tabla i obeležavala jednu od tih sporednih stazica. Na njoj je crnom farbom neveštim rukopisom bilo napisano KOSINGTON-MARČLI. Poznavao je te ljude. Piter Kosington (koji je te godine takođe doživeo nesreću) i Ernest Marčli bili su drvoseče koji su u mnogo navrata dolazili da večeraju u Rosovoj kolibi, a porodica Ros je mnogo puta zauzvrat obedovala u njihovim.

"Fini momci, ali neće da zalaze duboko u šumu", Veliki Ros je kazao sinu posle jednog od tih zajedničkih obroka. "Blizu šumaraka cvetkovog drveta ostalo je dosta dobrog gvozdendrveta, ali se pravo blago - najgušće, najčistije drvo - nalazi duboko u šumi, blizu mesta gde se put završava na rubu močvare Fagonard."

Stoga možda i jesam odista prešao svega točak il' dva, ali mrak sve menja.

Poterao je Malecku niz patrljak Kosington-Marčli, a manje od minuta kasnije je stupio na proplanak gde je poreznik sedeo na kladi ispred rasplamsale logorske vatre. "Zaboga, evo ga mlađani Tim", rekao je. "Imaš velika muda, dečko, iako na njima neće biti dlaka još godinu il' tri. Dođi, sedi, uzmi malo gulaša."

Tim nije bio u potpunosti siguran da želi da okusi šta god da je ovaj čudno tip jeo za večeru, ali nije poneo hranu, a od mirisa koji je dopirao iz kotlića okačenog iznad vatre potekla mu je vodica na usta.

Pročitavši misli svog mladog posetioca sa onespokojavajućom preciznošću, poreznik reče: "Neću te otrovati, mlađani Time."

"Jakako da nećete", reče Tim… ali sad, kada je poreznik spomenuo otrov, više nije bio siguran. Svejedno, pustio je da mu poreznik kutlačom sipa pozamašnu količinu gulaša u plehani tanjir i prihvatio je ponuđenu plehanu kašiku, savijenu ali čistu.

U vezi sa jelom nije bilo ničega magičnog; gulaš je bio napravljen od govedine, krompira, šargarepa i crnog luka, koji su plivah u ukusnom sosu. Dok je čučao na petama i jeo, Tim je gledao kako se Malecka pažljivo približava crnom konju njegovog domaćina. Pastuv je nakratko dodirnuo njušku ponizne mazge, a zatim se okrenuo (prilično prezrivo, pomislio je Tim) ka mestu gde je poreznik na tlu rasuo hrpu zobi, pažljivo očišćene od trunja i drvenih cepki - ostataka sai Kosingtona i Marčlija.

Poreznik nije započeo razgovor dok je Tim obedovao, već je samo petom čizme iznova i iznova udarao u tlo, praveći malu rupu u zemlji. Pored rupe je stajao umivaonik, donedavno privezan za strančevo sedlo. Timu je bilo teško da poveruje da je njegova majka bila u pravu u vezi s tim predmetom - umivaonik napravljen od srebra bi jamačno vredeo čitavo bogatstvo - ali je svakako izgledao kao da je od srebra. Koliko bi grumenova moralo da se istopi i pretopi da bi se načinio takav predmet?

Peta poreznikove čizme je naletela na koren. Iz unutrašnjosti plašta je izvadio nož dugačak skoro kao Timova podlaktica i presekao koren jednim zamahom sečiva. Onda je nastavio da udara petom: tup i tup i tup.

"Zašto kopate?", upita ga Tim.

Poreznik je podigao glavu dovoljno dugo da uputi dečaku bledunjavi osmeh. "Možda ćeš saznati. A možda i nećeš. Mislim da ipak hoćeš. Jesi li završio s jelom?"

"Jakako, i kažem blagodarim." Tim se prstima triput kucnuo po grlu. "Bilo je fino."

"Odlično. Ljubljenje ne traje dugo, kuvanje traje. Tako kažu Maniji. Vidim da se diviš mom umivaoniku. Baš je fin, jelda? Relikvija iz nekadašnjeg Garlana. U Garlanu su zaista postojali zmajevi, a njihove lomače još uvek žive duboko u Beskrajnoj šumi, siguran sam. Eto, mlađani Time, danas si naučio nešto novo. Mnogo lavova čini čopor; mnogo vrana čini jato; mnogo bambura čini troket; mnogo zmajeva čini lomaču."

"Lomača zmajeva", reče Tim, isprobavajući kako to zvuči. Onda mu je sinuo pun smisao onoga što mu je poreznik kazao. "Ako zmajevi iz Beskrajne šume žive duboko…"

No, poreznik ga je prekinuo pre nego što je stigao da dovrši misao. "Tandara-mandara-broć. Štedi svoju uobrazilju. Zasada, uzmi umivaonik i donesi mi vode. Naći ćeš potok na rubu proplanka. Želećeš da poneseš svoju svetiljku, jer svetlost vatre ne dopire tako daleko, a na jednom drvetu vreba gvozdenzub. Prilično je naduven, što znači da je nedavno jeo, ali ja i dalje ne bih uzimao vodu iz potoka ispod njega." Dobacio je dečaku još jedan osmeh. Tim je pomislio da je taj osmeh okrutan, ali to nije predstavljalo iznenađenje. "Iako dečak dovoljno hrabar da dođe u Beskrajnu šumu u društvu samo jedne očeve mazge mora da postupa kako god mu se prohte."

Umivaonik jeste bio napravljen od srebra; bio je isuviše težak da bude od ičega drugog. Tim ga je nespretno poneo ispod pazuha. U slobodnoj ruci je držao petrolejsku lampu. Kad se približio udaljenom kraju proplanka, osetio je neki slankast i neprijatan miris i začuo tiho mljackanje, kao od mnogo malih usta. Stao je.

"Ne želite ovu vodu, sai, ustajala je."

"Ne govori mi šta želim a šta ne želim, mlađani Time, samo napuni umivaonik. I pazi na gvozdenzuba, preklinjem te."

Dečak je kleknuo, stavio umivaonik ispred sebe i pogledao u spori potočić. Voda je vrvela od debelih, belih buba. Imale su prevelike crne glave i oči na kratkim drškama. Izgledale su kao vodeni crvi i činilo se da međusobno ratuju. Nakon nekoliko trenutaka proučavanja, Tim je shvatio da bube jedu jedne druge. Želudac mu se prevrnuo.

Iznad glave je začuo zvuk sličan prevlačenju šake po dugačkom komadu šmirgle. Podigao je petrolejsku lampu. Oko najniže grane stabla gvozdendrveta levo od njega je visila obmotana ogromna crvenkasta zmija. Njena glava u obliku ašova, veća od najvećeg lonca za kuvanje njegove mame, bila je uperena u Tima. Jantarne oči sa crnim suženim zenicama dremljivo su ga posmatrale. Račvasti jezik se pojavio, zapalacao, a zatim opet nestao u čeljustima, proizvevši pritom vlažni sluurp zvuk.

Tim je napunio umivaonik smrdljivom vodom najbrže što je mogao, ali, pošto je najveći deo pažnje usredsredio na stvorenje koje ga je posmatralo odozgo, nekolilko buba mu je dospelo na ruke, gde su istog časa počele da grizu. Otresao ih je sa tihim krikom bola i gađenja, a zatim odneo umivaonik natrag do logorske vatre. To je učinio polako i pažljivo, odlučan u nameri da na sebe ne prospe ni kap, zato što je nečista voda vrvela od života.

"Ako je ova voda za piće ili umivanje…"

Poreznik ga je pogledao nagnuvši glave u stranu, čekajući da završi rečenicu, ali Tim nije mogao. Naprosto je spustio umivaonik na tlo pored poreznika, koji je naizgled završio s kopanjem svoje besmislene rupe.

"Nije za piće, nije za umivanje, mada bismo mogli da uradimo i jedno i drugo, ako poželimo."

"Šalite se, sai! Nečista je!"

"Svet je nečist, mlađani Time, ali mi razvijamo otpornost na njega, zar ne? Udišemo njegov vazduh, jedemo njegovu hranu, radimo njegove radnje. Da. Da, radimo. Nema veze. Čučni."

Poreznik je pokazao na mesto kraj sebe, a zatim počeo da pretura po svojoj torbi. Tim je gledao kako se bube u umivaoniku međusobno proždiru, zgađen ali fasciniran. Hoće li nastaviti s tim sve dok ne preostane samo jedna - najjača?

"Aha, evo ga!" Njegov domaćin je iz torbe izvadio čeličnu šipku sa belim vrhom sličnim slonovači, a potom čučnuo tako da su se gledali oči u oči iznad živahnog vrenja u umivaoniku.

Tim se zagledao u čeličnu šipku u poreznikovoj šaci. "Da li je to čarobni štapić?"

Činilo se kao da poreznik razmišlja o njegovom pitanju. "Pretpostavljam da jeste. Iako je započeo život kao menjač dodž darta. Američkog ekonomičnog automobila, mlađani Time."

"Šta je to Amerika?"

"Kraljevstvo prepuno idiotskih ljubitelja igračaka. Nema mu mesta u našoj besedi. Ali znaj ovo i ispričaj svojoj deci, ukoliko ikada budeš imao tu nesreću da postaneš otac: u pravim rukama, svaki predmet može da bude čaroban. A sad gledaj!"

Poreznik je zabacio plašt da bi u potpunosti oslobodio ruku i prešao štapom iznad mutne, bubama zagađene vode. Pred Timovim razrogačenim očima, bube su prestale da se pomeraju… plutale na površini… nestale. Poreznik je po drugi put prešao štapom iznad umivaonika, a voda se razbistrila. Sada je uistinu izgledala dobro za piće. Tim je na površini ugledao odraz vlastitog zapanjenog lica.

"Bogovi! Kako ste…"

"Ćuti, glupi dečače! Ako i makar malo uznemiriš vodu, nećeš ništa videti!"

Poreznik je po treći put prešao improvizovanim čarobnim štapićem preko umivaonika, a Timov odraz je nestao baš kao i bube i prljavština. Zameriio ga je treperavi prizor njegove kolibe. Video je svoju majku, a video je i Berna Kelsa. Kels je teturavo ulazio u kuhinju iz prostorije u kojoj je čuvao sanduk. Nel je stajala između šporeta i stola, odevena u spavaćicu koju je imala na sebi kada ju je Tim poslednji put video. Kelsove oči su bile zakrvavljene i iskolačene. Kosa mu je bila slepljena na čelu. Tim je znao da bi, da se nalazi u toj prostoriji umesto što je samo posmatra, namirisao viski oko čoveka poput izmaglice. Kelsova usta su se otvorila, a Tim je na usnama mogao da mu pročita pitanje: Kako si otvorila moj sanduk?

Ne! Poželeo je da poviče. Nije ona, ja sam! No, grlo mu je bilo sputano.

"Sviđa ti se?", prošaputao je poreznik. "Uživaš u predstavi, zar ne?"

Nel je prvo ustuknula ka vratima špajza, a zatim se okrenula da beži. Kels ju je zgrabio pre nego što je uspela da pobegne, jednom rukom je stegnuo za rame, a drugom je ščepao za kosu. Počeo je da je drmusa napred-nazad poput krpene lutke, a zatim ju je zavitlao na zid. Klatio se napred-nazad dok je stajao ispred nje, kao da će se svakog časa stropoštati na pod. Ali nije pao, a kada je Nel još jednom pokušala da pobegne, uzeo je teški keramički krčag koji je stajao pored sudopere - isti krčag iz koga je Tim ranije sipao vodu da joj ublaži bol - i udario Timovu mamu posred čela. Krčag se razbio, ostavljajući ga da u šaci drži samo dršku. Kels ju je bacio u stranu, zgrabio svoju novu suprugu i počeo da je obasipa udarcima.

"NE!", vrisnu Tim.

Njegov dah je uskomešao vodu, a slika je nestala.

Tim je skočio na noge i pojurio ka Maleckoj, koja ga je iznenađeno pogledala. U svom umu, sin Velikog Džeka Rosa se već vraćao natrag niza Stazu gvozdendrveta, petama podbadajući Malecku i terajući je u galop.

U stvarnosti, poreznik ga je uhvatio pre nego što je uspeo da pređe nepuna tri koraka i dovukao ga nazad do logorske vatre.

"Tandara-mandara, tandara-broć, mlađani Time, ne budi toliko nagao! Naša beseda je dobro započela, ali daleko da je završena."

"Pustite me! Ona umire, ako je već nije ubio! Osim ako… je li to bila čarolija? Vaša pošalica?" Ako je tako, pomislio je, onda je to bila najzlobnija šala ikada priređena nekom dečaku koji je voleo svoju majku. Pa ipak, nadao se da jeste. Nadao se da će se poreznik nasmejati i reći: Zaista sam te povukao za nos ovog puta, zar ne, mlađani Time?

Poreznik je odmahnuo glavom. "Nije nikakva šala i nikakva čarolija, pošto umivaonik nikad ne laže. Ono što si video već se dogodilo, plašim se. Strašno je šta sve pijani muškarac može da uradi ženi, zar ne? Ipak, pogledaj ponovo. Ovog puta ćeš možda pronaći trunku utehe."

Tim se srušio na kolena ispred umivaonika. Poreznik je ponovo prešao čeličnim štapićem iznad vode. Činilo se kao da se nejasna izmaglica leluja iznad vode… ili je to možda bio trik Timovih očiju punih suza. Šta god bilo, slika se ponovo pojavila. Sada je video prednji trem njihove kolibe i ženu bez lica koja se naginjala iznad njegove majke. Polako, polako, uz pomoć pridošlice, Nel je nekako uspela da se osovi na noge. Žena bez lica ju je usmerila prema ulaznim vratima, a Timova mati je napravila nekoliko tegobnih koraka u tom pravcu.

"Živa je!", povika Tim. "Moja mama je živa!"

"Uistinu jeste, mlađani Time. Okrvavljena, ali nepokorena. Pa… možda malčice pokorena." Zakikotao se.

Tim je sada povikao preko umivaonika umesto u njega, a slika se zadržala. Shvatio je da mu se maločas učinilo kako žena koja je pomagala njegovoj majci nema lice zato što nosi veo, a mali magarac koga je video u krajnjem uglu treperave slike je bio Sunašce. Tim je mnogo puta hranio, pojio i šetao Sunašceta. Baš kao i svi ostali učenici u maloj seoskoj školi; to je bio deo onoga što je direktorka škole nazivala "školarinom", ali on nikada nije video da ga ona jaše. Kada bi ga upitali, odgovorio bi da je verovatno nesposobna za jahanje. Zbog svojih drhtavica.

"To je udovica Smak! Šta ona radi u našoj kući?"

"Možda ćeš je to lično upitati, mlađani Time."

"Jeste li je vi poslali, nekako?"

Smešeći se, poreznik je odmahnuo glavom. "Ja imam sijaset hobija, ali spasavanje dama u nevolji nije jedan od njih." Sagnuo se blizu umivaonika, a obod šešira mu je potpuno sakrio lice. "Oh, bogo moj. Verujem da je tvoja mamajoš uvek u nevolji. Što i nije neko iznenađenje; pretrpela je strašne batine. Ljudi kažu da se istina može pročitati u nečijim očima, ali ja uvek kažem, gledaj im ruke. Pogledaj majčine ruke, mlađani Time!"

Tim se nagnuo ka vodi. Oslonjena na udovicu Smak, Nel je prešla preko verande ruku ispruženih ispred sebe, hodajući prema zidu umesto ka vratima, iako trem nije bio širok, a ulazna vrata su se nalazila direktno ispred nje. Udovica joj je nežno ispravila smer kretanja, a dve žene su zajedno ušle u kuću.

Poreznik je zacoktao jezikom. "To mi ne izgleda dobro, mlađani Time. Udarci u glavu umeju da budu veoma nezgodni. Čak i kada ne ubiju, mogu da naprave strašnu štetu. Trajnu štetu." Njegove reči su bile ozbiljne, ali su mu oči svetlucale neizrecivim veseljem.

Tim je to jedva primetio. "Moram da idem. Potreban sam majci." Još jednom je pošao prema Maleckoj. Ovaj put je napravio skoro pola tuceta koraka pre nego što ga je poreznik ponovo uhvatio. Prsti su mu bili kao šipke od čelika. "Pre nego što kreneš, Time - i to sa mojim blagoslovom, dabome - moraš da uradiš još nešto."

Tim se osećao kao da će poludeti. Možda sam u stvari kod kuče u postelji, pomislio je, bolestan odgroznice i sanjam sve ovo.

"Odnesi moj umivaonik do potoka i isprazni ga. Ali ne tamo gde si ga napunio, jer je ona tamo zmija počela da deluje isuviše zainteresovano za svoje okruženje."

Poreznik je podigao Timovu petrolejsku lampu, odvrnuo točkić do kraja i podigao je. Zmija je sada čitavom dužinom tela visila sa grane drveta. Poslednje tri stope njenog tela, međutim - deo koji se završavao zašiljenom glavom u obliku ašova - bile su podignute i uvijale su se levo-desno. Oči boje ćilibara su zaneseno zurile u Timove plave. Zmija je zapalacala jezikom - sluurp - a Tim je na tren ugledao dva dugačka zakrivljena očnjaka. Svetlucali su na svetlosti petrolejske lampe.

"Idi levo od nje", posavetova ga poreznik. "Praviću ti društvo i čuvaću stražu."

"Ne možete li sami da ga ispraznite? Želim da idem svojoj majci. Moram da…"

"Tvoja majka nije razlog zbog koga sam te doveo ovamo, mlađani Time." Činilo se kao da poreznik raste i postaje sve viši. "A sada uradi ono što ti kažem."

Tim je uzeo umivaonik i pošao ulevo preko proplanka. Poreznik, i dalje držeći petrolejsku lampu visoko u vazduhu, stajao je između njega i zmije. Zmijurina je okrenula glavu da prati njihovo kretanje, ali nije pokušala da pođe za njima, premda su stabla gvozdendrveta bila toliko blizu jedna drugima, a njihove najniže grane toliko isprepletene da je to s lakoćom mogla da učini.

"Ovaj patrljak je deo placeva za seču sai Kosingtona i Marčlija", reče poreznik. "Možda si pročitao znak."

"Ja."

"Dečak koji ume da čita pravo je blago za baroniju." Poreznik je sada koračao toliko blizu Tima da se dečaku koža naježila. "Jednog dana ćeš plaćati veliki porez - pod pretpostavkom da ne umreš u Beskrajnoj šumi ove noći… ili sledeće… ili one posle toga. Ali zašto tragati za olujama koje su još uvek daleko na horizontu, a?

"Znaš čiji je ovo plac za seču, ali ja ipak znam malo više od tebe. Saznao sam to dok sam obilazio tvoje selo, skupa sa vestima o slomljenoj nozi Frenkija Simonsa, mlečnoj bolesti bebe Vilandovih, mrtvim kravama Riverlijevih - u vezi s kojima lažu kroz svojih nekoliko preostalih zuba, ako ja znam svoj posao, a znam ga - i svakojakim drugim zanimljivim stvarima. Ala ljudi vole da vode abrove! Ali evo šta hoću da kažem, mlađani Time. Saznao sam da je, ranije u toku Pune Zemlje, Piter Kosington priklešten ispod debla koje se srušilo na pogrešnu stranu. Ja verujem da gvozdendrveće u stvari razmišlja, odakle potiče tradicija iskanja njihovog oproštaja pre svakodnevnog sečenja."

"Znam za nesrećan slučaj sai Kosingtona", reče Tim. Uprkos zebnjama, kopkala ga je ova neočekivana promena teme. "Moja mama im je poslala supu, iako je u to vreme bila u žalosti zbog tatine smrti. Drvo mu je palo na leđa, ali ne pravo na leđa. To bi ga ubilo. Šta s tim? Bolje mu je ovih dana." Sada su bili blizu vode, ali je ovde slankasti miris bio slabiji, a Tim nije čuo onaj grozni mljackavi zvuk. To je bilo dobro, ali ih je zmija još uvek posmatrala sa gladnim zanimanjem. Loše.

"Ja, Dobri Tip Kozi je opet počeo da radi i svi kažemo blagodarim. Ali, tokom vremena koje je proveo vezan za postelju - dve nedelje pre nego što je tvoj taja susreo svog zmaja i šest nedelja nakon toga - ovaj i svi ostali patrljci Kosingtona i Marčlija su bili prazni, jer Erni Marčli nije kao tvoj novi očuh. Što će reći, ne pada mu na pamet da bez partnera seče drva u Beskrajnoj šumi. Ali, naravno - takođe za razliku od tvog očuha - Spori Erni zapravo ima partnera."

Tim se setio novčića na svojim grudima i razloga zbog koga je uopšte i pošao na ovo suludo putovanje. "Nije bilo nikakvog zmaja! Da je zaista postojao, spalio bi srećni novčić mog tate zajedno s njim! A zašto je novčić stajao u Kelsovom koferu?"

"Isprazni moj umivaonik, mlađani Time. Mislim da ćeš otkriti da u vodi nema buba koje ti smetaju. Ne, ne ovde."

"Ali, želim da znam…"

"Začepi gubicu i isprazni umivaonik, zato što nećeš otići sa ovog proplanka sve dok je pun."

Tim je kleknuo da učini kako mu je rečeno, želeći samo da odradi zadatak i ode odatle. Nije ga bilo briga za Pitera "Dobrog Tipa" Kosingtona, a verovao je da nije ni čoveka u crnom ogrtaču. Zadirkuje me, ili me muči. Možda uopšte ni ne zna razliku. Ali, čim ispraznim ovajprokleti umivaonik, uzjahaću Malecku i pojahaću nazad u selo najhrže što mogu. Neka pokuša da me zaustavi. Samo neka po…

Tok Timovih misli se raspršio podjednako čisto kao što suva grana puca ispod pete čizme. Ispustio je umivaonik, koji je naopačke pao u šipražje na obali potoka. Ovde u vodi nije bilo buba, poreznik je bio u pravi u vezi s tim; potočić je bio bistar kao voda koja je izvirala u kladencu pored njihove kolibe. Petnaestak centimetara ispod površine je ležalo ljudsko telo. Odeća se raspala na dronjke koji su plutali na struji. Očni kapci su nestali, baš kao i najveći deo kose. Lice i šake, nekada preplanuli od sunca, sada su bili bledi poput alabastera. Ali, osim toga, telo Velikog Džeka Rosa je bilo savršeno očuvano. Da nije bilo praznine u tim očima bez trepavica i očnih kapaka, Tim je mogao da poveruje kako će njegov otac možda ustati, dok voda kaplje s njega, i zagrliti ga. Zmija je ispustila gladni sluurp zvuk.

Nešto u Timu se slomilo kada je to začuo, i zavrištao je.

Poreznik mu je gurao nešto u usta. Tim je pokušao da se odbrani, ali uzalud. Poreznik ga je jednostavno zgrabio za kosu na potiljku, a kada je Tim dreknuo od bola, nabio mu je grlić čuturice između zuba. Nekakva vatrena tečnost mu se sjurila niz grlo. To nije bio viski, jer umesto da ga opije, tečnost ga je smirila. Štaviše, učinila je da se oseća kao ledeni posetilac u sopstvenoj glavi.

"Osećanje će nestati za deset minuta, a onda ću te pustiti da ideš svojim putem", reče poreznik. Veseli prizvuk mu je iščezao iz glasa. Više nije zvao dečaka mlađani Tim; više ga uopšte nije nikako zvao. "A sada načulji uši i dobro me slušaj. Začuo sam priče u Tavaresu, gradiću četrdeset točkova istočno odavde, o drvoseči koga je spržio zmaj. Priča je bila na svačijim usnama. Ženka zmaja velika kao kuća, kazali su mi. Znao sam da je to sranje. Verujem da negde u Beskrajnoj šumi još uvek postoji tijgar…"

Utom se poreznikove usne izviše u kez, koji se pojavio i nestao bezmalo prebrzo da bi se uopšte video.

"Ali zmaj? Nikad. Ne postoji zmaj ovoliko blizu civilizacije već stotinu godina, a nikad veliki kao kuća. Priča mi je pobudila znatiželju. Ne zato što je Veliki Ros poreski obveznik - tačnije bio je - premda bih to kazao krezuboj svetini u Tavaresu, da je iko od njih bio dovoljno pametan i dovoljno hrabar da me pita. Ne, već iz čiste radoznalosti, zato što želja za saznavanjem tajni od pamtiveka predstavlja moj glavni porok. Jednog dana će mi doći glave, u to nimalo ne sumnjam.

"Sinoć sam se ulogorio na Stazi gvozdendrveta, takođe - pre nego što sam počeo da obilazim tvoje selo. Samo što sam prošle noći otišao do samog kraja puta. Na znakovima na poslednjih nekoliko patrljaka pre početka močvare Fagonard piše Ros i Kels. Tamo sam napunio umivaonik na poslednjem bistrom potoku pre početka močvare, a šta sam video u vodi? Pa, znak na kome je pisalo Kosington-Marčli. Spakovao sam se, uzjahao Crnju i dojahao ovamo, čisto da vidim šta mogu da vidim. Nije bilo potrebe da ponovo konsultujem umivaonik; video sam kuda ona tamo zmijurina neće da ide i mesto gde bube nisu zagadile potočić. Bube su halapljivi mesožderi, ali, ako je verovati bapskim pričama, neće da jedu meso čestitog čoveka. Babetine često nisu u pravu, ali ne i u pogledu toga, izgleda. Hladnoća vode ga je očuvala, a deluje neozleđeno zato što ga je ubica udario otpozadi. Video sam raspuklu lobanju kada sam ga prevrnuo, a vratio sam ga u položaj u kome ga sada vidiš da bih te poštedeo tog prizora." Poreznik je zastao, a zatim dodao: "A tako bi te on video, pretpostavljam, da mu se duša zadržala kraj leša. U pogledu toga, babe nisu jednoglasne. Jesi li dobro, il' želiš još jednu malu dozu nena?"

"Dobro sam." Tim nikad ranije nije izrekao takvu laž.

"Bio sam poprilično siguran u to ko je krivac - baš kao što si i ti, kontam - ali su bilo kakve preostale sumnje koje sam imao bile razvejane u Gitijevom salunu, mojoj prvoj stanici u tvom selu. Kad nastupi vreme za naplatu poreza, lokalna birtija je vazda dobro mesto za ubiranje desetak grumenova, ako ne i više. Tamo sam doznao da je Bern Kels vezao svileno uže sa udovicom svog bivšeg partnera."

"Zbog tebe", reče Tim monotonim glasom koji nije uopšte zvučao kao njegov. "Zbog tvojih bogom prokletih poreza."

Poreznik je položio ruku na grudi i progovorio uvređenim glasom. "Nepravedno me optužuješ! Nisu porezi držali Berna Kelsa uspaljenog u krevetu svih ovih godina, ja', čak i kada je pored sebe još uvek imao ženu da mu ugasi požar u slabinama."

Nastavio je da priča, ali je piće koje je zvao nen počelo da gubi dejstvo, a Tim je izgubio smisao njegovih reči. Iznenada mu više nije bio hladno već vruće, štaviše, goreo je, a u stomaku mu se bućkalo kao u bućkalici za maslo. Zateturao se napred prema ugljevlju logorske vatre, pao na kolena i povratio večeru u rupu koju je poreznik petom čizme iskopao u zemlji.

"Eto!", reče samozadovoljno čovek u crnom ogrtaču, kao da čestita sam sebi. "I pomislio sam da će ta rupa biti od koristi."

"Sada ćeš želeti da odeš i vidiš svoju majku", reče poreznik kada je Tim prestao da povraća, spuštene glave sedeći pored umiruće vatre, dok mu je kosa padala preko očiju. "Dobar sinčić kao što si ti. Ali imam nešto što možda želiš. Samo još minut. To neće predstavljati nikakvu razliku za Nel Kels; njoj je onako kako joj je."

"Ne zovi je tako!", ispljunu Tim.

"Kako da je ne zovem? Nije li udata? Udaj se na brzinu, kaj se natenane, kažu starci." Poreznik je ponovo čučnuo ispred svog bagaža, a plašt mu se obmotao oko tela poput krila neke ogavne ptice. "Takođe kažu da se ono što je vezano ne može razvezati, i istinito zbore. Zanimljiv pojam zvan razvod postoji na nekim drugim nivoima Kule, ali ne i u našem šarmantnom delu Srednjeg sveta. A sada, da vidim… ovde je negde…"

"Ne shvatam zašto ga Pošteni Piter i Spori Erni nisu pronašli", reče tupo Tim. Osećao se ispumpano, prazno. Neko osećanje mu je još uvek pulsiralo duboko u srcu, ali nije znao šta je to. "Ovo je njihovo mesto… njihov plac za seču… počeli su ponovo da seku drva otkako se Kosington dovoljno oporavio da počne da radi."

"Jašta, oni seku gvozdendrva, ali ne ovde. Imaju dosta drugih patrljaka. Ovaj su ostavili na miru neko vreme. Znaš li zašto?"

Tim je pretpostavio da zna. Pošteni Piter i Spori Erni su bili dobri i ljubazni, ali ne i najhrabriji ljudi koji su ikada sekli drva, što je predstavljalo razlog zašto nisu zalazili u šumu mnogo dublje od ovog mesta. "Čekali su da gvozdenzub ode odavde, kladim se."

"Pametno čeljade", reče sa odobravanjem poreznik. "Dobro rezonuješ. A šta misliš kako se tvoj očuh osećao, znajući da onaj tamo drveni crv svakog časa može da ode odavde, a ta dvojica da se vrate? Da se vrate ovamo i otkriju njegov zločin, osim ukoliko ne stisne petlju i ne dođe ovamo da odnese leš dublje u šumu?"

Nova emocija u Timovom srcu je sad znatno jače pulsirala. Bilo mu je drago zbog toga. Sve je bilo bolje od bespomoćnog užasa koji je osećao zbog majčine sudbine. "Nadam se da se Kels loše oseća. Nadam se da ne može da spava." A onda mu je sinulo: "Zbog toga se ponovo propio!"

"Uistinu mudro dete, premudro za svoje… Ah! Evo ga!"

Poreznik se okrenuo prema Timu, koji je sada odvezivao Malecku i spremao se da je uzjaše. Prišao je dečaku, držeći nešto ispod ogrtača. "Uradio je to impulsivno, dabome, a mora da se posle uspaničio. Zašto bi, inače, izmislio tako besmislenu priču? Druge drvoseče sumnjaju u nju, u to možeš da budeš siguran. Zapalio je vatru i približio joj se najbliže što se usuđivao, onoliko dugo koliko je mogao da izdrži vrelinu, oprljivši odeću i izazvavši plikove na koži. Znam to, jer sam svoju vatru zapalio na kostima njegove. No, najpre je pobacao stvari svog mrtvog partnera na drugu stranu onog tamo potoka, onoliko daleko u šumu koliko mu je snaga dozvoljavala. Učinio je to dok mu se krv tvoga tate još uvek nije osušila na rukama, kladim se. Pregazio sam potok i pronašao ih. Najveći deo stvari su beskorisne tričarije, ali sam ti spasao jedan predmet. Bila je zarđala, ali ju je moj brusni kamen očistio prilično dobro."

Iz unutrašnjosti ogrtača je izvadio ručnu sekiru Velikog Rosa. Nedavno naoštreno sečivo se presijavalo. Tim je, sada sedeći na mazginim leđima, uzeo sekiricu, prineo je usnama i poljubio hladni čelik. Onda je zadenuo dršku sekire za pojas, sečiva okrenutog dalje od tela, baš kao što ga je Veliki Ros naučio, nekada davno.

"Vidim da oko vrata nosiš novčić od rodita. Da li je pripadao tvom tati?"

Dok je sedeo na leđima mazge, Timove oči su bile skoro u istoj ravni sa očima poreznika. "Bio je u sanduku tog ubilačkog kučkinog sina."

"Imaš očev novčić; sad imaš i njegovu sekiru, takođe. Gde li ćeš je zariti, pitam se, ako ti ka ponudi priliku?"

"U Kelsovu lobanju." Osećanje - usijani gnev - oslobodilo se iz Timovog srca poput ptice sa zapaljenim krilima. "Spreda il' otpozadi, i jedno i drugo će mi sasvim fino odgovarati."

"Alal ti vera! Cenim dečaka sa planom! Idi sa svim bogovima koje poznaješ i sa Dobrim Čovekom Isusom, baška." Onda se, navivši dečaka najviše što je mogao, okrenuo da ponovo zapali vatru. "Možda ću ostati još noć il' dve na Stazi gvozdendrveta. Tvoje selo mi je neobično zanimljivo od sve Široke Zemlje. Čuvaj se zelene vile, dečko! Ona sija, tako mi svega!"

Tim mu nije odgovorio, ali je poreznik bio siguran da ga je dečak čuo.

Kada bi bili navijeni do kraja, uvek bi ga čuli.

Udovica Smak mora da je gledala kroz pendžer, jer čim je Tim doveo iscrpljenu Malecku do trema (uprkos sve snažnijoj zabrinutosti, poslednjih pola milje ju je vodio na povocu da bi je poštedeo), istrčala je iz kuće.

"Hvala bogovima, hvala bogovima! Tvoja majka je skoro poverovala da si mrtav. Uđi. Požuri. Neka te čuje i dodirne."

Značaj njenih reči mu nije u potpunosti dopro do mozga sve do znatno docnije. Vezao je Malecku pored Sunašceta i pohitao uza stepenice. "Kako ste znali da dođete ovamo, sai?"

Udovica je okrenula lice ka njemu (koje, s obzirom na veo, teško da je uopšte bilo lice). "Jesu li ti vrane popile mozak, Timoti? Projahao si pored mog doma, terajući tu mazgu kao da su ti svi đavoli za petama. Nisam mogla da smislim nijedan razlog zašto si napolju tako kasno i jurcaš u pravcu šume, pa sam stoga došla ovamo da priupitam tvoju materu. Ali hajde, hajde. I potrudi se da zvučiš veselo, ako je voliš."

Udovica ga je povela kroz dnevnu sobu, gde su slabašno gorele dve svetiljke. U majčinoj sobi je još jedan fenjer goreo na stočiću pored kreveta, a Tim je na njegovoj svetlosti ugledao Nel koja je ležala u postelji, pri čemu joj je najveći deo lica bio umotan u zavoje, a jedan zavoj - natopljen krvlju - obavijao joj je vrat poput kragne.

Začuvši bat njegovih koraka, uspravila se u krevetu sa uspaničenim izrazom na licu. "Ako je to Kels, drži se podalje od mene! Dovoljno si učinio!"

"To sam ja, mama."

Okrenula se prema njemu i ispružila ruke. "Time! K meni, k meni!"

Kleknuo je pored postelje i poljupcima obasuo deo majčinog lica koji nije bio pokriven zavojima, plačući dok je to činio. Nel je na sebi još uvek imala spavaćicu, ali su sada okovratnik i prednji deo odore bili kruti od skorele krvi. Tim je u umivaoniku video kako je njegov očuh odalamio majku keramičkim krčagom po glavi, a potom počeo da je pesniči. Koliko udaraca je video? Nije znao. A koliko se udaraca obrušilo na njegovu nesrećnu majku nakon što je vizija u srebrnom umivaoniku nestala? Dovoljno da zna da je imala sreće što je ostala živa, ali je jedan od tih udaraca - najverovatnije onaj krčagom - oslepio njegovu majku.

"Bio je to snažan udarac", reče udovica Smak. Sedela je u stolici za ljuljanje u Nelinoj sobi; Tim je sedeo na ivici kreveta, držeći majčinu levu šaku. Dva prsta na njenoj desnoj šaci su bila slomljena. Udovica, koja mora da je imala pune ruke posla od svog slučajnog dolaska, napravila joj je udlage od drva za potpalu i flanelskih traka iscepanih sa jedne Neline šlofijanke. "Viđala sam to i ranije. Dolazi do otoka na mozgu. Kada otok splasne, vid će joj se možda povratiti."

"Možda", reče potišteno Tim.

"Biće vode ako takva bude božja volja, Timoti."

Naša voda je sada zatrovana, pomisli Tim, a to nije bilo delo nijednog boga. Otvorio je usta da kaže upravo to, ali je utom udovica zavrtela glavom. "Zaspala je. Dala sam joj da popije biljni napitak - ne mnogo jak, nisam se usudila da joj dam jak napitak nakon što ju je tako izbubetao po glavi - ali je delovao. Nisam bila sigurna da hoće."

Tim je pogledao nadole u majčino lice - strahovito bledo, sa krvavim mrljama koje su se još uvek sušile na ono malo izložene kože koju udovičini zavoji nisu prekrivali - a zatim u svoju učiteljicu. "Probudiće se, zar ne?"

Udovica je ponovila: "Biće vode ako takva bude božja volja." Onda su se sablasna usta ispod vela izvila u nešto što je mogao da bude osmeh. "U ovom slučaju, mislim da će je biti. Snažna je, tvoja mama."

"Mogu li da razgovaram s vama, sai? Jer ako ne popričam s nekim, eksplodiraću."

"Naravno. Hajdemo napolje na trem. Ostaću ovde noćas, s tvojom dozvolom. Da li me primaš u kuću? I hoćeš li smestiti Sunašceta u štalu, ako me primaš?"

"Jašta", reče Tim. U svom olakšanju, uspeo je čak i da se nasmeši. "I kažem blagodarim."

Vazduh je bio još topliji. Dok je sedela u stolici za ljuljanje, omiljenom sedalu Velikog Rosa u letnjim večerima, udovica je kazala: "Ovo mi izgleda kao vreme pre studentresa. Nazovi me ludom - ne bi bio prvi da mi to kažu - ali stvarno mi izgleda."

"Šta je to studentres, sai?"

"Nije bitno, verovatno nije ništa… osim ako ne vidiš ser Trokena kako pleše na svetlosti zvezda ili podignute njuške gleda ka severu, to jest. U ovim krajevima nije bilo studentresa još otkako sam bila devojčica, a to je bilo pre mnogo i mnogo godina. Imamo druge stvari o kojima treba da razgovaramo. Da li te muči samo ono što je ta zver učinila tvojoj mami, ili postoji još nešto?"

Tim je uzdahnuo, nesiguran kako da započne.

"Oko tvog vrata vidim novčić za koji verujem da sam ga viđala oko vrata tvog oca. Možda treba odatle da počneš. Ali postoji još nešto o čemu prvo treba da pričamo, a to je zaštita tvoje mame. Poslala bih te da odeš do pozornika Hauarda, bez obzira na to koliko je kasno, ali njegova kuća je u mraku, a kapci na prozorima su spušteni. Videla sam to dok sam dolazila ovamo. To nije nikakvo iznenađenje, takođe. Svi znaju da kada baronijski poreznik dode u selo, Hauard Tasli pronađe neki razlog da se izgubi sa vidika. Ja sam starica, a ti si dete. Šta ćemo da radimo ako se Bern Kels vrati da dovrši ono što je započeo?"

Tim, koji se više nije osećao kao dete, mašio se rukom za pojas. "Očev novčić nije jedino što sam večeras pronašao." Izvukao je ručnu sekiricu Velikog Rosa i pokazao je udovici Smak. "Ovo je takođe pripadalo mom tati, a ako se Kels drzne da se vrati, zariću mu je u glavu, gde joj je i mesto."

Udovica Smak je otvorila usta da se usprotivi, ali je u njegovim očima spazila pogled koji ju je naterao da kaže nešto sasvim drugo. "Ispričaj mi svoju priču", kazala mu je. "Nemoj da izostaviš ni jednu jedinu reč."

Kada je Tim završio - imajući na umu udovičinu zapovest da ne izostavi nijednu reč, postarao se da joj ispriča ono što je njegova majka kazala o čudnoj nepromenljivosti čoveka sa srebrnim umivaonikom - njegova stara učiteljica je ćutke sedela nekoliko trenutaka… iako joj je veo jezivo lepršao na noćnom povetarcu, zbog čega se činilo kao da klima glavom.

"U pravu je, znaš", rekla je konačno. "Taj tvoj čovek u crnom nije ostario ni jedan jedini dan. A sakupljanje poreza nije njegov posao. Mislim da mu je to hobi. On je čovek sa hobijima, jašta. Ima svoje male razonode. Podigla je prste ispred vela, naizgled ih proučavala, a zatim ih ponovo spustila u krilo.

"Ne tresete se", usudio se Tim.

"Ne, ne večeras, a to je dobro ako ću sedeti i bdeti kraj kreveta tvoje majke. Što nameravam da uradim. Ti ćeš, Time, postaviti sebi slamaricu iza vrata. Biće ti neudobno, ali, ako se tvoj poočim vrati i ako želiš da imaš ikakvu šansu protiv njega, moraćeš da mu priđeš s leđa. To nije mnogo nalik Hrabrom Bilu iz priča, zar ne?"

Timove šake se stegnuše u pesnice, a nokti mu se zariše u dlanove. "Na taj način je taj kučkin sin sredio mog tatu, a to je sve što zaslužuje."

Uhvatila ga je za stisnutu šaku i nežno je otvorila. "Verovatno se neće vratiti, u svakom slučaju. Svakako ne ako misli da ju je sredio, a može to pomisliti. Bilo je toliko mnogo krvi."

"Kopile", reče Tim tihim i prigušenim glasom.

"Najverovatnije leži negde mrtav pijan. Sutra moraš otići do Poštenog Pitera Kosingtona i Sporog Ernija Marčlija, jer tvoj tata sada leži na njihovom komadu zemlje. Pokaži im novčić koji nosiš oko vrata i ispričaj im kako si ga pronašao u Kelsovom sanduku. Oni će okupiti ljude i tražiće Kelsa sve dok ga ne pronađu i strpaju u zatvor. Neće im trebati mnogo da ga pronađu, garantujem, a kada se otrezni, tvrdiće da nema blage veze o tome šta je uradio. Možda će čak govoriti istinu, jer kada snažno piće uđe u neke ljude, spušta zavesu."

"Poći ću s njima."

"Jok, to nije posao za dečaka. Dovoljno je loše to što noćas moraš da stražariš sa očevom sekirom. Noćas ćeš morati da budeš muškarac. Sutra ponovo možeš da budeš dečak, a dečakovo mesto je pored njegove majke kada je gadno ozleđena."

"Poreznik je kazao da će možda još noć il' dve ostati na Stazi gvozdendrveta. Možda bi trebalo…"

Ruka koja je trenutak ranije tešila, sada ga je ščepala za zglob, dovoljno snažno da mu nanese bol. "Da ti to nije palo na pamet! Nije li napravio već dovoljno štete?"

"Šta to govorite? Da je on odgovoran za sve ovo? Kels je ubio mog tatu, i Kels je pretukao moju mamu!"

"Ali poreznik ti je dao ključ, a ko zna šta je sve još možda učinio. Ili će učiniti, ako mu se ukaže prilika, jer on za sobom ostavlja ruševine i plač, a to radi otkako je sveta i veka. Misliš li da ga se ljudi plaše samo zato što poseduje moć da ih istera sa zemlje ako ne mogu da plate baronijski porez? Ne, Time, ne."

"Znate li kako se zove?"

"Jok, niti želim da znam, ali znam šta je on - pošast sa pulsom. Bilo jednom nekada davno, nakon što je ovde izvršio kvarno delo o kome neću pričati dečaku, rešila sam da saznam sve što mogu o njemu. Napisala sam pismo velikoj gospi koju sam pre mnogo godina poznavala u Gileadu - ženi diskretnoj jednako koliko je bila lepa, što je retka kombinacija - i platila sam srebrom glasniku da joj odnese moje pismo i donese mi njen odgovor… koji me je moja prijateljica preklinjala da spalim nakon čitanja. Kazala je da kada se gileadski poreznik ne bavi svojim hobijem ubiranja poreza - poslom koji se svodi na lizanje suza sa lica siromašnog radnog naroda - on služi kao savetnik lordovima koji se nazivaju Eldovim savetom. Iako samo oni tvrde da poseduju nekakvu krvnu vezu sa Eldom. Priča se da je on veliki mag, a u tome možda stvarno ima trunka istine, budući da si video njegovu magiju na delu."

"Jesam", reče Tim, razmišljajući o srebrnom umivaoniku. I o tome kako se činilo da sai poreznik raste kada bi se razgnevio.

"Moja poznanica je rekla da čak postoje neki ljudi koji tvrde da je on Maerlin, dvorski mag samog Artura Elda, jer se priča da je Maerlin večan, stvorenje koje živi unazad kroz vreme." Iza vela se začulo frktanje. "Od takvog razmišljanja me boli glava, jer takva ideja nema nikakvog ovozemaljskog smisla."

"Ali Maerlin je bio beli čarobnjak, ili barem tako priče kažu."

"Oni koji tvrde da je poreznik zapravo maskirani Maerlin kažu da ga je iskvarila čarolija Čarobnjakove Duge, koja mu je bila predata na čuvanje u danima pre pada Starog Kraljevstva. Drugi kažu da je on, tokom lutanja nakon pada, pronašao određene artifakse Starog Naroda, koji su ga fascinirali i iskvarili do dna njegove duše. To se desilo u Beskrajnoj šumi, kažu, gde još uvek ima magičnu kuću u kojoj vreme ne protiče."

"To mi ne izgleda moguće", reče Tim… mada ga je fascinirala ideja o magičnoj kući u kojoj se kazaljke satova nikada ne pomeraju, a pesak u klepsidri nikad ne pada.

"To je golo govno, eto šta je!" A zatim, primetivši njegov šokirani pogled: "Ištem tvoj oproštaj, ali ponekad samo vulgarnosti mogu da posluže. Čak ni Maerlin ne može da bude na dva različita mesta u isto vreme, tumarajući na jednom kraju Severne baronije i služeći lordove i revolveraše Gileada na drugom. Jok, poreznik nije Maerlin, ali jeste čarobnjak - i to crni. Tako je kazala gospa koju sam nekad podučavala, i ja u to verujem. Zbog toga nikad više ne smeš da mu se ponovo približiš. Svako dobro delo koje ponudi da ti učini će biti laž."

Tim je razmislio o tome, a zatim upitao: "Znate li šta je to sighe, sai?"

"Dabome. Sighe su vilinski narod, koji navodno živi u dubokim šumama. Da li ti je crni čovek govorio o njima?"

"Ne, bila je to samo neka priča koju mi je Slamnati Vilem ispričao jednog dana u pilani."

Zašto sam je slagao?

Ali duboko u srcu, Tim je znao razlog.

Bern Kels se nije vratio te noći, što je bilo dobro. Tim je nameravao da ostane budan i čuva stražu, ali je bio samo običan dečak, i pritom izmožden. Zatvoriću oči samo na nekoliko sekundi, da ih odmorim, kazao je samom sebi kad je legao na slamaricu koju je namestio iza vrata, a zaista se i osećao kao da je prošlo svega nekoliko sekundi, ali, kada ih je ponovo otvorio, kolibu je ispunjavala svetlost praskozorja. Očeva sekira je ležala na podu pored njega, tamo gde ju je ispustio iz šake. Podigao ju je, zadenuo za pojas, a zatim pohitao u spavaću sobu da vidi majku.

Udovica Smak je spavala u stolici za ljuljanje, koju je privukla blizu Nelinog kreveta, a veo joj je lepršao dok je hrkala. Neline oči se širom otvoriše i okrenuše ka zvuku Timovih koraka. "Ko to dolazi?"

"Tim, mama." Seo je pored nje na krevet. "Da li ti se vid povratio? Barem malo?"

Pokušala je da se nasmeši, ali su njena otečena usta jedva mogla da urade išta više osim da se blago trznu. "I dalje sam u mraku, plašim se."

"U redu je." Podigao joj je ruku koja nije bila u udlazi i poljubio je u nadlanicu. "Verovatno je još uvek prerano."

Njihovi glasovi su probudili udovicu Smak. "U pravu je, Nel."

"Slepa ili ne, dogodine ćemo zasigurno biti izbačeni sa zemlje, a šta ćemo onda?"

Nel se okrenula licem ka zidu i zaplakala. Tim je pogledao udovicu, nesiguran šta da radi. Mahnula mu je rukom da izađe iz sobe. "Daću joj nešto da se smiri - nalazi mi se u torbi. Ti moraš da posetiš muškarce, Time. Kreni smesta, ili će otići u šumu."

Tim je mogao da omaši Pitera Kosingtona i Ernija Marčlija da Ćelavko Anderson, jedan od velikih seoskih zemljoposednika, nije stao pored njihovog magacina da proćaska dok su uprezali mazge i pripremali se za posao. Trojica muškaraca su u turobnoj tišini saslušali Timovu priču, a kada je napokon završio, govoreći da mu je majka jutros i dalje bila slepa, Pošteni Piter ga je uhvatio za mišicu i kazao: "Osloni se na nas, dečko. Probudićemo sve drvoseče u gradu, one koje seku cvetkovo drvo kao i one koji odlaze dalje niza Stazu gvozdendrveta. Danas u šumi neće biti seče."

Anderson reče: "A ja ću poslati moje dečake da obiđu sve farmere. Do Destrija i strugare, takođe."

"Šta je sa dustabanlijom Hauardom?", upita Spori Erni, malčice nervozno.

Anderson je oborio glavu, pljunuo na zemlju između vrhova čizama i nadlanicom obrisao usta. "Otišao je niz drum za Tavares, kako čujem, ili u potrazi za zverokradicama ili u posetu ženi koju tamo ima. Nije ni bitno. Hauard Tasli nikad nije vredeo ni pišljivog boba. Sami ćemo da odradimo posao i smestićemo Kelsa u buvaru pre nego što se vrati."

"S parom slomljenih ruku, ako se bude opirao", dodade Kosington. "Nikada nije umeo da kontroliše piće ili temperament. Bio je dobro dok je Veliki Ros bio kraj njega da ga zauzdava, ali pogledajte do čega je sad došlo! Nel Ros pretučena i slepa! Veliki Kels je odvajkada gajio osećanja prema njoj, a jedini koji to nije znao bio je…"

Anderson ga je ućutkao ćušnuvši ga laktom, a zatim se okrenuo ka Timu i sagnuo ruku oslonjenih na kolena, jer je bio povisok. "Kažeš da je poreznik pronašao telo tvog tate?"

"Ja.

"I rođenim očima si video telo?"

Timove oči se ispuniše suzama, ali mu je glas bio postojan. "Ja', jesam."

"Na našem placu za seču", reče Spori Erni. "Na jednom od naših patrljaka. Onom gde se odomaćila zmijurina."

"Jašta."

"Mogo bih da ga ubijem samo zbog toga", reče Kosington, "al' ćemo ga uhvatiti živog ako budemo mogli. Erni, najbolje da ti i ja odjašemo tamo i donesemo nazad… znaš već, ostatke… pre nego se upustimo u potragu za Kelsom. Ćelavko, možeš li sam da obavestiš ljude?"

"Jakako. Okupićemo se ispred dućana. Držite oči širom otvorene dok budete išli niza Stazu gvozdendrveta, momci, ali uveren sam da ćemo kopilana naći negde u gradu, našljemanog ko ćuskija." A zatim procedi više sebi nego ostalima: "Nikad nisam poverovo u tu priču o zmaju."

"Započnite pretragu iza Gitijevog saluna", reče Spori Erni. "Tamo je prespavao više no jednom."

"Hoćemo." Ćelavko Anderson je pogledao u nebo. "Ne dopada mi se ovo vreme, pravo da vam kažem. Pretoplo je za Široku Zemlju. Nadam se da nećemo imati oluju, a svim srcem se nadam da nećemo imati studentres. To bi sve upropastilo. Niko od nas ne bi mogao da plati porezniku kada dođe dogodine. Mada, ako je ono što kaže dečak istina, poreznik je izbacio trulu jabuku iz korpe i tako nam svima učinio uslugu."

Nije učinio uslugu mojoj mami, pomisli Tim. Da mi nije dao onaj ključ, još uvek bi videla.

"Sad idi kući", Marčli reče ljubazno Timu, ali tonom koji nije dopuštao nikakvu raspravu. "Usput svrati do moje kuće i kaži mojoj ženi da su gospe potrebne u tvom domu. Udovica Smak mora da se vrati kući i odmori, jerbo više nije ni mlada, a ni zdrava. Takođe…" Uzdahnuo je. "Reci joj da će kasnije u toku dana njihovo prisustvo biti potrebno u Stouksovom pogrebnom zavodu."

Tim je ovog puta jahao Misti, a ona je morala da zastane kraj svakog grma i štrpne lišće. Dok je išao prema kući, usput ga je prestiglo dvoje zaprežnih kola i čeze koje je vukao poni, svaka noseći po nekoliko žena željnih da pomognu njegovoj majci u vreme bola i nedaće.

Taman je uveo Misti u štalu pored Malecke kada se na verandi pojavila Ejda Kosington i rekla mu da odveze udovicu Smak kući. "Možeš da uzmeš moje karuce. Vozi polako po džombama, jerbo je jadna žena u očajnom stanju."

"Da li je dobila napad drhtavice, sai?"

"Jok, mislim da je jadnica previše umorna za drhtavice. Bila je ovde kada je bila najpotrebnija, i možda je tvojoj mami spasla život. Nemoj to nikad da zaboraviš."

"Može li mama ponovo da vidi? Barem malo?"

Tim je na licu sai Kosington pročitao odgovor i pre nego što je otvorila usta. "Ne još, sinko. Moraš da se moliš."

Tim je pomislio da joj kaže ono što je njegov otac ponekad govorio: Moli se za kišu koliko god ti srce ište, ali kopaj bunar dok to radiš. Na kraju je ipak oćutao.

Put do udovičine kuće je bio spor, budući da je njen mali magarac kaskao vezan za zadnji deo karuca Ejde Kosington. Neprirodna vrelina se nastavila, a slatko-kiselkasti lahor koji je obično duvao iz Beskrajne šume se umirio. Udovica se trudila da priča vesele stvari o Nel, ali je ubrzo odustala; Tim je pretpostavljao da reči njenim ušima zvuče jednako lažno kao i njegovim. Na pola puta niz Glavnu ulicu, sa desne strane je čuo grgotanje. Osvrnuo se oko sebe, prepadnut, a zatim se opustio. Udovica je zaspala brade naslonjene na svojim pticolikim grudima. Porub vela joj je padao u krilo.

Kada su stigli do njene kuće smeštene na kraju sela, ponudio se da je uvede unutra. "Jok, samo mi pomozi da se popnem uza stepenice, a posle ću biti dobro. Želim šolju čaja sa medom, a zatim svoj krevet, jer sam toliko umorna. Sada moraš da budeš sa svojom mamom, Time. Znam da će polovina gospi u gradu biti tamo kad se vratiš, ali ti si joj najpotrebniji."

Prvi put za pet godina koliko mu je bila učiteljica, udovica Smak ga je zagrlila. Zagrljaj je bio siv i vatren. Mogao je da oseti kako joj se telo trese ispod haljine. Činilo se da ipak nije bila isuviše umorna za napad drhtavice, na kraju krajeva. Niti je bila preumorna da pruži utehu dečaku - iscrpljenom, kivnom, veoma zbunjenom dečaku - kojem je uteha bila i te kako potrebna.

"Idi k njoj. I drži se podalje od čoveka u crnom, ukoliko se pojavi pred tobom. On je od glave do pete sazdan od laži, a njegove propovedi ne donose ništa sem suza."

Dok se vraćao natrag niz Glavnu ulicu, susreo je Slamnatog Vilema i njegovog brata Hantera (poznatog kao Flekavi Hanter, zbog pegica na koži), koji su jahali da se priključe poteri ranije otišloj niz Glavnu ulicu. "Nameravaju da pretraže svaki plac za seču i patrljak na Gvozdenputu", reče uzbuđeno Flekavi Hanter. "Naći ćemo ga."

Dakle, činilo se da potera ipak nije pronašla Velikog Kelsa u gradu, na kraju krajeva. Tim je osećao da ga neće pronaći ni duž Gvozdenputa, takođe. Nije postojala nikakva osnova za to predosećanje, ali je bilo snažno. Baš kao i osećanje da poreznik još uvek nije završio s njim. Čovek u crnom plaštu se donekle zabavio… ali ne potpuno.

Timova majka je spavala, ali se probudila kada ga je Ejda Kosington uvela u njenu sobu. Ostale gospe su sedele u dnevnoj sobi, ali nisu bile sedele skrštenih ruku dok je Tim bio odsutan. Ostava je bila misteriozno napunjena - svaka polica je ječala pod težinom flaša i vreća s hranom - i premda je Nel bila dobra domaćica, Tim nikada ranije nije video kuću toliko čistu. Čak su i krovne grede bile izribane i očišćene od naslaga čađi.

Svaki trag Berna Kelsa je bio uklonjen. Njegov grozni sanduk je bio proteran ispod stražnjeg trema, da tamo pravi društvo paukovima, poljskim miševima i žabama.

"Time?" Kad je stavio šaku u Nelinu ispruženu ruku, uzdahnula je od olakšanja. "Jesi li dobro?"

"Da, mama, dobro sam." To je bila laž, i oboje su to znali.

"Znali smo da je tvoj tata mrtav, zar ne? Ali to nije nikakva uteha. To je kao da je bio ponovo ubijen." Suze počeše da joj liju iz nevidećih očiju. Tim je zaplakao, takođe, ali je uspeo da to uradi nečujno. Njegovo jecanje joj neće nimalo pomoći. "Doneće ga u maleni pogrebni zavod koji Stouks drži iza svoje kovačnice. Većina ovih ljubaznih gospi otići će tamo da obavi sve potrebne poslove, ali hoćeš li mu ti prvi otići, Timi? Hoćeš li mu odneti svoju ljubav, i moju? Jerbo ja ne mogu. Čovek za koga sam se budalasto udala toliko me je teško ozledio da jedva mogu da hodam… i naravno, ne mogu ništa da vidim. Kakva sam ka-mai ispala, i koliku smo cenu platili!"

"Pssst. Volim te, mama. Naravno da ću otići."

No, zato što je imao dovoljno vremena na raspolaganju, Tim je najpre otišao u štalu (u kolibi je bilo previše žena za njegov ukus) i napravio improvizovani krevet od slame i starog prekrivača za mazge. Zaspao je bezmalo istog trena. Probudio ga je oko tri sata Pošteni Piter, koji je na grudima gužvao šešir, a na licu imao izraz tužne ozbiljnosti.

Tim se uspravio u sedeći položaj i protrljao oči. "Jeste li našli Kelsa?"

"Nismo, momče, al' smo pronašli tvog oca i vratili ga nazad u grad. Tvoja majka kaže da ćeš mu ti odati poštu za oboje. Da li je u pravu?"

"Da, jašta." Tim je ustao, otresajući slamu sa pantalona i košulje. Stideo se što je uhvaćen na spavanju, ali mu je san prošle noći bio kratak i ispunjen košmarima.

"Hajde, onda. Uzećemo moju kočiju."

Pogrebni zavod iza kovačnice je bio nešto najbliže gradskoj mrtvačnici u vreme kad je najveći deo seoske raje preferirao da se lično pobrine za svoje mrtve i sahrani ih na vlastitoj zemlji sa drvenim krstom ili pločom grubo isklesanog kamena da obeležava grob. Dastin Stouks - neizbežno poznat kao Vreli Stouks - stajao je ispred vrata, odeven u bele pamučne čakšire umesto u svoju uobičajenu kožnu pregaču. Iznad pantalona mu se vijorila golema bela košulja, padajući mu sve do kolena tako da je izgledala kao haljetak.

Dok je gledao u njega, Tim se setio da je običaj nositi belo za mrtve. U tom trenu je shvatio sve, razumevši istinu na način koji čak ni gledanje u leš svog oca u potoku nije mogao da ga natera da shvati, a kolena mu zaklecaše.

Pošteni Piter ga je pridržao snažnom rukom. "Možeš li, momče? Ako ne možeš, nema nikake sramote. On je bio tvoj tata, a ja znam da si ga mnogo voleo. Svi smo ga voleli."

"Dobro sam", reče Tim. Činilo mu se kao da ne može da uvuče dovoljno vazduha u pluća, a reči su mu izašle u šapatu.

Vreli Stouks je prislonio pesnicu na slepoočnicu i naklonio se. Bio je to prvi put da je neko Tima pozdravio kao odraslog muškarca. "Zdravo da si, Time, sine Džekov. Njegov ka je otišao na čistinu, ali ono što je ostalo nalazi se ovde. Hoćeš li ući i videti?"

"Da, molim."

Pošteni Piter je ostao pozadi, a sada je Stouks uhvatio Tima za ruku, Stouks koji nije nosio kožnu kecelju i nije psovao dok mehom raspaljuje vatru u kovačkom ognjištu, već odeven u ceremonijalnu belu odeždu; Stouks koji ga je uveo u neveliku prostoriju sa šumskim scenama naslikanim svuda unaokolo po zidovima; Stouks koji ga je odveo do odra od gvozdendrveta u središtu - tog otvorenog prostora koji je oduvek predstavljao čistinu na kraju puta.

Veliki Džek Ros je takođe bio odeven u belo, premda je njegova odeća bila fini platneni mrtvački pokrov. Njegove oči bez kapaka su slepo zurile u tavanicu. Njegov mrtvački sanduk se naslanjao na jedan zid, a soba je bila ispunjena kiselkastim pa ipak nekako prijatnim mirisom, jer je kovčeg takođe bio napravljen od gvozdendrveta, i dobro će sačuvati zemne ostatke Velikog Rosa tokom narednih hiljadu godina, ili više.

Stouks mu je pustio ruku, a Tim je pošao napred. Kleknuo je. Zavukao je ruku ispod nabora platnenog pokrova i pronašao tatinu šaku. Bila je hladna, ali Tim nije oklevao da ispreplete svoje tople, žive prste sa očevim mrtvim. Na taj način su se njih dvojica držali za ruke kada je Tim bio mali i jedva umeo da hoda. U tim danima, čovek koji je hodao pored njega izgledao mu je kao da je visok četiri metra i besmrtan.

Tim je kleknuo pored mrtvačkog odra i pogledao u lice svog oca.

Kada je izašao, iznenadio ga je nizak položaj sunca na nebu, što mu je kazalo da je bio unutra više od sat vremena. Kosington i Stouks su stajali nedaleko od hrpe pepela visine odraslog čoveka bhzu stražnjeg dela kovačnice i puših ručno zavijene cigarete. Nije bilo nikakvih vesti o Bernu Kelsu.

"Možda je skočio u reku i udavio se", nagađao je Stouks.

"Penji se na kola, sinko", reče Kosington. "Odvešću te natrag do tvoje mame."

Međutim, Tim je odmahnuo glavom. "Blagodarim, ali ići ću pešice, ako vam je po volji."

"Potrebno ti je vremena da razmisliš, jelda? Pa, to je u redu. Onda odoh kući. Čeka me 'ladna večera, al' ću je rado pojesti. Niko ne uskraćuje pomoć tvojoj mami u ovakvim trenucima, Time. Nikad u životu."

Tim se slabašno nasmešio.

Kosington se popeo na sedište kočije, uhvatio dizgine, a zatim mu je na pamet pala jedna misao, pa se sagnuo prema Timu. "Otvori četvoro očiju dok hodaš, to je sve. Ne da mislim da ćeš videti Kelsa, ne po dnevnom svetlu. A večeras će dva il' tri snažna tipa čuvati stražu ispred tvoje kuće."

"Blagodarim, sai."

"Ne, ništa od toga. Zovi me Piter, momče. Dovoljno si odrastao, a ja tako želim." Posegnuo je rukom nadole i zakratko stegnuo ruku Timu. "Tako mi je žao zbog tvog tate. Užasna priča."

Tim je pošao niz drum dok mu je crveno sunce zalazilo sa desne strane. Osećao se šuplje, ispražnjeno, a možda je tako i bilo bolje, barem zasada.

Sa slepom majkom i bez muškarca u kući koji će zarađivati za život, kakva budućnost ga je očekivala? Kolege drvoseče Velikog Rosa pomagaće im koliko god mogu i onoliko dugo koliko budu mogli, ali oni nose vlastito breme. Timov tata je njihov dom oduvek zvao slobodnim vlasništvom, ali je Tim sada uvideo da nijedna koliba, farma ili okućnica u selu nije uistinu slobodna. Ne kada će poreznik ponovo doći dogodine, i svih godina posle toga, sa svitkom imena. Tim je najednom zamrzeo udaljeni Gilead, koji mu je odvajkada izgledao (kada je uopšte i razmišljao o njemu, što nije bilo često) kao mesto čudesa i snova. Kada ne bi bilo Gileada, ne bi bilo ni poreza. Onda bi zaista bili slobodni.

Ugledao je kako se na jugu podiže oblak prašine. Zalazeće sunce ga je pretvorilo u krvavu izmaglicu. Znao je da su to žene koje su bile u njegovoj kolibi. U kočijama i karucama zaputile su se prema pogrebnom zavodu koji je Tim upravo napustio. Tamo će oprati telo koje je već oprao potok u koji je bilo bačeno. Miropomazaće ga uljima. U desnu šaku pokojnika staviće komad brezine kore sa ispisanim imenima njegove žene i sina. Staviće mu plavu tačku na čelo, a zatim će ga položiti u kovčeg. Onda će Vreli Stouks zakovati sanduk kratkim udarcima čekićem, a svaki udarac će biti strašan u svojoj konačnosti.

Žene će ponuditi Timu izjave saučešća sa najboljom voljom na svetu, ali on ih nije želeo. Nije znao može li to da podnese, a da se opet ne izgubi samokontrolu. Toliko se umorio od plakanja. S tim mislima na umu, sišao je sa glavnog druma i otišao do potoka Stejp, koji će ga vrlo brzo odvesti do svog izvorišta: bistrog vrela između kolibe Rosovih i štale.

Koračao je u polusnu, razmišljajući prvo o porezniku, a zatim o ključu koji je radio samo jedanput, potom o zmijurini, a onda o majčinim rukama koje se pružaju ka zvuku njegovog glasa…

Bio je toliko zadubljen u misli da je skoro prošao pored predmeta koji je štrčao iz stazice koja je pratila tok potočića. Bila je to čelična šipka sa belim vrhom nalik na slonovaču. Čučnuo je, razrogačenih očiju zureći u štap. Setio se da je upitao poreznika da li je to magični štap i čuo njegov zagonetni odgovor: Započeoje život kao menjač "dodž darta".

Štap je do polovine dužine bio zariven u tvrdu zemlju, nešto što je zacelo zahtevalo ogromnu snagu. Tim se mašio rukom za njega, zastao, a zatim kazao sebi da ne bude duduk, nije to gvozdenzub, pa da ga parališe ugrizom, a zatim živog proguta. Iščupao je štap iz zemlje i pomno ga pregledao. Bio je od čelika, fino iskovanog čelika kakav je samo Veliki Stari Narod umeo da napravi. Veoma dragocen, zasigurno, ali da li je odista bio magičan? Delovao mu je kao i svaki drugi metalni predmet, što će reći hladan i mrtav.

U pravim rukama, prošaputao je poreznik, svaki predmet može da bude magičan.

Tim je primetio žabu koja je skakutala po trulom deblu breze na drugoj obali potoka. Uperio je vrh od slonovače ka žabi i izgovorio jedinu magičnu reč koju je znao: ćiribu-ćiriba. Napola je očekivao da će se žaba preturiti, mrtva, ili pretvoriti u… pa, nešto. Međutim, žaba nije umrla i nije se promenila. Umesto toga je skočila sa debla i nestala u visokoj zelenoj travi na obali potoka. Pa ipak, štap je bio ostavljen za njega, u to je bio siguran. Poreznik je nekako znao da će Tim proći ovuda. I kada.

Ponovo je pošao na jug i ugledao blesak crvene svetlosti između njihove kolibe i štale. Nekoliko trenutaka je samo stajao i gledao u taj bleštavi grimizni odsjaj. Onda je potrčao koliko ga noge nose. Poreznik mu je dao ključ; poreznik mu je ostavio svoj magični štap; a pored izvora iz koga su izvlačili vodu, ostavio mu je srebrni umivaonik.

Onaj pomoću koga je video.

Samo što to nije bio umivaonik, već običan limeni šafolj. Tim je oklembesio ramena, a onda je krenuo prema štali, razmišljajući o tome da dobro nahrani mazge pre nego što uđe u kuću. Onda je stao i okrenuo se.

Šafolj, ali ne njihov šafolj. Njihov je bilo manji, od gvozdendrveta, sa ručkom od cvetkovog drveta. Vratio se do izvora i podigao ga. Vrhom poreznikovog štapa od slonovače je udario po ivici šafolja. Začuo se duboki i odzvanjajući zvuk, a Tim je odskočio unazad. Nijedan komad lima nikada nije proizveo takav rezonantni zvuk. Kada je malo bolje razmislio o tome, nijedno staro limeno vedro nije moglo da reflektuje zrake zalazećeg sunca tako savršeno kao što je ovo činilo, takođe.

Jesi li mislio da ću dati svoj srebrni umivaonik mališanu kao što si ti, Time, sine Džekov? Zašto bih to učinio, kada svaki predmet može da bude magičan? I, kad većgovorimo o magiji, nisam li ti dao svoj lični magični štapić?

Tim je shvatio da njegova uobrazilja govori poreznikovim glasom, ali je verovao da bi čovek u crnom plaštu kazao manje-više isto, da je kojim slučajem ovde.

Onda je drugi glas progovorio u njegovoj glavi. On je odglave do pete sazdan od laži, a njegove propovedi ne donose ništa sem suza.

Tim je zatomio taj drugi glas i sagnuo se da napuni šafolj koji mu je bio ostavljen. Kada je bio pun vode, sumnja mu se ponovo uvukla u misli. Pokušao je da se seti da li je poreznik napravio ikakve određene pokrete rukom iznad vode - nisu li tajanstveni pokreti rukom sastavni deo mađije? - ali nije mogao. Mogao je samo da se seti kako mu poreznik govori da ukoliko bude uznemirio vodu, neće ništa videti.

Sumnjičav ne toliko u magični štapić koliko u vlastitu sposobnost da ga upotrebi, Tim je besciljno mahao štapom napred-nazad iznad površine vode. Na trenutak, ništa se nije desilo. Taman se spremao da odustane, kada je izmaglica prekrila površinu i sakrila njegov odraz. Izmaglica se raščistila, a Tim je ugledao poreznika kako gleda u njega. Mesto na kome se poreznik nalazio bilo je u mraku, ali mu je iznad glave lebdela čudnovata zelena svetlost, ne veća od palca. Svetlost se podigla i obasjala drvenu dasku zakovanu za stablo gvozdendrveta. Na njoj je pisalo: ROS-KELS.

Zelena svetlost se spiralno uzdizala sve dok se nije našla tik ispod površine vode u vedru, a Tim je zapanjeno usisao vazduh kroz zube. U toj zelenoj svetlosti se nalazila osoba - sićušna zelena žena sa prozirnim krilima na leđima.

To je sighe - jedna od vilinskog naroda!

Naizgled zadovoljna što mu je privukla pažnju, sighe je odletela, zakratko zasijala na poreznikovom ramenu, a potom naizgled skočila sa njega. Sada je lebdela između dva stuba koja su nosila poprečnu motku. Sa te motke je visio još jedan znak i, kao što je bio slučaj sa slovima na znaku koji je obeležavao Rosov i Kelsov plac za seču, Tim je prepoznao pažljiv rukopis svog oca. STAZA GVOZDENDRVETA SE ZAVRŠAVA OVDE, pisalo je na znaku. DALJE LEŽI MOČVARA FAGONARD. A ispod toga, većim i debljim slovima: PUTNIČE, ČUVAJ SE!

Sighe je odletela natrag do poreznika, dvaput obletela oko njega ostavljajući u vazduhu iza sebe avetinjske, bledeće tragove zelenkastog odsjaja, potom se podigla i staloženo lebdela pored njegovog obraza.

Poreznik je gledao direktno u Tima; figura u crnom je treperila (kao što je Timov otac treperio kada je Tim ugledao leš u vodi) pa ipak je bila savršeno stvarna, savršeno tamo. Poreznik je zavrteo rukom u polukrugu iznad glave, kažiprstom i srednjim prstom praveći pokret kao da makazama seče papir dok je to činio. Bio je to gest koji je Tim vrlo dobro znao, budući da su ga svi u selu Drvo koristili s vremena na vreme: Požuri, požuri.

Poreznik i njegova vilinska družbenica su izbledeli u ništavilo, ostavivši Tima da zuri u odraz vlastitog izbečenog lica u šafolju. Ponovo je prešao čarobnim štapom preko vedra, jedva primetivši da mu sada treperi u pesnici. Tanka koprena izmaglice se iznova pojavila, naizgled se podižući ni iz čega. Uskovitlala se i nestala. Tim je sad video visoku kuću sa mnoštvom zabata i mnoštvom dimnjaka. Kuća je stajala na proplanku, okružena stablima gvozdendrveta toliko debelim i visokim da su u poređenju s njima ona na Stazi gvozdendrveta delovala patuljasto. Jamačno, pomislio je, mora da vrhovi njihovih krošnji dodiruju same oblake. Shvatio je da posmatra neko mesto duboko u Beskrajnoj šumi, dublje nego što je ikada zašao najhrabriji drvoseča. Mnogobrojni prozori na kući su bili ukrašeni zagonetnim šarama, a Tim je na osnovu njih znao da gleda u kuću Maerlina Elda, mesto gde vreme ne protiče ili možda čak ide unazad.

U vedru se pojavio mali, treperavi Tim. Prišao je vratima i pokucao. Vrata su se otvorila. Iz kuće je izašao nasmešeni starac, čija je do pasa dugačka seda brada bila posuta dragim kamenjem. Na glavi je nosio kupastu kapu, žutu poput sunca za vreme Pune Zemlje. Vodeni Tim se ozbiljno obratio vodenom Maerlinu. Vodeni Maerlin mu se naklonio i vratio u svoj dom… koji je, činilo se, neprestano menjao oblik (mada je to možda samo tako izgledalo zbog mreškanja vode u vedru). Mag se vratio, sada držeći u ruci crnu tkaninu nalik svili. Prineo ju je očima, demonstrirajući njenu namenu: povez za oči. Pružio ju je vodenom Timu, ali pre nego što je taj drugi Tim mogao da je uzme, izmaglica se iznova pojavila i prekrila sliku. Kada se raščistila, Tim nije video ništa osim odraza sopstvenog lica i ptičice koja mu je proletela iznad glave, nesumnjivo želeći da se pre sumraka vrati natrag u svoje gnezdo.

Tim je po treći put prešao štapom iznad šafolja, sad svestan treperenja čeličnog štapa uprkos svojoj fascinaciji. Kada se izmaglica raščistila, video je kako vodeni Tim sedi na krevetu pored vodene Nel. Povez je sada pokrivao majčine oči. Vodeni Tim ga je skinuo, a izraz neverujuće radosti je ozario lice vodene Nel. Privukla ga je u zagrljaj, smejući se. Vodeni Tim se smejao, takođe.

Izmaglica je prekrila tu viziju baš kao i prethodne dve, ali je čelična šipka prestala da podrhtava. Beskoristan kao prašina, pomisli Tim, a to je bilo istina. Kada se izmaglica raščistila, voda u plehanom vedru mu nije prikazivala ništa čudesnije od umiruće svetlosti na nebu. Prešao je poreznikovim čarobnim štapom preko vode još nekoliko puta, ali se ništa nije dogodilo. To je bilo u redu. Znao je šta mora da uradi.

Ustao je, bacio pogled prema kući, ali nije video nikoga. Muškarci koji su se dobrovoljno javili da čuvaju stražu će uskoro pristići, doduše. Moraće brzo da dela.

U štali, upitao je Malecku da li bi želela da pođe u još jednu večernju šetnju.

Udovica Smak je bila iscrpljena staranjem o Nel Ros, ali je takođe bila stara i bolesna, i kudikamo uznemirenija neobičnim vremenskim prilikama, atipičnim za ovo godišnje doba, nego što je to svesni deo njenog uma bio voljan da prizna. Tako da se, iako se Tim nije usudio da glasno pokuca na njena vrata (za kucanje posle zalaska sunca mu je bio potreban najveći deo odvažnosti), probudila istog trena.

Uzela je lampu, a kada je pri njenoj svetlosti videla ko stoji tamo, steglo joj se srce. Da degenerativna bolest tkiva nije njenom preostalom oku oduzela sposobnost da pravi suze, zaplakala bi ugledavši prizor tog mladog lica toliko punog budalaste rešenosti i smrtonosne odlučnosti.

"Naumio si da se vratiš nazad u šumu", kazala je.

"Ja'", Tim je odgovorio tiho, ali odlučno.

"Uprkos svemu što sam ti ispričala."

"Ja'."

"Omađijao te je. A Zašto? Zarad novčane dobiti? Jok, ne on. Spazio je bleštavo svetlo u tmini ove učmale zabiti, to je sve, a ništa mu ne pruža više zadovoljstva negoli da je ugasi."

"Sai Smak, pokazao mi je…"

"Nešto u vezi s tvojom materom, kladim se. On zna koje poluge pokreću ljude; jašta, niko to ne zna bolje od njega. Poseduje magične ključeve da im otključa srce. Znam da ne mogu da te sprečim pukim rečima, jerbo mi je samo jedno oko dovoljno da ti pročitam lice. Takođe znam da ne mogu da te osujetim silom, a to znaš i ti. Zašto si onda došao k meni, šta god da želiš?"

Na njene reči, Tim je pokazao stid ali ne i pomanjkanje rešenosti, a po tome je shvatila da je uistinu izgubljen za nju. Da sve bude još gore, najverovatnije je bio izgubljen i za sebe.

"Šta zapravo želiš, Timoti?"

"Samo da pošaljem poruku majci, ako vam nije teško. Recite joj da sam otišao u šumu i da ću se vratiti sa nečim što će joj vratiti vid."

Sai Smak nekoliko sekundi nije progovarala, već ga je samo posmatrala kroz veo. Na svetlosti uzdignute lampe, Tim je mogao da vidi uništeni reljef njenog lica mnogo bolje nego što je želeo. Konačno je kazala: "Sačekaj ovde. Nemoj da odeš bez pozdrava, da ne bih mislila da si kukavica. Ne budi nestrpljiv, takođe, jerbo znaš da sam spora."

Premda je bio grozničav da što pre krene, Tim je sačekao kao što mu je rekla. Sekunde su mu delovale kao minuti, minuti kao sati, ali se udovica najzad vratila. "Bila sam sigurna da si otišao", kazala je, a starica nije mogla više da povredi Tima ni da ga je korbačem ošinula po licu.

Pružila mu je lampu koju je donela do vrata. "Da ti osvetli put, jerbo vidim da nemaš nijednu."

To je bilo istina. U groznici da što pre krene na put, smetnuo je s uma da ponese lampu.

"Blagodarim, sai."

U drugoj ruci je držala pamučnu vreću. "Unutra imaš veknu hleba. Nema ga mnogo i bajat je, ali to je najbolje što mogu da ti dam."

Timovo grlo se privremeno previše steglo da joj odgovori, pa se stoga samo prstima kucnuo po grlu tri puta, a zatim pružio ruku ka vreći. No, udovica ju je držala još koji trenutak duže.

"U vreći se nalazi još nešto, Time. Pripadalo je mom bratu, koji je pre skoro već dvadeset godina umro u Beskrajnoj šumi. Kupio ga je od putujućeg torbara, a kad sam ga ukorila zbog toga i nazvala budalom koju je lako nasamariti, odveo me je u polja zapadno od varoši i pokazao mi da radi. Aj, bogovi, kakvu je samo buku pravio! U ušima mi je zvonilo satima!"

Iz vreće je izvadila revolver.

Tim je zurio u oružje, razrogačenih očiju. Video je slike pištolja u udovičinim knjigama, a matori Destri je na zidu svog pogrebnog zavoda imao uramljeni crtež oružja po imenu puška, ali nikad nije očekivao da će ugledati pravu stvar. Revolver je bio dug trideset centimetara, sa drškom od drveta, dok su okidač i cevi bile napravljene od metala koji se mutno presijavao. Imao je četiri cevi, uvezane trakama od nečega što je ličilo na mesing. Rupe na krajevima cevi iz kojih je izlazilo šta god da je pištolj ispaljivao bile su četvrtaste.

"Pucao je iz njega dvaput pre nego što mi ga je pokazao, a pištolj nikad više nije opalio od tog dana, jerbo je moj brat umro nedugo nakon toga. Ne znam hoće li i dalje pucati, ali čuvala sam ga na suvom, a jedanput svake godine - na njegov rođendan - podmazivala sam ga kao što mi je pokazao. Svaki magacin je napunjen, a ima još pet projektila. Zovu se meci."

"Neci?", upita Tim, namrštivši se.

"Ne, ne, meci. Pogledaj."

Dodala mu je vreću da oslobodi obe čvornovate šake, a zatim se okrenula na stranu u dovratniku. "Džošua je kazao da nikada ne smeš da uperiš pištolj u čoveka osim ako ne želiš da ga povrediš ili ubiješ. Jer, tako je rekao, pištolji imaju gladno srce. Ili je možda kazao da imaju zlo srce? Nakon svih ovih godina, više se ne sećam. Sa strane se nalazi malena poluga… evo ovde…"

Začulo se škljocanje, a deo pištolja između drške i cevi se otvorio. Pokazala mu je četiri četvrtaste mesingane pločice. Kada je izvadila jednu iz rupe u kojoj je počivala, Tim je uvideo da je pločica u stvari dno projektila - metka.

"Mesingano dno ostaje u cevi nakon pucanja", kazala je. "Moraš da ga izvadiš pre nego što ubaciš sledeći metak. Vidiš?"

"Ja'." Žudeo je da lično ubaci metke u cev. Više - žudeo je da drži pištolj u šaci, da povuče okidač i čuje eksploziju.

Udovica je zatvorila pištolj (ponovo se začuo taj savršeni tihi škljocaj), a zatim mu pokazala dršku. Video je četiri male naprave za zapinjanje osmišljene tako da se povuku unazad palcem. "Ovo su otponci.

Svaki ispaljuje drugu cev… ukoliko prokletinja još uvek uopšte može da puca. Vidiš li?"

"Ja. "

"Zove se četvoropuc. Džošua je rekao da je bezbedan sve dok su otponci spušteni." Zaljuljala se na nogama, kao da je spopala vrtoglavica. "Dati detetu oružje! I to detetu koje namerava noću da ode u Beskrajnu šumu i susretne se sa đavolom! Ali šta drugo mogu da uradim?" A zatim, ne Timu: "Ali on neće očekivati da dete ima pištolj, zar ne? Možda na svetu još uvek postoji Belo, a jedan od ovih starih metaka će završiti u njegovom crnom srcu. Stavi ga natrag u vreću, molim te."

Pružila mu je pištolj, drškom napred. Tim ga je skoro ispustio. Zapanjilo ga je što jedan tako maleni predmet može da bude toliko težak. A, kao poreznikov magični štap kada bi prešao preko vode u vedru, činilo se kao da treperi.

"Dodatni meci su umotani u pamučnu vatu. Sa četiri metka u pištolju, imaš ih ukupno devet. Neka ti dobro posluže i neka ne budem prokleta na čistini zato što ti ih dajem."

"Blag… blagodarim, sai!", beše sve što je Tim mogao da prozbori. Ubacio je pištolj u vreću.

Udovica je prislonila šake uz glavu i gorko se nasmejala. "Ti si budala, a i ja sam, takođe. Umesto da ti donesem bratovljev četvoropuc, trebalo je da donesem moju metlu i klepim te po glavi njome." Ponovo se nasmejala tih gorkim, očajničkim smehom. "Ali to bi bilo uzaman, s mojom snagom starice."

"Hoćete li ujutru preneti poruku mojoj mami? Jer ovaj put neću ići samo malo dalje niza Stazu gvozdendrveta, već sve do samog kraja."

"Ja', i slomiću joj srce, najverovatnije." Nagnula se ka njemu, a porub njenog vela se zanjihao. "Jesi li pomislio na to? Vidim ti na licu da jesi. Zašto činiš ovo, kad znaš da će joj vesti o tome kinjiti dušu?"

Tim je pocrveneo od brade do linije kose, ali je ostao pri svome. U tom trenutku je umnogome ličio na svog preminulog oca. "Nameravam da joj spasem vid. Ostavio mi je dovoljno svoje mađije da mi pokaže kako da to uradim."

"Crne mađije! U podršku laži! Laži, Time Rose!"

"Tako vi kažete." Sad mu je brada bila prkosno isturena, a to je takođe umnogome ličilo na Džeka Rosa. "Ali on nije lagao u vezi s ključem - radio je. Nije lagao u vezi s prebijanjem - to se desilo. Nije lagao kad je rekao da je moja mama oslepela - slepa je. A što se tiče mog tate… znate već."

"Jašta", kazala je, sada sa grubim seoskim naglaskom koji Tim nikad ranije nije čuo. "Jašta, a svaka od njegovih istina je radila na dva načina - povredile su te i namamile su te pravo u njegovu zamku."

Tim isprva nije ništa odgovorio, već je samo pognuo glavu i zagledao se u vrhove svojih pohabanih čizama. Udovica je skoro dozvolila sebi da se ponada kada je Tim podigao glavu, pogledao je u oči i kazao: "Vezaću Malecku malo dalje niz put od placa za seču sai Kosingtona i Marčlija. Ne želim da je ostavim na patrljku gde sam pronašao tatu, zato što u drveću vreba gvozdenzub. Kada budete otišli do moje mame, hoćete li zamoliti sai Kosingtona da ode i dovede Malecku natrag?"

Mlađa žena bi možda nastavila da se raspravlja, a možda čak i da ga moli - ali udovica Smak nije bila ta žena. "Još nešto?"

"Dve stvari."

"Govori."

"Hoćete li poljubiti moju mamu za mene?"

"Jašta, i to drage volje. Šta je drugo?"

"Hoćete li me otposlati na put sa blagoslovom?"

Razmotrila je njegove reči, a zatim odmahnula glavom. "Što se tiče blagoslova, četvoropuc mog pokojnog brata je najbolje što mogu da učinim."

"Onda će to morati da bude dovoljno." Povio se u kolenu i prineo pesnicu čelu u znak pozdrava; onda se okrenuo i sišao niza stepenice verande do mesta gde je njegova verna mala mazga bila privezana.

Glasom bezmalo - ali ne sasvim - previše tihim da bi se čuo, udovica Smak je rekla: "U Ganovo ime, blagosiljam te. A sada neka ka radi svoj posao."

Mesec je zašao kada je Tim sjahao sa Malecke i privezao je za grm pored Staze gvozdendrveta. Napunio je džepove ovasom pre nego što je izašao iz štale, a sada je prosuo zrnevlje ispred nje kao što je video da je poreznik učinio za svog konja prethodne noći.

"Budi mirna, a sai Kosington će ujutru doći po tebe", reče joj Tim. Slika kako Pošteni Piter pronalazi Malecku mrtvu, sa zjapećom rupom u stomaku koju je napravila neka šumska grabljivica (možda upravo ona koju je osetio iza sebe na pasearu niza Stazu gvozdendrveta prošle noći) osvetlila mu je um. Ali šta drugo je mogao da učini? Malecka je bila ljupka životinja, ali ne i dovoljno pametna da sama pronađe put do kuće, bez obzira na to koliko je puta prošla ovom stazom.

"Biće ti dobro", rekao joj je, mazeći njenu glatku njušku… ali hoće li? Na pamet mu je pala ideja da je udovica bila u pravu u vezi sa svačim i da je ovo tek prvi dokaz svega toga, a Tim ju je odgurnuo u stranu.

Rekao mi je istinu o svemu ostalom; svakako mi je kazao istinu i u pogledu ovoga, takođe.

Kada je prešao tri točka niza Stazu gvozdendrveta, počeo je da veruje u to.

Morate imati na umu da je Tim imao svega jedanaest godina.

Te noći nije spazio nikakvu logorsku vatru. Umesto gostoljubivog narandžastog sjaja zapaljenog drveta nazreo je hladnu zelenu svetlost dok se približavao kraju Staze gvozdendrveta. Svetlost je treperila i povremeno nestajala sa vidika, ali se vazda vraćala, dovoljno snažna da baca senke koje su mu naizgled gmizale oko stopala poput zmija.

Put je - sada jedva vidljiv, zato što su jedine brazde na njemu bile one koje su napravili točkovi zaprežnih kola za prevoz drvene građe Velikog Rosa i Velikog Kelsa - zavijao levo i dodirivao prastaro stablo gvozdendrveta više od najviše kuće u selu Drvo. Stotinu koraka dalje od te krivine, staza se napred završavala na čistini. Tamo je stajala poprečna motka i tamo se nalazio znak. Tim je mogao da pročita svaku reč na njemu, jer se iznad znaka, lebdeći u vazduhu zahvaljujući krilima koja su udarala toliko brzo da su bezmalo bila nevidljiva, nalazila sighe.

Prišao je bliže, zaboravivši na sve ostalo u čudu zbog tog egzotičnog prizora. Sighe je bila visoka svega desetak centimetara. Bila je naga i predivna. Bilo je nemoguće kazati da li joj je telo zeleno kao sjaj koji je odavala, jer je svetlost oko nje bila izuzetno bleštava. Pa ipak, video je njen gostoljubiv osmeh i znao je da ona njega vidi veoma dobro, iako njene nagore iskošene oči u obliku badema nisu imale zenice. Krila su joj pravila postojani zvuk nalik predenju mačke.

Od poreznika nije bilo ni traga ni glasa.

Sighe se razigrano zavrtela ukrug, a zatim odletela među grane žbuna. Tim je osetio blago osećanje uzbune, zamišljajući kako oštro trnje kida ta prozirna krila, ali se ponovo pojavila neozleđena, uzdižući se u vrtoglavoj spirali do visine od dvadeset metara ili više - sve do najnižih grana stabala gvozdendrveta - pre nego što se ponovo sjurila nadole, pravo na njega. Tim je video njene skladne ruke ispružene pravo, usled čega je izgledala kao devojčica koja skače u jezero. Sagnuo se, a kad mu je proletela iznad glave dovoljno blizu da mu promrsi kosu, začuo je smeh. Zvučao je kao zvonjava zvona negde u daljini.

Oprezno se uspravio i ugledao je kako se vraća, sada se iznova i iznova prevrćući u vazduhu. Srce mu je žestoko dobovalo u grudima. Mislio je da nikada u životu nije video ništa toliko lepo.

Preletela je iznad poprečne motke, a Tim je pri njenoj svetlosti ugledao jedva vidljiv i uglavnom zarastao putić koji je vodio dalje u Beskrajnu šumu. Podigla je ruku. Šaka na njenom kraju, blistava od zelene svetlosti, mahnula mu je, dozivajući ga. Opčinjen njenom nezemaljskom lepotom i dozivajućim osmehom, Tim nije oklevao već se smesta sagnuo i prošao ispod poprečne motke, a da nijedanput nije pogledao poslednje dve reči na znaku svog mrtvog oca: PUTNIČE, ČUVAJ SE.

Sighe je lebdela sve dok joj se Tim nije skoro približio taman dovoljno da ispruži ruku i dodirne je, a zatim je zbrisala dalje niz putić. Tamo je lebdela, smešeći se i prizivajući ga mahanjem ruke. Kosa joj je padala niz ramena, ponekad joj skrivajući sićušne grudi, a ponekad ih otkrivajući dok je lepršala nagore nošena povetarcem koji su stvarala njena krila.

Kada joj se drugi put približio, Tim je progovorio… ali tiho, strahujući da će njene majušne bubne opne puknuti ukoliko joj se preglasno obrati. "Gde je poreznik?"

Njen odgovor je bio još jedna srebrnkasta zvonjava smeha. Dvaput se zavrtela oko svoje ose, kolena privučenih sve do ramena, a zatim opet odletela, zastavši tek toliko da se osvrne preko ramena i uveri da je Tim prati pre nego što je ponovo pojurila napred. Sighe je tako vodila opčinjenog dečaka sve dublje i dublje u Beskrajnu šumu. Tim nije primetio kad je bedni ostatak putića nestao, a njegov kurs ga vodio između visokih stabala gvozdendrveta koja su videle oči svega šačice ljudi, i to veoma davno. Niti je primetio kada je jaki, slatkasto-kiselkasti miris gvozdendrveta zamenila kudikamo neprijatnija aroma ustajale vode i natrulog rastinja. Stabla gvozdendrveta su se proredila i nestala. Dalje napred će ih biti još, nebrojene hiljade stabala, ali ne ovde. Tim je stigao do ivice velike močvare poznate kao Fagonard.

Sighe je, još jednom mu uputivši zadirkujući osmeh, nastavila da leti dalje. Mračna voda je sada reflektovala njen zeleni sjaj. Nešto je - ne riba - izronilo na površinu vode pokrivenu penom, zabuljilo se u uljeza staklastim okom, a zatim skliznulo natrag ispod površine.

Tim to nije primetio. Video je samo busen zemlje obrastao travom iznad koga je sighe sada lebdela. Biće to dugačak korak, ali se odlazak do busena uopšte nije dovodio u pitanje. Čekala ga je. Skočio je čisto da bude siguran i opet jedva uspeo da doskoči. Taj zeleni odsjaj je bio varljiv; činio je da stvari deluju bhže nego što su zaista bile. Zateturao se i zamlatarao rukama u pokušaju da povrati ravnotežu. Sighe je pogoršala stvari (nenamerno, bio je uveren u to; samo se igrala) munjevito leteći ukrug oko njegove glave, zaslepljujući ga svojom aurom i ispunjavajući mu uši svojim zvonkim smehom.

Postavilo se pitanje hoće li Tim uspeti (a nijednom nije video glavu pokrivenu krljuštima koja je izronila iza njega, buljave oči, niti zjapeće čeljusti pune trouglastih zuba), ali je bio mlad i agilan. Povratio je ravnotežu i ubrzo je stajao na vrhu busena.

"Kako se zoveš?", upitao je bleštavu vilu, koja je sada lebdela tik izvan busena.

Uprkos njenom zvonkom smehu, nije bio siguran da li ona može da govori, niti hoće li mu odgovoriti na prostom ili uzvišenom govoru, ako može. Međutim, odgovorila mu je, a on je pomislio da je to najdražesnije ime koje je ikada čuo, savršeno prikladno njenoj eteričnoj lepoti.

"Armanita!", viknula je, a zatim ponovo odletela, smejući se i zavodljivo gledajući preko ramena u njega.

Sledio ju je sve dublje i dublje u močvaru Fagonard. Buseni trave su ponekad bili dovoljno blizu da bez problema zakorači sa jednog na drugi, ali, kako su napredovah, otkrio je da sve češće i češće mora da skače, a ti skokovi su postajali sve duži i duži. Pa ipak, Tim se nije plašio. Naprotiv, bio je zaslepljen i euforičan, smejući se svaki put kad bi se zateturao nakon doskoka. Nije video senke u obliku slova V koje su ga pratile, klizeći kroz crnu vodurinu glatko kao što švaljina igla prolazi kroz svilenu tkaninu; najpre jedna, zatim dve, pa pola tuceta. Bube su ga ujedale, a on ih je otresao ne osećajući njihove ugrize, ostavljajući krvave mrlje na koži. Niti je video pogrbljene ali manje-više uspravne oblike koji su ga pratili u stopu na jednoj strani, zureći očima koje su sijale u mraku.

Posegnuo je ka Armaniti još nekoliko puta, dozivajući: "Dođi, neću te povrediti!" Uvek mu je izmicala, a jednom mu je proletela između prstiju i krilima zagolicala kožu.

Sada je kružila oko jednog busena, većeg od ostalih. Na njemu nije rastao korov, a Tim je pretpostavio da je posredi stena - prva koju je video u ovom delu sveta, gde su stvari delovale više tečno negoli čvrsto.

"To je predaleko!", Tim je doviknuo Armaniti. Pogledom je potražio još neki kamen na koji je mogao da stane, ali nije video nijedan. Ako želi da stigne do sledećeg busena, najpre će morati da skoči na tu stenu. A ona ga je dozivala.

Možda mogu da uspem, pomislio je. Ona svakako misli da mogu; zašto bi me, u suprotnom, pozivala da nastavim dalje?

Na busenu na kojem je trenutno stajao nije bilo dovoljno prostora da uhvati zalet, stoga je savio kolena i odrazio se, uloživši svaku trunku snage u skok. Poleteo je preko vode, uvideo da neće uspeti da doskoči na stenu - skoro, ali ne sasvim - i ispružio ruke. Prizemljio se na grudi i bradu, a potonja je tresnula u stenu dovoljno silovito da mu pred očima, odranije zaslepljenim vilinskim sjajem, zaigraju svetlaci. Imao je svega trenutak da shvati da pod prstima ne oseća stenu - ne osim ako stene ne dišu - a onda se iza njegovih leđa začuo dubok i prljavi brektaj. Zatim je usledio glasno bućkanje koje je toplom, bubama zagađenom vodom isprskalo Tima po leđima i vratu.

Uskobeljao se na stenu koja nije bila stena, svestan da je ispustio udovičinu lampu, ali da još uvek ima njenu vreću. Da je nije čvrsto vezao uzicom oko zgloba, izgubio bi i nju, takođe. Pamuk se ovlažio, ali se nije natopio vodom. Barem ne još uvek.

Onda, taman kad je osetio da mu se stvor iza leđa približava, "stena" je počela da se podiže. Stajao je na glavi nekakvog stvorenja koje se odmaralo u blatu i mulju. Sada je bilo potpuno budno i nije bilo srećno. Urliknulo je, a zelenonarandžasta vatra mu je suknula iz usta, spalivši šašu koja je rasla pravo ispred.

Nije veliki kao kuća, ne, ali to je zmaj, nego šta, i oh, bogovi, stojim mu na glavi!

Plameni dah stvorenja je obasjao taj deo močvare Fagonard. Tim je video kako se stabljike trske povijaju tamo-amo dok su se stvorenja koja su ga pratila sklanjala od zmajeve vatre najbrže što su mogla. Takođe je ugledao još jedan busen. Bio je nešto veći od onih preko kojih je prešao da bi stigao na svoju trenutnu - i veoma pogibeljnu - lokaciju.

Nije imao dovoljno vremena da se zabrine hoće li ga ogromna ljudožderska riba pojesti ako skok bude prekratak, niti hoće li ga zmajev naredni dah pretvoriti u ugljenisanog dečaka ukoliko mu pođe za rukom da doskoči na busen. Sa neartikulisanim uslikom, Tim se vinuo u vazduh. Bio je to njegov najduži skok, bezmalo predugačak. Morao je da zgrabi pregršt trave oštrike da se ne bi skotrljao sa druge strane i pao u vodu. Trava je bila oštra i zasekla mu se duboko u meso prstiju. Pojedini bokori su takođe bili vreli i zadimljeni od zmajevog daha, ali se Tim ipak držao. Nije želeo da razmišlja o tome šta ga možda čeka ukoliko se skotrlja sa tog majušnog ostrva.

Njegov položaj ni ovde nije bio bezbedan. Pridigao se na kolena i pogledao u pravcu iz kojeg je došao. Zmaj - bila je to ženka, jer je video ružičaste devine zupce na njenoj glavi - pridigla se iz vode i sada je stajala na stražnjim nogama. Nije bila velika kao kuća, ali je bila veća od Crnje, poreznikovog vranca. Dvaput je raširila krila, poslavši kapljice vode u svim pravcima i stvorivši povetarac koji je Timu oduvao znojem slepljenu kosu sa čela. Zvuk je nalikovao pucketanju čaršava njegove majke dok su se sušili na konopcu za veš.

Ženka zmaja ga je posmatrala sitnim, okruglim, kapilarima prošaranim očima. Trake vrele pljuvačke su joj se slivale niz čeljusti i šištale kada bi dodirnule vodu. Tim je video kako joj škrge smeštene visoko između oklopljenih grudi podrhtavaju dok je uvlačila vazduh da založi peć u svojoj utrobi. Imao je dovoljno vremena da pomisli koliko je neobično - a takođe i pomalo smešno - što će ono o čemu je njegov očuh lagao sada postati istina. Samo što će Tim biti živ skuvan.

Bogovi mora da se smeju, pomislio je. A ako se oni nisu smejali, poreznik verovatno jeste.

Bez racionalnog razmišljanja, Tim se spustio na kolena i ispružio ruke ka zmaju, dok mu se pamučna vreća i dalje njihala sa zgloba desne šake. "Molim te, gospo!", viknuo je. "Molim te, nemoj da me spališ, jerbo sam naveden na rđav put i ištem tvoj oproštaj!"

Ženka zmaja je nastavila da ga posmatra nekoliko trenutaka, a škrge su nastavile da joj pulsiraju; njena plamena pljuvačka je nastavila da kaplje u vodu i šišti. Onda, polako - Timu se činilo pedalj po pedalj - ponovo je počela da zaranja. Napokon nije preostalo ništa osim vrha njene glave… i tih užasnih, izbuljenih očiju. Činilo se kao da mu obećavaju da neće imati milosti, ukoliko Tim odabere da po drugi put uznemiri njen odmor. Onda su i one nestale, takođe, a Tim je ponovo mogao samo da vidi nešto što je možda bilo stena.

"Armanita?" Osvrnuo se oko sebe, pogledom tražeći njen zelenkasti sjaj, dobro znajući da ga neće videti. Odvela ga je duboko u Fagonard, do mesta ispred koga više nije bilo busenja, a iza njega se nalazio zmaj. Njen posao je bio gotov.

"Ništa osim laži", prošaputao je Tim.

Udovica Smak je sve vreme bila u pravu.

Seo je na humku, misleći da će zaplakati, ali nije bilo suza. To mu je odgovaralo. Kakva je vajda od plakanja? Napravih su budalu od njega, i to je bilo to. Obećao je sebi da će narednog puta znati bolje… ako bude sledećeg puta. Dok je sedeo tamo, usamljen u tmini, a skriveni mesec bacao pepeljasti sjaj kroz iždžikljalo rastinje, to mu nije izgledalo naročito verovatno. Podvodna stvorenja koja su maločas pobegla od zmaja su se vratila. Izbegavala su zmajev vodeni budoar, ali su i dalje imale dosta mesta za manevrisanje, a nije bilo nikakve sumnje u to da je majušno ostrvo gde je Tim sedeo isključivi predmet njihovog zanimanja. Mogao je samo da se nada da su stvorovi neka vrsta riba, nesposobna da izađu iz vode a da pritom ne umru. Znao je, međutim, da velika stvorenja koja žive u ovako gustoj i plitkoj vodi najverovatnije mogu da dišu na vazduhu jednako kao i ispod vode.

Posmatrao ih je kako kruže i pomislio: Skupljaju hrabrost da napadnu.

Gledao je smrti u oči i znao je to, ali je imao jedanaest godina i, uprkos svemu, bio je gladan. Izvadio je veknu, uvideo da se ovlažio samo jedan okrajak hleba i pojeo nekoliko zalogaja. Onda je odložio hleb u stranu kako bi pregledao četvoropuc koliko je mogao na nepostojanoj mesečevoj svetlosti i slabašnom fosforescentnom sjaju močvarne vode. Pištolj je delovao dovoljno suvo. Baš kao i dodatni meci, a Timu je sinulo da zna kako da se obezbedi da ostanu suvi. Napravio je rupu u suvoj polovini vekne, gurnuo rezervne metke duboko unutra, zapušio rupu okrajkom i stavio hleb pored vreće. Nadao se da će se vreća osušiti, ali nije znao. Vazduh je bio veoma vlažan, a…

A evo ih dolaze, dva stvora, jureći pravo kao strele prema njegovom ostrvcetu. Tim je skočio na noge i dreknuo prvo što mu je palo na pamet. "Bolje nemojte! Bolje nemojte, prikani! Ovde vas čeka revolveraš, istinski sin Gileada i Elda, tako da bolje nemojte!"

Sumnjao je da takve beštije sa mozgovima veličine zrna graška imaju ikakvu predstavu o tome šta viče - niti da bi uopšte marile da su znale - ali ih je zvuk njegovog glasa preplašio, te su se povukle.

Pazi da ne probudiš vatrenu devu, pomisli Tim. Spremna je da se podigne i spali te samo da bi zaustavila buku.

Ali kakav je izbor imao?

Sledeći put kada su ti živi podvodni čamci pojurili ka njemu, dečak je zapljeskao rukama pored toga što je povikao. Udarao bi po šupljem panju da je imao panj po kome bi mogao da udara, a Naar neka odnese zmaja. Tim je pomislio da bi, ukoliko dođe do toga, zmajeva plamena smrt bila milostivija od onoga što bi pretrpeo u čeljustima tih plivajućih zveri. Svakako bi bila brža.

Zapitao se da li je poreznik negde u blizini, gledajući sve ovo i uživajući u tome. Zaključio je da je napola u pravu. Poreznik je posmatrao, dakako, ali ne bi ukaljao čizme u ovoj smrdljivoj močvari. Bio je na nekom suvom i prijatnom mestu, i posmatrao je predstavu u svom srebrnom umivaoniku, dok je Armanita kružila nedaleko od njega. Možda mu je čak i sedela na ramenu, brade naslonjene na svoje sićušne šake.

Kad je mutna dnevna svetlost počela da sipi kroz krošnje drveća (čvornovatih, mahovinom pokrivenih monstruoznosti od vrste koju Tim nije video nikad ranije), busen na kome je stajao je opkolilo dva tuceta duguljastih oblika. Najkraće stvorenje je bilo dugačko otprilike tri metra, ali je većina bila kudikamo duža. Vikanje i pljeskanje rukama više ih nije nagonilo u beg. Spremala su se da ga napadnu.

Kao da to već samo po sebi nije dovoljno loše, sada je kroz zeleni krov dopiralo dovoljno svetlosti da vidi kako će njegova smrt imati publiku. Još uvek se nije dovoljno razdanilo da razabere lica posmatrača, i zbog toga mu je bilo drago. Njihovi pogrbljeni, poluljudski oblici su bili dovoljno loši. Stajali su na najbližoj obali, sedamdeset-osamdeset metara dalje. Izbrojao je pola tuceta posmatrača, ali je mislio da ih ima još. Zbog mutne svetlosti i izmaglice bilo mu je teško da bude siguran. Ramena su im bila zaobljena, a kosmate glave isturene napred. Dronjci koji su visili sa njihovih nezgrapnih telesa su možda predstavljali ostatke odeće, ili trake mahovine nalik onima koje su visile sa grana drveća. Timu su delovali kao neveliko pleme blatnih ljudi, koji su se podigli sa vodenog dna močvare da gledaju kako plivajući oblici najpre zadirkuju, a potom hvataju svoj plen.

Zar je bitno? Gotov sam, svejedno da li posmatraju ili ne.

Jedan gmizavac se odvojio od čopora i pojurio ka Timovom busenu, repom šibajući vodu, uzdignute praistorijske glave, vilice rascepljene u kezu koji je izgledao duže od čitavog Timovog tela. Udario je mesto gde je Tim stajao, dovoljno silovito da se busen zatrese kao pihtije. Na obali, nekoliko posmatrača je zahučalo. Tim je pomislio da ga podsećaju na gledaoce partije Tačaka subotom po podne.

Ideja ga je toliko ražestila da mu je iz uma istisnula strah. Gnev je pokuljao da popuni mesto gde se do malopre nalazio strah. Hoće li ga vodene beštije uhvatiti? Nije video nijedan način da to izbegne. Pa ipak, ukoliko se četvoropuc koji mu je dala udovica nije previše pokvasio, možda će moći da natera barem jednog od tih stvorova da plati za svoj doručak.

A ako pištolj ne opali, okrenuću ga i mlatiću drškom beštiju po glavi sve dok mi ne odgrize ruku iz ramena.

Stvorenje je sada puzalo iz vode, a kandže na krajevima zdepastih nogu su kidale bokore korova i trske, ostavljajući crne brazde u blatu koje su se brzo punile vodom. Rep stvora - crnkastozelen na vrhu, beo kao stomak mrtvaca ispod - gonio ga je nagore i napred, šibajući vodu i razbacujući štrokavo blato u svim pravcima. Iznad razjapljene gubice se nalazilo gnezdo očiju koje su pulsirale i nadimale se, pulsirale i nadimale se. Ni za tren nisu napuštale Timovo lice. Dugački zubi su škrgutali i škripali, zvučeći kao kamenje koje struže jedno o drugo.

Na obali - sedamdeset metara ili hiljadu točkova daleko, nije bilo nikakve razlike - blatni ljudi su ponovo zakričali, naizgled bodreći čudovište.

Tim je otvorio pamučnu vreću. Ruke su mu bile smirene, a prsti sigurni, iako se stvorenje napola izvuklo na omaleno ostrvo, a sada su svega tri stope delile Timove vodom natopljene čizme od tih pohlepnih zuba.

Zapeo je jedan otponac kao što mu je udovica pokazala, sklopio prst oko okidača i spustio se na koleno. Sada su on i gmižući užas bili u istom nivou. Osetio je kužni dah stvora koji je smrdeo na crkotinu i video dubinu njegovog pulsirajućeg ružičastog ždrela. Pa ipak, Tim se smešio. Osetio je kako mu se usne razvlače u osmeh i bilo mu je drago zbog toga. Dobro je sa osmehom dočekati poslednje trenutke života. Poželeo je da umesto stvorenja sada baronijski poreznik puzi uz obalu, sa svojim izdajničkim vilinskim zloduhom na ramenu.

"Hajde da vidimo kako ti se ovo sviđa, prikane", promrmlja Tim i povuče okidač.

Začuo se toliko gromoglasan prasak da je isprva pomislio kako mu je četvoropuc eksplodirao u šaci. Ali nije eksplodirao pištolj, već gmizavčevo odurno gnezdo očiju. Iz njih je prsnula tamnocrvena sukrvica. Stvorenje je urliknulo u agoniji i propelo se unazad na rep. Kratke prednje noge su zagrebale po vazduhu. Preturilo se unazad u vodu, zabatrgalo, a potom izvrnulo na stranu, izlažući stomak. Crveni oblačić je počeo da se širi kroz vodu oko delimično potopljene glave stvora. Njegov gladni prastari kez je postao mrtvačka grimasa. U krošnjama drveća, nasilno razbuđene ptice su prhnule krilima i uspaničeno zakričale.

I dalje obavijen hladnoćom (i još uvek nasmešen, premda toga nije bio svestan), Tim je otvorio četvoropuc i izvadio potrošenu čauru. Čaura se pušila i bila je topla na dodir. Zgrabio je veknu hleba, zabio čep od okrajka u usta i palcem gurnuo jedan od rezervnih metaka u praznu komoru. Zatvorio je pištolj uz škljocaj, a zatim ispljunuo okrajak, koji je sada imao uljasti ukus.

"Hajde!", povikao je reptilima koji su sada uzbunjeno plivali naprednazad (grba koja je označavala vrh potopljenog zmaja je nestala). "Dođite po još!"

To nije bilo prazno junačenje. Tim je shvatio da zapravo zaista želi da stvorovi krenu na njega. Ništa - pa čak ni očeva sekira, koju je još uvek nosio za pojasom - nije mu nikad izgledalo toliko savršeno ispravno kao teški četvoropuc u njegovoj levoj šaci.

Sa obale se začuo zvuk koji isprva nije mogao da prepozna, ne zato što je bio neobičan, već stoga što se kosio sa svim njegovim pretpostavkama o onima koji su ga posmatrali. Blatni ljudi su tapšali.

Kada se okrenuo ka njima, dok mu se pištolj još uvek dimio u šaci, blatni ljudi su pali na kolena, prislonili pesnice na slepoočnice i izgovorili jedine reči za koje su izgleda bili sposobni. Te reči su bile zdravo da si, jedne od retkih koje su bile potpuno iste na niskom i uzvišenom govoru, reči koje Maniji nazivaju fin-Gan, ili prve reči; reči koje su pokrenule svet.

Da li je moguće…

Tim Ros, sin Džekov, skrenuo je pogled blatnih ljudi na obali ka prastarom (ali veoma efikasnom) oružju koje je i dalje držao u šaci.

Da lije moguće da oni misle…

Bilo je moguće. Više nego moguće, štaviše.

Stanovnici močvare Fagonard su verovali da je Tim Ros revolveraš.

Nekoliko trenutaka je bio odveć zapanjen da se pokrene. Buljio je u njih sa busena na kojem se borio za život (a još uvek je mogao da ga izgubi); klečali su u visokoj zelenoj šaši i glibu sedamdeset metara dalje, pesnica prislonjenih na kosmate glave, i uzvraćali mu pogled.

Konačno je nekakva prividnost razuma počela da se nanovo uspostavlja, a Tim je shvatio da mora da iskoristi njihovo verovanje dok još uvek može. U sećanju je potražio priče koje su mu pričali tata i mama, i one koje je udovica Smak čitala učenicima iz svojih dragocenih knjiga. Činilo se kao da nijedna u potpunosti ne odgovara situaciji, bilo kako, sve dok se nije setio fragmenta stare priče koju je čuo od Iverka Harija, jednog od čudaka koji su povremeno radili u strugari. Matori Iverko je bio budalast, sklon tome da uperi kažiprstom u saradnike i pretvara se da povlači okidač, takođe sklon tome da blebeće koještarije na nečemu za šta je tvrdio da predstavlja uzvišeni govor. Nije voleo ništa više nego da priča o ljudima iz Gileada koji su nosili velike pištolje i odlazili u potrage.

Oh, Hari, samo se nadam da me je ka stavio u domet tvog glasa tog određenog popodnevnog odmora.

"Zdravo da ste, kmetovi!" viknuo je blatnim ljudima na obali. "Vidim vas veoma dobro! Ustanite u ljubavi i vernosti!"

Isprva se ništa nije dogodilo. Onda su ustali, zureći u njega upalim i potpuno iznurenim očima. Oklembešene vilice su im visile skoro do prsnih kostiju u identičnim izrazima čuđenja. Tim je uvideo da neki među njima nose primitivne lukove; drugi su imali toljage vezane upletenom puzavicom preko usukanih grudi.

Šta sada da kažem?

Ponekad, pomisli Tim, jedino bezobrazna istina može da posluži.

"Sklanjajte me sa ovog jebenog ostrva!", viknuo je.

Blatni ljudi su isprva samo ćutke zurili u Tima. Potom su se okupili u krug i počeli da pričaju mešavinom brundaja, škljocaja i uznemirujućeg režanja. Taman kada je počeo da veruje da će se njihova konferencija zauvek nastaviti, nekoliko članova plemena se okrenulo i otrčalo. Drugi, najviši među njima, okrenuo se ka Timu i ispružio obe šake. To jesu bile šake, premda je na njima bilo previše prstiju, a dlanovi su se zeleneli od nekakve mahovinaste supstance. Čovekov gest je bio jasan i nedvosmislen: Ostani gde si.

Tim je klimnuo, a zatim seo na busen (kao Anđelka na svoj kamen, pomislio je) i počeo da žvaće ostatak hleba. Dok je jeo, otvorio je četvoro očiju za slučaj da se plivajuća stvorenja vrate i držao četvoropuc u šaci. Muve i bubice su mu sletale na kožu i zadržavale se tu dovoljno dugo da gucnu koju kapljicu njegovog znoja, a zatim ponovo odletale. Tim je pomislio da će, ako se nešto uskoro ne desi, morati da skoči u vodu da bi se otarasio dosadnih insekata, prebrzih da bi ih spljeskao dlanom. Samo, ko zna šta se još možda skrivalo u toj kaljuzi, ili puzilo po dnu močvare?

Dok je gutao zadnji zalogaj hleba, po močvari prekrivenoj jutarnjom izmaglicom je počelo da odzvanja ritmično bubnjanje, uznemirivši još ptica. Neke od njih su bile iznenađujuće velike, sa ružičastim perjem i dugačkim, mršavim nogama koje su veslale po vodi dok su se ptice uzdizale u vazduh. Ispuštale su prodorne, piskutave krike koji su Timu zvučali nalik smehu poremećene dece.

Neko udara u šuplji panj koji sam ne tako davno poželeo. Misao mu je prizvala umoran osmeh na usne.

Bubnjanje se nastavilo narednih pet minuta ili tu negde, a zatim je prestalo. Tipovi na obali su zurili u pravcu iz koga je Tim došao - to je bio mnogo mlađi Tim, koji se budalasto smejao i sledio zlonamernu vilu po imenu Armanita. Blatni ljudi su dlanovima zaklanjali oči štiteći ih od sunca, koje je sada žestoko bleštalo kroz krošnje drveća i rasterivalo maglu. Činilo se kao da predstoji još jedan neprirodno topao dan.

Tim je začuo pljuskanje vode, a nedugo potom se iz nestajuće izmaglice na vidiku pojavio čudnovati, deformisani brodić. Bio je sklepan od komada drveta napabirčenih odsvuda i plovio je nisko u vodi, vukući za sobom dugačka zamršena klupka mahovine i barskog korova. Imao je jarbol, ali ne i jedro; na vrhu jarbola, služeći kao osmatračnica, stajala je glava divljeg vepra okružena rojem mušica. Četiri žitelja močvare su veslala veslima od nekakvog narandžastog drveta koje Tim nije prepoznao. Peti je stajao na pramcu, noseći na glavi crni svileni šešir ukrašen crvenom trakom koja mu je padala niz obnaženo rame. Gledao je pravo ispred sebe, ponekad mašući rukom ulevo, ponekad udesno. Veslači su sledili njegovu haotičnu cikcak signalizaciju sa efikasnošću duge vežbe, a čamčić je glatko jezdio između busenova koji su doveli Tima u njegovu trenutnu nepriliku.

Kada se čamac primakao crnoj površini mirne vode gde je počivao zmaj, kormilar se sagnuo, a zatim uspravio, zabrektavši od napora. U rukama je držao truplo sa koga je još uvek kapala krv, a Tim je pretpostavio da je leš ne tako davno bio prikačen za glavu koja je sad ukrašavala jarbol. Kormilar je držao telo vepra u naručju, ne obraćajući pažnju na krv koja mu se razmazivala po kosmatim grudima i rukama, i zurio nadole u vodu. Izustio je prodoran, huktavi krik, za kojim se začulo nekoliko brzih škljocaja. Posada je uvukla vesla. Čamac je po inerciji nastavio da se kreće napred ka busenu gde je Tim čekao, ali kormilar nije obraćao pažnju; i dalje je zaneseno zurio u vodu.

U tišini šokantnijoj od najglasnijeg pljuskanja, iz vode je izronila napola otvorena džinovska kandža. Sai kormilar je spustio krvavo truplo divljeg vepra na taj dlan jednako nežno kao što bi majka položila zaspalu bebu u kolevku. Kandže su se sklopile oko mesa, cedeći kapljice krvi koje su isprskale vodu. Onda, jednako tiho kao što se pojavila, kandža je nestala, odnoseći svoj danak.

Sada znaš kako da odobrovoljiš zmaja, pomislio je Tim. Palo mu je na pamet da sakuplja čudesno obilje priča, koje će zarobiti pažnju ne samo matorog Iverka već čitavog sela. Zapitao se hoće li poživeti dovoljno dugo da ih ispriča.

Pramac čamčića je udario u Timov busen. Veslači su pognuli glavu i podigavši pesnicu do slepoočnice. Kormilar je postupio isto. Kada je mahnuo rukom, pokazujući Timu da bi trebalo da se ukrca, dugačka zelena i braonkasta vlakna na njegovoj koščatoj ruci su se zanjihala napred-nazad. Još tog rastinja mu je visilo sa obraza i brade. Činilo se da su mu čak i nozdrve zapušene biljnim tvarima, tako da je morao da diše na usta.

Oni uopšte nisu blatni Ijudi, pomislio je Tim dok je ulazio u čamac. Oni su Ijudi biljke. Mutići koji postaju deo močvare u kojoj žive.

"Blagodarim", Tim reče kormilaru i prinese pesnicu slepoočnici.

"Zdravo da si!", odgovori mu kormilar. Usne mu se raširiše u osmeh. Ono zuba koje je na taj način pokazao bilo je zeleno, ali mu osmeh zbog toga nije bio ništa manje dopadljiv.

"U dobar čas se sretosmo", reče Tim.

"Zdravo da si", ponovio je kormilar, nakon čega su svi blatni ljudi prihvatih njegov pozdrav, tako da je močvara uskoro odzvanjala od pokliča: Zdravo da si! Zdravo da si! Zdravo da si!

Na obali (ukoliko se tlo koje je podrhtavalo i šljiskalo pri svakom koraku može nazvati obalom), pleme iz močvare se okupilo oko Tima. Mirisali su na vlažnu zemlju. Tim je držao četvoropuc u šaci, ne zato što je smerao da upuca nekoga od njih, pa čak ni da im zapreti s njim, već stoga što su tako očigledno želeli da vide njegovo oružje. Da je iko od blatnih ljudi pokušao da dodirne pištolj, Tim bi ga vratio natrag u vreću, ali niko nije. Brundali su, gestikulirali, ispuštali te krike nalik ptičjim, ali niko od njih nije izgovorio ni jednu jedinu reč osim tog zdravo da si, a da je Tim mogao da je razume. Pa ipak, kada im se obratio, uopšte nije sumnjao da oni razumeju njega.

Prebrojao je najmanje šesnaest blatnih ljudi: svi do poslednjeg muškarci i svi mutići. Baš kao i na biljkama, na većini je raslo gljivično rastinje nalik lepezastim pečurkama koje je ponekad viđao na stablima cvetkovog drveta u pilani. Takođe su bolovali od čireva i zagnojenih rana. Tim je polako postao siguran u jedno: negde možda postoje blatne žene - šačica - ali neće biti nikakve dece. Ovo je bilo umiruće pleme. Uskoro će ih močvara Fagonard uzeti, baš kao što je zmaj uzeo žrtvenu telesinu divljeg vepra. U međuvremenu, međutim, gledali su u njega na način koji je takođe prepoznao zahvaljuju - i danima provedenim u strugari. Bio je to način na koji su on i ostatak dečaka gledali u poslovođu, kada bi zadnji posao bio završen, a novi još uvek nije bio dodeljen.

Pleme iz Fagonarda je mislilo da je Tim revolveraš - apsurdno, bio je samo klinac, ali eto ti ga sad - i bili su, barem trenutno, spremni da slušaju njegove naredbe. Njima je to bilo dovoljno lako, ali Tim nikad nije bio šef, niti je sanjao o tome. Šta je želeo? Ako ih zamoli da ga odvedu do južnog kraja močvare, oni bi to učinili; bio je siguran u to. Verovao je da bi odatle mogao da pronađe put do Staze gvozdendrveta, koji bi ga zauzvrat odveo natrag do sela.

Kući.

To je predstavljalo razumnu stvar, a Tim je to znao. Ali, kada se vrati kući, majka će mu i dalje biti slepa. Čak ni hvatanje Velikog Kelsa to neće promeniti. On, Tim Ros, prošao bi kroz sito i rešeto bez ikakve dobiti. Da sve bude još gore, poreznik će možda upotrebiti srebrni umivaonik da ga posmatra kako se postiđeno šunja na jug, poražen. Smejaće mu se. Verovatno sa svojom pokvarenom vilom na ramenu, koja bi se smejala skupa s njim.

Dok je razmišljao o svemu tome, na pamet mu je palo nešto što je udovica Smak imala običaj da kaže u srećnijim danima, kada je Tim bio školarac čija je najveća briga u životu bila da završi kućne poslove pre nego što mu se tata vrati iz šume: Jedino glupo pitanje, mališani, jeste ono koje ne postavite.

Govorivši sporo (i bez mnogo nade), Tim je upitao: "U potrazi sam da pronađem Maerlina, velikog čarobnjaka. Rečeno mi je da ima kuću u Beskrajnoj šumi, ali čovek koji mi je to kazao je…" Kučkin sin. Lažov. Okrutni prevarant koji prekraćuje vreme obmanjujući decu. "Nepouzdan", završio je. "Jeste li vi iz Fagonarda ikada čuli za tog Maerlina? Nosi visoku kapu boje sunca."

Očekivao je odmahivanje glavom i nerazumevanje. Umesto toga, članovi plemena su se odmakli od njega i formirali uzak, blebetav krug. To je potrajalo punih desetak minuta, a diskusija se nekohko puta prilično zagrejala. Naposletku su se vratili natrag do mesta gde je Tim čekao. Deformisane šake sa prstima prekrivenim zagnojenim ranama su gurnule negdašnjeg kormilara napred. Ovaj je imao široka ramena i stamenu građu. Da nije odrastao u zatrovanoj močvari kao što je Fagonard, možda bi ga smatrali naočitim. Oči su mu bleštale od inteligencije. Na njegovim grudima, poviše desne bradavice, ogromna inficirana rana se nadimala i pulsirala.

Kormilar je podigao prst u vazduh na način koji je Tim prepoznao: bio je to gest obrati pažnju udovice Smak. Tim je klimnuo i uperio kažiprstom i srednjakom desne šake - koja nije držala pištolj - u svoje oči, kao što ga je naučila udovica Smak.

Kormilar - najbolji plemenski pantomimičar, slutio je Tim - uzvratio mu je klimanjem glavom, a potom prošao rukom ispod isprepletenog korova i višednevnih čekinja na svojoj bradi.

Tim je osetio ubod uzbuđenja. "Brada? Da, on ima bradu!"

Kormilar je zatim mahnuo rukom iznad svoje glave, stegnuvši šaku u pesnicu dok je to činio, naznačavajući ne samo visoku kapu, već visoku kupastu kapu.

"To je on!" Tim se nasmejao.

Kormilar se nasmešio, ali se Timu učinilo da je to zabrinut osmeh. Nekoliko ostalih je zablebetalo i zacvrkutalo. Kormilar im je rukom dao znak da umuknu, a zatim se ponovo okrenuo prema Timu. Pre nego što je mogao da nastavi pantomimu, međutim, rana iznad njegove bradavice se raspukla praćena šikljanjem gnoja i krvi. Iz rane je ispuzao pauk veličine jajeta crvendaća. Kormilar ga je ščepao, zdrobio u šaci i bacio u stranu. Onda je, dok je Tim posmatrao sa užasnutom fascinacijom, jednom rukom širom otvorio ranu. Kada su ivice rane zjapile kao usne, drugu ruku je zavukao unutra i izvadio ljigavu masu jedva primetno pulsirajućih jajašaca. Nehajno ih je otresao u stranu, otarasivši ih se kao što bi se čovek otarasio slina koje je istresao iz nosa jednog prohladnog jutra. Niko od ostalih nije obratio neku naročitu pažnju na njegov postupak. Čekali su nastavak predstave.

Nakon što se pobrinuo za ranu, kormilar se spustio na sve četiri i počeo da pravi niz grabežljivih skokova tamo-amo, režeći dok je to činio. Zastao je i pogledao u Tima, koji je zavrteo glavom. Takođe se borio sa mučninom. Ovi ljudi su mu upravo spasli život i smatrao je da bi bilo veoma neučtivo s njegove strane da se ispovraća pred njima.

"To nisam razumeo, sai. Žao mi je."

Kormilar je slegnuo ramenima i ustao. Ućebani korov koji mu je rastao na grudima je sad bio isprskan krvlju. Ponovo je pogladio zamišljenu bradu i visoku kupastu kapu. Još jednom se spustio četvoronoške na zemlju, režeći i skačući tamo-amo poput grabljivice. Ovog puta svi ostali su mu se pridružili. Pleme je zakratko postalo čopor opasnih životinja, iako su njihov smeh i očevidno dobro raspoloženje donekle kvarili iluziju.

Tim je još jednom zavrteo glavom, osećajući se prilično glupavo.

Kormilar nije izgledao veselo; delovao je zabrinuto. Stajao je nekoliko trenutaka, sa rukama na kukovima, razmišljajući, a zatim je rukom mahnuo jednom od svojih saplemenika da mu priđe. Ovaj je bio visok, ćelav i krezav. Njih dvojica su se prilično dugo savetovali. Onda je visoki čovek otrčao, postižući izuzetno veliku brzinu iako su mu noge bile toliko iskrivljene da se klatio levo-desno kao čamac uhvaćen u buri. Kormilar je pozvao drugu dvojicu i obratio im se. Oni su takođe otrčali.

Kormilar se potom ponovo spustio na sve četiri i iznova započeo imitiranje divlje životinje. Pošto je završio, pogledao je u Tima sa izrazom na licu koji nije bio daleko od preklinjanja.

"Da li je to pas?", upita ga Tim.

Na njegove reči, ostali pripadnici plemena se grohotom nasmejaše.

Kormilar je ustao i šestoprstom šakom potapšao Tima po ramenu, kao da želi da mu kaže da to ne prima k srcu.

"Samo mi kaži jedno", reče Tim. "Maerlin… sai, da li on zaista postoji?"

Kormilar je razmotrio njegovo pitanje, a zatim uperio ruke ka nebu u preteranom delah gestu. Bio je to govor tela koji bi svaki meštanin sela Drvo prepoznao: Ko zna?

Dvojica pripadnika plemena koji su zajedno otrčali vratili su se noseći košaru od pletene trske sa naramenicom od konoplje. Spustili su je pred kormilareve noge, okrenuli se ka Timu, salutirali mu, a zatim odstupili unazad, cereći se. Kormilar je čučnuo i rukom pokazao Timu da sledi njegov primer.

Dečak je znao šta se nalazi u košari i pre nego što ju je kormilar otvorio. Namirisao je sveže isprženo meso i morao je da obriše usne rukavom, jer mu je pošla vodica na usta. Dvojica muškaraca (ili su to možda bile njihove žene) spakovala su fagonardski ekvivalent ručka drvoseča. Isečeni komadi svinjetine bili su naslagana u slojevima, a između je bilo nekakvo narandžasto povrće nalik tikvicama. Komadi mesa su bili umotani u tanke zelene listove, tvoreći na taj način popkine bez hleba. U košari je takođe bilo jagoda i borovnica, voća čija se sezona odavno završila u selu Drvo.

"Blagodarim, sai!" Tim se prstima tri puta kucnuo po grlu. Na njegov gest svi su se nasmejali i potapšali po guši.

Visoki pripadnik plemena se vratio. Na jednom ramenu mu je visila mešina za vodu. U ruci je nosio malenu vreću od najfinije, najglatkije kože koju je Tim ikada video. Vrećicu je dao kormilaru. Mešinu s vodom je pružio dečaku.

Tim nije bio svestan koliko je žedan sve dok nije osetio težinu mešine i dlanovima pritisnuo njene zaobljene, ugibajuće strane. Zubima je izvadio čep, smestio mešinu na pregib lakta kao što su činili ljudi u njegovom selu i dobro nategao. Očekivao je da će voda biti slankasta i bljutava (a možda i puna buba), ali je bila jednako hladna i slatka kao voda koja je izvirala u kladencu između njegove kuće i štale.

Pripadnici plemena su se nasmejali i aplaudirali. Tim je video kako se rana na Dugajlijinom ramenu sprema da se porodi, i stoga mu je laknulo kada ga je kormilar potapšao po ramenu, želeći da pogleda u nešto.

Bila je to vrećica. Preko njene sredine je prelazio nekakav metalni šav. Kada je kormilar povukao jezičak prikačen za taj šav, vrećica se kao magijom otvorila.

Unutra se nalazio metalni disk veličine omanjeg tanjira. Na gornjoj strani su bila slova koja Tim nije umeo da pročita. Ispod njih su stajala tri dugmeta. Kormilar je pritisnuo jedno, a iz tanjira se pojavio kratki štapić praćen tihim zujanjem. Pripadnici plemena, okupljeni oko Tima u labavom polukrugu, ponovo se nasmejaše i aplaudiraše. Očigledno su se bajno provodili. Tim je, utažene žeđi i stojeći na čvrstom (polučvrstom, barem) tlu, shvatio da se i sam prilično dobro provodi.

"Da li je to nešto od Starog Naroda, sai?"

Kormilar klimnu glavom.

"Takvi predmeti se smatraju opasnim tamo oklen dolazim."

Činilo se kao da kormilar isprva nije razumeo njegove reči, a sudeći po njihovim zbunjenim izrazima, nisu ni ostali ljudi biljke. Onda se nasmejao i mahnuo rukom, obuhvatajući sve oko sebe: nebo, vodu, glibovitu zemlju na kojoj su stajali. Kao da želi da kaže kako je sve opasno.

A na ovom mestu, pomisli Tim, verovatno i jeste.

Kormilar je bocnuo prstom Tima u grudi, a zatim apologetski slegnuo ramenima: Izvini, ali moraš da obratiš pažnju.

"Dobro", reče Tim. "Gledam." Uperio je dvama prstima u svoje oči, zbog čega su se svi blatni ljudi zakikotali i počeli da laktovima ćuškaju jedni druge, kao da im je upravo ispričao neki dobar vic.

Kormilar je pritisnuo drugo dugme. Disk je zapištao, usled čega su posmatrači počeli da mrmljaju sa uvažavanjem. Kormilar je počeo da se sporo okreće ukrug, držeći metalnu napravu ispred sebe kao ponudu. Na tri četvrtine punog kruga naprava je opet zapištala, a crvena svetlost je promenila boju u zelenu. Kormilar je uperio rastinjem obraslim prstom u pravcu u kojem je naprava sada pokazivala. Baš kao što je Tim mogao da razabere na osnovu pretežno skrivenog sunca, bio je to sever. Kormilar je pogledao u Tima da vidi da li je ovaj razumeo. Tim je mislio da jeste, ali je postojao jedan problem.

"U tom pravcu je voda. Umem da plivam, ali…" Ogolio je zube i zaškrgutao, pokazujući ka busenu gde je umalo postao doručak nekog krljušastog stvorenja. Oni su se grohotom nasmejali na to, niko glasnije od kormilara, koji se presamitio i morao da se uhvati za svoja mahovinom obrasla kolena da se ne bi preturio preko glave.

Jašta, pomisli Tim, vrlo smešno. Zamalo me nisu živog pojeli.

Kada je nalet smeha prošao, a kormilar mogao ponovo da stoji uspravno, pokazao je na rasklimatani čamac.

"Oh", reče Tim. "Zaboravio sam na to."

Mislio je da predstavlja veoma glupog revolveraša.

Kormilar je pomogao Timu da se ukrca, a zatim je zauzeo svoje uobičajeno mesto ispod katarke na kojoj je stajala raspala glava divljeg vepra. Posada je posedala i uzela vesla. Hrana i voda su ubačeni u čamac; Tim je malu kožnu vreću sa kompasom (ako je metalna naprava bila kompas) stavio u pamučnu vreću udovice Smak. Četvoropucje zadenuo za pojas na levi kuk, gde je pravio ravnotežu ručnoj sekiri na njegovom desnom bedru.

Usledio je dobar deo pozdravljanja, a zatim je Dugajlija - za koga je Tim verovao da je najverovatnije poglavica plemena iz močvare, premda je kormilar obavio najveći deo sporazumevanja - prišao čamcu. Stao je na obali i ozbiljno pogledao u Tima. Uperio je dvama prstima u svoje oči: Gledaj me.

"Vidim te veoma dobro." I jeste, mada su mu kapci postajali teški kao tuč. Nije mogao da se seti kada je poslednji put spavao. Ne prošle noći, svakako.

Poglavica je zavrteo glavom, ponovio gest prstima - ovog puta nešto naglašenije - a Timu se učinilo da u dubinama uma (možda čak i u svojoj duši, tom majušnom, blistavom iverku ka) čuje šapat. Po prvi put mu je sinulo da ovaj narod iz močvare zapravo ne razume njegove reči.

"Da se čuvam?"

Poglavica je klimnuo; ostali su zamumlali u znak slaganja. Na licu im sada više nije bilo razdraganosti ili veselja; izgledali su tužno i čudnovato detinjasto.

"Čega da se čuvam?"

Poglavica se spustio četvoronoške na zemlju i počeo brzo da se okreće ukrug. Ovaj put je umesto režanja proizveo seriju kevtaja nalik psećem lavežu. S vremena na vreme bi zastao i podigao glavu u pravcu severa koji je naprava označila, šireći zelenilom zapušene nozdrve kao da njuši vazduh. Naposletku je ustao i upitno pogledao u Tima.

"U redu", reče Tim. Nije znao šta poglavica pokušava da mu saopšti - niti zašto svi pripadnici plemena sada izgledaju tako utučeno - ali će upamtiti. I znaće šta se poglavica toliko žestoko trudio da mu pokaže, ako to ugleda. Ukoliko to vidi, možda će shvatiti.

"Sai, da li čujete moje misli?"

Poglavica je klimnuo. Svi pripadnici plemena su zaklimali glavom.

"U tom slučaju znate da ja nisam nikakav revolveraš. Samo sam pokušavao da se osokolim."

Poglavica je odmahnuo glavom i nasmešio se, kao da to nije bilo bitno. Ponovo je napravio gest gledaj me, a zatim je rukama obgrlio svoj ranama pokriveni torzo i počeo da preuveličano drhti. Ostali su ga - pa čak i članovi posade u čamcu - imitirali. Posle izvesnog vremena poglavica je pao na zemlju (koja se ugibala pod njegovom težinom). Ostali su i to imitirali, takođe. Tim je zapanjeno zurio u opšti metež. Konačno, poglavica je ustao. Pogledao u Timove oči. Hteo je da zna da li ga je Tim razumeo, a Tim se plašio da jeste.

"Hoćete li da kažete…"

Otkrio je da ne može da dovrši rečenicu, bar ne naglas. Bilo je to isuviše strašno.

(Hoćete li da kažete kako ćete svi pomreti)

Polako, gledajući ozbiljno u Timove oči - pa ipak se malčice osmehujući - poglavica je klimnuo glavom. Onda je Tim jednom zasvagda dokazao da nije revolveraš. Briznuo je u plač.

Kormilar je dugačkom motkom otisnuo čamac od obale. Veslači na levoj strani su okrenuli čamac, a kada su stigli do otvorene vode, kormilar im je obema rukama dao znak da počnu s veslanjem. Tim je seo na zadnji deo i otvorio korpu sa hranom. Pojeo je nekoliko zalogaja zato što mu je stomak krčao od gladi, ah samo malo, zato što ostah deo njega više nije bio gladan. Kad im je ponudio da s njima podeh hranu iz korpe, veslači su mu se iskezili u znak zahvalnosti, ah su odbili. Voda je bila mirna, a postojani ritam veslanja uspavljujući, pa su se Timove oči ubrzo sklopile. Sanjao je da ga majka drmusa i govori mu da je svanulo i da će, ako nastavi da se izležava u krevetu, zakasniti da pomogne ocu da osedla mazge.

Da li je tata živ, onda?, upitao je Tim, a njegovo pitanje je bilo toliko besmisleno da se Nel nasmejala.

Probudilo ga je drmusanje, toliko se jeste dogodilo, ali to nije bila njegova majka. Kada je otvorio oči iznad njega se naginjao kormilar, koji je toliko jako vonjao na znoj i trulo povrće da je Tim morao da suzbije kijanje. Niti je bilo jutro. Sasvim suprotno: sunce je prešlo preko neba i sada je sijalo crvenkastim sjajem kroz neobično, čvornovato drveće koje je raslo pravo iz vode. Tim nije mogao da imenuje to drveće, ali jeste ono koje je raslo na padini dalje od mesta na obali gde je čamac pristao. Bilo je to gvozdendrveće, i to džinovske veličine. U podnožju stabala su rasli gusti bokori narandžastog i zlatastog cveća. Pomislio je da bi njegova majka pala u nesvest od njihove lepote, a onda se setio da ne bi mogla da ih vidi.

Došli su do kraja Fagonarda. Ispred su se nalazile istinske šumske dubine.

Kormilar je pomogao Timu da izađe iz čamca, a dvojica veslača su mu dodala košaru sa hranom i mešinu za vodu. Kada mu se bagaž našao pod nogama - ovog puta na tlu koje nije podrhtavalo - kormilar mu je rukom pokazao da otvori udovičinu pamučnu vreću. Kada je Tim to učinio, kormilar je ispustio pištav zvuk koji je izazvao smeh kod njegove posade.

Tim je izvadio kožnu vreću sa metalnim diskom i pokušao da im je vrati. Kormilar je odmahnuo glavom i pokazao na Tima. Značenje gesta je bilo dovoljno jasno. Tim je povukao jezičak koji je otvarao šav i izvadio napravu. Bila je iznenađujuće teška za nešto toliko tanko i jezivo glatka.

Ne smem da je ispustim, kazao je sam sebi. Vratiću se natrag ovim putem i vratiću im je kao što bih vratio bilo koju pozajmljenu zdelu ili alatku, tamo nazad u selu. Što će reći, u istom stanju u kakvom je bila kad sam je dobio. Ako to učinim, zateći ću ih zdrave i čitave.

Posmatrali su ga da vide seća li se kako da je koristi. Tim je pritisnuo dugme koje je izvlačilo kratak štapić, a zatim ono koje je pravilo pištanje i crveno svetlo. Ovog puta nije bilo smeha i hučanja; ovo je sada bio ozbiljan posao, a možda čak i pitanje života ili smrti. Tim je počeo polako da se okreće ukrug, a kada se okrenuo u pravcu stazice koja se uzdizala između drveća - možda ostacima nekadašnjeg puta - crvena svetlost se promenila u zelenu i ponovo se začulo pištanje.

"Još uvek sever", reče Tim. "Pokazuje u tom pravcu i posle zalaska sunca, zar ne? Čak i ako su krošnje drveća previše guste da bi se videle Stara Zvezda i Stara Mati?"

Kormilar je klimnuo, potapšao Tima po ramenu… a zatim se sagnuo i poljubio ga brzo i nežno u obraz. Zakoračio je unazad, izgledajući usplahireno zbog svoje drskosti.

"U redu je", reče mu Tim. "Sve je u redu."

Kormilar je kleknuo. Ostali su izašli iz čamca i učinili isto. Prineli su pesnice slepoočnicama i povikali Zdravo da si!

Tim je osetio kako mu suze naviru na oči i zatreptao da bi ih potisnuo. Rekao je: "Ustanite, kmetovi… ako je to ono što mislite da ste. Ustanite u ljubavi i zahvalnosti."

Ustali su i ukrcali se u čamac.

Tim je podigao metalni disk sa nerazumljivim slovima. "Vratiću vam ovo! Onako kako sam ga dobio! Hoću!"

Polako - ali i dalje se smešeći, a to je nekako bilo užasno - kormilar je zavrteo glavom. Uputio je dečaku poslednji blagonakloni pogled, a zatim motkom odgurnuo klimavi brodić od čvrste obale i u nepostojani deo sveta koji je predstavljao njihov dom. Tim je stajao i gledao kako se čamac lagano i dostojanstveno okreće ka jugu. Kada je posada u znak pozdrava podigla vesla s kojih je kapala voda, Tim je mahnuo. Posmatrao ih je kako odlaze sve dok čamčić nije postao fantomska izmaglica na vatrenom pojasu koji je pravilo zalazeće sunce. Obrisao je tople suze iz očiju i suzbio (jedva) poriv da poviče za njima i pozove ih da se vrate.

Kada je čamac nestao sa vidika, okačio je bagaž preko svog vitkog tela, krenuo u pravcu koji je naprava naznačila i počeo da zalazi dublje u šumu.

Pao je mrak. Isprva se video mesec; međutim, njegov sjaj je bio tek nepouzdano svetlucanje kada bi dotakao tlo… a onda je i to nestalo. Put jeste postojao, bio je siguran u to, ali je bilo lako skrenuti s njega. Prva dva puta kada mu se to desilo, uspeo je da izbegne da naleti na drvo, ali ne i treći. Razmišljao je o Maerlinu, o tome koliko je verovatno da takva osoba ne postoji i grudima tresnuo u deblo gvozdendrveta. Nije ispustio metalni disk, ali je korpa sa hranom pala na zemlju i prosula se.

Sada ću morati da četvoronoške naslepo pipam unaokolo, a osim ukoliko ne ostanem ovde sve do jutra, najverovatnije neću pokupiti svu…

"Želiš li svetlo, putniče?", upitao ga je ženski glas.

Tim će docnije kazati sebi da je iznenađeno povikao - jer nemamo li svi sklonost da ulepšavamo svoja sećanja tako da nas prikazuju u što boljem svetlu? - ali je istina bila malo jednostavnija: prestrašeno je vrisnuo, ispustio disk, skočio na noge i bio je na ivici da podbrusi pete (a đavo neka nosi drveće u koje je mogao da se zakuca), kada je jedan njegov deo posvećen preživljavanju intervenisao. Ako pobegne odatle, najverovatnije nikad više neće moći da pronađe hranu razbacanu pokraj ivice puta. Kao ni disk, za koji je obećao da će ga čuvati i vratiti neoštećenog.

Disk je progovorio.

Besmislena ideja, budući da čak ni vila Armanitine veličine ne bi mogla da stane unutar te tanke metalne ploče… no, da li je bila išta apsurdnija od usamljenog dečaka u Beskrajnoj šumi u potrazi za volšebnikom koji mora da je već stolećima mrtav? Koji se, čak i ako je živ, najverovatnije nalazi hiljadu točkova severno odavde, u onom delu sveta gde se snegovi nikada ne tope?

Pogledom je potražio zeleni sjaj i nije ga video. Dok mu je srce još uvek udaralo kao ludo u grudima, spustio se na kolena i počeo da pipa oko sebe, dodirnuvši u lišće umotane popkine od svinjetine, pronašavši malu kutiju sa jagodama (koje su se većinom rasule po zemlji) i košaru… ali ne i srebrni tanjir.

U očajanju, povikao je: "Gde si, za ime Nisa?"

"Ovde sam, putniče", odgovori mu ženski glas. Savršeno smiren. S njegove leve strane. I dalje klečeći četvoronoške, okrenuo se u tom pravcu.

"Gde?"

"Ovde sam, putniče."

"Nastavi da pričaš, hoćeš li?"

Glas ga je poslušao. "Ovde sam, putniče. Ovde sam, putniče. Ovde sam, putniče."

Posegnuo je ka glasu; šaka mu se sklopila oko dragocenog artefakta. Kada ga je okrenuo u ruci, ugledao je zelenu svetlost. Privio ga je na grudi, znojeći se. Pomislio je da se nikad u životu nije toliko uplašio, čak ni kada je shvatio da stoji na zmajevoj glavi, niti da mu je ikada toliko laknulo.

"Ovde sam, putniče. Ovde sam, putniče. Ovde…"

"Našao sam te", reče Tim, osećajući se istovremeno budalasto i nimalo budalasto. "Sada, ovaj, možeš da umukneš."

Srebrni disk je zaćutao. Tim je sedeo možda pet minuta, osluškujući noćne zvuke šume - ne toliko preteće kao one u močvari, barem zasad - i uspostavljajući kontrolu nad sobom. Onda je kazao: "Da, sai, želim svetlo."

Disk je počeo tiho da zuji, kao kada je iz njega izašao štapić, a iznenada je zasijala bela svetlost, toliko bleštava da ga je privremeno zaslepila. Drveće je izronilo iz mraka svuda oko njega, a neko stvorenje koje mu se nečujno prišunjalo u tami odskočilo je unazad sa jark zvukom straha. Timove oči su još uvek bile previše zaslepljene da bi dobro osmotrio životinju, ali je stekao utisak tela sa glatkim krznom i - možda - uvijenim repićem.

Iz diska se pojavio drugi štapić.. Na njegovom vrhu, mala izbočina je proizvodila taj jarosni sjaj. Bio je nalik zapaljenom fosforu, ali za razliku od fosfora, štapić nije sagorevao. Tim nije imao pojma kako štapići i svetlost mogu da se kriju u toliko tankom metalnom tanjiru, ali ga nije bilo briga. Za jedno, međutim, bilo ga je briga.

"Koliko će dugo trajati, gospo?"

"Tvoje pitanje nije precizno određeno, putniče. Formuliši ga na drugi način."

"Koliko će dugo svetlost potrajati?"

"Kapacitet električne baterije je osamdeset osam procenata. Projektovani život je sedamdeset godina, plus-minus dve."

Sedamdeset godina, pomisli Tim. To bi trebalo da bude dovoljno.

Počeo je da sakuplja razbacanu hranu i da je pakuje u košaru.

Dok mu je bleštava svetlost diska obasjavala put, staza kojom se kretao bila je još vidljivija nego na rubu močvare, ali se postojano uzdizala, a do ponoći (ako je bila ponoć; nije imao načina da to zna), Tim je bio iscrpljen uprkos dugom snu u čamcu. Nesnosna i neprirodna vrućina se nastavila, a to mu nije pomagalo. Baš kao ni težina košare i mešine s vodom. Konačno je seo, stavio disk na zemlju pored sebe, otvorio korpu i pojeo jedan popkin. Imao je izvanredan ukus. Razmislio je da uzme i drugi, a zatim se podsetio da ne zna koliko će dugo ta zaliha hrane morati da mu potraje. Takođe mu je palo na pamet da blistavu svetlost iz diska može videti sve što se zatekne u njegovoj neposrednoj blizini, a neki od tih stvorova možda nisu prijateljski raspoloženi.

"Hoćeš li da ugasiš svetlo, gospo?"

Nije bio siguran da će mu gospa iz diska odgovoriti - u poslednjih četiri-pet sati nekoliko puta pokušao je da započne razgovor s njom, ah bezuspešno - ali je svetlost nestala, ostavivši ga u mrklom mraku. Timu se istog trena učinilo da svuda oko sebe oseća prisustvo živih stvorenja - veprova, šumskih vukova, vurtova, a možda čak i zmijurine il' dve - i morao je da suzbije poriv da je ponovo zamoli da upali svetlo.

Činilo se kao da je gvozdendrveće uprkos neprirodnoj vrućini znalo da je to Široka Zemlja, i odbacilo je dosta lišća, uglavnom na cveće koje je raslo u njihovom podnožju, ali takođe i dalje od njih. Tim je sakupio dovoljno otpalog lišća da načini improvizovanu postelju i legne na nju.

Prolupao sam, pomisho je - neprijatni termin koji su žitelja sela Drvo koristih za osobe sišle s uma. Međutim, nije se osećao kao da je prolupao. Osećao se zadovoljno, iako su mu nedostajali Fagonarđani i brinuo se za njih.

"Sada ću da spavam", rekao je. "Hoćeš li me probuditi ako nešto naiđe, sai?"

Ženski glas mu je odgovorio, ali ne na način koji je Tim razumeo: "Direktiva devetnaest."

Toje onaj broj između osamnaest i dvadeset, pomislio je i sklopio oči. Smesta je počeo da tone u san. Palo mu je na pamet da bestelesnom ženskom glasu postavi još jedno pitanje: Jesi li govorila sa rajom iz močvare? Ali do tada je već bio zaspao.

U najgluvlje doba noći, deo Beskrajne šume u kome je spavao Tim Ros oživeo je malim, puzećim obličjima. Unutar sofisticirane naprave obeležene oznakom: prenosivi modul-vodič Nort central pozitroniks DARIJA, NCP-1436345-AN, duh u mašini je detektovao približavanje tih stvorenja, ali je ostao nem, ne osećajući nikakvu opasnost. Tim je nastavio da spava.

Trokeni - njih šest - okupih su se oko usnulog dečaka u labavom polukrugu. Neko vreme su ga posmatrali neobičnim očima uokvirenim zlatnim prstenovima, ali su se onda okrenuh ka severu i podigli gubice uvis.

Iznad najsevernijih oblasti Srednjeg sveta, gde se snegovi nikada ne tope, a Nova Zemlja nikad ne stiže, počeo je da se formira ogromni levak, usisavajući i vrteći vazduh koji je nedavno stigao sa juga i koji je bio odveć topao. Kad je počeo da diše kao plućno krilo, levak je usisao veliku količinu ledenog vazduha ispod i počeo brže da se okreće, stvarajući samonapajajuću energetsku pumpu. Ubrzo su njegove spoljašnje ivice pronašle Stazu Zraka, koju je prenosivi modul-vodič DARIJA elektronski očitao i koju je Tim Ros video kao slabašni put kroz šumu.

Zrak je okusio oluju, otkrio da mu se sviđa i usisao je u sebe. Studentres je krenuo na jug, isprva natenane, a zatim sve brže i brže.

Tima je probudila pesma ptica i uspravio se u sedeći položaj, bunovno trljajući oči. Načas nije znao gde je, ali ga je prizor košare i zelenkastih strela sunčeve svetlosti koje su se probijale kroz visoke krošnje gvozdendrveća ubrzo podsetio gde se nalazi. Ustao je, počeo da silazi sa putića da bi obavio jutarnju nuždu, a zatim zastao. Video je nekoliko gomilica izmeta oko mesta na kojem je spavao i zapitao se šta li je to došlo da ga ispita u toku noći.

Nešto manje od vukova, pomislio je. Neka to bude dovoljno. Otkopčao je šlic i odradio posao. Kada je završio, prepakovao je predmete u košari (pomalo iznenađen što je noćni posetioci nisu poharali), popio nekohko gutljaja iz mešine s vodom, a onda podigao srebrni disk Pogled mu je pao na treće dugme. Glas udovice Smak mu je progovorio u umu, govoreći mu da ga ne pritiska, da ga ostavi na miru, ali je Tim odlučio da zanemari taj savet. Da je obratio pažnju na dobronamerne savete, ne bi ni bio ovde. Dabome, njegova majka ne bi bila slepa… ali bi mu Veliki Kels i dalje bio očuh. Pretpostavljao je da je čitav život prepun shčnih razmena. Nadajući se da prokletinja neće eksplodirati, Tim je pritisnuo dugme. "Zdravo, putniče!", kazao je ženski glas.

Tim je otvorio usta da joj otpozdravi, ali je ženski glas bez pauze nastavio da priča. "Dobro došao u DARIJU, navigacionu službu kompanije Nort central pozitroniks. Nalaziš se na Zraku Mačke, ponekad poznatom i kao Zrak Lava ili Zrak Tijgra. Takođe si na Putu Ptice, poznatom raznoliko kao Put Orla, Put Sokola i Put Lešinara. Sve stvari služe Zraku!"

"Tako kažu", složio se Tim, toliko zaprepašćen da je jedva bio svestan da govori. "Premda niko ne zna šta to znači."

"Ostavio si za sobom Putnu tačku devet u močvari Fagonard. U močvari Fagonard ne postoji Dogan, ali postoji stanica za punjenje. Ako ti je potrebna stanica za punjenje, kaži da i ja ću izračunati tvoj kurs. Ako ti nije potrebna stanica za punjenje, kaži nastavi."

"Nastavi", reče Tim. "Gospo… Darija… ja tražim Maerlina…"

Upala mu je u reč. "Sledeći Dogan na trenutnom kursu je u Severnoj šumi kinok, takođe poznat i kao Severno ptičje gnezdo. Stanica za punjenje u Doganu Severne šume kinok trenutno nije u funkciji. Poremećaj u Zraku sugeriše magiju na toj lokaciji. Takođe je moguće da postoji Promenjeni Život na toj lokaciji. Preporučuje se zaobilaženje. Ako želiš da ga zaobideš, kaži zaobilaženje, a ja ću izračunati neophodne promene kursa. Ako želiš da posetiš Dogan Severne šume kinok, takođe poznat i kao Severno ptičje gnezdo, kaži nastavi. "

Tim je razmotrio moguće izbore. Ako mu je Darija-stvar sugerisala zaobilaženje, to Dogan-mesto je verovatno bilo opasno. S druge strane, nije li magija upravo ono što traži? Magija, ili čudo? A ionako je već stajao na glavi zmaja. Koliko Dogan u Severnoj šumi kinok može da bude opasniji od toga?

Možda mnogo, priznao je sam sebi… ali je imao očevu sekiru, imao je očev srećni novčić i imao je udovičin četvoropuc. Koji je radio i već je prolio krv.

"Nastavi", kazao je.

"Udaljenost do Dogana Severne šume iznosi pedeset milja, ih četrdeset pet zarez četrdeset pet točkova. Teren je umereno ravan. Vremenske prilike…" Darija je zastala. Začulo se glasno škljocanje. A zatim:

"Direktiva devetnaest."

"Šta je Direktiva devetnaest, Darija?"

"Da bi zaobišao Direktivu devetnaest, kaži lozinku. Od tebe se može tražiti da je izgovoriš slovo po slovo."

"Ne znam šta to znači."

"Jesi li siguran da ne želiš da isplaniram zaobilaženje, putniče? Detektujem jak poremećaj u Zraku, što nagoveštava veliku magiju."

"Da li je to bela magija ili crna?" Bilo je to najbliže što je Tim mogao da priđe pitanju koje glas iz diska verovatno ne bi razumeo: Da li je to Maerlin ili čovek koji je uvalio mamu i mene u ovu zbrku?

Kada je prošlo deset sekundi bez odgovora, Tim je počeo da veruje da ga uopšte neće ni dobiti… ili će bestelesni glas ponoviti Direktiva devetnaest, što se zaista svodilo na isto. Međutim, odgovor je stigao, iako mu nije mnogo pomogao.

"Obe", reče Darija.

Put je nastavio da se uzdiže, a i vrelina se nastavila, takođe. Do podneva, Tim je bio preumoran i suviše gladan da nastavi dalje. Nekoliko puta je pokušao da zapodene razgovor sa Darijom, ali se ona još jednom ućutala. Pritiskanje trećeg dugmeta nije pomagalo, mada se činilo da njena navigaciona funkcija nije umanjena; kada bi namerno skrenuo desno ili levo sa upadljivog puta koji je vodio sve dublje u šumu (i neprestano se uzdizao), zelenu svetlost bi za tili čas zamenila crvena. Kada bi se vratio na put, ponovo bi zasijala zelena.

Pojeo je hranu iz košare, a zatim se opružio da malo odrema. Kada se probudio, bilo je kasno popodne i nešto hladnije. Ponovo je uprtio košaru na leđa (sada je bila malo lakša), okačio mešinu s vodom preko ramena i pošao napred. Popodne je bilo kratko, a sumrakjoš kraći. Noć ga više nije toliko plašila, delimično zato što je već preživeo užas, ali uglavnom zato što je, kada bi zatražio svetlost, Darija nju i obezbeđivala. A nakon dnevne vrućine, svežina večeri je bila osvežavajuća.

Tim je tabanao mnogo sati pre nego što je ponovo počeo da se umara. Skupljao je lišće na kojem će počinuti do zore, kada je Darija progovorila. "Ispred tebe se pruža dobra prilika za posmatranje scenskog prizora, putniče. Ako želiš da iskoristiš mogućnost gledanja scenskog prizora, kaži nastavi. Ako ne želiš da posmatraš, kaži ne."

Tim je u tom trenutku spuštao košaru na zemlju. Sada ju je ponovo podigao, zaintrigiran. "Nastavi", rekao je.

Bleštava svetlost diska se ugasila, ali nakon što su se Timove oči prilagodile na pomrčinu, ispred sebe je ugledao svetlost. Bila je to samo mesečina, ali je bila kudikamo blistavija od one koja je dopirala kroz krošnje drveća iznad putića.

"Upotrebi zeleni navigacioni senzor", reče Darija. "Hodaj tiho. Povoljna prilika za posmatranja scenskog prizora nalazi se jednu milju, ili nula zarez osam točkova, severno od tvog trenutnog položaja."

To rekavši, isključila se.

Tim je hodao najtiše što je mogao, ali je samom sebi zvučao veoma glasno. Na kraju, to verovatno nije ni bilo toliko bitno. Put se otvorio u prvi veliki proplanak na koji je naišao otkako je ušao u šumu, a bića koja su tu prebivala uopšte nisu obratila pažnju na njega.

Na srušenom deblu gvozdendrveta sedelo je šest bambura, njuški podignutih ka polumesecu. Oči su im blistale poput dragulja. Trokeni su se tih dana retko kad mogli videti u selu Drvo, a smatralo se da spaziti jednog donosi izuzetnu sreću. Tim nikad u životu nije video bambura. Nekoliko njegovih prijatelja je tvrdilo da su ih nazreli kako se igraju na livadama ili u šumarcima cvetkovog drveta, ali on je sumnjao da lažu. A sada… videti čak šest bambura…

Bili su, pomislio je, kudikamo lepši od izdajničke Armanite, zato što je jedina magija u vezi s njima bila magija živih bića. Ovo su stvorenja koja su me okružila prošle noći - znam da jesu.

Prišao im je kao u snu, dobro znajući da će ih verovatno uplašiti, ali nemoćan da ostane u mestu. Nisu se pomerili. Ispružio je ruku prema jednom bamburu, ignorišući žalostan glas u glavi (zvučao je nalik udovičinom), koji mu je govorio da će ga životinja svakako ujesti.

Bambur ga nije ujeo, ali, kada je osetio Timove prste u gustom krznu ispod vilice, činilo se kao da se naglo budi iz sna. Skočio je sa debla. Ostali su učinili isto. Počeli su da jure oko Timovih stopala i između njegovih nogu, škljocajući zubima jedni na druge i prodorno kevćući, što ga je nateralo da se nasmeje.

Jedan bambur je preko ramena pogledao u Tima… i naizgled mu uzvratio osmehom.

Ostavili su ga i pojurili prema središtu proplanka. Tu su načinili krug na mesečevoj svetlosti, a njihove slabašne senke su plesale i treperile. Svi su prestali da trče u isti čas i propeli se na zadnje noge sa ispruženim šapama, izgledajući kao mali krznati ljudi. Ispod hladnog osmeha polumeseca, svi su gledali ka severu, duž Staze Zraka.

"Divni ste!", povika Tim.

Okrenuli su se ka njemu, narušene koncentracije. "Dini!", rekao je jedan bambur… a onda su svi odjurili među okolno drveće. Sve se odigralo tolikom brzinom da je Tim skoro mogao da poveruje kako mu se čitav događaj pričinio.

Skoro.

Te noći se ulogorio na proplanku, nadajući se da će se bamburi možda vratiti. A, dok ga je hvatao dremež, setio se nečega što mu je udovica Smak kazala u vezi sa neprirodno toplim vremenom. Verovatno nije ništa… osim ako ne vidiš ser Trokena kako pleše na svetlosti zvezda ili podignute njuške gleda ka severu.

Tim nije video samo jednog bambura, već čitavih šest kako rade obe te stvari.

Uspravio se u sedeći položaj. Udovica je rekla da su te stvari znak nečega - ali čega? Silantres? To je bilo blizu, ali ne sasvim…

"Studentres", rekao je. "Tako je."

"Studentres", reče Darija, razbudivši ga više nego ikada ranije. "Brzopokretna oluja ogromne siline. U njene karakteristike spada naglo i iznenadno padanje temperature praćeno silovitim vetrovima. Dešavalo se da izazove uništenja velikih razmera i gubitak života u civilizovanim delovima sveta. U primitivnim područjima, čitava plemena su bila zbrisana. Ova defmicija studentresa je bila usluga kompanije Nort central pozitroniks."

Tim je ponovo legao na postelju od suvog lišća, ruku prekrštenih ispod glave, gledajući naviše u krug zvezda koje je proplanak činio jasno vidljivim. Usluga kompanije Nort central pozitroniks, jelda? Pa… možda. Sinulo mu je da je to u stvari bila Darijina usluga. Ona je bila čudesna mašina (iako nije bio siguran da je samo mašina), ali su očito postojale stvari koje nije smela da mu kaže. Palo mu je na pamet da možda nagoveštava neke stvari, doduše. Da li ga je vukla za nos, kao što su učinili poreznik i Armanita? Morao je da prizna da je tako nešto moguće, ali nije uistinu verovao u to. Mislio je - možda zato što je bio običan glupavi klinac, spreman da poveruje u bilo šta - da ona možda veoma dugo nije imala s kim da priča i da joj se on dopao. Jedno je zasigurno znao: ako se odista približava strašna oluja, bilo bi mu bolje da što pre završi posao, a zatim se sakrije u zaklon. Ali, gde će biti bezbedan?

U misli mu se vratilo pleme iz Fagonarda. Oni nisu bili nimalo bezbedni… što su i sami znali, jer nisu li pred njim imitirali bambure? Tada je obećao sebi da će prepoznati ono što su pokušavali da mu pokažu, i jeste. Dolazi oluja - studentres. Oni su to znali, verovatno videvši negde bambure, i očekivali su da ih sve pobije.

S takvim mislima na umu, Tim je pretpostavio da će proći mnogo vremena pre nego što mu pođe za rukom da zaspi, ali je svega pet minuta kasnije bio izgubljen za svet.

Sanjao je kako trokeni plešu na mesečini.

Počeo je da misli o Dariji kao o svojoj saputnici, iako nije mnogo govorila, a kada i jeste, Tim nije uvek razumeo zašto (ili o čemu govori, za ime Naara). Jedanput je to bio niz brojeva. Drugi put mu je kazala da će biti "oflajn" zato što "traga za satelitom" i predložila mu je da se zaustavi. Tim je stao, a disk je narednih pola sata izgledao potpuno mrtvo - nije bilo ni svetlosti, ni glasa. Taman kada je počeo da veruje da je Darija zaista umrla, zeleno svetlo se ponovo uključilo, štapić se ponovo pojavio, a Darija je objavila: "Uspostavila sam vezu sa satelitom."

"Svaka čast", odgovorio je Tim.

Nekoliko puta mu je ponudila da proračuna zaobilaženje. Tim je nastavio da odbija njene ponude. A jedanput, pri kraju drugog dana nakon napuštanja Fagonarda, izrecitovala je nekoliko stihova:

Vidi orlovo oko bleštavo,

i krila na kojima drži nebo!

On vidi kopno i vidi more

i vidi čak i dete poput mene.

Ako bude doživeo stotu (što će se, s obzirom na njegov trenutni sumanuti zadatak, teško desiti), mislio je da nikad neće zaboraviti stvari koje je video tokom tri dana koje su Darija i on proveli u zamornom pešačenju uzbrdo na neprekidnoj omorini. Puteljak je, donedavno jedva primetan, sada postao propisan drum, oivičen ruševnim kamenim zidovima dugim nekoliko točkova. Jednom, tokom bezmalo čitavog sata, hodnik na nebu iznad tog puta se ispunio hiljadama ogromnih crvenih ptica koje su letele na jug, kao da se sele. Ali, dakako, pomislio je, mora da sleću u Beskrajnu šumu da se odmore. Jer takve ptice nikad ranije nisu viđene u selu Drvo. Jednom su četiri plava jelena ne viša od dve stope prešla puteljak ispred njega, naizgled ne obraćajući pažnju na zapanjenog dečaka, koji je stajao u mestu i zijao u te mutiće patuljke. A jedanput je došao do livade prepune džinovskih žutih pečurki visokih čitave četiri stope, sa šeširima veličine kišobrana.

"Jesu li dobre za jelo, Darija?", upitao je, jer se hrana u košari bližila kraju.

"Ne, putniče", odgovorila mu je Darija. "Otrovne su. Ukoliko se čak i očešeš o njih, umrećeš u strašnim grčevima. Savetujem ekstreman oprez."

Tim je prihvatio njen savet, čak i zadržao dah sve dok nije prošao taj smrtonosni gaj ispunjen prevrtljivom, suncem obasjanom smrću.

U smiraj trećeg dana izbio je na rub uzane provalije, duboke hiljadu stopa ili više. Nije mogao da vidi dno, jer je bezdan bio ispunjen belim cvetovima. Cveće je bilo toliko gusto da ga je isprva pobrkao sa oblakom koji je pao na zemlju. Miris koji je iz dubine dolebdeo do njega bio je fantastično sladak. Kameni most je premošćavao tu urvinu i na drugoj strani prolazio kroz vodopad koji se krvavocrveno presijavao na svetlu zalazećeg sunca.

"Treba li da pređem preko toga?", upitao je slabašnim glasom. Most je izgledao kao da nije mnogo širi od noseće grede štale, a na sredini ne mnogo deblji.

Darija mu nije odgovorila, ali je postojana zelena svetlost bila dovoljan odgovor.

"Možda sutra ujutru", reče Tim, znajući da neće spavati od razmišljanja o tome, ali takođe ne želeći da rizikuje prelazak toliko blizu sumraka. Užasavala ga je ideja da po mraku prelazi preko tog visokog mostića.

"Savetujem ti da pređeš odmah", reče mu Darija, "i najbrže što možeš nastaviš ka Doganu u Severnoj šumi. Zaobilaženje više nije moguće."

Dok je gledao u klisuru i taj riskantni most, Timu teško da je bilo potrebno da mu glas iz diska kaže kako zaobilaženje više nije moguće. Pa ipak…

"Zašto ne mogu da sačekam do jutra? To bi svakako bilo bezbednije."

"Direktiva devetnaest." Iz diska se začuo škljocaj glasniji od svih ostalih koje je dotad čuo, a Darija je potom dodala: "Ali ti savetujem da požuriš, Time."

Nekoliko puta joj je rekao da ga oslovljava po imenu umesto da mu se obraća sa putniče. Ovo je bio prvi put da je to učinila, a to ga je ubedilo. Ostavio je košaru plemena iz Fagonarda - ne bez žaljenja - zato što je mislio da će mu remetiti ravnotežu. Ubacio je preostala dva popkina u košulju, prebacio mešinu s vodom preko leđa, a zatim proverio da su mu četvoropuc i očeva ručna sekira čvrsto zadenuti za pojas. Prišao je kamenom mostiću, pogledao nadole u tepih belog cveća i video kako se tamo dole skupljaju prve večernje senke. Zamislio je sebe kako pravi taj jedan "nikad nećeš moći da se vratiš na staro" pogrešan korak; video je sebe kako mlatara rukama u jalovom pokušaju da povrati ravnotežu; osetio je kako mu stopala gube oslonac, a zatim hodaju po vazduhu; čuo svoj vrisak kad je počeo da pada u ambis. Imaće nekoliko trenutaka da zažali zbog života koji je mogao da proživi, a onda…

"Darija", rekao je tihim, slabašnim glasom, "moram li?"

Nije bilo odgovora, što mu je bio dovoljan odgovor. Zakoračio je na most.

Bat njegovih čizama po steni bio je veoma glasan. Nije želeo da gleda dole, ali nije imao izbora; ako ne bude vodio računa o tome kuda stupa, biće zasigurno osuđen na propast. Kameni most je bio širok kao seoski put gde je započeo putešestvije, ali, kada je stigao do sredine - baš kao što je strahovao, mada se nadao da ga oči varaju - bio je širok tek koliko đonovi njegovih čizama. Pokušao je da hoda sa rukama ispruženim u stranu, ali je iz klisure zaduvao povetarac, zatalasao mu košulju i učinio da se oseti kao zmaj od papira koji se sprema da poleti. Spustio ih je i nastavio da korača, prvo gazeći prstima pa petom, njišući se levo-desno. Postao je ubeđen da mu srce otkucava poslednje pomamne otkucaje, a um razmišlja poslednje nasumične misli.

Mama nikad neće saznati šta mi se dogodilo.

Na pola puta most je bio najuži, a takođe i najtanji. Tim je kroz stopala osećao njegovu krhkost i čuo je kako vetar urliče duž njegove erodirane donje strane. Sada, svaki put kada bi zakoračio, morao je da zamahne nogom preko provalije.

Nemoj da se ukočiš, kazao je sebi, ali je znao da ukoliko bude oklevao, možda će upravo to uraditi. Onda je krajičkom oka spazio nekakav pokret ispod, i jeste oklevao.

Iz belih cvetova su izbijali dugački, kožasti pipci. Na vrhu su bili sivi poput škriljca, a ispod ružičasti kao izgorela koža. Uzdizali su se prema njemu u kolebljivom plesu - najpre dva, zatim četiri, pa osam, a potom čitava šuma pipaka.

Darija je ponovo kazala: "Savetujem ti da požuriš, Time."

Naterao se da ponovo počne da hoda. Isprva polako, ali zatim sve brže kad su pipci nastavili da mu se približavaju. Nijedna zver sigurno nema domašaj od hiljadu stopa, bez obzira na to koliko čudovišno bilo telo koje se skrivalo tamo dole u cveću, ali, kada je video kako se pipci istanjuju i istežu da bi dosegnuli još više, pohitao je. A kada je najduži pipak dosegnuo donju stranu mosta i počeo da pipa duž nje, potrčao je koliko ga noge nose.

Vodopad je - ne više crven, sada ružičastonarandžaste nijanse - grmeo ispred njega. Hladne kapljice vode isprskaše mu vrelo lice. Tim je osetio kako mu nešto miluje čizmu, pokušavajući da se uhvati, i sa neartikulisanim krikom se bacio naglavačke kroz vodu. Usledio je trenutak strahovite hladnoće - prekrila mu je telo poput rukavice - a onda se obreo na drugoj strani vodopada, ponovo na čvrstom tlu.

Jedan pipak je prošao kroz vodeni zastor. Uzdigao se poput zmije, dok je s njega kapala voda… a zatim se povukao.

"Darija! Jesi il dobro?"

"Ja sam nepromočiva", odgovorila mu je sa nečim što je podsećalo na samozadovoljstvo.

Tim se pribrao i osvrnuo oko sebe. Nalazio se u nevelikoj kamenoj pećini. Na jednom zidu, napisana farbom koja je možda nekada bila crvena ali je tokom godina (ili možda stoleća) izbledela u mutnu boju rđe, stajala je ova tajanstvena beleška:

JOVAN 3:16

PLAŠITE SE PAKLA NADAJTE SE RAJU

ČOVEK ISUS

Ispred njega se nalazilo kratko kameno stepenište ispunjeno bledećom sunčevom svetlošću. Sa jedne strane stepeništa ležala je gomila limenih konzervi i komadića polomljene mašinerije - opruga, žica, slomljenog stakla i parčića pozelenelih dasaka prekrivenih izuvijanim metalnim linijama. Sa druge strane se nalazio iskeženi kostur, preko čijeg grudnog koša je visilo nešto što je ličilo na prastaru čuturicu. Zdravo, Time! činilo se da kaže taj kez. Dobro došao na udaljenu stranu sveta! Želiš li gutljaj prašine? Imam je u izobilju!

Tim se popeo uza stepenice, ubrzavši korak dok je prolazio pored skeleta. Savršeno dobro je znao da kostur neće oživeti i pokušati da ga zgrabi za čizmu, kao što su pipci iz cveća pokušali da urade; mrtvo je mrtvo. Pa ipak, bilo mu je bezbednije da pohita.

Kada je izašao, uvideo je da put još jednom ulazi u šumu, ali neće zadugo biti tamo. Nedaleko napred, velika stara stabla su se proređivala, a dugačka, dugačka strmina uz koju se dotad peo završavala se proplankom kudikamo većim od onog gde su plesali bamburi. Tamo se ogromna kula sačinjena od metalnih greda uzdizala put neba. Na njenom vrhu je treptala crvena svetlost.

"Skoro si stigao do svog odredišta", reče mu Darija. "Dogan Severne šume je tri točka napred." Ponovo se začulo škljocanje, još glasnije nego ranije. "Zaista moraš da požuriš, Time."

Dok je stajao i zijao u kulu sa treperavim svetlom, ponovo je zaduvao povetarac koji ga je toliko prestrašio dok je prelazio preko kamenog mosta, samo što je ovaj put njegov dah bio prohladan. Tim je pogledao u nebo i spazio da oblaci koji su se dotad tromo kotrljali prema jugu sada jurcaju.

"To je studentres, Darija, zar ne? Dolazi studentres."

Darija mu nije odgovorila, ali mu nije bio potreban njen odgovor.

Potrčao je.

Kada je stigao do čistine na kojoj je stajao Dogan, bio je bez daha i sposoban jedino da kaska, uprkos osećanju opasnosti. Vetar je nastavio da jača, gurajući ga nazad, a visoke grane gvozdendrveća su počele da šapuću. Vazduh je još uvek bio topao, ali Tim je mislio da neće još zadugo ostati takav. Morao je odmah da pronađe zaklon i nadao se da će to učiniti u ovoj Dogan-stvari.

Međutim, kada je stupio na proplanak, jedva je bacio pogled ka kružnoj građevini sa metalnim krovom u podnožju skeletne kule sa treperavim svetlom. Video je nešto drugo što mu je zaokupilo svu pažnju i ukralo dah iz grudi.

Vidim li to? Da li zaista vidim to?

"Bogovi", prošaputao je.

Put preko proplanka je bio popločan nekakvim glatkim i tamnim materijalom, toliko blistavim da je odražavao i drveće koje je plesalo na sve jačem vetru i oblake obasjane sunčevim zracima koji su mu plovili iznad glave. Završavao se na kamenoj litici. Činilo se kao da se čitav svet tamo završava i da ponovo počinje stotinu točkova ili više u daljini. Između se nalazila ogromna provalija uskovitlanog vazduha u kojoj je lišće plesalo i vrtelo se ukrug. Tamo je takođe bilo vrapčarki. Ptice su se dizale i bespomoćno vrtele u vrtložnim vazdušnim strujama. Neke su očigledno već bile mrtve, iščupanih krila.

Kako god, Tim je jedva primećivao ogromnu provaliju i umiruće ptice. Levo od metalnog puta, približno tri metra dalje od mesta gde je svet padao u ništavilo, stajao je okrugli kavez sa čeličnim rešetkama. Ispred kaveza je stajala prevrnuta limena kofa koju je vrlo dobro poznavao.

U kavezu, sporo se šetkajući oko rupe u središtu, nalazio se ogromni tijgar.

Tijgar je ugledao dečaka koji je zijao otvorenih usta i prišao rešetkama. Oči su mu bile krupne kao loptice u igri Tačaka, ali blistavozelene umesto plave. Na njegovoj koži, tamnonarandžaste pruge su se smenjivale sa kao ponoć crnim. Uši su mu bile načuljene. Njuška mu se nabrala i povukla sa dugačkih belih zuba. Zarežao je. Zvuk je bio tih, shčan cepanju šava na svilenom komadu odeće. To je mogao da bude pozdrav… ali je Tim iz nekog razloga sumnjao u to.

Tijgar je oko vrata nosio srebrnu ogrlicu. Sa nje su visila dva predmeta. Jedan je izgledao kao karta za igranje. Drugi predmet je bio ključ neobičnog uvijenog oblika.

Tim nije imao pojma koliko je dugo stajao opčinjen tim čudesnim smaragdnim očima, niti koliko bi još dugo ostao u tom položaju, ali je ekstremna opasnost situacije u kojoj se nalazio najavila svoje prisustvo nizom tihih, potmulih eksplozija.

"Šta je to?"

"Drveće na drugoj strani Velikog kanjona", odgovori mu Darija. "Eksplodira usled ekstremno brzog pada temperature. Potraži sklonište, Time.

Studentres - šta drugo? "Koliko ima pre nego što će stići dovde?"

"Manje od jednog sata." Začuo se još jedan od tih glasnih škljocaja. "Možda ću morati da se isključim."

"Ne!"

"Narušila sam Direktivu devetnaest. Sve što mogu da kažem u svoju odbranu jeste da je prošlo izuzetno mnogo vremena otkako sam imala s nekim da razgovaram." Klik! Onda - još zabrinjavajuće, još zlokobnije - Klank!

"Šta je s tijgrom? Da li je on čuvar Zraka?" Čim mu se ta ideja uobličila u umu, Tima je ispunio užas. "Ne mogu da ostavim čuvara Zraka ovde napolju da umre u studentresu!"

"Čuvar Zraka na ovom kraju je Aslan", reče Darija. "Aslan je lav, a ukoliko još uvek živi, nalazi se daleko odavde, u zemlji beskrajnih snegova. Ovaj tijgar je… Direktiva devetnaest!"Onda se začuo još glasniji škljocaj kada je zaobišla direktivu, ali po koju cenu, Tim nije znao. "Ovaj tijgar je magija koju sam ti spomenula. Ne obraćaj pažnju na njega. Potraži zaklon! Srećno, Time. Bio si moj prij…"

Ovaj put se nije čulo škljocanje, niti tup zvuk, već ogavno krckanje. Iz diska je pokuljao dim, a zeleno svetlo je prestalo da sija.

"Darija!"

Tišina.

"Darija, vrati se! "

Međutim, Darija je nestala.

Eksplozije umirućeg drveća su i dalje bile daleko sa druge strane te oblačne pukotine u svetu, ali nije bilo nimalo sumnje u to da su se munjevito približavale. Vetar je nastavio da jača, postajući sve hladniji. Visoko iznad je prolazila konačna gomila oblaka. Iza njih se nalazila grozna ljubičasta prozračnost u kojoj su počele da se pojavljuju prve zvezde. Šaputanje vetra u visokim granama okolnog drveća pojačalo se do tužnog napeva uzdaha. Bilo je to kao da gvozdendrveće zna da se njihovi dugi, dugi životi bliže kraju. Džinovski drvoseča je dolazio, vitlajući sekirom napravljenom od vetra.

Tim je bacio još jedan pogled na tijgra (koji je nastavio da se dostojanstveno i sporo šetka po kavezu, kao da je Tim bio vredan samo trenutnog razmatranja), a zatim pohitao ka Doganu. Mali okrugli prozori od pravog stakla - veoma debeli, sudeći po izgledu - marširali su oko građevine u visini Timove glave. Vrata su takođe bila metalna. Na njima nije bilo brave ih zasuna, već jedino prorez nalik uzanim ustima. Iznad tog proreza, na zarđaloj čeličnoj pločici, pisalo je:

NORT CENTRAL POZITRONIKS, D. O. O.

Severna šuma Kinok

Čvorni kvadrant

ISPOSTAVA 9

Nizak stepen bezbednosti

UPOTREBITE KLJUČ-KARTICU

Timu je bilo teško da razabere reči, zato što su bile napisane na uvrnutoj mešavini uzvišenog i niskog govora. Ono što je bilo naškrabano ispod njih, međutim, bilo je lako: Ovde su svi mrtvi.

U podnožju vrata ležala je kutija slična onoj u kojoj je Timova majka čuvala nakit i uspomene, samo što je bila od metala umesto od drveta. Pokušao je da je otvori, ali je bila zaključana. Na kutiji su bila ugravirana slova koja nije umeo da pročita. Imala je ključaonicu neobičnog oblika - nalik slovu {5}- ali nije bilo ključa. Pokušao je da podigne kutiju i nije uspeo. Mogla je biti ukotvljena za tlo na vrhu zakopanog kamenog stuba.

Mrtva ptica je udarila u Timovo hce. Još pernatih leševa je proletelo pored, obrćući se iznova i iznova na sve živahnijem vazduhu. Neki su udarili u zid Dogana i popadali oko njega.

Tim je ponovo pročitao poslednje reči na čehčnoj pločici: UPOTREBITE KLJUČ-KARTICU. Ukoliko je imao ikakvih sumnji u pogledu toga šta je ta stvar mogla da bude, trebalo je samo da pogleda u prorez ispod tih reči. Pomislio je da čak zna kako izgleda "ključ-kartica", jer je verovao da ju je upravo video, zajedno sa prepoznatljivijim ključem koji će možda odgovarati ključaonici metalne kutije u obliku slova. Dva ključa - i moguće spasenje - visila su sa vrata tijgra, koji je verovatao mogao da ga proguta u tri zalogaja. A budući da nije video nikakvu hranu u kavezu, možda bi mu bila dovoljna i samo dva.

Ovo je sve više i više smrdelo na neslanu šalu, premda bi jedino veoma okrutan čovek takvu šalu smatrao zabavnom. Čovek koji bi upotrebio rđavu vilu da namami dečaka u opasnu močvaru, možda.

Šta učiniti? Da li je išta mogao da učini? Voleo bi da upita Dariju, ali se plašio da je njegova prijateljica iz diska - dobra vila u poređenju sa poreznikovom lošom - mrtva, ubijena Direktivom devetnaest.

Polako je prišao kavezu, sada morajući da se bori protiv vetra. Tijgar ga je spazio, obišao rupu u središtu kaveza i stao pored vrata. Spustio je ogromnu glavu i zagledao se u Tima svetlucavim očima. Vetar mu je mrsio gusto krzno, čineći da se pruge talasaju i naizgled menjaju mesta.

Limena kofa je trebalo da se otkotrlja na vetru, ali nije. Poput čelične kutije, činilo se kao da je usidrena u mestu.

Kofa koju mi je ostavio u selu, tako da mogu da vidim njegove laži ipoverujem u njih.

Čitava stvar je bila šala, a on će ispod te kofe pronaći njenu poentu, tu konačnu duhovitu rečenicu - kao Ne mogu da plastem seno kašikom! ili Onda sam je prevrnuo i zagrejao drugu stranu - ljudi su se grohotom smejali takvim stvarima. Ali, budući da je ionako bio kraj, zašto da ne? Dobro će mu doći da se nasmeje.

Tim je uhvatio kofu i podigao je. Očekivao je da će ispod nje ugledati poreznikov čarobni štapić, ali nije. Šala je bila bolja od toga. Bio je to još jedan ključ, veliki i divno izrezbaren. Poput poreznikovog vidiumivaonika i tijgrove ogrlice, ključ je bio napravljen od srebra. Na vrhu je parčetom kanapa bila zakačena ceduljica.

S druge strane provalije, drveće je praskalo i eksplodiralo. Sada se iz klisure prašina kotrljala nagore u džinovskim oblacima, koji su se, poput dima, raspadali na trake.

Poreznikova beleška je bila kratka:

Pozdrav, hrabri i snalažljivi dečače! Dobro došao u Severnu šumu kinok, nekada poznatu kao Kapija Spoljašnjeg sveta. Ovde sam ti ostavio neugodnog Tijgra. VEOMA je gladan! Ali, kao što si možda već pogodio, oko njegovog vrata visi ključ od SKLONIŠTA. Kao što si takođe možda pogodio, ovaj ključ otvara kavez. Upotrebi ga ako smeš! Uz srdačan pozdrav tvojoj majci (koju će njen novi suprug USKORO posetiti), ostajem tvoj verni sluga!

R. F. / M. Š.

Čoveka koji mu je ostavio tu poruku - ukoliko je uopšte bio čovek - iznenađivalo je malo toga, ali bi ga možda iznenadio osmeh na dečakovom licu kad je ustao sa ključem u šaci i bacio limenu kofu. Kofa se uzdigla i odletela na sve snažnijem vetru, koji je sada bezmalo dostigao jačinu oluje. Svrha kofe je sada bila ispunjena, a iz nje je iščezla sva magija.

Tim je pogledao u tijgra. Tijgar je pogledao u Tima. Činilo se kao da je životinja potpuno nesvesna dolazeće oluje. Polako je mahala repom napred-nazad.

"On misli da ću radije da budem oduvan ili da umrem od hladnoće negoli da se suočim s tvojim kandžama i zubima. Možda nije video ovo." Tim je iz pojasa izvadio četvoropuc. "Sredio je riboliku stvar u močvari, a siguran sam da će srediti i tebe, sai tijgre."

Ponovo se zaprepastio koliko se ispravno osećao dok je držao revolver u šaci. Funkcija oružja je bila tako jednostavna, tako jasna. Sve što je pištolj želeo da radi bilo je da puca. A dok ga je držao, pucanje je bilo sve što je Tim želeo da radi.

Ali.

"Oh, video je, nego šta", reče Tim, a osmeh mu se raširio. Jedva da je osetio kako mu se uglovi usana izvijaju nagore, zato što je koža lica počela da mu trne od hladnoće. "Jašta, video ga je veoma dobro. Da li je mislio da ću stići ovoliko daleko? Možda nije. Da li je mislio da ću te, ako stignem, upucati da bih preživeo? Zašto da ne? On bi to uradio. Ali zašto poslati dečaka? Zašto, kada je on verovatno obesio na hiljade ljudi i presekao na stotine grkljana i proterao sa zemlje ko zna koliko sirotih udovica poput moje mame? Možeš li da mi odgovoriš na to, sai tijgre?"

Tijgar je samo zurio spuštene glave i polako mahao repom.

Tim je jednom rukom zadenuo četvoropuc za pojas pantalona; drugom je udenuo srebrni ključ u bravu na zakrivljenim vratima kaveza. "Sai tijgre, nudim ti pogodbu. Dozvoli mi da upotrebim ključ oko tvog vrata i otvorim ono tamo sklonište, pa ćemo obojica preživeti. Ali, ako me pokidaš na froncle, obojica ćemo umreti. Razumeš li me? Daj mi neki znak, ako me razumeš."

Tijgar mu nije dao nikakav znak. Samo je zurio u njega.

Tim uistinu nije ni očekivao znak, a možda mu nije ni bio potreban. Biće vode ako takva bude božja volja.

"Volim te, mama', rekao je i okrenuo ključ. Začuo se tup udar kada se prastari mehanizam za otvaranje pokrenuo. Tim je uhvatio vrata i povukao ih, a šarke su prodorno zaškripale. Onda je odstupio, držeći ruke spuštene kraj bokova.

Načas, tijgar je nepomično stajao u mestu, kao da je sumnjičav. Zatim je izašao iz kaveza. Tijgar i Tim su motrili jedan drugog ispod ljubičastog neba dok je vetar urlao, a marširajuće eksplozije prilazile sve bliže. Posmatrah su jedan drugog kao revolveraši. Tijgar je pošao napred. Tim je zakoračio unazad, ali je znao da će mu, ako napravi samo još jedan korak, živci popustiti i da će se nadati u bekstvo. Stoga je ostao da stoji u mestu.

"Dođi, sai. Pred tobom stoji Tim, sin Velikog Džeka Rosa."

Umesto da iskida Timu grkljan, tijgar je seo i podigao glavu, izlažući ogrlicu i ključeve koji su visili s nje.

Tim nije oklevao. Docnije će možda moći da priušti sebi luksuz zapanjenosti, ali ne sada. Vetar je iz sekunde u sekundu postajao sve snažniji, a ako ne bude brzo delao, podići će ga sa zemlje i oduvati na gvozdendrveće, gde će ga neka grana najverovatnije proburaziti. Tijgar je bio teži, ali će i on ubrzo doživeti istu sudbinu.

Ključ nalik na karticu i ključ sličan slovu bili su spojeni sa srebrnom ogrlicom, ali je kopču ogrlice bilo lako otkopčati. Tim je pritisnuo ispupčenja na stranama, a ogrlica je spala. Imao je svega trenutak da zapazi činjenicu da tijgar još uvek nosi ogrlicu - ova je bila od ružičaste kože tamo gde mu je krzno bilo odrano - a zatim je pojurio prema metalnim vratima Dogana.

Podigao je ključ-karticu i gurnuo je u prorez. Ništa se nije desilo. Okrenuo ju je i pokušao sa drugim krajem. I dalje ništa. Pogodio ga je nalet vetra, hladna mrtva ruka koja ga je pribila na vrata i izazvala krvarenje iz nosa. Tim se odgurnuo nazad, okrenuo karticu naopačke i ponovo pokušao. I dalje ništa. Iznenada se setio nečega što mu je rekla Darija - zar pre samo tri dana? Dogan Severne šume kinok trenutno nije ufunkciji. Pretpostavio je da sada zna šta to znači. Svetlost na vrhu kule od čeličnih greda je možda još uvek radila, ali ovde dole nije bilo energije koja je napajala ovo mesto. Imao je smelosti da se suoči s tijgrom, a tijgar je reagovao tako što ga nije proždrao, ali je Dogan bio zaključan. Obojica će umreti ovde napolju.

Bio je to kraj šale, a čovek u crnom se negde smejao.

Tim se okrenuo i video kako tijgar njuškom gurka metalnu kutiju sa izgraviranim poklopcem. Zver je podigla pogled, a potom ponovo njuškom gurnula kutiju.

"U redu", reče Tim. "Zašto da ne?"

Kleknuo je dovoljno blizu tijgrove spuštene glave da na hladnom obrazu oseti njegov topao dah. Upotrebio je ključ u obliku slova. Savršeno je kliznuo u bravu. Na trenutak se jasno kao dan setio kako je upotrebio ključ koji mu je dao poreznik da otvori Kelsov sanduk. Onda je okrenuo ovaj ključ, začuo škljocanje i podigao poklopac kutije. Nadajući se spasenju.

Umesto toga, ugledao je tri predmeta koji mu naizgled nisu bili ni od kakve koristi: veliko belo pero, malu braonkastu bočicu i običnu pamučnu salvetu, sličnu onima koje su se prostirale na dugačkim stolovima iza seoske sale za javne skupove pre svake večere za Žetvenu noć.

Vetar je sad prevazišao jačinu oluje; začulo se avetinjsko vrištanje kad je zaduvao između izukrštanih greda metalne kule. Pero je zalepršalo iz kutije, ali pre nego što je moglo da odleti, tijgar je istegao vrat i uhvatio ga zubima. Okrenuo se ka dečaku, držeći pero u gubici. Tim ga je uzeo i zadenuo za pojas pored očeve sekire, ne razmišljajući mnogo o tome šta čini. Počeo je da četveronoške uzmiče od Dogana. Naletanje na drvo i nabadanje na granu nije predstavljalo naročito prijatan način da se umre, ali bi to možda bilo bolje - brže - nego da skonča priklešten uza zid Dogana, dok mu taj smrtonosni vetar puzi kroz kožu i ledi unutrašnje organe.

Tijgar je zarežao; taj zvuk laganog cepanja svile. Tim je počeo da okreće glavu, a vetar ga je nabio na Dogan. Borio se da dođe do daha, ah je vetar nastavio da pokušava da mu ga iščupa iz usta i nosa.

Tijgar je sad u zubima držao salvetu, a kad je Tim konačno udahnuo vazduh (grlo mu je utrnulo kad je ledeni vazduh sišao u pluća), ugledao je iznenađujuću stvar. Sai tijgar je podigao salvetu držeći je za jedan kraj, a tkanina se razmotala na četiri puta veću površinu.

To nije moguće.

Izuzev što se to zaista desilo. Osim ako ga oči - iz kojih je sada lila voda koja mu se ledila na obrazima - nisu varale, salveta u tijgrovim čeljustima je narasla do veličine peškira. Tim je posegnuo ka njoj. Tijgar je nastavio da zubima drži salvetu sve dok se nije uverio da je čvrsto stisnuta u Timovoj utrnuloj šaci, a zatim ju je pustio. Oluja je besnela svuda oko njih, sada dovoljno silovito da se čak i tijgar težak tri stotine kilograma zaljulja na nogama, ali je salveta koja je sad postala peškir mlitavo visila iz Timove šake, kao da nema ni daška vetra.

Tim je pogledao u tijgra. Tijgar mu je uzvratio pogled, naizgled potpuno u miru sam sa sobom i sa urlajućim svetom oko sebe. Dečak se zatekao kako misli na limenu kofu, koja je poslužila jednako dobro za gledanje kao i poreznikov srebrni umivaonik. U pravim rukama, rekao mu je poreznik, svaki predmet može da bude magičan.

Možda čak i obična krpa od pamuka.

Salveta je još uvek bila presavijena nadvoje. Tim ju je ponovo razmotao, a peškir je postao stolnjak. Podigao ju je ispred sebe i, premda je jak vetar nastavio da besni pored obe strane, vazduh između njegovog lica i viseće tkanine je bio sasvim nepomičan.

I topao.

Tim je obema rukama zgrabio stolnjak koji je do malopre bio salveta, zatresao ga, a on se još jednom otvorio. Sada je to bio čaršav, koji je s lakoćom ležao na tlu, iako je oluja prašine, grančica i mrtvih ptica proletala pored njega i sa obe strane. Udaranje svog tog silnog krša u zakrivljenu stranu Dogana je zvučalo poput dobovanja grada. Tim je počeo da puzi ispod čaršava, a potom zastao, gledajući u tijgrove bleštavozelene oči. Takođe je pogledao u guste šiljke njegovih zuba, koje njuška nije sasvim prekrivala, pre nego što je zadigao ivicu magične tkanine.

"Hajde. Dođi ovamo. Nema vetra i hladnoće."

Ali ti si to već znao, sai tijgre. Zar ne?

Tijgar je čučnuo, ispružio izvrsne kandže i počeo da puzi napred na stomaku sve dok se nije zavukao pod čaršav. Tim je osetio kako mu se nešto slično klupku žica očešalo o ruku dok se tijgar nameštao da mu bude udobnije: brkovi. Zadrhtao je. Onda se dugo krzneno telo životinje ispružilo pored njegovog.

Tijgar je bio veoma veliki, a zadnja polovina tela mu je i dalje ležala izvan tankog belog pokrivača. Tim se napola pridigao, boreći se protiv vetra koji mu je šamarao glavu i ramena kada ih je promolio napolje, i ponovo zatresao čaršav. Začulo se šuštanje kada se tkanina još jednom razmotala, ovaj put postavši glavno jedro brodića. Sada je porub tkanine ležao skoro u podnožju tijgrovog kaveza.

Svet je urlikao, a vazduh besneo, ali je ispod pokrivača sve bilo mirno. Osim, to jest, Timovog uznemirenog srca. Kada mu se puls unormalio, na grudnom košu je osetio sporo kucanje još jednog srca. I čuo tihu, hrapavu tutnjavu. Tijgar je preo.

"Bezbedni smo, a?", Tim ga je upitao.

Tijgar ga je osmotrio nekohko trenutaka, a zatim sklopio oči. Timu je to izgledalo kao sasvim dovoljan odgovor.

Pala je noć, a skupa s njom je došao pun gnev studentresa. S druge strane snažne magije koja isprva nije izgledala kao ništa više od obične salvete, temperatura se naglo spustila, gonjena vetrom koji je uskoro duvao brzinom većom od stotinu točkova na sat. Na prozorima Dogana su izrasle palac debele katarakte mraza. Gvozdendrveće iza njega je prvo implodiralo iznutra, zatim se srušilo, a potom poletelo na jug u smrtonosnom oblaku grana, iverja i čitavih stabala. Pored Tima, njegov cimer je nastavio da drema, blaženo nesvestan. Tijgrovo telo se opustilo i opružilo kada mu se san produbio, gurajući Tima prema ivici pokrivača. Tim je u jednom trenutku zatekao sebe kako laktovima gura tijgra, onako kako bi neko ćuškao spavača u istom krevetu koji pokušava da ukrade svu ćebad. Tijgar je tiho zarežao i protegao kandže, ali se ipak malčice odmaknuo.

"Blagodarim, sai", prošaputao je Tim.

Sat nakon spuštanja sumraka - ili možda dva; Timova svest o proticanju vremena se pobrkala - urlikanju vetra se priključilo jezivo kreštanje. Tijgar je otvorio oči. Tim je oprezno podigao gornju ivicu pokrivača i izvirio napolje. Kula iznad Dogana je počela da se savija. Gledao je fascinirano kako savijanje postaje naginjanje. Zatim se, skoro prebrzo za oko, kula raspala u paramparčad. U jednom trenu je bila tamo; u sledećem, vetar je odbacio leteće šipke i čelična koplja na široki puteljak onoga što je bila, ranije u toku tog dana, netaknuta šuma gvozdendrveća.

Dogan će sledeći nestati, pomislio je Tim, ali nije.

Dogan je ostao da stoji, baš kao i prethodnih hiljadu godina.

Bila je to noć koju nikad neće zaboraviti, ali toliko čudnovata da nikad neće moći da je opiše… pa čak ni da je se seti racionalno, kao što se sećamo svakodnevnih događaja iz naših života. Puno razumevanje mu se vraćalo isključivo u snovima, a sve do kraja života je sanjao studentres. To nisu bili košmari. Bili su to dobri snovi. Snovi o bezbednosti.

Vazduh ispod pokrivača je bio topao, a usnula telesina njegovog cimera ga je dodatno zagrevala. Tim je u jednom trenutku spustio pokrivač dovoljno da vidi trilion zvezda razasutih diljem nebeske kupole, više nego što je video ikad ranije u životu. Bilo je to kao da je oluja izbušila sićušne rupe u svetu iznad sveta i pretvorila ga u rešeto. Kroz rupice je sijala sva blistava misterija stvaranja. Možda takve stvari nisu bile namenjene ljudskim očima, ali je bio siguran da mu je data posebna dozvola da gleda, jer se nalazio ispod magičnog ćebeta, a pored njega je ležalo stvorenje koje bi čak i najlakoverniji seljani Drveta odbacili kao mitsko.

Osetio je strahopoštovanje dok je gledao u te zvezde, ali takođe i duboko i trajno zadovoljstvo, kakvo je osećao kad je bio dete, budeći se u toku noći, bezbedno ušuškan ispod jorgana, budeći se i tonući u san, slušajući kako vetar peva svoju usamljenu pesmu o drugim mestima i drugim životima.

Vreme je ključaonica, pomislio je dok je gledao nagore u zvezde. Da, mislim da je tako. Ponekad se sagnemo i gvirnemo kroz nju. A vetar koji osetimo na obrazima kada to uradimo - vetar koji duva kroz ključaonicu - jeste dah čitavog živog svemira.

Vetar je urlao preko praznog neba, hladnoća se produbila, ali je Tim Ros ležao bezbedan ispod toplog pokrivača, s tijgrom koji je spavao pored njega. U nekom trenutku je skliznuo u san, dubok i okrepljujući i neuznemiravan snovima. Dok je tonuo u san, osetio se veoma mali i osetio je kako leti na vetru koji je duvao kroz ključaonicu vremena. Dalje od ivice Velikog kanjona, preko Beskrajne šume i močvare Fagonard, iznad Staze gvozdendrveta, mimo sela Drvo - tek hrabrog gnezdašca svetala sa visine na kojoj je jahao na vetru - i dalje, sve dalje, oh, mnogo dalje, preko čitavog Srednjeg sveta sve do mesta gde se gigantska Kula boje abonosa uzdizala ka nebesima.

Otići ću tamo! Hoću, jednog dana!

Bila mu je to zadnja pomisao pre nego što ga je san obuzeo.

Ujutru, postojano kričanje vetra se stišalo do potmulog zujanja. Timova bešika je bila puna. Zadigao je kraj prekrivača, ispuzao napolje na tlo ogoljeno vetrom sve do podzemnog sloja stena i pohitao oko Dogana, dok mu je dah izlazio iz usta u oblačićima bele pare koje je vetar istog časa odnosio. Druga strana Dogana je bila u zavetrini, ali je i pored toga bilo ledeno. Njegova mokraća se pušila na prohladnom vazduhu, a kada je završio, barica na zemlji je smesta počela da se ledi.

Požurio je nazad, boreći se protiv vetra na svakom koraku i drhteći celim telom. Kada je puzeći ponovo ušao ispod magičnog prekrivača u blaženu toplinu, zubi su mu cvokotali. Zagrlio je tijgrovo mišićavo telo, a da nije ni razmislio o tome šta čini, i na tren se prestravio kada je zver otvorila oči i usta. Pojavio se jezik naizgled dugačak kao gusenica i ružičast kao Nova Zemlja. Oblizao mu je obraz, a Tim je ponovo zadrhtao, ne iz straha već od sećanja: sećanja na oca koji rano izjutra češe obraz o njegov, pre nego bi vodom napunio umivaonik i obrijao se. Veliki Ros je rekao da nikad neće pustiti bradu kakvu ima njegov ortak, zato što mu ne bi pristajala.

Tijgar je spustio glavu i počeo da mu njuši kragnu košulje. Tim se nasmejao kad su ga tijgrovi brkovi zagolicali po vratu. Onda se setio poslednja dva popkina. "Podeliću ih s tobom", rekao je, "iako obojica znamo da bi mogao da uzmeš oba ako poželiš."

Dao je jedan popkin tijgru. Popkin je smesta nestao, ali je zver samo posmatrala kada je Tim počeo da jede drugi. Gutao je najbrže što je mogao, čisto za slučaj da se sai tijgar ne predomisli. Potom je navukao prekrivač preko glave i ponovo utonuo u san.

Kada se drugi put probudio, pretpostavio je da bi moglo da bude podne. Vetar je dodatno oslabio, a kada je proturio glavu napolje, vazduh je bio za nijansu topliji. Ipak, pretpostavio je da je lažno leto prema kome je udovica Smak s pravom bila nepoverljiva zanavek nestalo. Baš kao i njegova hrana.

"Šta si jeo u kavezu?", upitao je tijgra. To pitanje je sasvim prirodno vodilo ka sledećem. "I koliko si već dugo zatvoren?"

Tijgar je ustao, prešao nekoliko metara prema kavezu, a zatim se protegao: najpre jednu zadnju nogu, a zatim drugu. Pošao je dalje prema ivici Velikog kanjona, gde je obavio nuždu. Kada je završio, onjušio je rešetke svog zatvora, a zatim se okrenuo od kaveza kao da više nije bitan i vratio se nazad do mesta gde je Tim ležao potrbuške na laktovima i posmatrao ga.

Tijgar ga je ozbiljno osmotrio - bar se Timu tako činilo - zelenim očima, a onda spustio glavu i njuškom zadigao magični čaršav koji ih je zaštitio od studentresa. Ispod je ležala metalna kutija. Tim nije mogao da se seti da ju je poneo sa sobom, ali mora da jeste; da je kutija bila ostavljena napolju, vetar bi je oduvao. To ga je podsetilo na pero. Bilo mu je još uvek bezbedno zadenuto za opasač. Izvadio ga je i pomno pregledao, prelazeći prstom preko njegove bogate gustine. Možda je posredi bilo pero sokola… da je, to jest, bilo upola manje. Ili da je ikada video belog sokola, kao što nije.

"Ovo je pero orla, zar ne?", upitao je. "Ganove mi krvi, jeste."

Tijgar je delovao nezainteresovano za pero, iako je bio sinoć prilično željan da ga ukrade od daha oluje. Dugačka gubica prekrivena žutim maljama se spustila i gurnula kutiju prema Timu. Onda je pogledao u njega.

Tim je otvorio kutiju. Unutra se nalazila samo braon bočica, koja je izgledala kao da možda sadrži nekakav eliksir. Tim ju je podigao i istog časa u vrhovima prstiju osetio podrhtavanje, veoma slično onome kakvo je osetio u poreznikovom čarobnom štapiću kada je prešao njime napred-nazad preko limenog šafolja.

"Da je otvorim? Jer je sigurno da ti ne možeš."

Tijgar je seo, zelenih očiju netremice usredsređenih na majušnu bočicu. Činilo se kao da te oči sijaju iznutra, kao da mu je sam mozak spaljen magijom. Pažljivo, Tim je odvrnuo zapušač. Kada ga je skinuo, ispod je spazio malu providnu pipetu.

Tijgar je otvorio usta. Značenje njegovog gesta je bilo dovoljno jasno, ali…

"Koliko da sipam?", upita ga Tim. "Ne želim da te otrujem ni za šta na svetu."

Tijgar je samo sedeo, glave blago uzdignute nagore, otvorenih usta, izgledajući kao ptić koje čeka da ga majka nahrani crvom.

Nakon malo eksperimentisanja - Tim nikada ranije nije koristio pipetu, mada je video veću i grublju verziju, koju je Destri zvao štrcaljka za bikove - uspeo je da usisa malo tečnosti u cevčicu. Usisala je bezmalo svu tečnost iz bočice, koje nije bilo mnogo. Držao je pipetu iznad tijgrovih usta, a srce mu je tuklo kao ludo u grudima. Pomislio je da zna šta će se desiti, budući da je čuo mnogo legendi o kožnim ljudima, ali je bilo nemoguće biti siguran da je tijgar zbilja začarano ljudsko biće.

"Sipaću kap po kap", rekao je tijgru. "Ako želiš da stanem pre nego što sipam svu tečnost, zatvori usta. Daj mi znak ako me razumeš."

No, kao i ranije, tijgar mu nije dao nikakav znak. Naprosto je sedeo i čekao.

Jedan kap… dve… tri… cevčica je sada bila skoro prazna… četiri… pe…

Tijgrova koža je iznenada počela da se mreška i nadima, kao da su neka stvorenja zarobljena ispod nje i bore se da izađu. Njuška mu se povukla unazad i otkrila kavez od zuba, a zatim ponovo spojila tako snažno da su tijgrova usta bila potpuno zapečaćena. Zver je onda prigušeno zaurlala, od bola ili besa, a urlik je naizgled zatresao proplanak.

Tim se užurbano odmaknuo unazad, prestrašen.

Zelene oči su počele da se beče i uvlače u duplje, kao da su na oprugama. Šibajući rep se uvukao u telo, ponovo pojavio, a zatim opet nestao. Tijgar se zateturao, ovaj put prema ambisu na rubu Velikog kanjona.

"Stani!", vrisnu Tim. "Pašćeš! "

Tijgar se pijano teturao duž ivice provalije, a jedna šapa mu je prešla preko ivice i odronila kišu kamenčića. Prošao je iza kaveza u kome je donedavno bio zatvoren, a pruge su mu se najpre zamaglile, a potom nestale. Pojavila se bela boja, a zatim, iznad nje, tamo gde mu je bila njuška, jarkožuta. Tim je čuo struganje dok su se kosti u tijgrovom telu preuređivale.

Na udaljenoj strani kaveza, tijgar je ponovo riknuo, ali je njegov urlik na pola puta postao veoma ljudski krik. Zamagljeno stvorenje koje se menjalo propelo se na stražnje noge, a tamo gde su mu maločas bile šape, Tim je sad ugledao par prastarih crnih čizama. Kandže su postale srebrni siguli: meseci, krstovi, spirale.

Žuti vrh tijgrove glave je nastavio da se izdužuje, sve dok nije postao kupasta kapa koju je Tim video u limenom vedru. Bela boja ispod toga, gde se malopre nalazio podbradak, pretvorila se u bradu koja je svetlucala na hladnoj i vetrovitoj sunčevoj svetlosti. Svetlucala je zato što je bila prepuna rubina, smaragda, safira i dijamanata.

Tijgar je iščezao, a pred začuđenim dečakom je stajao Maerlin od Elda.

Maerlin se nije smešio, kao što je Tim video u viziji u limenom vedru… ali, dabome, to nikada nije ni bila njegova vizija. Bila je to poreznikova čarolija, osmišljena da ga odvede u propast. Pravi Maerlin je ljubazno gledao u Tima, ali takođe i ozbiljno. Odežda od bele svile, koju je nosio na telu toliko mršavom da je moglo da bude jedva nešto više od kostura, vijorila se na vetru.

Tim se spustio na koleno, pognuo glavu i prineo drhtavu pesnicu slepoočnici. Pokušao je da kaže Zdravo da si, Maerline, ali ga je moć govora napustila i uspeo je samo da nerazgovetno zagrakće.

"Ustani, Time, sine Džekov", reče mag. "Ali pre nego što to učiniš, vrati čep na bočicu. Unutra je preostalo još nekoliko kapi tečnosti, znam, a biće ti i te kako potrebne."

Tim je podigao glavu i upitno pogledao u visoku figuru koja je stajala pored kaveza u kome je donedavno bila zatočena.

"Za tvoju majku", reče Maerlin. "Za oči tvoje majke."

"Istinu zboriš?", prošaputao je Tim.

"Istinu, kao što je istinita kornjača koja na leđima nosi svet. Prevalio si dugačak put, pokazao si veliku hrabrost - i ne malo budalastosti, ali ćemo preći preko toga, budući da te stvari često idu podruku, pogotovo kod mladih - i oslobodio si me iz oblika u kome sam bio zarobljen tušta i tma godina. Za to moraš da budeš nagrađen. A sad zatvori bočicu i ustani."

"Blagodarim", reče Tim. Ruke su mu se tresle, a oči bile zamagljene od suza, ali je uspeo da zavrne čep i ne prospe preostalu tečnost. "Mislio sam da si ti Čuvar Zraka, vala jesam, ali mi je Darija kazala drugačije."

" A ko je Darija?"

"Sužanj, kao i ti. Zaključana u malenoj mašini koju su mi dali stanovnici močvare Fagonard. Mislim da je sada mrtva."

"Zao mi je zbog tvog gubitka, sinko."

"Bila mi je prijateljica", reče jednostavno Tim.

Maerlin klimnu glavom. "Ovo je tužan svet, Time Rose. Što se mene tiče, budući da je ovo Zrak Lava, bila je to njegova mala šala da me preobrazi u oblik velike mačke. Premda ne u obličje Aslana, jer takvu magiju čak ni on ne može da izvede… iako bi voleo da može, jašta. Ili da ubije Aslana i sve ostale Čuvare, tako da se preostali Zrakovi sruše."

"Poreznik", prošaputao je Tim.

Maerlin je zabacio glavu unazad i nasmejao se. Kupasta kapa je ostala da mu stoji na glavi, a Tim je pomislio da je i ona čarobna. "Jok, jok, ne on. Malo magije i dug život je sve za šta je on sposoban. Ne, Time, postoji neko kudikamo moćniji od čoveka u crnom. Kada Veliki uperi prstom sa mesta gde obitava, Široki Plašt navrat-nanos hita da izvrši njegovu zapovest. No, tvoja smrt nije bila jedna od naredbi Crvenog Kralja, a onaj koga nazivaš poreznikom platiće za svoje budalasto ponašanje, siguran sam u to. Previše je dragocen da ga Kralj ubije, ali da ga povredi? Da ga kazn?. Jašta, mislim da mu to predstoji."

"Šta će mu uraditi? Taj Crveni Kralj?"

"Najbolje da ne znaš, ali u jedno možeš da budeš siguran: niko u selu Drvo nikad više neće videti poreznika. Njegovi dani ubiranja poreza su konačno odbrojani."

"A hoće li moja mama… hoće li zaista moći ponovo da vidi?"

"Jašta, pošto si mi pomogao. Nisam poslednja osoba kojoj ćeš služiti u životu." Pokazao je na Timov kaiš. "To je samo prvi revolver koji ćeš nositi, i najlakši."

Tim je pogledao u četvoropuc, ali je iz pojasa izvadio očevu ručnu sekiricu. "Revolveri nisu za takve kao što sam ja, sai. Ja sam samo običan seoski dečak. Biću drvoseča, baš kao i moj tata. Selo Drvo je moje mesto i ostaću tamo."

Stari mag ga je pronicljivo pogledao. "Kažeš to sa sekirom u šaci, ali da li bi to rekao da umesto nje držiš revolver? Da li bi to kazalo tvoje srce? Nemoj da odgovaraš, jer ti u očima vidim istinu. Ka će te odvesti daleko od sela Drvo."

"Ali ja ga volim", prošaputao je Tim.

"Drvo će još neko vreme ostati tamo gde je, stoga nemoj da se brineš. Ali me dobro počuj i poslušaj."

Oslonio se rukama na kolena i savio visoko, koščato telo prema Timu. Brada mu je šibala tamo-amo na zamirućem vetru, a drago kamenje uhvaćeno u njoj je svetlucalo poput vatre. Lice mu je bilo usukano, kao poreznikovo, ali ga je osvetljavala ozbiljnost umesto zlobnog humora i ljubaznost umesto okrutnosti.

"Kada se vratiš u svoju kolibu - putovanje koje će biti znatno brže od onog koje te je dovelo ovamo, i kudikamo bezbednije - otići ćeš do svoje majke i sipaćeš joj poslednje kapi iz bočice u oči. Onda joj moraš dati očevu sekiru. Razumeš li me? Njegov srećni novčić ćeš nositi čitavog života - sahraniće te s njim oko vrata - ali daj majci očevu sekiru. Učini to smesta."

"Z-zašto?"

Zamršeni žbunovi Maerlinovih obrva se spojiše; krajevi usana mu se poviše nadole; ljubaznost je odjednom nestala, a zamenila ju je zastrašujuća tvrdoglavost. "Nije na tebi da pitaš, dečko. Kada ka dođe, dolazi poput vetra - poput studentresa. Hoćeš li me poslušati?"

"Hoću", odgovorio je Tim, uplašen. "Daću joj sekiru, kao što kažeš."

"Dobro."

Mag se okrenuo prema čaršavu ispod koga su proveli studentres i podigao ruke iznad njega. Kraj pokrivača nadomak kaveza se podigao uz oštar zvuk gužvanja i presavio, a čaršav se iznenada prepolovio. Ponovo se presavio i postao veličine stolnjaka. Tim je pomislio da bi žene iz sela veoma mnogo želele da imaju magiju kao što je ova kad treba namestiti krevete i zapitao se da li je takva ideja svetogrđe.

"Ne, ne, uveren sam da si u pravu", reče odsutno Maerlin. "Ali bi se iskvarilo i izazvalo bučne proslave. Magija je prepuna trikova, čak i za starca kao što sam ja."

"Sai… da li je istina da živiš unazad kroz vreme?"

Maerlin je podigao ruke u gestu zabavljene razdraženosti; rukavi njegove odore su se zasukali, otkrivši ruke tanke i bele poput grana breze. "Svi tako misle, dečko, a ako kažem drugačije, i dalje će tako misliti, zar ne? Živim onako kako živim, Time, a istina je da sam ovih dana uglavnom u penziji. Jesi li takođe čuo za moju magičnu kuću u šumi?"

"Jesam!"

"A ako ti kažem da živim u pećini sa samo jednim stolom i slamaricom na podu, a ti to ispričaš ostalima, da li bi ti poverovali?"

Tim je razmislio o tome, a zatim zavrteo glavom. "Ne. Ne bi. Sumnjam da će ljudi uopšte poverovati u to da sam te sreo."

"To je njihova stvar. Što se tebe tiče… jesi li spreman da se vratiš?"

"Mogu li da postavim još jedno pitanje?"

Mag je podigao prst u vazduh. "Samo jedno. Jer sam proveo mnogo dugih godina u onom tamo kavezu - koji je, kao što vidiš, ostao da stoji na potpuno istom mestu, uprkos snažnom duvanju vetra - i umorio sam se od sranja u onu tamo rupu. Živeti monaški jednostavno sasvim je fino, ali postoji granica. Postavi svoje pitanje."

"Kako te je zarobio Crveni Kralj?"

"On nikoga ne može da zarobi, Time - i sam je zarobljen, zatočen na vrhu Mračne kule. Ali on ima moći i ima svoje poklisare. Onaj koga si upoznao je daleko od najmoćnijih među njima. Jedan čovek je došao u moju pećinu. Obmanuo me je da poverujem u to da je putujući torbar, jer je njegova magija bila jaka. Magija koju mu je ustupio Kralj, kao što moraš da razumeš."

Tim je rizikovao još jedno pitanje. "Magija snažnija od tvoje?"

"Jok, ali…" Maerlin je uzdahnuo i pogledao u jutarnje nebo. Tim je zapanjeno shvatio da se čarobnjak stidi. "Bio sam pijan."

"Oh", reče tiho Tim. Nije znao šta drugo da kaže.

"Dosta beseđenja", reče mag. "Sedi na ćihm."

"Na…?"

Maerlin je pokazao na ono što je katkad bilo salveta, ponekad čaršav, a sada je bilo stolnjak. "Na to. I ne brini o tome da ćeš ga isprljati čizmama. Koristili su ga mnogo štrokaviji putnici od tebe."

Tim je brinuo tačno o tome, ali je ipak stao na stolnjak, a zatim seo.

"A sada, pero. Uzmi ga u ruke. Potiče iz repa Garude, orla koji čuva drugi kraj ovog Zraka. Ili mi je barem tako rečeno, mada mi je, kada sam bio mali - da, nekad sam bio mali, Time, sine Džekov - takođe rečeno da roditelji pronalaze bebe ispod glavica kupusa u bašti."

Tim jedva da je čuo njegove reči. Uzeo je pero koje je tijgar spasao da ne odleti na vetru i sada ga je držao u šaci.

Maerlin ga je osmotrio ispod svoje visoke žute kape. "Kada stigneš kući, šta ćeš prvo da uradiš?"

"Staviću kapi u mamine oči."

"Dobro, a zatim?"

"Daću joj tatinu sekiru."

"Nemoj da zaboraviš." Starac se nagnuo napred i poljubio Tima u čelo. Na tren, čitav svet je zablistao pred dečakovim očima jednako bleštavo kao što su sijale zvezde na vrhuncu studentresa. Na trenutak sve je bilo tamo. "Ti si hrabar dečak sa junačkim srcem - što će drugi uvideti i tako te prozvati. A sada idi s mojom zahvalnošću, i odleti kući."

"D-d-da odletim? Kako?"

"Kako hodaš? Samo misli na to. Misli na dom." Hiljadu bora je izboralo uglove starčevih očiju kada se nasmešio. "Jer, kao što je to neko poznat jednom prilikom rekao, ne postoji mesto kao što je dom. Vidi ga! Vidi ga veoma dobro!"

Tim je pomisho na kolibu u kojoj je odrastao i na sobu u kojoj je čitavog života tonuo u san slušajući vetar napolju, vetar koji je pripovedao priče o drugim mestima i drugim životima. Pomislio je na štalu gde su Misti i Malecka bile smeštene i ponadao se da ih je neko hranio. Slamnati Vilem, možda. Pomislio je na izvor na kome je napunio vodom tohko mnogo kofa. Najviše od svega je mislio na majku: na njeno snažno telo sa širokim ramenima, njenu kestenjastu kosu, njene oči kada su bile pune smeha umesto brige i jada.

Pomislio je: Kako mi nedostaješ, mama… a kada je to učinio, stolnjak se podigao sa stenovitog tla i zalebdeo iznad njegovih senki.

Tim je zaprepašćeno usisao vazduh kroz zube, a zatim se okrenuo. Sada je lebdeo u vazduhu više od Maerlinove kape, a čarobnjak je morao da podigne glavu da bi ga pogledao.

"Šta ako padnem?", viknu Tim.

Maerlin se nasmejao. "Pre ili kasnije, svi padnemo. Zasada, čvrsto drži pero! Ćilim te neće zbaciti, stoga samo čvrsto drži pero i misli na dom!"

Tim je stegnuo pero ispred sebe i pomislio na Drvo: na glavnu ulicu, kovačnicu sa pogrebnim zavodom pozadi i groblje, farme, pilanu pokraj reke, kolibu udovice Smak, i - najviše od svega - na svoju kuću sa okućnicom. Ćilim je uzleteo još više, nekoliko trenutaka lebdeo iznad Dogana (kao da odlučuje), a zatim poleteo na jug duž tragova studentresa. Isprva se kretao polako, ali, kada mu je senka pala na injem oivičenu masu drveća sravnjenog sa zemljom, donedavno milion jutara netaknute šume, počeo je da leti sve brže.

Timu je na pamet pala strašna misao: šta ako je studentres prešao preko njegovog sela, zaledio ga i pobio sve u njemu, uključujući i Nel Ros? Okrenuo se da dovikne to pitanje Maerlinu, ali je volšebnik već nestao sa vidika. Tim ga je video još jedanput, ali, kada se to dogodilo, i sam je bio starac. Ali to je priča za neki drugi dan.

Leteći ćilim se uzdizao sve dok svet ispod njega nije rasprostro kao mapa. Ali magija koja je zaštitila Tima i njegovog krznatog cimera od oluje je i dalje radila, a iako je mogao da čuje kako poslednji ledeni dah studentresa zviždi svuda oko njega, bilo mu je savršeno toplo. Sedeo je prekrštenih nogu na tom prevoznom sredstvu kao mladi princ pustinje Mohejn na olifantu, držeći Garudino pero ispred sebe. Osećao se kao Garuda, dok je leteo visoko iznad ogromnog područja divljine sličnog džinovskoj zelenoj haljini, toliko tamnoj da je bila bezmalo crna. Pa ipak, kroz šumu je prolazio ožiljak sive boje, kao da je haljina bila rasečena da otkrije prljavu podsuknju ispod. Studentres je uništio sve što je dodirnuo, premda je šuma kao celina bila veoma malo ozleđena. Staza uništenja nije bila šira od četrdeset točkova.

Ipak, četrdeset točkova širine je bilo dovoljno da u potpunosti razori močvaru Fagonard. Crna močvarna voda se pretvorila u žućkastobele katarakte leda. Sivo, čvornovato drveće koje je raslo iz vode je bilo sravnjeno sa zemljom. Busenje više nije bilo zeleno; sada je izgledalo kao mlečno staklo.

Čamac blatnih ljudi je ležao nasukan na jednom busenu i izvrnut na stranu. Tim je pomislio na kormilara i poglavicu i sve ostale blatne ljude, i briznuo u ogorčen plač. Da nije bilo njih, sada bi ležao zaleđen na nekom od tih busenova pet stotina stopa ispod. Narod iz močvare ga je nahranio i poklonio mu Dariju, njegovu dobru vilu. To nije bilo pravedno, nije bilo pravedno. Tako je vikalo njegovo dečje srce, a onda je njegovo dečje srce malčice umrlo. Jer to je takođe način na koji je svet ustrojen.

Pre nego što je ostavio močvaru iza sebe, ugledao je još nešto što mu je povredilo srce: golemo parče pocrnele zemlje gde se led bio istopio. Ogaravljene sante leda su plutale oko velikog, oklopljenog leša izvrnutog na bok poput nasukanog čamca. Bio je to zmaj koji mu je poštedeo život. Tim je mogao da zamisli - jašta, isuviše dobro - kako se ženka zmaja bori protiv hladnoće svojim vatrenim dahom, ali ju je studentres na kraju ipak uzeo, baš kao i sve ostalo u Fagonardu. Sada je to bilo mesto zaleđene smrti.

Iznad Staze gvozdendrveta, ćilim je počeo da se spušta. Klizio je sve niže i niže, a kada je došao do patrljka Kosingtona i Marčlija, sleteo je na zemlju. Ali, pre nego što panoramski pogled na svet nestao, Tim je zapazio kako se putanja studentresa, koja se dotad postojano kretala u pravcu juga, savija ka zapadnom kursu. A i pričinjena šteta je izgledala manja, kao da je oluja počela da se stišava. To mu je ulilo nadu da je njegovo selo bilo pošteđeno razaranja.

Zamišljeno je pogledao u ćilim, a zatim mahnuo rukama preko njega. "Presavij se!", rekao je (osećajući se malčice budalasto). Ćilim ga nije poslušao, ali, kad se Tim sagnuo da sam obavi posao, leteći ćilim se presavio jednom, dvaput, a potom tri puta, smanjujući se svaki put - ali ne postajući išta deblji. Za svega nekoliko sekundi, ponovo je izgledao kao obična pamučna salveta koja leži na drumu. Ne od one vrste koju biste poželeli da stavite u krilo za večerom, doduše, jer se u njenom središtu nalazio blatnjavi otisak čizme.

Tim ju je stavio u džep i počeo da hoda. A kada je stigao do šumaraka cvetkovog drveća (gde je najveći deo stabala još uvek stajao), dao se u trk.

Zaobišao je selo, zato što nije želeo da izgubi ni minuta odgovarajući na pitanja. Svega šačica ljudi bi imala vremena za njega, u svakom slučaju. Studentres jeste mahom poštedeo Drvo, ali je video ljude koji su se starali o marvi koju su izvukli ispod srušenih štala i pregledali štetu na usevima. Vetar je oduvao strugaru u reku Drvo. Komadi građevine su otplutali nizvodno, a od nje nije preostalo ništa osim kamenih temelja.

Pratio je tok potočića Stejp, baš kao i onog dana kada je pronašao poreznikov čarobni štapić. Njihov izvor, koji je bio zaleđen, već je počeo da se otapa, i premda je nekoliko šindri od gvozdendrveta bilo istrgnuto iz slemena, sama koliba je stajala čvrsto kao i uvek. Činilo se kao da je njegova majka ostavljena sama, zato što ispred kuće nije bilo zaprežnih kola ili mazgi. Tim je razumeo želju ljudi da se pobrinu za vlastite kuće i okućnice pred nailazak oluje kao što je studentres, ali to ga je ipak razljutilo.

Prepustiti ženu, slepu i pretučenu, kapricima oluje… to nije bilo u redu. To nije bio način na koji se raja u selu Drvo ponašala prema komšijama.

Neko ju je sigurno odveo u sklonište, kazao je samom sebi. U salu za javna okupljanja, najverovatnije.

Onda je iz štale čuo blejanje koje nije zvučalo nalik nijednoj od njihovih mazgi. Tim je provirio unutra i nasmešio se. Mali magarac udovice Smak, Sunašce, stajao je privezan za stub i grickao seno.

Tim je zavukao ruku u džep i osetio nalet panike kada nije mogao da pronađe dragocenu bočicu. Onda ju je našao skrivenu ispod magične salvete, i pao mu je kamen sa srca. Popeo se na verandu (poznato škripanje trećeg stepenika učinilo je da se oseti kao dečak u snu) i otvorio ulazna vrata. U kolibi je bilo toplo, jer je udovica Smak založila finu vatricu u kaminu, koja se tek sada gasila i pretvarala u visoku gomilicu sivog pepela i ružičastih žeravica. Udovica je sedela u stolici njegovog tate i spavala, leđima okrenuta Timu i licem okrenuta prema vatri. Iako je goreo od želje da ode k majci, zastao je dovoljno dugo da izuje čizme. Udovica Smak je došla kada nije bilo nikoga drugog; zapalila je vatru da zagreje kolibu; čak i pred nailaskom onoga što je delovalo kao propast za čitavo selo, nije zaboravila kako se brine o komšijama. Tim je ne bi probudio ni za šta na svetu.

Na vrhovima prstiju je otišao do otvorenih vrata majčine spavaće sobe. Njegova mati je ležala na krevetu, ruku spojenih na prekrivaču i slepo zurila u tavanicu.

"Mama?", prošaputao je Tim.

Nel se načas nije pomerala, a Tim je osetio ubod ledenog koplja straha. Pomislio je; Stigao sam prekasno. Ona leži tamo mrtva.

Onda se pridigla na laktove, raspuštene kose koja joj je padala na jastuk iza glave, i pogledala u njegovom pravcu. Lice joj je blistalo od nade. "Time? Jesi li to ti, ili sanjam?"

"Budna si", kazao je.

I potrčao joj u naručje.

Majčine ruke su ga snažno zagrlile i obasula mu je lice iskrenim poljupcima kakve samo majka može da pruži. "Mislila sam da si poginuo! Oh, Time! A kada je došla oluja, bila sam sigurna u to, i poželela sam da umrem. Gde si bio? Kako si mogao tako da mi slomiš srce, ti nevaljali dečače?" A onda je ljubljenje ponovo započelo.

Tim se prepustio, smešeči se i uživajući u njenom poznatom, čistom mirisu, ali se onda setio šta ga je upitao Maerlin. Kada stigneš kući, šta ćeš prvo da uradiš?

"Gde si bio? Reci mi!"

"Sve ću ti ispričati, mama, ali najpre lezi i širom otvori oči. Najšire što možeš."

"Zašto?" Njene ruke su nastavile da mu lepršaju preko očiju i nosa i usta, kao da želi da se uveri da je on zaista tamo. Oči za koje se Tim nadao da će izlečiti zurile su u njega… i kroz njega. Preko njih je počela da se navlači beličasta koprena. "Zašto, Time?"

Nije želeo da joj kaže, za slučaj da obećani lek ne deluje. Nije verovao da bi ga Maerlin slagao - poreznik je bio taj koji je od laži napravio svoj hobi - ali je možda pogrešio.

Oh, molim te, samo da nije pogrešio.

"Nije bitno. Doneo sam lek, ali ga ima vrlo malo, tako da moraš da ležiš veoma mirno."

"Ne razumem."

U svojoj tami, Nel je pomislila da je ono što je zatim kazao pre moglo poticati od mrtvog oca negoli od živog sina. "Samo znaj da sam daleko putovao i svašta preživeo zarad onoga što držim u ruci. A sada, lezi mirno!"

Učinila je kao što joj je rekao, gledajući naviše u njega obnevidelim očima. Usne su joj drhtale.

Timove ruke su takođe drhtale. Zapovedio im je da se smire i, za divno čudo, poslušale su ga. Duboko je udahnuo, zadržao dah, i skinuo čep sa dragocene bočice. U pipetu je usisao svu tečnost, koje nije bilo naročito mnogo. Tečnost nije napunila čak ni polovinu kratke i tanke staklene cevčice. Nagnuo se iznad Nel.

"Budi mirna, mama! Obećaj mi, jer će možda da peče."

"Mirna kao bubica", prošaputala je.

Jedna kap u levo oko. "Peče li te?", upitao je.

"Ne", odgovorila mu je. "Hladno je kao blagoslov. Stavi malo i u drugo, hoćeš li?"

Tim joj je sipao jednu kap u desno oko, a zatim se odmaknuo, grizući se za donju usnu. Da li se koprena boje mleka malčice povukla, ili su to bile njegove puste želje?

"Možeš li išta da vidiš, mama?"

"Ne, ali…" Dah joj je zastao u grlu. "Vidim svetlost! Time, vidim svetlost!"

Ponovo je počela da se pridiže na laktove, ali ju je Tim blago gurnuo nazad na čaršav. Sipao joj je još po jednu kap u oba oka. To će morati da bude dovoljno, pošto je bočica sada bila prazna. Što je bilo dobro, takođe, jer kada je Nel vrisnula, Tim ju je ispustio na pod.

"Mama? Mama! Šta je bilo?"

"Vidim ti lice!", povikala je i stavila mu šake na obraze. Oči su počele da joj se pune suzama, ali Timu je bilo drago zbog toga, jer su sada gledale u njega umesto kroz njega. I bile su sjajne, kao i uvek. "Oh, Time, oh mili moj, vidim ti lice, vidim ga veoma dobro?"

Potom je usledilo vreme koje ne mora da se ispripoveda - što je dobro, takođe, budući da se pojedini trenuci radosti ne mogu opisati.

Moraš joj dati očevu sekiru.

Tim je zapetljao prstima po pojasu, izvadio očevu ručnu sekiru i položio je pored nje na postelju. Pogledala je u nju - i videla je, što im je oboma još uvek bilo čudesno - a zatim dodirnula držalju, izlizanu od dugog niza godina korišćenja. Podigla je bradu i upitno ga pogledala.

Tim je mogao samo da zavrti glavom, smešeći se. "Čovek koji mi je dao lekovite kapi mi je rekao da ti je dam. To je sve što znam."

"Ko, Time? Koji čovek?"

"To je dugačka priča, koju bi bilo najbolje ispričati uz doručak."

"Jaja!", kazala je i krenula da ustane. "Najmanje desetak! I slanina iz špajza!"

I dalje nasmešen, Tim ju je nežno uhvatio za ramena i spustio natrag na jastuk. "Umem da ispržim jaja i meso. Čak ću ti ih doneti u krevet." Misao mu je pala na pamet. "Sai Smak može da doručkuje zajedno s nama. Pravo je čudo što je naše silno vikanje nije probudilo."

"Došla je ovamo kada je vetar zaduvao, i bila je budna tokom čitave oluje, ložeći vatru", reče Nel. "Mislile smo da će oluja oduvati kuću, ali je izdržala. Mora da je mnogo umorna. Probudi je, Time, ali budi nežan."

Tim je ponovo poljubio majku u obraz i izašao iz sobe. Udovica je spavala u mrtvačevoj stolici kraj vatre, brade spuštene na grudi, previše umorna čak i da hrče. Tim joj je nežno prodrmusao rame. Glava joj se zatresla, a zatim vratila u prvobitan položaj.

Ispunjen groznom izvesnošću, Tim je obišao oko stolice i stao ispred udovice Smak. Ono što je video mu je ukralo snagu iz nogu, pa se srušio na kolena. Veo joj je bio strgnut sa lica. Ruina nekada prelepog lica je visila hladna i mrtva. Njeno jedino preostalo oko je slepo zurilo u Tima. Prednji deo njene crne haljine je bio uštirkan od skorele krvi, jer joj je grlo bilo prerezano od uveta do uveta.

Tim je uvukao vazduh da vrisne, ali nije mogao da to učini, jer su mu se snažne ruke sklopile oko vrata.

Bern Kels se ušunjao u dnevnu sobu iz predsoblja, gde je sedeo na svom koferu i pokušavao da se priseti zašto je ubio staricu. Mislio je da je to učinio zbog vatre. Proveo je dve noći drhteći ispod hrpe sena u štali Gluvaća Rinkona, a ta stara maca, ona koja je stavila svakojaka beskorisna znanja u glavu njegovog posinka, čitavo to vreme je provela u toplom. To nije bilo pravedno.

Gledao je kako dečak ulazi u majčinu sobu. Čuo je Neline radosne krike, a svaki se poput eksera zarivao u njegove vitalne organe. Nije imala pravo da viče, osim ako to nisu bili krici bola. Ona je bila kriva za svu njegovu bedu: omađijala ga je svojim čvrstim grudima, uzanim strukom, dugačkom kosom i nasmejanim očima. Verovao je da će njena vlast nad njegovim umom s godinama oslabiti, ali nikada nije. Na kraju je jednostavno morao da je ima. Zašto bi, u suprotnom, ubio svog najboljeg i najstarijeg prijatelja?

A sada je došao dečak koji ga je pretvorio u progonjenog čoveka. Kučka je bila loša, ali je štene bilo još gore. A šta je to nosio zadenuto za opasač? Je li to pištolj, tako mu bogova? Gde li je nabavio takvu stvarčicu?

Kels je davio Tima sve dok dečakovo batrganje nije oslabilo, a telo mu mlitavo visilo iz drvosečinih snažnih ruku. Onda je izvadio pištolj iz Timovog pojasa i zavrljačio ga u stranu.

"Metak je previše dobar za pačalo ko što si ti", reče Kels. Usta su mu bila blizu Timovog uveta. U daljini - kao da mu se svi osećaji povlače duboko u telo - Tim je osetio kako mu očuhova brada golica kožu. "Baš ko i nož kojim sam presekao grkljan te bolesne matore kučketine. Tebi sleduje vatra, štene. Ima još dovoljno uglja. Dovoljno da ti spalim očne jabučice i skuvam kožu na…"

Začuo se tihi, mesnati zvuk, a ruke koje su davile Tima su iznenada nestale. Tim se okrenuo, udišuči vazduh koji mu je kao vatra pekao grlo.

Kels je stajao pored omiljene stolice Velikog Rosa, gledajuči u neverici preko Timove glave u sivi kameni dimnjak. Krv mu se slivala niz desni rukav flanelske košulje, još uvek posute slamom iz noći koje je proveo skrivajući se u štali Gluvaća Rinkona. Iznad njegovog desnog uveta, iz glave mu je izrasla držalja sekire. Nel Ros je stajala iza njega, a prednji deo njene spavaćice je bio isprskan krvlju.

Polako, polako, Veliki Kels se okrenuo prema njoj. Dodirnuo je zariveno sečivo sekire, a zatim ispružio ruku ka njoj, dlana prepunog krvi.

"Ovako presecam konopac, crni čoveče!" Vrisnula mu je u lice, a kao da su njene reči a ne sekira to učinile, Bern Kels se mrtav stropoštao na pod.

Tim je dlanovima prekrio lice, kao da želi da sakrije i izbriše iz sećanja ono što je upravo video… iako je još tada znao da će taj prizor biti s njim do kraja njegovog života.

Nel ga je zagrlila i izvela napolje na verandu. Jutro je bilo vedro, mraz na poljima je počeo da se otapa, a izmaglica se uzdizala na vazduhu.

"Jesi li dobro, Time?", upitala ga je.

Duboko je udahnuo. Vazduh u grlu mu je još uvek bio topao, ali ga više nije pekao. "Jesam. A ti?"

"Biću dobro", rekla je. "Bićemo dobro. Jutro je predivno, a mi smo živi da ga vidimo."

"Ali, udovica…", Tim je zaplakao.

Seli su na stepenice trema i zagledali se u dvorište gde je, ne tako davno, baronijski poreznik sedeo postrance na svom velikom crnom atu. Crni konj, crno srce, pomislio je Tim.

"Molićemo se za Ardeliju Smak", reče Nel, "a celo selo će joj doći na sahranu. Neću kazati da joj je Kels učinio uslugu - ubistvo nikada nije usluga - ali ona je tokom poslednje tri godine strašno patila, a ne bi još dugo poživela, u svakom slučaju. Mislim da treba da odemo u grad i vidimo da li se pozornik Hauard vratio iz Taveresa. Usput možeš sve da mi ispričaš. Možeš li da mi pomogneš da upregnemo Misti i Malecku?"

"Da, mama. Ali najpre moram da nešto uzmem. Nešto što mi je udovica dala."

"U redu. Potrudi se da ne gledaš u ono što je ostalo unutra, Time."

I nije. Ali je podigao revolver i zadenuo ga za pojas…

Kožni čovek

(Drugi deo)

"Kazala mu je da ne gleda u ono što je ostalo unutra - telo njegovog očuha, shvataš - a Tim joj je odgovorio da neće. I nije, ali je podigao revolver, i zadenuo ga za pojas…"

"Četvoropuc koji mu je dala žena udovica", reče Mladi Bil Striter. Sedeo je leđima naslonjen na zid ćelije ispod kredom nacrtane mape Debarije, brade spuštene na grudi. Malo je govorio i, istini za volju, mislio sam da je zaspao i da pričam priču samom sebi. Međutim, izgleda da me je ipak slušao sve vreme. Napolju, sve jači vetar samuma je zakratko zavrištao, a zatim nastavio da tiho i postojano ječi.

"Tako je, Mladi Bile. Uzeo je četvoropuc, zadenuo ga za pojas na levom kuku i nosio ga tamo sledećih deset godina života. Posle toga je nosio velike revolvere." Tako je glasila priča, a ja sam je okončao onako kako je moja mati završavala sve priče koje mi je čitala kada sam bio mali dečak u svojoj sobi u kamenom tornju. Rastužilo me je što čujem te reči iz sopstvenih usta. "I tako se to zbilo, bilo jednom nekada davno, dugo pre nego što se rodio deda tvog dede."

Napolju, dnevna svetlost je počela da bledi. Pomislio sam da će se, na kraju krajeva, izaslanstvo koje je otišlo gore u brda tek sutra vratiti sa slanićina koji umeju da jašu. A uistinu, da li je to bilo toliko bitno? Pošto mi je jedna neprijatna pomisao pala na pamet dok sam Mladom Bilu pripovedao priču o mladom Timu. Da sam ja kožni čovek i da šerif i gomila zamenika (a da ne spominjem mladog revolveraša čak iz Gileada) dođu pitajući me umem li da osedlam i uzjašem konja i jašem na njemu, da li bih to priznao? Verovatno ne bih. Trebalo je da Džejmi i ja to smesta uvidimo, ali nam je, dabome, način razmišljanja čuvara reda i zakona još uvek bio sasvim nov.

"Sai?"

"Da, Bile."

"Da li je Tim ikada postao pravi revolveraš? Jeste, zar ne?"

"Kada je imao dvadeset jednu, trojica muškaraca sa velikim revolverima su došla u njegovo selo. Zaputili su se prema Tavaresu i nadali su se da će okupiti poteru, ali je jedino Tim bio voljan da krene s njima. Prozvali su ga 'levoruki pištolj', pošto je tom rukom potezao.

"Jahao je zajedno s njima i dobro se pokazao, jer je bio neustrašiv i odličan strelac. Prozvali su ga tet-fa, ili prijatelj teta. Međutim, došao je dan kada je postao ka-tet, jedan od veoma, veoma malo revolveraša koji nisu vodili poreklo od loze Eldove. Mada, ko zna? Jer ne priča li se da je Artur imao mnogo zakonitih sinova od tri žene, a mnogo više na mračnoj strani čaršava?"

"Ne znam šta to znači."

S tim sam mogao da saosećam; svega dva dana ranije, nisam znao na šta se misli pod rečju "dugački štapić".

"Nije važno. Isprva je bio poznat kao Levoruki Ros, a onda - posle velike bitke na obali jezera Kaun - kao Tim Junačni. Njegova majka je dočekala kraj svojih dana kao velika dama u Gileadu, ili je barem tako moja majka kazala. Ali sve to je…"

"Priča za neki drugi dan", dovršio je Bil. "To moj taja uvek kaže kad mu tražim još." Lice mu se usukalo, a krajevi usta zadrhtali kada se setio okrvavljene barake i kuvara koji je umro sa keceljom prebačenom preko lica. "Tako je govorio."

Ponovo sam ga zagrlio, što mi je sada delovalo malo prirodnije. Odlučio sam da ga povedem s nama u Gilead ukoliko Everlin od Serenitija odbije da ga primi… ali sam mislio da ipak neće odbiti. Bil je bio dobar dečak.

Napolju je vetar cvileo i zavijao. Osluškivao sam i čekao zvonjavu đing-đanga, ali je naprava ostala nema. Linije su svakako negde bile u prekidu.

"Sai, koliko dugo je Maerlin bio zatvoren u kavezu u obličju tijgra?"

"Ne znam, ali veoma dugo, svakako."

"Šta je jeo?"

Katbert bi za tren oka izmislio nešto, ali ja nisam znao šta da mu odgovorim.

"Ako je srao u rupu, onda mora da je jeo", reče Bil, sasvim logično. "Ako ne jedeš, onda ne možeš ni da sereš."

"Ne znam šta je jeo, Bile."

"Možda mu je ostalo dovoljno mađije - čak i u obliku tijgra - da stvori sebi večeru. Iz vazduha, kao."

"Da, verovatno je tako."

"Da li je Tim ikada stigao do Kule? Jer postoje priče i o tome, takođe, zar ne?"

Pre nego što sam mogao da mu odgovorim, Stroter - debeli šerifov pomoćnik sa šeširom ukrašenim trakom od zvečarkine kože - ušao je u zatvor. Kada me je ugledao kako sedim i grlim dečaka, glupavo se osmehnuo. Razmislio sam o tome da mu skinem osmeh s lica - ne bi dugo potrajalo - ali sam zaboravio tu ideju čim sam čuo šta je imao da mi kaže.

"Jahači dolaze. Mora da ih je mlogo, i teretnih kola, takođe, jerbo možemo da ih čujemo uprkos ovom prokletom vetru. Ljudi izlaze na ulicu da ih vide."

Ustao sam i izašao iz ćelije.

"Mogu li i ja da pođem?", upita me Bil.

"Bolje da još malo ostaneš ovde", rekao sam, i zaključao vrata ćelije. "Brzo ću se vratiti."

"Mrzim ovu ćeliju, sai!"

"Znam", rekao sam mu. "Uskoro će sve biti gotovo."

Nadao sam se da ne grešim u vezi s tim.

Kada sam izašao iz šerifove kancelarije, nalet vetra me je naterao da se zateturam, a alkalna prašina mi je bockala obraze. Uprkos olujnom vetru, oba pločnika Glavne ulice bila su zakrčena posmatračima. Muškarci su navukli bandane preko usta i nosova; žene su koristile svoje džepne maramice. Video sam jednu gospu-sai koja je nosila damski šešir naopačke, što je izgledalo neobično, ali je verovatno bilo prilično korisno protiv prašine.

S moje leve strane, iz beličastog oblaka alkalijuma počeli su da se pojavljuju konji. Šerif Pivi i Kanfild sa Džefersonovog ranča jahali su na čelu povorke, šešira nisko spuštenih i marama visoko podignutih, tako da su im se videle samo oči. Iza njih je dolazilo troje dugačkih teretnih kola, otvorenih i izloženih vetru. Bila su ofarbana u plavo, ali su im bočne strane i podovi bili beli od soli. Na bočnim stranama svakih kola, žutom bojom su bile namalane reči DEBARIJSKI KOMBINAT SOLI. Na svakim kolima je sedelo šest ili osam tipova u radnim kombinezonima i slamnatim radničkim šeširima. S jedne strane tog karavana su jahali Džejmi de Kari, Kelin Fraj i Kelinov sin Vika. Na drugoj su bili Snip i Arn sa Džefersonovog ranča, i krupni tip sa brkovima u obliku volana za bicikl boje peska i odgovarajućim žutim pončom. Ispostavilo se da je to čovek koji je služio kao pandur u Maloj Debariji… barem kada nije bio drugačije zaokupljen za kartaroškim stolovima gde su se igrali faraon ili "gledaj me".

Niko od pridošlica nije delovao srećno, ali su slanići izgledali najmanje srećno od svih. Bilo je lako odnositi se prema njima sa sumnjičavošću i netrpeljivošću; morao sam da se podsetim da je samo jedan među njima čudovište (pretpostavljajući, to jest, da se kožni čovek nije potpuno izmigoljio iz naše mreže). Najveći deo ostalih rudara je verovatno dobrovoljno pošao kad im je rečeno da mogu pomoći u okončanju pošasti.

Zakoračio sam na ulicu i podigao ruke iznad glave. Šerif Pivi je zauzdao konja ispred mene, ali sam ga ignorisao i umesto toga pogledao u zbijene rudare na teretnim kolima. Na brzinu sam izbrojao dvadeset jednog. To je bilo dvadesetoro osumnjičenih više nego što sam želeo, ali kudikamo manje nego što sam se plašio da će ih biti.

Povikao sam da bi me čuli uprkos hučanju vetra. " Vi, ljudi, došli ste da nam pomognete i u ime Gileada ja vam se zahvaljujem!"

Njih je bilo znatno lakše čuti, zato što je vetar duvao ka meni. "Serem se na tvoj Gilead", reče jedan rudar. "Balavo derište", reče drugi. "Poliži mi stojka u ime Gileada", rekao je treći.

"Mogu da ih prizovem pameti kad god poželiš", reče mi čovek sa brkovima u obliku volana za bicikl. "Samo kaži, mladi revolverašu, jerbo sam ja policajac septičke jame iz koje dolaze, a to ih čini mojom odgovornošću. Zovem se Vil Veg." Nemarno je prineo pesnicu čelu.

"Nikad u životu", rekao sam i ponovo povisio glas. "Koliko vas želi piće?"

Prestali su da gunđaju i umesto toga su radosno zaklicali.

"Onda siđite na zemlju i stanite u red!", povikao sam. "Po dvojica, ako vam je po volji!" Nacerio sam im se. "A ako nećete, idite u pakao i otiđite tamo žedni!"

Većina rudara se nasmejala na moje reči.

"Sai Desčejn", reče mi Veg, "nalivanje pića u ove tipove nije dobra ideja."

Međutim, ja sam smatrao da jeste. Mahnuo sam rukom Kelinu Fraju da mi priđe i utisnuo mu dva zlatna grumena u šaku. Oči mu se razrogačiše.

"Ti si gonič ovog krda", rekoh mu. "To što sam ti dao bi trebalo da bude dovoljno da svakom od njih kupiš po dva viskija, ako su u malim čašama, a to je sve što želim da dobiju. Povedi Kanfilda sa sobom, i onog tamo." Pokazao sam na jednog od dvojice kauboja. "Beše li Arn?"

"Snip", odgovorio mi je tip. "Onaj drugi je Arn."

"Jašta, dobro. Snipe, ti ćeš biti na jednom kraju šanka, a Kanfild na drugom. Freje, ti ćeš stajati iza njih na vratima i čuvaćeš im leđa."

"Nema šanse da vodim sina u Kuratu sreću", reče Kelin Fraj. "To je javna kuća, vala jeste."

"Nećeš ni morati. Vika će biti ispred stražnjih vrata saluna sa drugim kaubojem." Pokazao sam palcem na Arna. "Sve što vas dvojica morate da učinite jeste da motrite da se neki slanić ne iskrade na stražnja vrata. Ako opazite nekoga, dreknite, a zatim uhvatite maglu, zato što će to najverovatnije biti naš čovek. Jasno?"

"Ja'", reče Arn. "Ajmote, mališa. Možda ću moći da na miru zapalim cigaru ako se sklonim sa ove vetruštine."

"Još ne", rekoh i mahnuh rukom dečaku da mi priđe.

"Hej, bebice sa pucaljkama", povikao je jedan rudar. "'Oćeš li nas pustiti da se sklonimo sa ovog vetra pre mraka? Jebeno sam žedan!"

Ostali su se složili.

"Začepi gubicu", rekao sam. "Učini to, i moći ćeš da ovlažiš grlo. Zalaj još jednom dok radim svoj posao i umesto toga ćeš sedeti ovde u zadnjem delu teretnih kola i lizaćeš so."

To ih je ućutkalo, a ja sam se sagnuo ka Vika Fraju. "Trebalo je da kažeš nešto nekome dok si bio tamo gore na Slanim stenama. Jesi li to uradio?"

"Jašta, ja…" Otac ga je munuo laktom bezmalo dovoljno jako da ga obori s nogu. Dečak se setio pravila lepog ponašanja i počeo iz početka, ovaj put najpre prinevši pesnicu slepoočnici. "Jesam, sai, ako ti je po volji."

"S kim si razgovarao?"

"S Pakom de Longom. On je dečak koga poznajem sa Vašarskog dana Žetvene noći. Pak je samo običan sin rudara, ali smo se donekle sprijateljili i zajedno smo učestvovali u tronogoj trci. Njegov taja je nadzornik noćne smene. Tako barem Pak kaže, u svakom slučaju."

"A šta si mu rekao?"

"Da je Bili Striter video kožnog čoveka u ljudskom obličju. Kazao sam mu da se Bili sakrio ispod hrpe stare konjske opreme i da mu je to spaslo život. Pak je znao o kome govorim, zato što je Bili takođe bio prisutan na Vašarskom danu. Zapravo je Bili pobedio u Guščjoj trci. Jesi li čuo za Guščju trku, sai revolverašu?"

"Jesam", rekao sam. Lično sam jurio za guskom na više Vašarskih dana, i to tako davno, takođe.

Vika Fraj je progutao pljuvačku, a oči mu se ispuniše suzama. "Bilijev tata je klicao kao da će mu grlo pući kada je Bili stigao prvi na cilj", prošaputao je.

"Siguran sam da jeste. Da li je taj Pak de Long raširio tvoju priču, šta misliš?"

"Nemam pojma, zar ne? Ali ja bih, da sam na njegovom mestu."

Pomislio sam da je to dovoljno dobro i potapšao ga po ramenu. "Idi sada. A ako iko pokuša da se išunja iz saluna, viči. I to glasno, tako da te čujemo uprkos vetru."

Arn i Vika krenuše prema sokaku koji će ih odvesti iza Kurate sreće. Slanići nisu obratili pažnju na njih; videli su samo dvostruka vrata u obliku krila šišmiša i mislili isključivo na brlju koja ih je čekala s druge strane.

"Ljudi!", povikao sam. A kada su se okrenuli ka meni: "Ovlažite njuške!"

To je izazvalo još jedno glasno klicanje, a zatim su krenuli u salun. Ali hodom, ne trkom, i još uvek dvojica po dvojica. Bili su dobro istrenirani. Pretpostavljao sam da im se život u rudniku nije mnogo razlikovao od ropstva i bio sam zahvalan na tome što me je ka uputio na drugačiji životni put… mada, kada bolje razmislim o tome, pitam se kolika razlika može da postoji između robovanja rudniku i robovanja revolveru. Možda jedna: ja sam uvek mogao da gledam u nebo, i na tome blagodarim Ganu, Čoveku Isusu, i svim ostalim bogovima koji možda postoje.

Mahnuo sam Džejmiju, šerifu Piviju i novom tipu - Vegu - da pređu sa mnom na drugu stranu ulice. Stali smo ispod nadstrešnice šerifove kancelarije. Stroter i Pikens, "ne tako dobri pomoćnici, tiskali su se u dovratniku, zijajući.

"Uđite unutra, vas dvojica", kazao sam im.

"Ne primamo naređenja od tebe", reče Pikens, jednako nadmeno kao Mari Dejm, sad kada mu se šef vratio.

"Uđite i zatvorite vrata", reče im šerif Pivi. "Zar vas dvojica tantuza još uvek niste shvatili ko je na čelu ove predstave?"

Povukli su se, Pikens besno zureći u mene, a Stroter u Džejmija. Vrata su se zalupila dovoljno silovito da staklo zazveči. Na trenutak, nas četvorica smo stajali tamo i gledali kako veliki oblaci alkalne prašine duvaju niz glavnu ulicu, poneki toliko gusti da su potpuno sakrili sa vidika teretna kola. No, bilo je malo vremena za razmišljanje; noć će se ubrzo spustiti, a onda jedan od slanića koji su trenutno pih u salunu Kurata sreća možda više neće biti ljudsko biće.

"Mislim da imamo problem", rekao sam. Obraćao sam se svima njima, ali sam gledao u Džejmija. "Čini mi se da bi kožni čovek koji zna šta je teško priznao da ume da jaše."

"To nam je već palo na pamet", rekao je Džejmi i iskrenuo glavu ka policajcu Vegu.

"Doveli smo sve one koji znadu da sede na konju", reče Veg. "Računaj na to, sai. Nisam li ih lično video?"

"Sumnjam da si ih sve videli", rekoh.

"Mislim da jeste", reče Džejmi. "Poslušaj ga, Rolande."

"Tamo gore u Maloj Debariji postoji bogati čova po imenu Sem Šant", reče Veg. "Rudari ga zovu Šupčina Šant, što nije iznenađenje, jerbo većinu njih drži za ono mesto na telu gde rastu kratke, kovrdžave dlačice. On ne poseduje kombinat soli - velike zverke iz Gileada su vlasnici - ali poseduje najveći deo svega ostalog: kafane, kurve, skidume…"

Upitno sam pogledao u šerifa Pivija.

"Straćare u Maloj Debariji u kojima spavaju pojedini slanići", rekao je. "Nisu bogzna šta, ali barem nisu ispod zemlje."

Ponovo sam pogledao u Vega, koji se držao za revere ponča i izgledao zadovoljno samim sobom.

"Semi Šant poseduje prodavnicu kompanije. Što znači da poseduje rudare." Nacerio se. Kada mu nisam uzvratio osmeh, pustio je pončo i uperio ruke ka nebu. "Svet je tako ustrojen, mladi sai - ja ga nisam stvorio, a nisi ni ti.

"Sad, Semi je vel'ki ljubitelj zabave i igara… uvek pod pretpostavkom da može da zaradi koju paricu na njima, to jest. Četiri puta godišnje organizuje trke za rudare. Neke su trke pešice, a neke su trke sa preprekama u kojima rudari moraju da preskaču preko drvenih barikada ili jendeka ispunjenih blatom. Prilično je smešno kada upadnu u njih. Kurve vazda dolaze da gledaju trke, a to ih tera da se smeju ko lud na brašno."

"Požuri, bre", zarežao je Pivi. "Onim tipovima unutra neće trebati dugo da ispiju dva pića."

"Semi takođe organizuje i konjske trke", reče Veg, "iako neće da obezbedi ništa osim matorih kljusina, za slučaj da jedan od onih ponija slomi nogu i mora da bude upucan."

"Ako neki rudar polomi nogu, da li on biva upucan?", upitao sam.

Veg se nasmejao i pljesnuo šakom po butini kao da sam izvalio dobru šalu. Katbert bi mogao da mu kaže da ja ne zbijam šale, ali Katbert naravno nije bio tamo. A Džejmi retko kad išta govori, ukoliko ne mora.

"Vispreno, mladi revolverašu, veoma si vispren! Jok, rudare leče, ako mogu da bidnu izlečeni; nekoliko kurvi zarađuju pokoji novčić više radeći kao bolničarke posle malih takmičenja Semija Šanta. Ne smeta im; ionako ih opslužuju na ovaj ili onaj način, zar ne?

"Učešće u trkama se plaća, dabogme, što im se oduzima od plata. To pokriva Semijeve troškove. Što se tiče rudara, pobednik bilo kog nadmetanja - jurnjava, trka sa preprekama, konjskih trka - dobija godinu dana oproštenog duga u prodavnici kompanije. Semi vodi računa o tome da nikad ne bude na gubitku. Vidiš li kako to radi? Prilično lukavo, jelda?"

"Lukavo kao sam đavo", rekoh.

"Jesje! Tako da, kad dođe vreme za jahanje tih raga po malenoj stazi koju je Semi napravio, svaki rudar koji ume da jaše konja - jaše. Straobalno je komično gledati ih kako razbijaju jajca na sedlima, garantujem. A ja sam vazda tamo da održavam red i mir. Gledo sam svaku trku u poslednjih sedam godina, i svakog kopača koji je ikada učestvovao u njima. Što se tiče jahača, oni tipovi u salunu su ti. Bio je još jedan, ali je u trci koju je Semi priredio ove Nove Zemlje, ta određena slana krtica pala sa konja i nagnječila drob. Poživeo je dan-dva, a ondak otegao papke. Tako da ne mislim da je on vaš kožni čovek, a vi?"

Na to, Veg se grohotom nasmejao. Pivi ga je pogledao sa rezignacijom, a Džejmi sa mešavinom prezira i začuđenosti.

Hoću li verovati tom čoveku koji je tvrdio da su okupili sve slaniće koji umeju da sede na konju? Hoću, zaključio sam, ukoliko bude mogao da mi potvrdno odgovori na jedno pitanje.

"Kladiš li se na te konjske trke, Veg?"

"Zaradio sam prilično lepu svoticu prošle godine", odgovorio je ponosno. "Dabome, Šant isplaćuje samo u menicama za prodavnicu kompanije - cicija je - ali to mi obezbeđuje dovoljno kurvi i viskija. Kurve volim mlade, a viski star."

Šerif Pivi je preko Vegovog ramena pogledao u mene i slegnuo ramenima, kao da kaže: On je ono što imaju tamo gore, stoga nemoj mene da kriviš zbog toga.

I nisam. "Veg, uđi u šerifovu kancelariju i sačekaj nas tamo. Džejmi i šerife Pivi, pođite za mnom."

Objasnio sam im plan dok smo prelazili preko ulice. Nije dugo trajalo.

"Kažite im šta želimo", rekao sam Piviju dok smo stajali ispred vrata saluna. Pričao sam tiho, jer nas je još uvek posmatrao čitav grad, iako su se oni okupljeni ispred saluna dobrano odmakli od nas, kao da imamo neku zaraznu boleštinu. "Poznaju vas."

"Ne tako dobro kao što poznaju Vega", rekao je.

"Šta mislite, zašto sam želeo da ostane na drugoj strani ulice?"

Nasmejao se na moje reči i gurnuo vrata saluna. Džejmi i ja smo pošli za njim.

Redovne mušterije su se povukle za kockarske stolove, prepuštajući šank slanićima. Snip i Kanfild su ih opkolili; Kelin Fraj je stajao leđima naslonjen na daščani zid, ruku prekrštenih na grudima kožuha. U salunu je postojao sprat - koji je služio kao kupleraj, pretpostavljao sam - a balkon je bio dupke pun ne tako šarmantnih dama, koje su gledale naniže u rudare.

"Ljudi!", reče Pivi. "Okrenite se prema meni!"

Postupili su kao što im je rekao, i to smesta. Šta im je on bio, ako ne samo još jedan nadzornik? Šačica rudara je u rukama držala čašice sa ostacima viskija, ali je većina već iskapila piće. Sada su delovali malo živahnije, obraza zajapurenih od alkohola umesto od jakog vetra koji ih je ganjao iz podnožja planina.

"Evo šta će sad da se desi", reče im Pivi. "Sešćete na šank, svi do poslednjeg, i skinućete čizme tako da možemo da vam pogledamo stopala." Njegove reči je pozdravio žamor nezadovoljstva. "Ako 'oćete da znate ko je robijao u bajbokani u Biliju, zašto prosto ne pitate?", viknu sivobradi. "Ja sam bio tamo i ne stidim se toga. Zdipio sam veknu 'leba za moju matoru i naše dve bebice. Ne da je to pomoglo bebama; obe su umrle."

"A šta ako nećemo?", upitao je mlađi slanić. "Ti revolveraši će da nas upucaju? Nisam siguran da bi' imo išta protiv. Barem više ne bi' moro da se vratim dole u rupu."

Začulo se mumlanje odobravanja. Neko je rekao nešto što je zvučalo kao zelena svetlost.

Šerif Pivi me je uhvatio za ruku i povukao napred. "Ovaj ovde revolveraš vas je izvukao sa posla, a zatim vam svima pazario piće. Osim ako niste čovek koga tražimo, čega se, dovraga, plašite?"

Slanić koji mu je odgovorio nije bio mnogo stariji od mene. "Sai šerife, mi se uvek plašimo."

To je bila malčice smelija istina nego što su bili navikli, a u salunu Kurata sreća je zavladala mukla tišina. Napolju, vetar je ječao. Udaranje sitnog peska u tanke daščane zidove je zvučalo kao dobovanje grada.

"Dečaci, slušajte me", reče Pivi, sada progovorivši nešto tišim i uljudnijim tonom. "Ovi revolveraši bi mogli da potegnu pucaljke i primoraju vas da uradite ono što mora da se uradi, ali ja to ne želim, a vama to nije potrebno. Računajući ono što se desilo na Džefersonovom ranču, u Debariji ima preko tri tuceta mrtvih. Tri žrtve na ranču su bile žene." Zastao je. "Jok, lažem. Jedna je bila žena, a druge dve tek obične devojčice. Znam da vodite tegoban život i nemate šta da ućarite činjenjem dobrog dela, ali vas svejedno lepo molim. A zašto da ne? Samo jedan od vas ima šta da krije."

"Ma, nek ide dođavola", reče sivobradi.

Stavio je ruke na šank i pridigao se, tako da je seo na njega. Mora da je sedobradi bio vođa grupe, jer su svi ostali slanići sledili njegov primer. Gledao sam hoće li neko oklevati, ali nisam primetio ništa sumnjivo. Kada je počelo pentranje na šank, prihvatili su to kao neku vrstu šale. Ubrzo je dvadeset jedan slanić u radnom odelu sedeo na šanku, a njihove čizme su počele da pljušte na pod prekriven piljevinom praćene nizom tupih udaraca. Aj, bogovi, do dana današnjeg mogu da osetim smrad njihovih stopala.

"Fuj, ovo mi je previše", rekla je jedna kurva, a kada sam podigao pogled, video sam kako naša publika napušta balkon u oluji perja i kovitlacu podsuknji. Šanker se pridružio ostalim mušterijama za kockarskim stolovima, kažiprstom i palcem stežući nos. Kladim se da u Rejsijevom restoranu za vreme večere nisu prodali mnogo odrezaka; taj smrad je bio pravi ubica apetita.

"Zadignite nogavice", reče Pivi. "Dozvolite mi da vam pogledam gležnjeve."

Pošto je proces započeo, slanići su se povinovali bez protivljenja. Zakoračio sam napred. " Ako pokažem na vas", rekao sam, "siđite sa šanka i stanite uza zid. Možete da uzmete svoje čizme, ali nemojte se mučiti da ih obuvate. Samo ćete preći preko ulice, a to možete da uradite i bosonogi."

Krenuo sam duž reda ispruženih stopala, od kojih je većina bila žalosno mršava, a sva osim onih koja su pripadala najmlađim rudarima bila prošarana nabreklim ljubičastim venama.

"Ti… ti… i ti…"

Sve u svemu, bilo je desetoro slanića sa plavim tetovažama oko gležnjeva, što je značilo vreme provedeno u zatvoru u Biliju. Džejmi im je prišao. Nije potegao, ali je zakačio palčeve za ukrštene opasače, držeći dlanove dovoljno blizu drški revolvera da istakne poentu.

"Krčmaru", rekoh. "Sipaj ovim ljudima koji su ostali još jednu čašicu viskija."

Rudari bez zatvorskih tetovaža su bučno pozdravili moje reči i počeli da nazuvaju čizme.

"Šta je s nama?", upitao je sivobradi. Istetovirani krug iznad njegovog gležnja je izbledeo u plavičastog duha. Bosa stopala su mu bila čvornovata kao stari panjevi. Kako je mogao da hoda na njima - a nekmoli da radi - bilo je više nego što sam mogao da razumem.

"Devetorica će dobiti dupli viski", rekao sam, a to im je izbrisalo sumorne izraze sa lica. "Deseti će dobiti nešto drugo."

"Parče konopca", tiho je kazao Kanfild sa Džefersonovog ranča. "A posle onoga što sam vido na ranču, nadam se da će se dugo koprcati na njegovom kraju."

Ostavili smo Snipa i Kanfilda da paze na jedanaestoricu slanića koji su pili za šankom, a ostalu desetoricu smo sproveli na drugu stranu ulice. Sivobradi je žustro hodao na čelu kolone na stopalima nalik panjevima. Dnevna svetlost je poprimila uvrnutu žutu nijansu kakvu nisam video nikada ranije, a noć će ubrzo pasti. Vetar je duvao, a prašina je letela. Očekivao sam da će jedan od rudara pokušati da šmugne - nadao sam se tome, ako ni zbog čega drugog, a ono da poštedim dete koje je čekalo u zatvoru - ali niko nije.

Džejmi mi je prišao. "Ako je ovde, kožni čovek se sigurno nada da klinac nije video više od njegovih gležnjeva. Namerava da se izloži prepoznavanju, Rolande."

"Znam", rekao sam. "A budući da to jeste sve što je klinac video, verovatno će rizikovati i izazvati naš blef."

"Šta ćemo onda?"

"Sve ćemo ih strpati iza rešetaka, pretpostavljam, i sačekati da se jedan od njih promeni."

"Šta ako to nije nešto što ga jednostavno zaposedne? Šta ako on nekako može da spreči promenu?"

"Onda ne znam", rekao sam.

Veg je sa Pikensom i Stroterom započeo partiju "gledaj me", peni početni ulog, tri da ostaneš u igri. Šakom sam lupio po stolu, razbacavši palidrvca koja su koristili kao žetone. "Veg, otpratićeš ove ljude u zatvor zajedno sa šerifom, ali tek za nekoliko minuta. Pre toga ima još nekoliko stvari za koje se treba postarati."

"Šta je u zatvoru?", upitao je, gledajući u raštrkane žetone sa izvesnim žaljenjem. Pretpostavio sam da je dobijao. "Dečak, pretpostavljam?"

"Dečak i kraj ove žalosne rabote", kazao sam sa više samopouzdanja nego što sam odista osećao.

Uhvatio sam sivobradog za lakat - nežno - i povukao ga u stranu. "Kako se zoveš, sai?"

"Steg Luka. Zašto pitaš? Misliš li da sam ja čovek koga tražite?"

"Ne", rekoh, a zaista to nisam mislio. Bez nekog određenog razloga; bilo je to puko predosećanje. "Ali, ako znaš ko jeste - ako čak i misliš da znaš - trebalo bi da mi kažeš. Unutra se nalazi preplašeni dečak, zaključan u ćeliji radi sopstvenog dobra. Video je kako mu nešto nalik džinovskom medvedu ubija oca, a ja bih voleo da ga poštedim dodatnog bola, ako mogu. On je dobar dečak."

Razmislio je o mojim rečima, a zatim je on mene uhvatio za lakat… rukom koja je bila čvrsta poput železa. Odvukao me je u ćošak. "Ne znam, revolverašu, jerbo smo svi mi bili tamo dole, duboko u novoj žili, i svi smo to videli."

"Šta ste videli?"

"Naprslinu u stenama kroz koju je isijavala zelena svetlost. Blistava, a zatim mutna. Poput otkucaja srca. I… govorila je svakom od nas u glavi."

"Ne razumem."

"Ni ja ne razumem. Jedino što znam jeste da smo svi to videli, i svi smo to osetili. Priča u tvojoj glavi i govori ti da uđeš unutra. Ogorčeno je."

"Svetlost, ili glas?"

"I jedno i drugo. Potiče od Starog Naroda, u to nimalo ne sumnjam. Kazali smo Banderliju - on ti je naš nadzornik - a on je lično sišao tamo dole. Lično je to video. Lično je to osetio. Ali, da li je zbog toga zatvorio žilu? Đavola jeste. On ima šefove kojima odgovara, a oni znaju da tamo dole ima još tušta i tma soli. Stoga je naredio ljudima da zatvore pukotinu kamenjem, što su i uradili. Znam to, jerbo sam bio jedan od njih. Ali kamenje koje se nagura u rupu može da se iz nje izvadi. A jeste bilo izvađeno, kunem se. Tada je bilo poslagano na jedan način, a sada na drugi. Neko je ušao unutra, revolverašu, a šta god da se nalazi na drugoj strani… to ga je promenilo."

"Ali ti ne znaš ko."

Steg Luka je zavrteo glavom. "Mogu samo da kažem da to mora da se desilo između dvanest i šes' sati izjutra, jerbo tada svi spavamo."

"Vrati se svojim drugovima i kaži blagodarim. Uskoro ćete piti u salunu." Ali sai Lukini dani bančenja su bili gotovi. Nikad ne znamo, zar ne?

Luka se vratio do ostalih slanića, a ja sam ih obuhvatio pogledom. Bio je daleko najstariji među njima. Većina ostalih rudara su bih sredovečni, a dvojica-trojica su još uvek bili mladići. Izgledali su zainteresovano i uzbuđeno a ne uplašeno, a to sam mogao da razumem; popili su nekoliko pića koja su ih razgalila, a to je napravilo promenu u teškom dirinčenju njihovih uobičajenih dana. Niko od njih nije izgledao nervozno ili krivo. Nijedan nije izgledao ni više ni manje od onoga što su bili: slanići u rudarskom gradu na samrti u kojem se završavala železnička pruga.

"Džejmi", rekao sam. "Reč-dve."

Otpratio sam ga do vrata i govorio sam mu direktno u uvo. Dao sam mu zadatak i kazao da ga obavi najbrže što može. Klimnuo je glavom i izašao u olujno popodne. Ili se možda dotad več spustilo veče.

"Kuda on ode?", upitao je Veg.

"To te se ne tiče", kazao sam, i okrenuo se prema ljudima sa plavim prstenovima na gležnjevima. "Postrojte se, ako vam je po volji. Od najstarijeg ka najmlađem."

"Nemam pojma kol'ko imam godina, zar ne?", rekao je proćelavi muškarac, koji je nosio ručni sat sa zarđalim metalnim kaišem. Jedan deo slanića se nasmejao i zaklimao glavom.

"Naprosto uradite najbolje što možete", rekoh.

Nije me zanimala njihova starost, ali su raspravljanje i svađanje potrajali izvesno vreme, što i jeste bio glavni cilj. Ukoliko je kovač obavio moju narudžbinu, sve će ispasti dobro. Ako nije, improvizovaću. Revolveraš koji to ne može da uradi, umire mlad.

Rudari su se vrzmali unaokolo kao deca kad se igraju muzičkih stolica, menjajući mesta sve dok se otprilike nisu poređali po starosti. Red je počinjao kod vrata zatvora, a završavao se kod vrata koja su vodila na ulicu. Luka je bio prvi; čovek sa ručnim satom je bio u sredini; onaj koji je izgledao kao da je približno mojih godina - slanić koji je rekao da se oni uvek plaše - bio je poslednji u nizu.

"Šerife, hoćete li da svima zapišete ime?", upitao sam. "Želim da popričam sa Striterovim sinom."

Bili je stajao pored rešetaka ćelije za trežnjenje pijanaca. Čuo je naš razgovor i izgledao je uplašeno. "Da li je ovde?", upitao je. "Kožni čovek?"

"Mislim da jeste", rekoh, "ali ne postoji nikakav način da budemo sigurni."

"Sai, bojim se."

"Ne krivim te. Međutim, ćelija je zaključana, a rešetke su od dobrog čelika. Ne može ti ništa, Bili."

"Nisi ga video kada je medved", prošaputao je Bili. Oči su mu bile širom otvorene, blistave i ukočene. Viđao sam odrasle ljude sa takvim pogledom nakon što bi primili snažan udarac u bradu. U pitanju je pogled koji imaju trenutak pre nego što im kolena zaklecaju i popuste. Napolju, vetar je tiho vrištao duvajući duž donje strane krova zatvora.

"Tim Junačni se takođe bojao", rekao sam. "Ali je ipak nastavio dalje. Očekujem da i ti učiniš isto."

"Hoćeš li biti ovde?"

"Jašta. I moj drugar, Džejmi, takođe."

Kao da sam ga prizvao, vrata koja su vodila ka kancelariji su se otvorila, a Džejmi je pohrlio unutra, otresajući alkalnu prašinu sa košulje. Bilo mi je drago što ga vidim. Vonj prljavih stopala koji ga je pratio bio je manje dobrodošao.

"Jesi li ga uzeo?", upitao sam ga.

"Jesam. Prilično je lepa stvarčica. A evo ga i spisak njihovih imena."

Pružio mi je oba predmeta.

"Jesi li spreman, sinko?" Džejmi je upitao Bilija.

"Pretpostavljam", odgovorio je Billi. "Pretvaraću se da sam Junačni Tim."

Džejmi je ozbiljno klimnuo glavom. "To je fina ideja. Dabogda se dobro pokazao."

Naročito snažan nalet vetra je prohujao pored zatvora. Gorka prašina je uletela kroz prozorčić sa rešetkama ćelije za trežnjenje pijanaca i kavgadžija. Ponovo se začuo taj jezivi zvuk duž nadstrešnice. Dnevna svetlost je čilela i čilela. Palo mi je na pamet da bi možda bilo bolje - bezbednije - da zatvorimo slaniće koji su čekali i ostavimo ovaj deo za sutra, ali devetorica nisu učinila ništa loše. Baš kao ni dečak. Najbolje je da se što pre završi s tim. Ako uopšte može da se završi, to jest.

"Počuj me, Bili", rekao sam. "Sprovešću ih ispred ćelije fino i polako. Možda se ništa neće dogoditi."

"D-dobro."

"Hoćeš li pre toga možda da popiješ gutljaj vode? Ili moraš da piškiš?"

"Dobro sam", kazao je, ali dabome da nije izgledao dobro; izgledao je nasmrt preplašeno. "Sai? Koliko njih ima plave prstenove na gležnjevima?"

"Svi", odgovorio sam.

"Onda, kako…"

"Ne znaju koliko si toga video. Naprosto pogledaj svakoga od njih dok budu prolazili. I odmakni se malo od rešetaka." Mislio sam da se povuče izvan domašaja, ali nisam hteo da to kažem naglas.

"Šta treba da kažem?"

"Ništa. Osim ako ne vidiš nešto što će ti podstaći sećanje, to jest." Nadao sam se upravo tome. "Uvedi ih, Džejmi. Neka šerif Pivi bude na čelu kolone, a Veg na začelju."

Džejmi je klimnuo i otišao. Bili je ispružio ruke kroz rešetke. Na trenutak nisam znao šta želi, ali sam onda shvatio. Nakratko sam mu ohrabrujuće stisnuo šake. "Sada se odmakni, Bili. I upamti lice svog oca. Posmatra te sa čistine na kraju puta."

Poslušao me je. Bacio sam pogled na spisak, prelazeći preko imena (verovatno pogrešno napisanih) koja mi ništa nisu značila, sa desnom šakom na dršci revolvera. Onog koji je sada u sebi imao veoma specijalno punjenje. Sudeći prema Vaneju, postoji samo jedan način da se sigurno ubije kožni čovek: prodornim predmetom od svetog metala. Kovaču sam platio zlatom, ali je predmet koji mi je napravio - onaj koji će se zakotrljati ispod udarača kad zapnem otponac revolvera - bio od čistog srebra. Možda će raditi.

Ako ne, nastaviću sa olovom.

Vrata se otvoriše. U zatvor je ušao šerif Pivi. U desnoj šaci je držao dve stope dug pendrek od gvozdendrveta, čija mu je kožna uzica bila obmotana oko zgloba. Vrhom batine je nežno udarao po otvorenom dlanu leve šake dok je prolazio kroz vrata. Oči su mu pronašle prebledelog dečaka u ćeliji, i nasmešiose.

"Zdravo živo, Bili, sine Bilov", kazao je. "Mi smo s tobom i sve je u redu. Nemaš čega da se plašiš."

Bili je pokušao da se nasmeši, ali je izgledao kao da se i te kako plaši.

Sledeći je ušao Steg Luka, klateći se levo-desno na tim stopalima nalik panjevima. Posle njega je ušao čovek naizgled skoro jednake starosti, sa štrokavim sedim brkovima, prljavosivom kosom koja mu je padala na ramena i zlokobnim izrazom u čkiljavim očima. Ili je možda samo bio kratkovid. Spisak ga je imenovao kao Bobija Frejna.

"Polako priđite ćeliji", rekao sam im, "i dozvolite dečaku da vas dobro pogleda."

Prišli su. Dok su prolazili ispred ćelije, Bil Striter ih je zabrinuto pogledao u oči.

"'Bro veče ti želim, dečko", rekao je Luka dok je prolazio. Bobi Frejn je dodirnuo zamišljeni obod nevidljivog šešira. Jedan od mlađih slanića - Džejk Marč, sudeći prema spisku - isplazio je jezik požuteo od jeftinog duvana. Ostali su samo prošli ispred ćelije, vukući noge. Nekoliko ih je držalo spuštene glave, sve dok im Veg nije doviknuo da dignu glavu i pogledaju dečaka u oči.

Na licu mladog Bila Stritera nije bilo izraza prepoznavanja, već samo mešavina straha i zbunjenosti. Trudio sam se da mi lice bude bezizražajno, ali sam gubio nadu. Zašto bi se, na kraju krajeva, kožni čovek slomio? Nije imao šta da izgubi ako nastavi da igra našu igru, i mora da je to znao.

Sada su ostala svega četvorica… zatim dvojica… a onda samo mladić koji je u Kuratoj sreći rekao da se slanići uvek plaše. Video sam promenu na Bilijevom licu kada je taj slanić prošao pored ćelije i na trenutak sam pomislio da imamo nešto, ali sam onda shvatio da posredi nije ništa više od toga da je jedna mlada osoba prepoznala drugu.

Poslednji je došao Veg, koji je sklonio svoj pendrek i na obe šake navukao mesingane boksere. Uputio je Bilu Striteru ne naročito prijatan osmeh. "Ne vidiš nikak'u robu koju bi pazario, mladac? E, pa žao mi je, al' ne mogu da kažem da sam iznena…"

"Revolverašu!" viknu Bili. "Sai Desčejn!"

"Da, Bili." Ramenom sam odgurnuo Vega u stranu i stao ispred ćelije.

Bili je jezikom dodirnuo gornju usnu. "Sprovedite ih ponovo, ako vam je po volji. Samo neka ovaj puta zadignu nogavice pantalona. Ne mogu da vidim prstenove."

"Bili, svi su prstenovi isti."

"Ne", kazao je. "Nisu."

Vetar se stišao, a šerif Pivi je čuo dečakove reči. "Okrenite se, druškani, i vratite se nazad. Samo ovaj put zadignite nogavice."

"Nije li dosta?", progunđao je čovek sa ručnim časovnikom. Sudeći prema spisku, zvao se Oli Ang. "Obećali ste nam viski. Dupli viski."

"Šta je to tebe briga, prikane?", upita ga Veg. "Zar ionako ne morate da se vratite istim putem kojim ste došli? Da li te je tvoja mamica ispustila na glavu?"

Počeli su da gunđaju, ali su ponovo krenuli niz hodnik prema kancelariji, ovaj put od najmlađeg prema najstarijem, držeći zadignute nogavice. Meni su sve tetovaže izgledale manje-više isto. Isprva sam mislio da izgledaju i dečaku, takođe. Onda sam video kako mu se oči šire i odstupio je još jedan korak dalje od rešetaka. Ali nije ništa rekao.

"Šerife, zadržite ih baš tu jedan trenutak", rekao sam.

Pivi je stao ispred vrata koja su vodila u kancelariju. Ja sam prišao ćeliji i tiho progovorio. "Bili? Vidiš li nešto?"

"Beleg", kazao je. "Video sam beleg. To je čovek sa slomljenim prstenom."

Isprva ga nisam razumeo… a onda jesam. Pomislio sam na sve one situacije u kojima me je Kort zvao sporaćem od čela naviše. Druge dečake je nazivao sličnim pogrdnim imenima, pa i gorim - naravno da jeste, to mu je bio posao - ali, dok sam stajao u hodniku tog zatvora u Debariji a samum duvao napolju, pomislio sam da je bio u pravu. Uistinu sam bio sporać. Svega nekoliko minuta ranije, mislio sam da bih, ako je u Biliju Striteru postojalo nešto više od sećanja na tetovažu, izvukao to iz njega onda kad sam ga hipnotisao. Sad, shvatio sam, i jesam to izvukao.

Postoji li još nešto?, upitao sam ga, siguran da ne postoji, već samo želeći da ga prenem iz transa koji ga je tako očigledno uznemirio. A kada je kazao beli beleg - ali nesigurno, kao da pita samog sebe - budalasti Roland je pustio da to prođe.

Slanići su postajali nespokojni. Oli Ang, rudar sa zarđalim ručnim satom, govorio je da su uradili ono što im je rečeno i da želi da se vrati u Kuratu sreću po svoje piće i svoje proklete čizme.

"Koji od njih?", upitao sam Bilija.

Dečak se nagnuo ka meni i šapnuo.

Klimnuo sam glavom, a zatim sam se okrenuo prema skupini muškaraca na kraju hodnika. Džejmi ih je pomno posmatrao, šaka položenih na drške revolvera. Mora da su ljudi ugledali nešto na mom licu, zato što su prestali da gunđaju i naprosto su zurili u mene. Čulo se samo hučanje vetra i neprestano udaranje prašine u građevinu.

Što se tiče onoga što se potom dogodilo, tokom narednih godina sam mnogo puta razmišljao o tome i mislim da to nikako nismo mogli da sprečimo. Nismo znali koliko se brzo promena odigrava, shvatate; mislim da nije ni Vanej, takođe, ili bi nas upozorio. Čak je i moj otac rekao isto to kad sam završio sa podnošenjem izveštaja i stajao ispred njega, dok su se sve te silne knjige mrštile na mene, čekajući da mi kaže šta misli o mojim postupcima u Debariji - ne kao moj otac, već kao moj dinh.

Na jednome sam bio i jesam zahvalan. Umalo sam kazao Piviju da dovede napred čoveka koga je Bili imenovao, ali sam se onda predomislio. Ne zato što je Pivi nekada davno pomogao mom ocu već zbog toga što Mala Debarija i slane kuće nisu bili njegova odgovornost.

"Veg", rekao sam. "Dovedi Olija Anga k meni, ako ti je po volji."

"Koga?"

"Onog sa časokazom na ruci."

"Ej, bre!" Oli Ang je zakreštao kada ga je Vil Veg uhvatio. Bio je omalen za rudara, maltene kao da je knjiški moljac a ne rudar, ah su mu ruke bile mišićave i video sam kako mu još mišića podiže naramenice košulje. "Ej, bre, nisam ništa učinio! Nije pošteno da mene izdvajate samo zato što ovaj ovdi balavac želi da skrene pažnju na sebe!"

"Zaveži", rekao mu je Veg i povukao ga kroz zbijenu grupicu rudara.

"Zadigni još jednom nogavice kombinezona", rekao sam mu.

"Jebi se, derište! Jebi se i ti i konj na kome si dojahao!"

"Zadigni nogavice ih ću ja to učiniti umesto tebe."

Podigao je ruke i stegnuo šake u pesnice. "Probaj! Samo ti pro…"

Džejmi mu je prišao s leđa, potegao revolver, bacio ga u vazduh, uhvatio za cev, a zatim drškom odalamio Olija Anga po glavi. Udarac je bio pažljivo proračunat: rudar se nije onesvestio, ali je spustio ruke, a Veg ga je uhvatio ispod pazuha kad su mu kolena zaklecala. Povukao sam naviše desnu nogavicu njegovog radnog odela, a tu se nalazila plava tetovaža apsane u gradu Biliju, presečena - polomljena, da upotrebim izraz Bilija Stritera - debelim belim ožiljkom koji mu se pružao nagore sve do kolena.

"To sam video", prodahta Bili. "To sam video dok sam ležao ispod gomile konjske opreme."

"Klinac izmišlja", reče Oli Ang. Izgledao je ošamućeno, a reči su mu zvučale nerazgovetno. Tanak mlaz krvi mu se slivao niz lice sa mesta na glavi gde mu je Džejmijev udarac rasekao skalp.

Znao sam bolje. Bili je spomenuo beli beleg dugo pre nego što je u zatvoru ugledao Olija Anga. Otvorio sam usta, nameravajući da kažem Vegu da ga ubaci u ćeliju, ali je utom sivobradi jurnuo napred. U njegovim očima se video izraz zakasnele spoznaje. Niti je to bilo sve. Bio je besan kao ris.

Pre nego što smo Džejmi, Veg ili ja mogli da ga zaustavimo, Steg Luka je ščepao Anga za ramena i pribio ga uz rešetke ćelije koja se nalazila preko puta hodnika od one za trežnjenje pijanaca. "Trebalo je da znam!", povikao je. "Trebalo je da znam jošp re nekoliko nedelja, ti podmukla, dvolična šupčino! Ti ubilačko govance!" Zgrabio je ruku sa starim časovnikom. "Gde si ovo našao, ako ne u rupi iz koje sija zelena svetlost? Gde drugde? Oh, ti ubilački, promenljivi kučkin sine!"

Steg Luka je pljunuo u Angovo ošamućeno lice, a zatim se okrenuo ka Džejmiju i meni, i dalje držeći rudarevu ruku. "Reko je da je našo časokaz u rupi izvan jedne od starih žila u podnožju planine! Reko je da je to verovatno ostatak plena bande Krouovih, a mi smo mu ko budale poverovali! Čak smo otišli da kopamo i tražimo još u slobodnim danima, zar ne!"

Ponovo se okrenuo ka ošamućenom Oliju Angu. Nama je delovao ošamućeno, u svakom slučaju, ali ko zna šta se dešavalo iza tih očiju?

"A ti si nam se krišom smejo dok smo to radili, u to ne sumnjam. Pronašo si ga u rupi, nego šta, ali ne u nekoj od starih žila! Ušo si u pukotinu! U zeleno svetlo! Bio si to ti! Bio si to ti! Bio si…"

Ang se uvio od brade naviše. Hoću da kažem, nije napravio grimasu; čitava glava mu se izvila. Bilo je to kao da gledate parče tkanine koje uvijaju i cede nevidljive ruke. Oči mu se podigoše sve dok se jedno oko nije našlo bezmalo iznad drugoga, i promeniše boju iz plave u kao noć crnu. Koža mu je najpre pobelela, a zatim pozelenela. Podigla se kao da je guraju pesnice ispod, a zatim je prekriše krljušti. Odeća mu spade sa tela, zato što njegovo telo više nije bilo telo čoveka. Niti je bilo telo medveda, ili vuka, ili lava. Za to bismo možda bili spremni. Možda bismo čak bili pripremljeni i za alegatora, kao što je bilo stvorenje koje je napalo nesretnu Fortunu u Serenitiju. Premda je bilo bliže alegatoru nego ičemu drugom.

Za svega tri sekunde, Oli Ang se pretvorio u zmiju visine čoveka. Gvozdenzuba.

Luka je, i dalje držeći ruku koja se smanjivala prema tom debelom zelenom telu, ispustio krik koji je bio prigušen kada se zmija - i dalje sa lepršavom kosom oko glave koja se izduživala - zabila u starčeva usta. Začuo se vlažni prasak kada se Lukina donja vilica pokidala iz zglobova i tetiva koje su je pridržavale za gornju. Video sam kako mu se izborani vrat nadima i postaje gladak dok mu je to stvorenje - koje se i dalje menjalo, i dalje stajalo na iščezavajućim ostacima ljudskih nogu - svrdlalo u grlo poput burgije.

Iz pročelja hodnika se začuše krici i povici užasa kada su se ostali slanići nadali u bezglavo bekstvo. Nisam obraćao pažnju na njih. Video sam kako Džejmi obavija ruke oko rastuće, nadimajuće telesine zmijurine u jalovom pokušaju da je izvuče iz grla umirućeg Stega Luke, i video sam ogromnu reptilsku glavu kada je prosvrdlala put kroz Lukin potiljak. Crveni jezik je palacao, a njegov krljušasti vrh bio isprskan kapljicama krvi i posut komadićima mesa.

Veg je zamahnuo pesnicom opremljenom mesinganim bokserom na stvorenje. Zmija je s lakoćom izbegla njegov udarac, a zatim suknula napred, izlažući ogromne očnjake koji su i dalje rasli: dva gore, dva dole, sa kojih je kapala prozima tečnost. Zubi su se zarih u Vegovu ruku, a on je vrisnuo.

"Peče! Bogovi, ala PEČE!"

Činilo se kao da Steg Luka, nataknut na zmijino telo, pleše kada je zarila očnjake u policajca. Krv i parčići mesa se razleteše po hodniku.

Džejmi me je divlje pogledao. Potegao je revolvere, ali gde da puca? Zmija se uvijala između dva čoveka na samrti. Donji deo njenog tela se, sada bez nogu, izmigoljio iz hrpe odeće i obmotao oko Lukinog struka u debelim namotajima, čvrsto stegnutim. Deo zmijinog tela iza glave se izvlačio kroz sve širu rupu na Lukinom potiljku.

Zakoračio sam napred, zgrabio Vega za zadnji deo kragne prsluka i povukao ga nazad. Njegova ugrizena ruka je već pocrnela i duplo se nadula od normalne veličine. Oči su mu bile iskolačene dok je zurio u mene, a sa usana je počela da mu kaplje bela pena.

Negde, Bil Striter je vrištao.

Očnjaci se oslobodiše iz mesa. "Peče", promumla Veg, a zatim više nije mogao da govori. Grlo mu se nadulo, a jezikmu je izleteo iz usta. Srušio se na pod, trzajući se u samrtnom ropcu. Zmijurina je piljila u mene, a rascepljeni jezik joj je palacao gore-dole. Bile su to crne zmijske oči, ali su bile ispunjene ljudskim razumevanjem. Podigao sam revolver sa specijalnim punjenjem. Imao sam samo jedan srebmi metak, a glava zmije se nepredvidljivo njihala levo-desno, ali nijednog trenutka nisam posumnjao da ću pogoditi; to je ono za šta su stvoreni ljudi kao ja. Zmija je pojurila napred, bleštavih očnjaka, a ja sam povukao okidač. Hitac je pogodio metu, a srebmi metak je uleteo pravo u ta zjapeća usta. Glava zmije je odletela u eksploziji crvenila koje je počelo da beli čak i pre nego što je udarilo najpre u rešetke, a zatim pod hodnika. I ranije sam video takvo sunđerasto belo meso. Bio je to mozak Ljudski mozak.

Iznenada je uništeno lice Olija Anga buljilo u mene iz nazubljene rupe u Lukinom potiljku - buljeći sa vrha zmijskog tela. Crno krzno je iskočilo između krljušti na njenom telu kada je kakva god sila koja je umirala unutra izgubila svu kontrolu nad oblicima koje je pravila. U trenutku pre nego što se stvorenje stropoštalo na pod, preostalo plavo oko je požutelo i postalo vučje oko. Onda se stvorenje srušilo, povukavši nesrećnog Stega Luku sa sobom. U hodniku, umiruće telo kožnog čoveka je zatreperilo, zadrhtalo i promenilo se. Čuo sam pucanje mišića i struganje kostiju. Golo stopalo se pojavilo, pretvorilo u krznatu šapu, a zatim opet postalo ljudsko stopalo. Ostaci Olija Anga zadrhtaše, a zatim se umiriše. Dečak je još uvek vrištao.

"Idi i lezi na slamaricu", rekao sam mu. Glas mi nije bio potpuno miran. "Zatvori oči i kaži sebi da je gotovo, jer sada jeste."

"Želim tebe", zajecao je Bili dok je išao prema slamarici. Obrazi su mu bili isprskani krvlju. Štaviše, bio je natopljen krvlju, ali to nije primećivao. Oči su mu već bile sklopljene. "Želim te ovde sa mnom! Molim te, sai, molim te!"

"Doći ću ti čim uzmognem", rekao sam. I jesam.

Nas troje smo proveli noć na zbijenim slamaricama u ćehji za trežnjenje pijanaca i kavgadžija: Džejmi levo, ja desno, a mladi Bil Striter u sredini. Samum je počeo da jenjava i, sve do kasno u noć, čuli smo zvuke veselja na glavnoj ulici dok su stanovnici Debarije proslavljali smrt kožnog čoveka.

"Šta će biti sa mnom, sai?", upitao je Bili trenutak pre nego što je zaspao.

"Lepe stvari", odgovorio sam mu, nadajući se da ne grešim u vezi sa Everlin od Serenitija.

"Je li mrtvo? Uistinu mrtvo, sai Desčejn?"

"Uistinu."

Ali u pogledu toga, nisam želeo ništa da rizikujem. Nakon ponoći, kada se vetar stišao do lahora, a Bil Striter ležao u snu toliko dubokom da čak ni košmari nisu mogli da ga dosegnu, Džejmi i ja smo se pridružili šerifu Piviju na pustom polju iza zatvora. Tamo smo kamenim uljem polili telo Olija Anga. Pre nego što smo ga zapalili, upitao sam ih da li ijedan od njih dvojice želi da zadrži njegov ručni sat kao suvenir. Sat se nekako nije polomio u toku borbe, a druga malena kazaljka se i dalje okretala.

Džejmi je odmahnuo glavom.

"Ne ja", reče Pivi, "jerbo je možda uklet. Hajde, Rolande. Ako mogu tako da te zovem."

"Možeš, i to s dobrodošlicom", rekao sam. Zapalio sam šibicu i ispustio je. Stajali smo i gledali sve dok posmrtni ostaci kožnog čoveka iz Debarije nisu postali ništa osim pocrnelih kostiju. Ručni sat je bio istopljena grudvica u pepelu.

Narednog jutra, Džejmi i ja smo okupili grupu ljudi - više nego željni, bili su - da odu do železničke pruge. Kad su stigli tamo, trebalo im je svega dva sata da vrate Trubicu na čelične šine. Mašinovođa Travis je rukovodio operacijom, a ja sam stekao mnogo prijatelja kada sam im rekao da sam sredio da svi jedu besplatno u Rejsijevom restoranu u podne i besplatno piju u Kuratoj sreći tog popodneva.

Te noći u gradu je trebalo da se održi proslava na kojoj ćemo Džejmi i ja biti počasni gosti. To bih najradije izbegao - želeo sam da se što pre vratim kući, a kao po pravilu, društvo mi ne prija - ali su takvi događaji često sastavni deo posla. Jedna dobra stvar: tamo će biti žena, od kojih će neke nesumnjivo biti lepe. Taj deo mi neće smetati, a pretpostavljao sam da neće ni Džejmiju. Imao je mnogo toga da nauči o ženama, a Debarija je bila mesto dobro kao i svako drugo da u njemu započne učenje.

Džejmi i ja smo gledali kako Trubica sporo dolazi do okretnice, a zatim ponovo kreće ka nama, usmeren u pravom pravcu: prema Gileadu.

"Hoćemo li da svratimo do Serenitija na putu nazad do grada?", upitao je Džejmi. "Da pitamo hoće li primiti dečaka?"

"Jašta. A igumanija je rekla da ima nešto za mene."

"Znaš li šta?"

Odmahnuo sam glavom.

Everlin, ta planina od žene, pohrlila je ka nama preko dvorišta Serenitija, raširenih ruku. Bezmalo sam bio u iskušenju da podbrusim pete; osećao sam se kao da stojim na putu jednog od onih ogromnih teretnih vagona koji su radili na naftnim poljima nedaleko od Kune.

Umesto da nas pregazi, uhvatila nas je u golemi i sisati dvostruki zagrljaj. Miris njenog tela je bio sladak: mešavina cimeta, majčine dušice i sveže ispečenog peciva. Poljubila je Džejmija u obraz - a on je pocrveneo. Onda je mene poljubila u usta. Na trenutak smo bili umotani u njenu komplikovanu i ustalasanu haljinu, stojeći u senci njene svilene kapuljače. Potom se odmakla, a lice joj je blistalo.

"Kakvu ste uslugu učinili ovom gradu! I kako vam se na tome zahvaljujemo!"

Nasmešio sam se. "Sai Everlin, previše ste ljubazni."

"Nedovoljno sam ljubazna! Obedovaćete s nama, da? I popićete malo vina, ali samo malčice. Tek treba da pijete večeras, ne sumnjam." Iskosa je nestašno pogledala u Džejmija. "Ali vodite računa kada zdravice počnu da kruže; previše pića može da muškarca učini manje muškarcem kasnije u toku večeri, i zamagli mu sećanja koja bi inače želeo da zadrži." Zastala je, a zatim joj je lice ozario znalački osmeh koji se čudno slagao s njenom odorom. "Ili… možda i ne bi."

Džejmi je pocrveneo više no ikada, ali je oćutao.

"Videli smo vas kako dolazite", rekla je, "a postoji još neko ko bi želeo da vam se zahvali."

Everlin se pomerila u stranu, a iza nje je stajala sićušna sestra iz Serenitija po imenu Fortuna. Još uvek je bila u zavojima, ali je danas izgledala manje utvarno, a strana lica koju smo mogli da vidimo blistala joj je od sreće i olakšanja. Stidljivo je zakoračila napred.

"Ponovo mogu da spavam. A, s vremenom, možda ću čak moći i da spavam bez košmara."

Zadigla je porub dugačke odore, i - na moju najdublju nelagodu - pala na kolena pred nama. "Sestra Fortuna, nekada zvana Eni Klej, kaže: blagodarim. Baš kao i sve ostale, ali ove reči dolaze iz mog srca."

Nežno sam je uhvatio za ramena. "Ustani, ženo. Nemoj klečati pred takvima kao što smo mi."

Pogledala me je blistavim očima i poljubila me u obraz krajem usta koji je još uvek mogao da ljubi. Potom je otrčala preko dvorišta prema delu zgrade koji je, pretpostavljam, bio njihova kuhinja. Iz tog dela hacijende su već dopirali čudesni mirisi.

Everlin ju je sa blagonaklonim osmehom posmatrala kako odlazi, a zatim se okrenula prema meni.

"Postoji jedan dečak…", zaustio sam.

Klimnula je. "Bil Striter. Znam kako se zove i znam njegovu priču. Mi ne idemo u grad, ali grad ponekad dolazi kod nas. Prijateljski nastrojene ptičice nam šapuću novosti u uši, ako shvataš šta želim da kažem."

"Shvatam veoma dobro", rekoh.

"Dovedi ga ovamo sutradan, kad vam se glave skupe opet na normalnu veličinu", rekla je. "Mi smo zajednica žena, ali će nam biti drago da primimo siroče… bar sve dok mu na gornjoj usni ne izraste dovoljno dlaka da počne da se brije. Posle toga, žene smetaju mladiću i možda za njega neće biti toliko dobro da ostane ovde. U međuvremenu, možemo da ga naučimo slovima i brojevima… ako je dovoljno pametan da ih nauči, to jest. Misliš li da je dovoljno pametan, Rolande, sine Gabrijelin?"

Bilo mi je neobično što me oslovljava po majčinom imenu umesto po očevom, ali čudnovato prijatno. "Mislim da je veoma pametan."

"To je dobro, onda. Takođe, pronaći ćemo mu kuću kada nastupi vreme da ode odavde."

"Kuću sa okućnicom", rekao sam.

Everlin se nasmejala. "Jašta, baš tako, kao u priči o Timu Junačnom. A sada, hajdemo da zajedno lomimo hleb, hoćemo li? A vinom ćemo nazdraviti junaštvu mladih ljudi."

Jeli smo, pili i, sve u svemu, bio je to veoma veseo skup. Kada su sestre počele da raščišćavaju stolove, igumanija Everlin me je odvela u svoje privatne odaje, koje su se sastojale od spavaće sobe i znatno prostranije kancelarije u kojoj je mačka spavala na ogromnom stolu od hrastovine, prekrivenom gomilom papira.

"Izuzetno malo muškaraca je ikada bilo ovde, Rolande", kazala je. "Jedan je bio tip koga možda poznaješ. Imao je belo lice i nosio je crnu odeću. Znaš li čoveka o kome govorim?"

"Marten Širokoplašti", rekoh. Dobra hrana u mom stomaku je najedanput uskisla od mržnje. I ljubomore, pretpostavljam - ne samo zbog mog oca, kome je Gabrijela od Artena nabila rogove. "Da li ju je video?"

"Zahtevao je, ali sam ga odbila i otposlala odavde. Isprva je odbijao da ode, ali sam mu pokazala svoj nož i kazala da u Serenitiju postoje i druga oružja, jašta, i žene koje znaju kako da ih koriste. Jedno od njih je, rekla sam, pištolj. Podsetila sam ga da se nalazi duboko unutar hacijende, i predložila da bi mu bilo bolje, osim ako ne ume da leti, da obrati pažnju. Otišao je, ali pre nego što je to učinio, prokleo me je, i prokleo je ovo mesto." Oklevala je trenutak-dva, pomazila mačku, a zatim pogledala u mene. "Ponekad sam mislila da je kožni čovek njegovih ruku delo."

"Mislim da nije", rekao sam.

"Ni ja, ali nikada nećemo biti u potpunosti sigurni, zar ne?" Mačka je pokušala da se popne na ogromno igralište njenog krila, a Everlin ju je oterala. "U jedno sam, međutim, sigurna: ipak je razgovarao s njom, ali niko nikad neće znati da li je to učinio u gluvo doba noći kroz prozor njene ćelije ili samo u njenim uznemirenim snovima. Tu tajnu je odnela sa sobom na čistinu na kraju puta, ta jadna žena."

Nisam joj odgovorio. Kada je čovek smeten i klonuo duhom, obično je najbolje ne kazati ništa, jer u takvom stanju, svaka reč će biti pogrešna.

"Tvoja gospa majka nas je napustila ubrzo nakon što smo oterale tog tipa koga zoveš Širokoplašti. Kazala je da mora da izvrši svoju dužnost i da se iskupi za mnogo štošta. Kazala je da će njen sin doći ovamo. Upitala sam je kako to zna, a ona mi je rekla: 'Zato što je ka točak, i uvek se okreće.' Ostavila ti je ovo."

Everlin je otvorila jednu od mnogobrojnih fioka u njenom stolu i izvadila koverat. Na licu je bilo napisano moje ime, rukopisom koji sam dobro poznavao. Jedino bi ga moj otac bolje poznavao. Ta ruka je nekad okretala stranice fine stare knjige dok mi je čitala priču "Vetar kroz ključaonicu". Jašta, i mnoge druge. Voleo sam sve priče sadržane na stranicama koje je ta ruka okretala, ali nikada toliko koliko sam voleo samu ruku. Još više sam voleo zvuk glasa koji ih je pričao dok je napolju duvao vetar. To su bili dani pre nego što je upala u lavirint i tužno kurvinsko ponašanje koje ju je dovelo pred revolver u drugoj ruci. Moj revolver, moju ruku.

Everlin je ustala i poravnala golemu kecelju. "Moram da odem i vidim kako se stvari odvijaju u ostalim delovima mog malog kraljevstva. Sada ću ti poželeti zbogom, Rolande, sine Gabrijelin, i samo ću te zamoliti da zatvoriš vrata iza sebe kad izađeš. Sama će se zaključati."

"Veruješ mi toliko da ćeš me ostaviti samog sa tvojim stvarima?", upitao sam.

Nasmejala se, obišla oko stola i ponovo me poljubila. "Revolverašu, poverila bih ti sopstveni život", kazala je i otišla. Bila je toliko visoka da je morala da se sagne dok je prolazila kroz vrata.

Dugo sam sedeo i gledao u poslednju poslanicu Gabrijele Desčejn. Srce mi je bilo puno mržnje, ljubavi i žaljenja - svih tih stvari koje su me otada proganjale. Razmišljao sam o tome da spalim pismo, nepročitano, ah sam naposletku pocepao kovertu. Unutra se nalazio jedan jedini list hartije. Rečenice su bile nejednake, a mastilo kojim su bile napisane na mnogo mesta se razmazalo. Verujem da se žena koja je napisala te rečenice borila da sačuva šačicu poslednjih trunki razuma. Nisam siguran u to da bi mnogo ljudi razumelo njene reči, ali ja jesam. Siguran sam dabi ih moj otac razumeo, takođe, ali mu nikada nisam pokazao to pismo, niti sam mu rekao za njegovo postojanje.

Gozba koju sam pojela bila je trula

ono što sam smatrala palatom bilaje tamnica

ala peče Rolande

Pomislio sam na Vega, kako umire od zmijskog ugriza.

Ako se vratim i ispričam ono što znam

ono što sam načula

Gilead možda može da bude spasen još nekoliko godina

ti možeš da budeš spasen

tvoj otac malo je on ikada mario za mene

Reči "malo je on ikada mario za mene" bile su precrtane nizom debelih linija, ali sam svejedno mogao da ih pročitam.

kaže ne usuđujem se

kaže: "Ostani u Serenitiju sve dok te smrt ne pronađe."

kaže: "Ako se vratiš, smrt će te rano pronaći. "

kaže: "Tvoja smrt će uništiti jedinu osobu na svetu

do koje tije stalo."

kaže: "Hoćeš li umreti od ruke svog derišta i videti kako se

sva dobrota

sva blagost

svaka Ijubazna misao

izliva iz njega kao voda iz krčaga?

zarad Gileada koji je malo mario za tebe

i svakako će umreti?"

Ali ja moram da se vratim. Molila sam se

i meditirala sam o tome

a glas koji čujem uvek izgovara istovetne reči:

TO JE ONO ŠTO KA ZAHTEVA

Bilo je još malo više, reči koje sam iznova i iznova podebljavao u godinama lutanja nakon katastrofalne bitke na Jerihonskom brdu i pada Gileada. Podebljavao sam ih sve dok se papir nije raspao, a ja sam pustio da ga vetar odnese - vetar koji duva kroz ključaonicu vremena, shvatate. Na kraju, vetar sve odnosi, zar ne? A zašto da ne? Zašto, ako ne baš zbog toga? Ako nam slatkoća života ne nestane, uopšte ne bi ni bilo slatkoće.

Ostao sam u Everlininoj kancelariji sve dok nisam ovladao nad emocijama. Onda sam stavio majčine zadnje reči - njeno nedostavljeno pismo - u telećak i otišao, postaravši se da se vrata zaključaju za mnom. Pronašao sam Džejmija, pa smo odjahali u grad. Te noći je bilo svetala, muzike i plesanja; mnogo dobrih jela i dosta pića da se hrana zalije. Bilo je i žena, takođe, a te noći je Ćutljivi Džejmi ostavio nevinost iza sebe. Narednog jutra…

Oluja je gotova

1 "Te noći je", reče Roland, "bilo svetala, muzike i plesanja; mnogo dobrih jela i pića da se hrana zalije."

"Cirka", reče Edi, i poluozbiljno-polušaljivo uzdahnu. "Dobro je se sećam."

Bilo je to prvo što je iko od njih izgovorio za veoma dugo vremena, a to je skršilo čaroliju koja ih je držala te dugačke i vetrovite noći. Promeškoljili su se kao ljudi koji se bude iz dubokog sna. Svi izuzev Oja, koji je i dalje ležao ispred kamina sa kratkim šapama podignutim u vazduh i jezikom komično isplaženim ukoso.

Roland je klimnuo. "Bilo je i žena, takođe, a te noći je Ćutljivi Džejmi ostavio nevinost iza sebe. Narednog jutra smo se ponovo ukrcali na Trubicu i krenuli nazad za Gilead. I tako se to dogodilo, bilo jednom nekada davno."

"Dugo pre nego što se rodio deda mog dede", tiho reče Džejk.

"O tome ne mogu da zborim", reče Roland sa smeškom, a zatim otpi gutljaj vode. Grlo mu je bilo suvo kao barut.

Na trenutak, u prostoriji je vladala tišina. Potom Edi reče: "Hvala ti, Rolande. To je bilo strava."

Revolveraš je upitno izvio obrvu.

"Hoće da kaže da je bilo predivno", reče Džejk. "I jeste."

"Vidim svetlost u prorezima između dasaka kojima smo zabarikadirali prozore", reče Suzana. "Samo malčice, ali je tamo. Govorio si čitavu noć, Rolande. Pretpostavljam da, na kraju krajeva, ipak nisi snažni i ćutljivi Gari Kuper tip, zar ne?"

"Ne znam ko je to."

Uhvatila ga je za ruku i čvrsto je stisnula. "Nema veze, šećeru."

"Vetar se stišao, ali još uvek duva prilično jako", primetio je Džejk.

"Dodaćemo drva na vatru, a zatim idemo na počinak", reče revolveraš. "Ovog popodneva napolju bi trebalo da bude dovoljno toplo da izađemo i skupimo još drva. A sutra…"

"Ponovo na put", dovrši Edi.

"Istinu zboriš, Edi."

Roland je bacio poslednja drva za potpalu na vatru koja se gasila, gledao kako se ponovo rasplamsava, a zatim legao i zatvorio oči. Nekoliko sekundi kasnije je zaspao.

Edi je zagrlio Suzanu, a potom pogledao preko njenog ramena u Džejka, koji je sedeo u turskom sedu i gledao u vatru. "Vreme je za lalanje, goniču mali."

"Ne zovi me tako. Znaš da to mrzim."

"U redu, kauboju."

Džejk mu je pokazao srednjak. Edi se nasmešio i sklopio oči.

Dečak se čvršće uvio u ćebe. Moja streja, pomislio je i nasmešio se. S druge strane kamenih zidova vetar je i dalje ječao - glas bez tela. Džejk je pomislio: Nalazi se na drugoj strani ključaonice. A tamo, odakle vetar dolazi? Iz čitave večnosti. I Mračne kule.

Pomislio je na dečaka kakav je Roland Desčejn bio pre nebrojeno mnogo godina, kako ugodno ušuškan leži u kružnoj spavaćoj sobi na vrhu kamenog tornja i sluša kako mu majka čita stare priče dok vetar duva preko mračne zemlje. Dok je tonuo u san, Džejk je video ženino lice i pomislio da izgleda jednako ljubazno kao i prelepo. Njegova majka mu nikada nije čitala priče. U njegovoj kući sa okućnicom, to je bio posao kućne pomoćnice.

Sklopio je oči i video kako bamburi propeti na stražnje noge plešu na mesečini.

Zaspao je.

2 Kada se Roland probudio kasno ujutru, vetar je utihnuo, a soba je bila znatno svetlija. Edi i Džejk su još uvek bili u dubokom snu, ali se Suzana probudila, popela na kolica i skinula daske sa jednog prozora. Sada je sedela tamo, brade oslonjene na dlan, i gledala napolje. Roland joj je prišao i stavio šaku na rame. Suzana ga je potapšala po ruci, ne okrenuvši se.

"Oluja je gotova, šećeru."

"Jeste. Nadajmo se da nikad više nećemo ugledati nijednu sličnu njoj."

" A ako je ugledamo, nadajmo se da u blizini postoji sklonište jednako dobro kao što je ovo. Što se tiče ostatka sela Žutać…" Zavrtela je glavom.

Roland se sagnuo da pogleda napolje. Ono što je video nije ga iznenadilo, ali je bilo ono što bi Edi nazvao strava. Glavna ulica je i dalje bila tamo, ali je sada bila puna grana i skršenog drveća. Građevine koje su je donedavno oivičavale su nestale. Ostala je jedino kamena sala za javne skupove.

"Imali smo sreće, zar ne?"

"Sreća je reč koju oni sa jadnim srcima koriste za ka, Suzana od Njujorka."

Ćutke je razmislila o njegovim rečima. Poslednji vetrići studentresa su prošli kroz rupu gde je bilo prozorsko okno i promrsili joj kosu, kao da ju je pomilovala neka nevidljiva ruka. Onda se okrenula prema njemu. "Napustila je Sereniti i vratila se u Gilead - tvoja gospa mati."

"Jeste."

"Uprkos tome što joj je taj kučkin sin rekao da će poginuti od sinovljeve ruke?"

"Sumnjam da je to sročio upravo na takav način, ali… da."

"Nije nikakvo čudo što je bila napola luda kada je napisala to pismo."

Roland je ćutao i gledao kroz prozor u uništenje koje je izazvala oluja. Ipak, oni su pronašli sklonište. Dobro sklonište od oluje.

Suzana ga je obema šakama uhvatila za troprstu desnu šaku. "Šta je kazala na kraju? Koje reči si iznova i iznova podebljavao sve dok se pismo nije raspalo? Možeš li da mi kažeš?"

Revolveraš joj dugo nije odgovorio. Taman kada je bila sigurna da to neće učiniti, ipak jeste. U glasu mu se čulo - skoro neprimetno, ali je sasvim sigurno bilo tamo - drhtanje koje nikada ranije nije čula. "Pisala je na niskom govoru sve do zadnje rečenice. Nju je napisala na uzvišenom, a svako slovo je bilo predivno ispisano: Sve ti opraštam. A zatim: Možeš li ti da oprostiš meni?"

Suzana je osetila kako joj jedna suza, topla i savršeno ljudska, klizi niz obraz. "A jesi li mogao, Rolande? Jesi li joj oprostio?"

I dalje gledajući kroz prozor, Roland od Gileada - sin Stivena i Gabrijele od Artena - nasmešio se. Osmeh mu se razlio preko lica kao prvi sjaj zore po kamenitom pejzažu. Izgovorio je jednu jedinu reč pre nego što se vratio do prtljaga da im zgotovi popodnevni doručak.

Ta reč je bila da.

3 Proveli su još jednu noć u sali za javne skupove. Bilo je drugarstva i razgovora, ali nije bilo priča. Sledećeg jutra su sakupili stvari i nastavili duž Staze Zraka - prema Kali Brin Stardžis, i graničnim oblastima, i Zemlji Gromova, i Mračnoj kuli. To su stvari koje su se dogodile, bilo jednom nekada davno.

EPILOG

Na uzvišenom govoru, poslednja poruka Gabrijele Desčejn njenom sinu je ovako izgledala:

Dve najlepše reči na bilo kom jeziku su

Opraštam ti.

1)

Neprevodiva igra rečima autora; na engleskom jeziku, ime reke Vaj (Whye) izgovara se slično kao reč zašto (why). (Prim. prev.) <<<

2)

Neprevodiva igra rečima autora; na engleskom jeziku, reč mirno (still) i čelik (steel) slično se izgovaraju.  <<<

3)

Mir, spokojstvo. (Prim. prev.)  <<<

4)

Remuda, reč španskog porekla u čestoj upotrebi na američkom zapadu, koja označava krdo konja iz koga radnici na rančevima biraju svoje ždrepce. (Prim. prev.) 

  <<<

5)

Koje se izgovara kao S, na niskom govoru. (Prim. prev.)  <<<