Copyright @ 1998 by Stephen King

Naslov originala

Stephen King

Bag of Bones

Ovo je za Nejomi.
Još uvek.

PRIMEDBA AUTORA

Ovaj roman, se u određenoj meri, bavi zakonskim aspektima starateljstva nad decom u državi Mejn. Zamolio sam svog prijatelja Vorena Silvera, sjajnog advokata, za pomoć u razumevanju ove teme. Voren me je pažljivo upućivao, a negde na pola puta mi je otkrio čudnu, starinsku napravu zvanu stenomaska, ¹ koju sam odmah stavio u službu svojih mračnih ideja. Ako sam napravio neke greške u zakonskom proceduralnom toku u priči koja sledi, krivite mene, a ne mog učitelja. Voren me je, takođe, plačnim tonom pitao da li bih mogao da pišem o „dobrom" advokatu u ovoj knjizi. Sve što mogu da kažem je da sam po tom pitanju dao sve od sebe.

Zahvaljujem se na tehničkoj podršci mom sinu Ovenu iz Vudstoka, u državi Njujork i mom prijatelju (i saradniku u bendu „Rock Bottom Reminder”) Ridliju Pirsonu iz Kečama, u državi Ajdaho. Zahvaljujem se Pem Dorman, koja je pročitala prvu verziju ove knjige sa puno takta i razumevanja. Zahvaljujem se Čaku Ferilu na monumentalno urađenoj redakturi - Čak, ovo ti je najbolji posao koji si ikada uradio. Na posebnoj brizi i nezi koju su mi ukazali, zahvaljujem se Suzani Moldou, Nen Grejem, Džeku Romanosu i Kerolin Rajdi iz „Skribnera“. I hvala Tabi koja je ponovo bila uz mene kada bi zagustilo. Volim te, dušo.

S.K.

Da, Bartlbi, sedi tamo iza svog paravana, mislio sam;

neću te više progoniti; bezopasan si i tih

kao jedna od ovih starih stolica; ukratko, osećam se sasvim nasamo samo kada znam da si ti tu.

„Bartleby”,

Herman Melville

Sanjala sam da sam ponovo otišla u Menderli noćas...

Dok sam stajala tamo, sasvim mirno, zadržavajući dah, mogla sam se zakleti da kuća nije bila samo prazna kutija već da je živa i da diše, kao što je živela i ranije.

Rebecca,

Daphne du Maurier

Mars je raj.
Ray Bradbury

Vreća kostiju

PRVO
POGLAVLJE

Jednog veoma toplog avgustovskog dana 1994. godine, moja žena mi je saopštila da ide u Rajt Ejd apoteku u Deriju da pokupi svoj Iek za sinuse - danas se to kupuje bez recepta, čini mi se. Završio sam sa pisanjem tog dana i ponudio sam se da odem umesto nje. Rekla je hvala, ali ionako mora da svrati i u supermarket pored apoteke i kupi komad ribe za ručak; pominjala je i onu priču o dve muve i jednom udarcu. Poslala mi je poljubac i izašla. Kada sam je sledeći put video, bila je na TV-u. Tako danas identifikujete mrtve u Deriju - nema više hodanja niz podrumski hodnik obložen zelenim pločicama i osvetljen dugim plafonskim neonkama, nema više golog tela koje izvlače iz hladne fioke na nosilima; samo uđeš u kancelariju sa natpisom PRIVATNO na vratima, pogledaš u ekran i kažeš da ili ne.

Rajt Ejd i Šopvel supermarket su na manje od milje od naše kuće, u malom tržnom centru u kome je takođe i video klub, antikvarna knjižara nazvana „Prosledi dalje” (odlično zarađuju na starim džepnim izdanjima mojih knjiga), Rejdio Šek, prodavnica muzičkih aparata i fotografska radnja koja razvija slike za sat vremena. To je na Apmajl brdu, na raskrsnici ulica Vičam i Džekson.

Parkirala je ispred video kluba, ušla u apoteku, obavila posao sa gospodinom Džoom Vajzerom, on je tih dana bio naš apotekar; kasnije se prebacio u Rajt Ejd u Bengoru. Na kasi je kupila i jednu od onih punjenih čokoladica, bila je u obliku miša. Pronašao sam je kasnije u njenoj tašni. Otvorio sam je i pojeo dok sam sedeo za kuhinjskim stolom i gledao u sadržaj njene torbice raštrkan preda mnom - osećao sam se kao na pričešću. Kad sam je sažvakao, kad sam osetio samo ukus čokolade u ustima i grlu, briznuo sam u plač. Sedeo sam tamo, usred tog krša od njene šminke i papirnatih maramica, ključeva i polupraznih rolni peperminta i plakao prekrivši rukama oči, kao dete.

Inhalator za sinuse je bio u kesi iz apoteke. Koštao je dvanaest dolara i osamnaest centi. U toj kesi je bilo još nešto - artikal koji je koštao dvadeset dva i po dolara. Gledao sam u taj artikal dugo, ali ništa nisam razumeo. Bio sam iznenađen, čak zapanjen idejom da je Džoana Arlen Nunan možda živela dvostrukim životom, o kome ja ništa nisam znao, čije postojanje mi nikada nije palo na pamet. Nikada do tada.

Džo je platila i ponovo izašla na bleštavo, jako sunce, zamenila je obične naočare naočarima za sunce sa dioptrijom kao i uvek; i samo što je iskoračila iz senke male tende ispred apoteke (ovde malo izmišljam, pretpostavljam, zalazeći na teritoriju pisca, ali ne previše; samo milimetar, verujte), začuo se taj vrištavi urlik guma na asfaltu koji skoro uvek znači udes ili udes za dlaku izbegnut.

Ovog puta se desilo, nije bilo za dlaku - jedna od onih nesreća koje se na toj glupoj raskrsnici u obliku slova X dešavaju najmanje jednom nedeljno. Tojota iz 1989- je izlazila sa parkinga i skretala levo u ulicu Džekson. Za volanom je bila gospođa Ester Isterling iz Beretovih voćnjaka. S njom je bila gospođa Ajrin Dorsi, takođe iz Beretovih voćnjaka, koja je bila u video klubu i nije našla ništa što je želela da gleda. Isuviše nasilja, rekla je Ajrin. Obe žene su bile duvan-udovice, indirektne žrtve raka pluća.

Ester nije mogla da previdi narandžasti komunalni kamion koji se spuštao nizbrdo; mislim da je jednostavno zaboravila da pogleda na tu stranu, iako to nije htela da prizna ni policiji, ni novinama, a ni meni kada smo dva meseca kasnije o tome razgovarali. Što bi rekla moja majka (još jedna duvan-udovica), dve najčešće slabosti starih ljudi su artritis i zaboravnost. Ne možete ih pozivati na odgovornost ni za jedno, ni za drugo.”

„Komunalca" je vozio Vilijem Frejker iz Old Kejpa. Gospodin Frejker je imao 38 godina na dan smrti moje žene, vozio je bez majice i razmišljao o tome koliko mu je potreban hladan tuš i hladno pivo, nebitno kojim redom. On i još tri čoveka su proveli osam sati asfaltirajući novi deo Haris avenije, tamo blizu aerodroma, vreo posao po vrelom danu, i Bil Frejker kaže da je istina, možda je išao malo prebrzo - možda četrdeset u zoni dozvoljene vožnje do trideset milja. Jedva je čekao da stigne u garažu, preda kamion i sedne za volan svog auta koji je imao klimu. Takođe, kočnice komunalnog kamiona su bile taman kako treba da prođu tehnički, ali daleko od toga da su bile tip-top. Frejker je nagazio do daske kočnicu kada je video Tojotu pred sobom (seo je i na sirenu, takođe), ali bilo je isuviše kasno. Čuo je kako urlaju gume - njegove, pa onda i Esterine kada je sa zakašnjenjem uvidela da je u opasnosti - i na trenutak joj video lice.

„To je, nekako, bio najgori deo,” rekao mi je dok smo sedeli na njegovom tremu i pili pivo - tada je već bio oktobar i nosili smo džempere, iako nam je sunce grejalo lica. „Je l’ znate kako ste visoko kada sedite gore u komunalnom kamionu?"

Klimnuo sam.

„Pa, pogledala je gore da me vidi - skoro da je iskrivila vrat - a sunce joj je tuklo u lice. Mogao sam da vidim koliko je matora. Sećam se da sam pomislio, „bog te, slomiće se kao staklo ako ne uspem da stanem". Ali starci su često žilavi. Prosto te iznenade. Mislim, vidite kako je ispalo, obe te stare koke su još žive, a vaša žena..

Tu se zaustavio, obrazi su mu zašljaštili jarko crvenom bojom, izgledao je kao dečak koga su u školskom dvorištu upravo ismejale devojčice jer mu je bio otkopčan šlic. Bilo je komično, ali da sam se nasmešio, samo bih ga zbunio.

„Gospodine Nunan, žao mi je. Prosto mi je izletelo.”

„U redu je”, rekao sam mu. „Najgore je ionako prošlo.” To je bila laž, ali bar smo se vratili na staro.

„Nego,” rekao je, „sudarili smo se. Čuo se jak tresak i gužvanje metala kada je vozačeva strana auta podletela pod moj kamion. I lomljava stakla. Odleteo sam na volan tako jako da nedelju dana nisam mogao da udahnem a da me ne boli i dobio sam veliku masnicu ovde.” Rukom je opisao luk na grudima malo ispod ključne kosti. „Udario sam glavom o šoferšajbnu tako jako da sam mogao da slomim staklo, ali tu se pojavila samo mala ljubičasta čvoruga... nije bilo krvarenja, ma, čak ni glavobolja. Video sam ženu koja je vozila, gospođu Isterling, bačenu na komande između dva prednja sedišta. Tada smo se konačno zaustavili, potpuno upetljani na sred ulice i ja sam izašao da vidim kako su. Da vam kažem, mislio sam da su obe mrtve.”

Ni jedna nije bila mrtva, čak ni onesvešćena, iako je gospođa Isterling slomila tri rebra i iščašila kuk. Gospođa Dorsi, koja je bila na susednom sedištu, dobila je potres mozga od udarca glavom u prozor. To je bilo sve: „lečena je i otpuštena u Houm Bolnici”, kako u takvim slučajevima pišu Derijske vesti.

Moja žena, pokojna Džoana Arlen iz Moldena u Masačusetsu, sve to je videla stojeći ispred apoteke s tašnom preko ramena i kesom sa lekovima u ruci. Mora da je, kao i Bil Frejker, mislila da su ljudi u tojoti bili mrtvi ili ozbiljno povređeni. Zvuk sudara, tupi, autoritativni tresak, klizio je kroz vreli popodnevni vazduh kao kugla niz kuglašku stazu. Lomljava stakla ga je oivičila kao obrubna čipka. Dva vozila su bila divljački zarivena jedno u drugo na sred ulice Džekson, a prljavi komunalni kamion se nadvijao nad plavu tojotu kao besni roditelj nad uplašenim detetom.

Džoana je potrčala preko parkinga ka ulici. Svi oko nje su učinili isto. Jedna od njih, gospođica Džil Danberi, razgledala je izloge kada se desila nesreća. Rekla mi je da misli da se seća kako je protrčala pored Džoane - bar je bila prilično sigurna da je to bio neko u žutim pantalonama - ali nije znala zasigurno. Već tada je gđa Isterling vrištala da je povređena, da su obe povređene, može li neko da im pomogne.

Na pola puta preko parkinga, pored grupice kontejnera za stare novine moja žena je pala. Kaiš tašne je ostao preko njenog ramena, ali joj je kesa iz apoteke ispala iz ruke. Lek za sinuse je do pola virio napolje. Onaj drugi artikal je ostao u kesi.

Niko nije primetio kako leži pored kontejnera za stare novine; svi su bili usredsređeni na upetljana smrskana vozila, žene koje vrište, baru antifriza i vode koja je curila iz hladnjaka komunalnog kamiona. („To je benzin! vikao je čovek iz fotografske radnje. „To je benzin, ljudi, pazite da ne eksplodira!”) Pretpostavljam da su čak par „spasilaca" preskočili preko nje misleći da se onesvestila. Pretpostaviti da se tako nešto desilo u sred letnjeg dana, na temperaturi koja je terala preko 40 stepeni ne bi bilo nerazumno.

Otprilike dva tuceta ljudi iz tržnog centra se guralo oko mesta nesreće; još oko četrdesetak ih je dotrčalo iz Stroford parka preko puta, gde je u toku bila bezbol utakmica. Mislim da su izrekli sve stvari koje očekujete da čujete u takvim situacijama; i to više nego jedanput. Vrteli su se u krug. Neko je posegao kroz bezobličnu rupu koja je nekad bila prozor sa vozačeve strane vozila da potapše Esterinu drhtavu staračku ruku. Ljudi nesvesno prave mesta da prođe Džo Vajzer; u takvim trenucima bilo ko u belom mantilu postaje zvezda predstave. Iz daljine se dizao zvuk sirene hitne pomoći kao vreo, drhtavi vazduh iznad peći.

Dok je sve ovo trajalo, moja žena je ležala neprimećena na sred parkinga, sa tašnom još uvek prebačenom preko ramena (u tašni njen čokoladni miš, neotpakovan iz staniola, nepojeden) i bela kesa tik do njene ispružene ruke. Džo Vajzer je prvi primetio dok je žurio u apoteku da donese kragnu za Ajrin Dorsi. Prepoznao je iako je ležala okrenuta licem prema zemlji. Prepoznao je po riđoj kosi, beloj bluzi i žutim pantalonama. Prepoznao je jer je uslužio pre nepunih 15 minuta.

„Gospođo Nunan?” rekao je upitno, sasvim zaboravivši na kragnu za uzdrmanu, ali ne preterano teško povređenu g-đu Dorsi. „Gospođo Nunan, je l’ ste dobro?” Znajući odmah (pretpostavljam; možda nisam u pravu) da nije.

Prevrnuo je na leđa. Trebale su mu obe ruke, čak i tako se mučio, klečeći i dižući i gurajući na parkingu na vrućini koja je pekla odozgo i odbijala se o asfalt. Mrtvi ljudi dobiju na težini, čini mi se; i fizički, a i u našim umovima dobiju na težini.

Na njenom licu su bili crveni tragovi. Mogao sam jasno da ih vidim i na monitoru dok sam je identifikovao. Samo što sam zaustio da pitam doktora otkuda oni tu, kada sam shvatio. Kraj avgusta, vreo asfalt, elementarna stvar, dragi moj Votsone. Moja žena je izgorela od sunca dok je umirala.

Vajzer je ustao, video da je stigla hitna pomoć i potrčao ka njoj. Probio se kroz gomilu i zgrabio jednog od bolničara iz hitne koji tek što je izašao od volana. „Tamo je žena,” rekao je Vajzer, pokazujući prstom ka parkingu.

„Čoveče, ovde su dve žene i čovek,” rekao je bolničar.

„Pustite sad njih”, rekao je, „Oni su dobro. Žena koja leži tamo nije.”

Žena koja je ležala tamo bila je mrtva i poprilično sam siguran da je Džo Vajzer to znao... ali je znao šta su prioriteti, to mu se mora priznati. I bio je dovoljno ubedljiv da natera oba bolničara da se udalje od klinča kamiona i tojote, uprkos jaucima Ester Isterling i glasnim protestima grčkog hora.

Kad su stigli do moje žene, jedan od bolničara je bez oklevanja potvrdio ono u šta je Džo Vajzer već sumnjao. „Jebo te,” rekao je drugi. „Šta se njoj desilo?”

„Srce, najverovatnije,” odgovorio je prvi. „Uzbudila se i prepuklo je.”

Ali nije bilo srce. Autopsija je otkrila ugrušak krvi u mozgu koji je ona, ne znajući, nosila u sebi i do pet godina unazad. Dok je trčala preko parkinga taj oslabljeni krvni sud je eksplodirao kao guma u njenom mozgu, poplavio krvlju sve važne kontrolne centre i ubio je. Smrt nije nastupila odmah, rekao mi je asistent lekara koji je vršio autopsiju, ali je ipak došla brzo... pa nije morala da se muči. Samo jedna velika crna nova i sva čula i misli nestali su pre no što je udarila o beton.

„Kako mogu da vam pomognem, gospodine Nunan?” pitao je asistent, nežno me okrećući od nepomičnog lica i zatvorenih očiju na video monitoru. „Da li želite nešto da pitate? Odgovoriću ako mogu.”

„Samo jedno,” rekao sam. Rekao sam mu šta je kupila u apoteci pre nego što je umrla. Tada sam postavio pitanje.

Dane koji su prethodili i samu sahranu pamtim kao snoviđenje - najjasnije sećanje se odnosi na jedenje Džoinog čokoladnog miša i plakanje... plakanje, mislim, uglavnom zbog toga što sam znao kako će brzo ukus čokolade nestati. Imao sam još jedan napad plača nekoliko dana pošto smo je pokopali, a o njemu ću vam ispričati uskoro.

Radovao sam se dolasku Džoine porodice, pogotovo njenog najstarijeg brata, Frenka. Frenk Arlen - pedeset godina, rumen, dežmekast, glave pune guste tamne kose - organizovao je celu stvar... na kraju se čak i cenjkao sa mrtvozornikom.

„Ne mogu da verujem da si to uradio,” rekao sam kasnije, dok smo sedeli u separeu u Džekovom pabu i pili pivo. Posegnuo je u svoj džep, izvadio maramicu i odsutno obrisao obraze. Nije se rasplakao - niko od Arlenovih nije - ali su mu oči suzile ceo dan; izgledao je kao čovek koji pati od jakog konjuktivitisa.

Od šestoro Arlenovih, Džo je bila najmlađa i jedina devojčica. Bila je ljubimica petorici braće. Mislim da bi me rastrgli golim rukama da sam išta imao sa njenom smrću. Pošto nisam, oko mene su stvorili odbrambeni štit i to je bilo dobro. Mislim da bih se provukao i bez njih, ali stvarno ne znam kako. Imao sam trideset šest godina, znate. Ne očekuješ da ćeš morati da sahraniš ženu kada imaš trideset šest godina, a ona dve manje od tebe. Smrt nam je bila poslednja stvar na umu.

„Ako čoveka uhvate da uzima CD iz tvojih kola, to zovu krađa i strpaju ga u zatvor,” rekao je Frenk. Arlenovi su došli iz Masačusetsa, razvlačenje u izgovoru tipično za Malden se još poznavalo u Frenkovom glasu. „Ako isti čovek pokuša da proda ožalošćenom mužu kovčeg od tri hiljade za četiri i po, to zovu biznis i zamole ga da održi govor na banketu Rotari kluba. Alavi kreten, dobro sam ga najeo, zar ne?”

„Da. Jesi.”

„Jesi li dobro, Majki?”

„Dobro sam.”

„Stvarno si dobro?”

„Kako da znam, jebo te?” pitao sam ga dovoljno glasno da se neki sa obližnjih stolova okrenu ka nama. A onda:"Bila je trudna.”

Lice mu se skamenilo. „Molim?”

Trudio sam se da spustim ton. „Trudna. Šest nedelja, rekli su posle... znaš, autopsije. Da li si znao? Da li ti je rekla?”

„Ne! Pobogu, ne!” Ipak, izraz lica mu je bio malo čudan, kao da mu je rekla nešto. „Znam da ste pokušavali, naravno... Rekla je da imaš nizak broj spermatozoida, pa da to može da potraje, ali da je doktor rekao kako ćete verovatno... pre ili kasnije ćete verovatno...” Odlutao je, pogleda uperenog u šake. „Čak i to mogu da provere, a? Proveravaju?”

„Mogu. Što se tiče proveravanja, ne znam da li to rade uvek. Ja sam ih zamolio.”

„Zašto?”

„Nije kupila samo lek za sinuse pre nego što je umrla. Kupila je i jedan od onih testova za trudnoću.”

„Nisi imao pojma? Uopšte?“

Odmahnuo sam.

Pružio je ruku preko stola i stegao me za rame. „Želela je da bude sigurna, to je sve. Znaš to, zar ne?”

Rekla je lek za sinuse i komad ribe. Izgledala je kao i uvek. Žena koja je istrčala da obavi par poslova. Pokušavali smo da napravimo dete osam godina, a ona je izgledala isto kao i uvek.

„Naravno,” rekao sam, tapšući Frenka po ramenu. „Naravno, debeli. Znam.”

Arlenovi su, s Frenkom na čelu, obavili Džoaninu sahranu. Kao porodični pisac, bio sam zadužen za čitulju. Moj brat je došao iz Virdžinije sa mamom i tetkom. Moja mama je - potpuno izgubljena u šezdeset šestoj, a doktori odbijaju da dijagnoziraju Alchajmera - živela u Memfisu sa svojom sestrom koja je, iako dve godine mlađa, bila jedva nešto prisutnija. One su bile zadužene za sečenje kolača i pita, kasnije, na parastosu.

Sve ostalo su odradili Arlenovi, od bdenja do opela. Frenk i Viktor, najmlađi brat, održali su kraće slovo. Džoin tata je izgovorio molitvu za pokoj duše svoje kćeri. Na kraju je Pit Bridlav, dečko koji je šišao naš travnjak u leto i grabuljao opalo lišće u jesen, svima poterao suze na oči otpevavši crkvenu pesmu „Blagoslovena vera”, za koju se Frenk setio da je bila Džoina omiljena u detinjstvu. Kako je Frenk našao Pita i ubedio ga da peva je nešto što nikad nisam uspeo da saznam.

Nekako smo pregurali - to popodne i bdenje u utorak, sahrana u sredu, pa mala molitva na Ferlon groblju. Najjasnije se sećam da sam razmišljao o toj strašnoj vrućini, o tome kako sam užasno usamljen kad Džo nije tu da sa mnom razgovara, kako je trebalo da kupim nove cipele... Džo bi me do smrti gnjavila zbog onih koje sam obuo, da je bila tu.

Kasnije sam pričao sa mojim bratom Sidom, rekao sam mu da moramo nešto da uradimo s mamom i tetkom Fransinom, dok sasvim ne zađu u zonu sumraka. Bile su suviše mlade za starački dom; šta Sid misli o tome?

Nešto je mislio, proklet bio ako znam šta. Sećam se da sam se složio, ali s čim - ne znam. Kasnije su se mama, tetka i Sidi popeli u Sidov iznajmljeni auto do Bostona, gde će prenoćiti i sesti u voz sledećeg dana. Moj brat nema ništa protiv čuvanja staraca, ali ne seda u avion čak iako ja plaćam karte. Tvrdi da na nebu nema žute trake ako crkne motor.

Skoro svi Arlenovi su otišli sledećeg dana. Bilo je pasje vrelo još jednom, sunce je zurilo sa neba belog od izmaglice i prekrivalo sve kao istopljeni mesing. Stajali su ispred naše kuće - koja je tada postala samo moja kuća - a iza njih tri taksija poredana uz ivičnjak, veliki tipovi koji se grle među sobom u sred gomile razbacanog ručnog prtljaga i pozdravljaju se tim mutnim masačusetskim akcentima.

Frenk je ostao još jedan dan. Ubrali smo veliki buket cveća iza kuće - ne one stvari užasnog mirisa iz rasadnika koje uvek povezujem sa smrću i orguljama, nego pravo cveće, ono koje je Džo najviše volela - i stavili ga u nekoliko konzervi od kafe koje sam našao u ostavi. Otišli smo do Ferlona i stavili ih na novi grob. Onda smo samo sedeli na suncu koje je tuklo odozgo.

„Ona je uvek bila najslađa stvar u mom životu,” konačno je progovorio Frenk čudnim, prigušenim glasom. „Brinuli smo se o Džo kad smo bili deca. Mi, dečaci. Da ti kažem - niko nije smeo da dira Džo. Ko god da je probao, dobio je šta mu sleduje.”

„Pričala mi je mnogo takvih priča.”

„Lepih?”

„Da, stvarno lepih.”

„Strašno če mi nedostajati.”

„I meni,” rekoh. „Frenk... slušaj... znam da si ti bio njen najdraži brat. Nikad te nije zvala, možda samo da ti kaže da nije dobila menstruaciju ili da joj je malo zlo ujutru? Kaži mi. Neću se ljutiti.”

„Ali nije. Majke mi. Je l’ joj bilo zlo ujutru?”

„Nisam primetio.” Upravo je u tome bila stvar. Ja ništa nisam primetio. Naravno, pisao sam, a kad pišem kao da sam u transu. Ali ona je znala gde sam odlazio kada padnem u trans, mogla je da me nađe i probudi. Zašto nije? Zašto bi sakrila dobru vest? Nije htela da mi kaže dok ne bude sigurna. .. ali to nekako ne liči na Džo.

„Dečak ili devojčica?” pitao je.

„Devojčica.”

Izabrali smo imena i čekali sve vreme dok smo bili u braku. Dečak bi bio Endrju, a devojčica Kia. Kia Džejn Nunan.

Frenk je, razveden već šest godina, ostao sa mnom. Na putu kući je rekao: „Brinem za tebe Majki. Porodica ti baš i nije preterano brojna da se na nju osloniš kad dođe teško vreme, a i to malo što imaš je suviše daleko.”

„Biću dobro,” rekao sam.

Klimnuo je. „Tako mi kažemo, zar ne?”

„Mi?”

„Muškarci. „Biću dobro". A ako nismo dobro, potrudimo se da to niko ne sazna.” Pogledao me je, oči su mu još uvek suzile, maramica u ruci izgoreloj na suncu. „Ako nisi dobro, Majki, a nećeš da zoveš brata - video sam kako ga gledaš - pusti me da budem tvoj brat. Za Džo ako ne za sebe.”

„Okej,” rekao sam, poštovao sam i cenio ovu ponudu, mada sam znao da ništa slično nikada neću uraditi. Ne tražim pomoć od ljudi. Nije da sam tako vaspitan, bar mislim da nisam, tako sam napravljen. Džoana je jednom rekla da bih ja, ako bi se davio u Dark Skor jezeru gde smo imali Letnjikovac, radije mirno umro na pedeset metara od obale nego pozvao u pomoć. Nisu u pitanju ljubav i nežnost. Mogu i da ih primim i da ih dam. Osećam bol kao i svi drugi. Ali ako me neko pita: „Jesi li dobro?”, ne mogu da kažem ne. Ne mogu da kažem - pomozi mi.

Posle nekoliko sati Frenk je krenuo na jug. Kada sam otvorio vrata od kola, dirnulo me što je audio-knjiga koju je slušao bila jedna od mojih. Zagrlio me je, pa me iznenadio poljupcem u usta, dobrim, snažnim cmokom. „Ako ti treba neko za razgovor, zovi me,” rekao je. „A ako treba da budeš s nekim, samo dođi.”

Klimnuo sam.

„I pazi se.”

To me je uzbunilo. Zbog mešavine tuge i vrućine mi se činilo da sam proteklih dana živeo u snu, ali je s tim sada bilo gotovo.

„Pazim se čega?”

„Ne znam,” rekao je. „Ne znam, Majki.” Onda je seo u kola - bio je tako krupan, a kola tako mala da je izgledalo kao da ih je obukao - i odvezao se. Sunce je tada već zalazilo. Znate kako sunce izgleda na kraju avgustovskog vrelog dana, sasvim narandžasto i nekako spljeskano, kao da ga je nevidljiva ruka gurala na dole da bi prsio kao sit komarac i razlilo se po horizontu? Tako je izgledalo. Na istoku, gde je već bilo mračno, čula se grmljavina. Ipak, te noći nije bilo kiše, samo gusta i zagušljiva tama koja se spustila na nas kao debelo, nepropusno ćebe. Bez obzira na to sam seo za kompjuter i pisao još sat i nešto. Išlo je prilično dobro, koliko se sećam.

Drugi napad plača sam dobio tri ili četiri dana posle sahrane. Osećaj da je sve to san je i dalje opstajao - hodao sam, pričao, javljao se na telefon, radio na mojoj knjizi, završio sam oko 85% kada je Džo umrla - ali sve vreme sam osećao kako sam potpuno odsečen kao da se sve dešava van mene, da se samo ponekad stvarno uključim.

Deniz Bridlav, Pitova majka je zvala da pita da li bih želeo da iduće nedelje dovede par svojih prijateljica da podrobno očiste i oribaju ovu edvardijansku gromadu u kojoj sam sada živeo sam, kotrljajući se u njoj kao poslednje zrno graška u velikoj konzervi kakve naručuju restorani. Radile bi za sto dolara koje bi podelile među sobom, najviše zbog toga što bi za mene tako bilo bolje. Posle smrti mora da se riba, iako se smrt nije dogodila u kući.

Rekao sam joj da je to odlična ideja, te da ću platiti njoj i svakoj ženi koju dovede po sto dolara da rade šest sati. Posle šest sati, hoću da posao bude gotov. Čak iako nisu završile, gotovo je, rekao sam joj.

„Gospodine Nunan, to je previše,” rekla je.

„Možda, a možda i ne, ali toliko plaćam,” rekao sam. „Da li prihvatate?”

Rekla je da prihvata, naravno.

Možda sam predvidljiv, ali uhvatio sam sebe kako prolazim kroz kuću veće pre nego što su došle, obavljajući inspekciju pre velikog spremanja. Mislim da nisam hteo da žene (od kojih dve nikada nisam upoznao) nađu nešto što bi učinilo da se i one i ja osećamo neprijatno: Džoanine svilene gaćice nabijene negde iza jastuka na sofi, možda („Da li si primetio Majkl” rekla mi je jednom, „da nas često uhvati tu, na sofi?), ili konzerve piva ispod dvoseda na tremu, možda čak i punu WC šolju. U stvari, ne bih mogao tačno da navedem ni jednu stvar posebno koju sam tražio; taj osećaj da je sve san je još uvek čvrsto držao moj mozak pod kontrolom. Moje najjasnije misli tih dana su bile povezane ili sa završetkom romana koji sam pisao (psihopata-ubica je namamio moju heroinu u jednu visoku zgradu da bi je gurnuo sa krova), ili sa testom za trudnoću koji je Džo kupila tog dana kada je umrla. Lek za sinuse, rekla je. Komad ribe za večeru, rekla je. A njene oči mi nisu pokazale ništa vredno brige.

Pred kraj moje inspekcije, pogledao sam pod krevet i našao otvorenu knjigu sa Džoine strane. Nije dugo bila mrtva, ali retko koji deo kućne teritorije je tako prašnjav kao Podkrevetno kraljevstvo; korice knjige koju sam izvadio odatle su imale svetlosivi, prašnjavi omotač koji me je naterao da mislim na Džoanino lice i ruke u kovčegu - Džo u Podzemnom kraljevstvu. Da li se prašina skuplja u kovčegu? Zasigurno ne, ali...

Odgurnuo sam tu misao. Izgledalo je kao da sam uspeo, ali se ceo dan prikradala nazad, kao Tolstojev beli medved.

I Džoana i ja smo studirali engleski jezik na Univerzitetu u Mejnu i kao i mnogi drugi, cenim, zaljubili se uz Šekspira i cinizam Edvina Arlington Robinsona. Ipak, pisac koji nas je najviše spojio nije bio nikakav pesnik ili esejist popularan u studentskim krugovima nego W Somerset Mom, taj postariji svetski putnik, romanopisac i dramaturg sa licem reptila (zamagljen dimom cigarete na svakoj fotografiji, čini se) i srcem romantika. Tako da me ni malo nije iznenadilo što je knjiga ispod kreveta bila Mesec i šest penija. I sam sam je čitao kao tinejdžer, ne jednom nego dva puta, strasno se poistovećujući sa likom Čarlsa Striklenda. 0a sam naravno hteo da pišem u južnim morima, a ne da slikam.)

Koristila je kartu iz nekog rasparenog špila kao obeleživač strana, pa sam se setio, kada sam otvorio knjigu, nečega što mi je rekla dok smo se upoznavali. Na tom predavanju iz Engleske književnosti dvadesetog veka, verovatno 1980. godine, Džoana Arlen je bila mlada buntovna studentkinja druge godine. Ja sam bio na četvrtoj, a ta predavanja sam pohađao zato što sam imao vremena na pretek tokom poslednjeg semestra. „Za sto godina,” rekla je, „književne kritičare će biti sramota što su prihvatili Lorensa, a ignorisali Moma.” Ovo je bilo pozdravljeno prezirnim, ali ne zlonamernim smehom. Ja se nisam smejao. Zaljubio sam se.

Karta je bila između 102. i 103. strane - Dirk Strev je upravo otkrio da ga je žena ostavila zbog Striklenda, Momove varijante Pola Gogena. Narator pokušava da obodri Streva. Dragi prijatelju, ne budi nesrećan. Vratiće se ona...

„Lako je tebi to da kažeš,” promrmljao sam sobi koja je sada pripadala samo meni.

Okrenuo sam stranicu i pročitao ovo: Striklendova iritirajuća mirnoća je razorila Strevovu samokontrolu. Slepi bes ga je obuzeo i bacio se na Striklenda potpuno van sebe. Striklend je bio zatečen i zateturao se, ali je i pored bolesti bio veoma jak, pa se Strev, ni sam ne znajući kako, našao na podu.

„Ti čudni, mali čoveče,” rekao je Striklend.

Legao sam na naš krevet, prekrstio ruke preko lica i plačući zaspao kao što to rade deca kada su nesrećna. Sanjao sam grozan san. U snu sam se probudio, ugledao džepnjak Mesec i šest penija na prekrivaču pored mene i odlučio da ga vratim pod krevet, gde sam ga i našao. Znate kako su snovi zbrkani - logika je tako iskrivljena, da liče na Dalijeve satove - leže na granama drveća kao meka ćebad.

Vratio sam kartu između 102. i 103. stranice i zauvek sklonio prst sa rečenice Ti čudni, mali čoveče, rekao je Striklend, okrenuo sam se na stranu, obesivši glavu preko ivice kreveta u nameri da vratim knjigu gde sam je i našao.

Džo je ležala tamo, u macama od prašine. Krpica paučine je visila sa krevetskih federa i milovala joj lice kao pero. Kosa je bila suva i mrtva, ali su joj oči bile tamne i jasne i zlokobne na belom licu. Kada je progovorila, znao sam da je smrt izludela.

„Daj mi to,” prosiktala je. „To je moj sakupljač prašine.” Ugrabila je knjigu iz moje ruke pre no što sam stigao da joj je pružim. Na momenat su nam se dotakli prsti, njeni su bili ledeni kao grančice na mrazu. Otvorila je knjigu tako da je karta izletela napolje i stavila Somerseta Moma na lice kao pokrov od reči. Kada je prekrstila ruke na grudima i umirila se, shvatio sam da je nosila plavu haljinu u kojoj sam je sahranio. Izašla je iz groba da se sakrije pod našim krevetom.

Probudio sam se sa prigušenim krikom na usnama i trgao se tako da sam umalo bupnuo sa kreveta. Nisam dugo spavao - obrazi su mi još uvek bili vlažni od suza, a očni kapci su me peckali kao i uvek posle napada plača. San je bio tako jasan da sam morao da se prevrnem na stranu, spustim glavu dole i virnem pod krevet, siguran da će biti tamo sa knjigom preko lica i pružiti ruku da bi me dodirnuta svojim hladnim prstima.

Tamo nije bilo ničega, naravno - snovi su samo snovi. Ipak sam proveo ostatak noći na kauču u mojoj radnoj sobi. To je, čini mi se, bio pravi izbor jer te noći više nije bilo snova. Samo ništavilo dobrog sna.

DRUGO
POGLAVLJE

Tokom mog desetogodišnjeg braka nikada me nije uhvatila piščeva blokada, a s tim nisam imao problema ni neposredno posle Džoanine smrti. To stanje mi je, u stvari, bilo toliko nepoznato da se naselilo u meni mnogo pre no što sam posumnjao da se događa išta neobično. Mislim da je to zbog toga što sam negde duboko u srcu verovao da se to događa samo „književnim" tipovima o kojima piše, koje analizira i ponekad otpisuje Njujorška književna revija.

Moja karijera pisca i moj brak su pokrili otprilike isto vremensko razdoblje. Završio sam prvu verziju prvog romana, Biti dvoje, nedugo pošto smo se Džo i ja zvanično verili (stavio sam prsten sa opalom na treći prst njene leve ruke, sto dolara na tezgu u juvelirnici, mnogo više no što sam tada sebi mogao da dozvolim... ali Džoana je bila potpuno ushićena), a poslednji roman, Sa samog vrha oko mesec dana pošto je proglašena mrtvom. To je bila ona o ubici-psihopati koji voli visinu. Objavljena je u jesen 1995. Objavio sam i druge romane od tada - apsurd koji mogu da objasnim - ali mi se čini da romana Majkla Nunana neće biti ni na jednoj listi u skoroj budućnosti. Sad odlično znam šta je piščeva blokada. Znam o tome više no što sam mogao poželeti.

Kada sam sa ustručavanjem pokazao Džo prvu verziju Biti dvoje, pročitala je za jedno veče, ušuškana u svojoj omiljenoj fotelji, samo u gaćicama i majici sa crnim medvedom iz Mejna na grudima, pijući čašu za čašom ledenog čaja. Otišao sam u garažu (iznajmljivali smo kuću u Bengoru sa još jednim bračnim parom sa sličnom klimavom finansijskom situacijom... i ne, Džo i ja tada još nismo bili venčani, ali prsten sa opalom nije skidala) i tamo se besciljno petljao, osećajući se kao onaj čovek sa Njujorkerove karikature - one o smešnim tipovima u porodilištima. Koliko se sećam, sjebao sam tako-je-lako-i-dete-bi-moglo komplet delova za kućicu za ptice i umalo odsekao kažiprst leve ruke. Ulazio sam u kuću svakih dvadeset minuta i bacao pogled na Džo. Ako je i primetila, pravila se luda. To sam protumačio kao dobar znak. bɹo˙pɐoןuʍopuɐʞןɐq.

Sedeo sam na stepenicama iza kuće, gledao u zvezde i pušio kada je izašla, sela pored mene i stavila mi ruku pozadi, na vrat.

„Pa?” rekao sam.

„Dobra je,” rekla je ona. „A što sad ne uđeš unutra da se pozabaviš sa mnom?” Pre nego što sam stigao da odgovorim, gaćice koje je nosila pale su mi u krilo uz tihi šapat najlona.

Kasnije, dok smo ležali u krevetu i jeli pomorandže (porok koji smo kasnije prerasli), pitao sam je-. „Dobra za izdavače?”

„Pa,” rekla je, „ne znam ništa o glamuroznom svetu izdavaštva, ali čitam iz zadovoljstva celog svog života - Radoznali Džordž je bio moja prva ljubav, ako želiš da znaš."

„Ne želim.”

Nagla se ka meni i stavila mi krišku pomorandže u usta, a grudi su joj bile tople i izazovno naslonjene na moju ruku. „A ovo sam pročitala sa velikim zadovoljstvom. Predviđam da će se tvoja karijera reportera u Derijskim vestima završiti na početničkoj fazi. Mislim da ću biti žena pisca.”

Njene reči su me ushitile - čak sam se naježio. Ne, nije znala ništa o glamuroznom svetu izdavaštva, ali ako je ona verovala, verovao sam i ja... ispostavilo se da je bila u pravu. Našao sam agenta preko mog starog profesora kreativnog pisanja (koji je pročitao moju knjigu i jedva da je pohvalio, mislim da smatra da je njena komercijalna vrednost svetogrđe), a agent je prodao Biti dvoje Rendom Hausu, prvom izdavaču koji je video.

Džo je takođe bila u pravu po pitanju moje karijere reportera. Proveo sam još četiri meseca obilazeći izložbe cveća, pasa, večeri pasulja za oko sto dolara nedeljno kada je stigao prvi ček iz izdavačke kuće - 27000 dolara, pošto je odbijena provizija mog agenta. Iako sam u redakciji proveo manje vremena no što je potrebno da se dobije prva mala povišica, napravili su oproštajnu žurku. Mislim da je to bilo u Džekovom pabu. Obesili su transparent iznad stolova u sali iza bara na kome je pisalo SA SREĆOM, MAJK - SAMO TI PIŠI! Kada smo stigli kući, Džoana je rekla da bi od mene, kad bi zavist bila kiselina, ostala samo kopča na kaišu i tri zuba.

Kasnije, kad smo legli i ugasili svetlo, pojeli poslednju pomorandžu i podelili poslednju cigaretu , rekao sam: „Šta misliš, da li će je neko pomešati sa Pogledaj dom svoj, anđele?” Mislio sam na moju knjigu. Znala je to, kao što je znala da sam malo depresivan zbog reakcije mog bivšeg profesora na Dvoje.

„Nećeš sad valjda da me gušiš sa tim frustriranim umetničkim sranjem, a?” pitala je, podlaktivši se. „Ako hoćeš, molim te, reci mi odmah, da kupim sutra ujutru Sam-svoj-razvod.”

Bio sam zabavljen, ali i malo povređen. „Jesi li videla šta je izdavačka kuća poslala novinama?” Znao sam da jeste. „Zovu me V C. Endrjuz sa kurcem, pobogu.”

„Pa,” rekla je, lagano hvatajući gore navedenog, „ti imaš kurac. A kako su te nazvali... Majk, kad sam bila u trećem razredu Peti Brening me je zvala kurvica-slinavica. A ja to nisam bila.”

„Percepcija je sve.”

„To je sranje.” Još uvek je držala moj kurac i tada ga je tako stisnula da je zabolelo, ali je u isto vreme bilo i fenomenalno. Taj ludi miš iz mojih pantalona nije preterano birao gde se muva tih dana, samo ako se muva često. „Sreća je sve. Da li si srećan kad pišeš, Majk?”

„Aha.” To je, ionako, znala.

„Da li te muči savest kad pišeš?”

„Kad pišem, ništa drugo ne bih radije radio osim ovoga,” rekao sam i legao preko nje.

„Ju,” prenemagala se tankim glasićem koji bi me uvek zasmejao. „Među nama se isprečio penis.”

Dok smo vodili ljubav, shvatio sam par divnih stvari: da je bila ozbiljna kada mi je rekla da joj se sviđa knjiga (do đavola, znao sam da joj se sviđa kad sam video kako sedi na fotelji dok čita, s loknom preko čela i golim nogama podvijenim ispod nje) i da ne treba da se stidim onoga što sam napisao... bar ne po njenom mišljenju. I još jednu predivnu stvar: njena sposobnost opažanja, sjedinjena s mojom stvara pravi pogled na svet, pravi doživljaj svega i jedini koji se računa.

Hvala bogu što je bila Momov obožavalac.

Bio sam V C. Endrjuz sa kurcem deset godina... četrnaest, ako dodate i godine posle Džoane. Prvih pet sam bio u Rendom Hausu; onda je mom agentu Patnam ponudio ogromnu cifru, pa sam se prebacio.

Videli ste moje ime na mnogim top-listama bestselera... ako, u stvari, vaše novine imaju top-listu koja ide do petnaestog mesta umesto do desetog. Nikada nisam bio Klensi, Ladlam ili Grišam, ali prodavao sam po nekoliko izdanja tvrdog poveza (V C. Endrjuz nije, to mi je rekao Harold Oblovski, moj agent, njene knjige su uglavnom bile džepnjaci) i jednom sam se popeo čak na peto mesto Tajmsove liste... to je bila moja druga knjiga, Čovek u crvenoj majici. Jedna od knjiga zbog koje se nisam popeo više je bila Čelična mašina Teda Bomonta. Bomontovi su imali vikendicu u Kesi Roku tih dana, samo pedeset milja južnije od naše kuće na Dark Skor jezeru. Ted je mrtav. Samoubistvo. Ne znam da li to ima neke veze sa piščevom blokadom ili ne.

Stajao sam na samom rubu magičnog kruga mega-bestselera, ali se na to nisam preterano osvrtao. Bili smo vlasnici dve kuće kada sam napunio trideset jednu godinu: ljupke stare edvardijanke u Deriju i brvnare na jezeru u zapadnom Mejnu - toliko velike da je ličila na odmaralište. To je bila Nasmejana Sara, kako su je lokalci zvali već skoro ceo vek. Mi smo imali dve kuće u vlasništvu, a naši vršnjaci su se smatrali srećnim ako dobiju prvi stambeni kredit. Bili smo zdravi, srećni i dobro raspoloženi. Nisam bio Tomas Volf (čak ni Tom Volf), ali su me plaćali da radim posao koji volim, a nema boljeg posla na svetu od toga; to je kao da dobiješ dozvolu da kradeš.

Bio sam ono što je bila književnost sa sredine top-lista četrdesetih - ignorisan od kritike, žanrovski orijentisan (moj žanr je bio - lepa mlada samostalna žena upoznaje fascinantnog stranca), ali sam to dobro nadoknađivao čitaocima i pomirljivo prihvatao ideju da ventil za neke osnovne instinkte mora da postoji, kao kupleraji u Nevadi koje kontroliše država jer, zaboga, neko mora i To da radi. To sam radio sa entuzijazmom (ponekad i u dosluhu sa Džo ako bih naleteo na neki posebno problematičan obrt u zapletu), pa nam je negde oko izbora, na kojima je pobedio Džordž Buš, računovođa rekao da smo postali milioneri.

Nismo bili toliko bogati da kupimo avion (Grišam) ili fudbalski tim (Klensi), ali po standardima Derija, država Mejn, valjali smo se u lovi. Vodili smo ljubav hiljadu puta, gledali smo na hiljade filmova, pročitali na hiljade knjiga (Džo bi svoju najčešće stavila pod krevet). Možda je naš najveći blagoslov bio to što nismo znali koliko nam je malo vremena ostalo.

Više puta sam razmišljao da li je prekid rituala uzrok piščeve blokade. Danju sam ovo mogao da otpišem kao sujevernu brbljariju, ali je to noću bilo mnogo teže. Noću misli imaju onu neprijatnu naviku da se otrgnu sa lanca i slobodno trče. A ako ste proveli veći deo svog života izmišljajući priče onda su lanci još labaviji, a psi manje voljni da ih trpe. Da li je Šo, ili Oskar Vajld rekao da je pisac čovek koji je naučio svoj um da bude neposlušan?

I da li je stvarno ideja da je prekidanje rituala igrala ozbiljnu ulogu u mojoj iznenadnoj i neočekivanoj ćutnji na tako dugačkom štapu? Kada zarađuješ za hleb u zemlji Kobajagi, crta između onoga što jeste i onoga što se čini je mnogo tanja. Slikari nekad odbijaju da slikaju bez određenog šešira, a igrači bezbola koji dobro udaraju neće da menjaju čarape.

Ritual je počeo s mojom drugom knjigom, sećam se da sam samo zbog nje bio nervozan, mislim da sam slušao isuviše o onom klinačkom sujeverju o početničkoj sreći, da uspeh prve knjige često vara. Sećam se da je jedan od profesora iz američke književnosti rekao kako je samo Harper Li ² pronašao siguran način da izbegne taj problem.

Kada sam dovršio Čoveka u crvenoj majici, zaustavio sam se samo nekoliko redova pre kraja. To je bilo dve godine pre no što smo kupili edvardijanku u ulici Benton u Deriju, mada smo već kupili Nasmejanu Saru na jezeru (ni blizu tako sređenu kao sada, Džoin atelje još nije bio sagrađen, ali je bilo lepo) i tu smo živeli.

Odgurnuo sam stolicu od pisaće mašine - tih dana sam se još uvek držao moje stare IBM električne - i otišao u kuhinju. To je bilo polovinom septembra kada svi ljudi koji su tu preko leta odu, a zov gnjuraca na jezeru zvuči neopisivo lepo. Sunce je zalazilo i pretvorilo jezero u nepomičnu, hladnu vatrenu ploču. Ovo je jedna od mojih najživljih uspomena, sve vidim tako jasno da mi se ponekad čini da mogu da uhodam u nju i sve ponovo preživim. Šta bih, ako išta, uradio drugačije? Ponekad razmišljam o tome.

Ranije te večeri sam stavio bocu šampanjca i dve visoke čaše u frižider. Izvadio sam ih, stavio na tanki poslužavnik na kome smo obično transportovali bokale ledenog čaja ili limunade iz kuhinje na terasu i poneo ga u dnevnu sobu.

Džoana je utonula u svoju otrcanu fotelju i čitala knjigu (te večeri je to bio Vilijam Denboro, još jedan od njenih miljenika, a ne Mom). „Ooo,” rekla je i pogledala me, označivši gde je stala u knjizi. „Šampanjac, kojim povodom?” Kao da, razumete, nije znala.

„Završio sam,” rekao sam. „Mon livre est tout fini.” ³

„Pa,” rekla je, smešeći se i uzela jednu od čaša sa poslužavnika koju sam joj, sagnuvši se, ponudio. „Pa onda je to u redu, zar ne?”

Tek sada shvatam da je suština rituala - deo koji je živ i moćan kao ona jedna magična reč u gomili besmislica - bila ta rečenica. Skoro uvek smo pili šampanjac i ona je skoro uvek ulazila sa mnom u kancelariju za ono drugo. Ali ne uvek.

Jednom je, pet godina pre smrti, bila u Irskoj na odmoru sa drugaricom dok sam ja završavao knjigu. Šampanjac sam pio sam; i poslednju rečenicu sam ukucao sam (tada sam već imao Mekintoš koji je radio bilion raznih stvari, a ja sam ga koristio samo za jednu), pa ipak sam mogao mirno da spavam. Zvao sam je u pansion u kome je odsela sa svojom drugaricom Brin; rekao sam joj da sam završio i odslušao reči zbog kojih sam i zvao - reči koje su upale u irsku telefonsku liniju, doputovale u mikrotalasni transmiter, uzdigle se kao molitva do satelita i spustile se u moje uho: „Pa, onda je to u redu, zar ne?”

Taj običaj se ustalio, kao što rekoh, posle druge knjige. Kada bi oboje popili po par čaša šampanjca, odveo bih je u kancelariju gde je iz šuma-zelene pisaće mašine virio jedan list hartije. Na jezeru je poslednji gnjurac objavio noć, taj zov mi je uvek zvučao kao da se nešto zarđalo vrti na vetru.

„Mislila sam da si završio,” rekla je.

„Sve osim poslednje rečenice,” rekao sam. „Knjiga, takva kakva je, posvećena je tebi i hoću da ti ukucaš poslednji deo.”

Nije se smejala, ni bunila, ni raznežila, samo je pogledala da vidi da li sam ozbiljno mislio. Potvrdno sam klimnuo i sela je u moju stolicu. Bila je na plivanju, pa joj je kosa bila zalizana i upletena u belu elastičnu traku. Bila je mokra i duplo tamnije crvena nego obično. Dodirnuo sam je. Kao da sam dodirnuo vlažnu svilu.

„Novi pasus?” pitala je, kao daktilografkinja koja se sprema da zapiše diktat glavnog direktora.

„Ne,” rekao sam, „ovo se nastavlja.” I onda sam izgovorio rečenicu koju sam čuvao u glavi otkad sam ustao da nam sipam šampanjac. „Spustio joj je lanac preko glave i onda su sišli niz stepenice do mesta gde su parkirana kola.“

Otkucala je, pogledala oko sebe, pa u mene s iščekivanjem. „To je to,” rekao sam. „Možeš da napišeš KRAJ, valjda.”

Džo je udarila prored dva puta, centrirala tekst i otkucala KRAJ ispod poslednjeg reda teksta, a loptica pisaće mašine sa slovima u Kurier fontu je poslušno igrala, ispredajući slova.

„Kakav joj to lanac stavlja preko glave?” pitala me je.

„Moraćeš da pročitaš knjigu da bi saznala.”

Stajao sam na pravom mestu da ona, sedeći u mojoj stolici, bude u savršenom položaju da tu priljubi lice. Kada je progovorila, usne su joj se pomicale prislonjene na moj najosetljiviji deo. Između nas je bio samo pamučni šorc.

„Mi imamo način da fas nattehrrramo da progovohrite,” rekla je.

„Kladio bih se u to,” rekao sam.

Bar sam pokušao da obavim ritual kada sam završio Sa samog vrha. Osećala se praznina, forma iz koje je nestalo čarolije, ali to sam i očekivao. Nisam to učinio iz sujeverja, već iz poštovanja i ljubavi. Jedna vrsta memorijala, ako hoćete. Ili, ako hoćete, Džoanino pravo opelo, konačno obavljeno mesec dana pošto je pokopana.

To je bio kraj septembra, a bilo je još uvek vrelo - najtoplije kasno leto koga mogu da se setim. Sve vreme tokom tog tužnog završavanja knjige sam razmišljao o tome koliko mi nedostaje... mada me to nije usporilo. I još nešto: u Deriju je bila takva vrućina, takva da sam najčešće radio samo u boksericama, a nijednom nisam ni pomislio da odem u našu kuću na jezeru. Kao da je sećanje na Nasmejanu Saru sasvim izbrisano iz mog uma. Možda zbog toga što sam u vreme dovršavanja Vrha konačno počeo da shvatam tužnu istinu. Ovog puta nije bila u Irskoj.

Moja radna soba na jezeru je mala, ali ima pogled. Radna soba u Deriju je dugačka, obložena knjigama i nema prozora. Baš te večeri su ventilatori - ima ih tri - bili uključeni i veslali kroz čorbasti vazduh. Na sebi sam imao šore, majicu i gumene japanke i ušao u sobu noseći tanki „koka kola" poslužavnik sa bocom šampanjca i dve ohlađene čaše. Na daljem kraju te sobe-vagona, ispod zabata toliko niskog da sam morao da čučnem da ne bih udario glavu (godinama sam slušao Džoine prekore zbog toga što sam izabrao apsolutno najgore mesto u sobi za radni sto) svetlucale su reči na ekranu mog Mekintoša.

Mislio sam da prizivam još jednan olujni nalet tuge - možda najgori - ali sam ipak nastavio... emocije nas uvek iznenade, zar ne? Te noći nije bilo kukanja i plakanja; pretpostavljam da je to sada bilo van mog sistema. Umesto toga sam osećao duboki gubitak - stolica na kojoj je volela da čita je bila prazna, prazan sto gde bi stavila čašu, uvek preblizu ivice.

Sipao sam šampanjac, pustio da se slegne pena i podigao čašu. „Završio sam, Džo,” rekao sam, sedeći ispod ventilatora koji su lopatali vazduh. „Pa, onda je to u redu, zar ne?”

Nije bilo odgovora. Kada se uzme u obzir šta je bilo posle, mislim da je vredno ponoviti - nije bilo odgovora. Nisam osetio, kao kasnije, da nisam bio sam u sobi koja se činila praznom.

Popio sam šampanjac, vratio čašu na koka-kola poslužavnik i napunio drugu. Odneo sam je do Meka i seo tamo gde bi sela Džoana, da nije našeg dobrog Boga. Učinio sam to bez jecanja i balavljenja, ali su mi oči bile pune suza. Na ekranu su bile ove reči:

danas nije bilo tako loše, mislila je. Prešla je preko travnjaka do kola i nasmejala se kada je ugledala beli kvadrat papira pod šoferšajbnom. Kem Dilensi koji je odbijao svako obeshrabrivanje i nije prihvatao negativan odgovor, pozvao je na još jednu od njegovih degustacija vina u četvrtak uveče. Uzela je papir i počela da ga cepa, pa se predomislila i umesto toga ga zavukla u bočni džep farmerki.

„Nije novi red,” rekao sam, „nastavlja se.” Tada sam otkucao rečenicu koju sam nosio u sebi otkad sam ustao da sipam šampanjac.

Tamo je čekao ceo svet; Kern Dilensijeva degustacija vina je sasvim dobro mesto za početi.

Stao sam, gledajući u mali treperavi kursor. Suze su se i dalje skupljale u uglovima mojih očiju, ali ponavljam - nije bilo hladnih povetaraca oko mojih gležnjeva, ni sablasnih prstiju na mom vratu. Dva puta sam udario ENTER. Kliknuo sam na centar. Otkucao sam KRAJ ispod poslednjeg reda romana i onda nazdravio ekranu čašom šampanjca koja je trebalo da bude Džoina.

„Za tebe, dušo,” rekao sam. „Želeo bih da si tu. Užasno mi nedostaješ.” Glas mi je malo zadrhtao kod te poslednje reči, ali nije pukao. Popio sam šampanjac, sačuvao poslednju rečenicu teksta i prebacio celu stvar na flopi diskove. Ako izuzmem poruke, spiskove namirnica i čekove, godinama više ništa nisam napisao.

TREĆE
POGLAVLJE

Moj izdavač nije znao, moja urednica Debra Vajnstok nije znala, moj agent nije znao. Frenk Arlen takođe nije znao, iako sam u različitim prilikama bio na ivici da mu kažem. Pusti da ti ja budem brat, za Džo, ako ne za sebe, rekao mi je onog dana kada se odvezao ka svojoj štampariji i usamljeničkom životu u južnom Mejnu, u gradiću Senfordu. Smatrao sam da to nikad neću učiniti; i nisam - bar ne u onom najprostijem upomoć! smislu koji je on možda imao u vidu - ali sam mu se javljao na svakih par nedelja.

Muške priče, znate - Šta ima, Nije loše, Hladno kao veštičja sisa, Aha, i ovde, 'Oćeš da idemo u Boston ako nabavim karte za Bruinse, Možda sledeće godine, sad sam zauzet, Da, znam kako je, vidimo se, Majki, Okej, Frenk pazi na miška. Muške priče.

Skoro sam siguran da me je par puta pitao da li radim na novoj knjizi, i mislim da sam mu rekao...

O, jebeš ga, to je bila laž, dobro? Toliko sam se na nju navikao da sam počeo da je ponavljam i sebi. Pitao je, naravno i uvek bih odgovorio, da, radim na novoj knjizi, ide odlično, stvarno dobro. Više puta sam bio u iskušenju da mu kažem. Ne mogu da napišem dva pasusa, a da ne doživim potpuni mentalni i fizički šok - srce mi lupa duplo brže, pa trostruko, ostanem bez daha i počnem da stenjem, imam osećaj da će oči da mi ispadnu i ostanu da vise tako na obrazima. Ličim na klaustrofoba u podmornici koja tone. E tako mi ide, „fala na pitanju", ali nikad nisam. Ne zovem u pomoć. Ne mogu da zovem upomoć. Mislim da sam vam to već rekao.

S moje pristrasne tačke gledišta, uspešni pisci - čak i ne preterano uspešni pisci - imaju najbolji posao u sferi umetnosti. Tačno je da ljudi kupuju više CD-ova nego knjiga, više idu u bioskop i gledaju mnogo više televizije. Ali radni vek pisca je duži, možda zato što su čitaoci malo bistriji od fanova nepisanih umetnosti, pa imaju i nešto bolju memoriju. Dejvid Soul iz Starski i Huča je ko zna gde, kao i onaj čudni, beli reper Vanila Ajs, ali 1994. su Herman Vouk, Džejms Mičener i Norman Mejler i dalje bili tu; kao i u vreme dinosaurusa.

Artur Hejli piše novu knjigu (to je bio trač, mada se kasnije ispostavilo da je istina), Tomas Heris može da uzme godišnji odmor od sedam godina i opet napiše bestseler; a iako se o njemu ništa nije čulo već četrdeset godina, Dž. D. Selindžer je i dalje aktuelna tema na časovima engleskog jezika i u neformalnim književnim krugovima. Čitalačkoj lojalnosti ne može parirati nijedna druga u kreativnim oblastima, zbog toga mnogi pisci koji su ostali bez benzina mogu i dalje da se voze, katapultirani na bestseler liste magičnim rečima TAKOĐE NAPISAO: na koricama njihovih knjiga.

Ono što izdavač želi zauzvrat, posebno od autora koji može da proda preko 500.000 primeraka svog romana u tvrdom povezu i milion u džepnom, sasvim je jednostavno: jedan roman godišnje. To je, prema stručnjacima u Njujorku, optimum. Trista osamdeset stranica povezanih lepkom ili spiralom svakih dvanaest meseci, početak, sredina i kraj i lik koji se pojavljuje u nastavcima, nije obavezno, ali bi voleli. Čitaoci obožavaju likove koji se pojavljuju iz knjige u knjigu; to je kao da se vraćaju mami i tati.

Ako pišeš manje od knjige godišnje, ti sjebavaš ono što su izdavači uložili u tebe, otežavaš posao svom poslovnom menadžeru koji treba da ti produžava kreditne kartice i dovodiš u pitanje tačne isplate psihijatru svog agenta. I još - obožavaoci ipak počnu da se osipaju kad te dugo nema. Protiv toga se ništa ne može. Isto tako, ako objavljuješ isuviše često, ima čitalaca koji će reći: „Pih, dosta mi je ovog tipa, već sve postaje bljutavo.”

Sve ovo vam govorim da bi razumeli kako sam uspeo da provedem četiri godine koristeći kompjuter kao najskuplju tablu za Skrebl, a da niko nije posumnjao. Piščeva blokada? Kakva piščeva blokada? Nema ovde nikakve smrdljive blokade. Kako bi tako nešto ikome moglo pasti na pamet, kad se novi roman Majkla Nunana pojavljivao tačno kao sat svake jeseni, savršeno štivo za kraj leta, ljudi; i usput, ne zaboravite da idu praznici i da bi vaši rođaci verovatno takođe uživali u novoj knjizi koju možete nabaviti u knjižarama sa trideset posto popusta, o bože, bagatela.

Tajna je veoma jednostavna; i nisam jedini popularni romanopisac u Americi koji to zna - ako su glasine tačne, Danijela Stil koristi Nunanovu Formulu već decenijama. Vidite, iako sam objavljivao po knjigu godišnje počevši sa Biti dvoje 1984., napisao sam po dve knjige tokom četiri godine te decenije, izdavao jednu, a drugu stavljao u madrac.

Ne sećam se da li sam ikada pričao o tome Džo, a pošto nikad nije pitala, pretpostavljam da je znala šta radim: štedim za crne dane. Doduše, kad sam to radio, nisam imao piščevu blokadu na umu. Jebi ga, samo sam se zabavljao.

U februaru 1995, pošto sam upropastio bar dve dobre ideje, više nisam mogao da poričem očigledno: da sam u najgoroj nevolji koja može da snađe pisca, izuzev Alchajmera ili nekog kataklizmičnog šloga. Nema veze, imao sam četiri kartonske kutije za rukopise u velikom sefu u banci. Obeležene su sa Obećanje, Pretnja, Darsi i Vrh. Negde oko Dana svetog Valentina zvao je moj agent, umereno nervozan - obično mu predam svoje poslednje remek delo u januaru, a evo, već je polovina februara. Ako još zakasni, morali bi strašno da opterete proizvodnju da novi Majkl Nunan izađe na vreme za božićnu potrošačku orgiju. Da li je sve u redu?

Ovo je bila prva šansa da kažem kako sam seosku milju daleko od u redu, ali gospodin Harold Oblovski iz Park Avenije 225 nije bio čovek kome se takve stvari govore. Bio je odličan agent, omiljen i omražen u izdavačkim krugovima (ponekad od istih ljudi u isto vreme), ali se teško prilagođavao na loše vesti iz mračnih, uljem umazanih krugova gde se proizvod zapravo pravio. Odlepio bi i seo na sledeći avion za Deri, spreman da mi da kreativni usta-na-usta, neumoljivo rešen da ne ode dok me ne izvuče iz mog bluza. Ne, Harold mi se sviđao tamo gde jeste, u svojoj kancelariji na trideset osmom spratu sa neviđenim pogledom na istočnu stranu grada.

Kakva koincidencija, Harolde, rekao sam mu, ti zoveš istog dana kada sam završio novi roman, čudo jedno, pazi ti to, poslaću ti preporučeno, dobićeš ga sutra. Harold me je svečano ubedio da to nije nikakva koincidencija, da je on, kada su pisci u pitanju, imao telepatske sposobnosti. Onda mi je čestitao i spustio slušalicu. Posle dva sata sam dobio buket cveća koji mi je poslao - isto onako našušuren i svilenkast kao i njegove ešarpe.

Pošto sam stavio cveće u trpezariju u koju sam ulazio retko otkad je Džo umrla, otišao sam u banku. Uzeo sam svoj ključ, a činovnik svoj i ubrzo sam bio na putu do pošte sa rukopisom Sa samog vrha. Uzeo sam najskorije napisanu knjigu samo zato što je bila na dohvat ruke. Bila je objavljena u novembru, na vreme za božićnu gužvu. Posvetio sam je uspomeni na moju pokojnu, voljenu ženu, Džoanu. Stigla je do jedanaestog mesta na Tajmsovoj listi bestselera i svi su bili srećni. Čak i ja. Zato što će se stvari srediti, zar ne? Niko nije zauvek patio od piščeve blokade, je l’ tako (pa, možda ako izuzmemo Harpera Lija)? Treba samo da se opustim, kako reče horistkinja nadbiskupu. I hvala bogu što sam štedeo za crne dane.

Sledeće godine sam i dalje bio pun optimizma na putu do pošte sa Pretečim stavom. Tu sam napisao u jesen 1991, bila je jedna od Džoinih omiljenih. Optimizam se poprilično istanjio do marta 1997. kada sam vozio kroz snežnu oluju noseći Darsinog obožavaoca, mada sam, kada bi me pitali kako ide („Pišeš neku dobru knjigu, a?”), odgovarao da, aha, pišem mnogo dobrih knjiga u poslednje vreme, cure iz mene kao balega iz kravljeg dupeta.

Pošto je Harold pročitao Darsi i proglasio ga mojim najboljim romanom do sada, bestselerom koji je takođe i ozbiljan, s oklevanjem sam pomenuo kako bih želeo da napravim pauzu od godinu dana. Odmah je uzvratio pitanjem koga se najviše gadim: da li sam dobro? Naravno, kao dobar dan, samo sam hteo malo da se odmorim.

Usledila je jedna od onih patentiranih „Harold Oblovski“ tišina koje ti kažu koliko si govno, ali pošto te Harold toliko voli, on se, u stvari, trudi da ti to saopšti na najlepši mogući način. Ovo je divan trik, ali sam ga prozreo pre mnogo godina. U stvari, Džo ga je prozrela. „On samo folira da je pun razumevanja,” rekla je. „Zapravo, on je kao pandur iz starog filma crnog talasa, ćuti da bi se ti istrčao i na kraju sve priznao.”

Ovog puta sam ćutao - premestio slušalicu sa desnog na levo uvo i ljuljuškao se napred-nazad na stolici u mojoj kancelariji. Pao mi je pogled na uramljenu fotografiju na stolu - Nasmejana Sara, naša kuća na Dark Skor jezeru. Eonima nisam bio tamo, a na momenat sam se svesno pitao zašto.

Tada se Haroldov glas - oprezan, tešiteljski glas razumnog čoveka koji pokušava da trgne luđaka iz onoga za šta se nadao da je samo prolazna zaludenost - ponovo vratio u moje uvo. „To možda nije baš najbolja ideja Majk - ne u ovoj fazi tvoje karijere.”

„Ovo nije faza,” rekao sam. „Bio sam na vrhuncu 1991- - od tada se nisam prodavao ni manje, ni više. Ovo je najviše što mogu, Harolde.”

„Da,” rekao je, „a pisci koji dođu do stabilnosti u prodaji imaju samo dve opcije - mogu da nastave tako ili da počnu da propadaju.”

Pa nek’ propadnem, hteo sam da kažem... ali nisam. Nisam hteo da Harold sazna koliko duboko sam pao, a ni da sam na veoma klimavim nogama. Nisam hteo da mu kažem kako sada dobijam aritmije - da, bukvalno aritmije - skoro svaki put kad uključim program Vord 6 na mom kompjuteru i pogledam u prazan ekran i treperavi kursor.

„Da,” rekao sam. „Okej. Shvatio sam poruku.”

„Siguran si da si dobro?”

„Što, je l’ se knjiga teško čita?”

„Do đavola, ne - strašna je priča. Najbolja dosada, već sam ti rekao. Fenomenalno lako se čita, a opet je jebeno ozbiljna. Da Sol Belou piše romantične trilere, to bi napisao. Ali... da nemaš nekih problema sa sledećom? Znam da ti još uvek nedostaje Džo, jebi ga, ljudi s...“

„Ne,” rekao sam. „Nikakvih problema.”

Ponovo duga tišina. Izdržao sam. Konačno je Harold rekao, „Grišam može sebi da dozvoli da godinu dana ne piše. I Klensi. Tomas Heris - duge pauze pomažu njegovoj mistici. Ali tu gde si ti Majk, život je mnogo gori nego na vrhu. Ima po pet pisaca koji čekaju u redu na tvoje mesto na listi i ti znaš koji su - do đavola, pa oni su ti susedi tri meseca godišnje. Neki se penju, kao Patriša Kornvel sa svoje dve poslednje knjige, neki se spuštaju, a neki ostaju tu gde su, kao ti. Ako Klensi nestane na pet godina i donese remek delo, vratiće se u punom sjaju. Ako se ti izgubiš - možda se i ne vratiš. Moj savet je..."

„Gvožđe se kuje dok je vruće, znam.”

„Uze mi reči iz usta.”

Popričali smo još malo i pozdravili se. Zavalio sam se još dublje u moju kancelarijsku stolicu - ne toliko da se prevrnem, ali blizu - i pogledao u sliku mog utočišta u zapadnom Mejnu. Nasmejana Sara, zvuči kao naslov neke stare balade. Džo je, istina, volela više od mene, ali samo za malo, pa zašto onda nisam tamo odlazio? Bil Din, kućepazitelj, je skidao zaštitu od oluje, trudio se da radi pumpa, proveravao generator i održavao ostale mašine svakog proleća, sidrio splav za plivanje na pedeset metara od našeg malog dela plaže početkom leta i isušivao cevi svake jeseni.

Bil je očistio dimnjak u rano leto 1996, iako kamin nije paljen dve godine ili duže. Plaćao sam mu na svaka četiri meseca, kao što se obično radi sa kućepazitelj ima u tom delu sveta; Bil Din, stari Jenki iz još starije porodice, keširao je moje čekove i nije pitao zašto ne dolazim. Bio sam tamo samo dva ili tri puta otkad je Džo umrla, a nijednom nisam prespavao. Dobro što Bil nije pitao jer ne bih znao šta da mu odgovorim. Uopšte nisam razmišljao o Nasmejanoj Sari do razgovora sa Haroldom.

Razmišljajući o Haroldu, odvratio sam pogled sa fotografije i pogledao u telefon. Zamislio sam kako mu govorim: Pa šta, ako propadnem? Kraj sveta? Molim te. Kao da imam ženu i decu da ih izdržavam - žena umrla na parkingu apoteke, ako izvoliš (čak i ako ne izvoliš), a dete koje smo toliko želeli i pokušavali da napravimo je umrlo s njom. Ne žalim ni za slavom - ako se za pisce koji popunjavaju niža mesta na Tajmsovoj listi uopšte može reći da su slavni - i ne sanjam o nekoj spektakularnoj prodaji. Onda zašto? Zašto mi ovo smeta?

Na ovo poslednje sam mogao da odgovorim. Zato što bi to ličilo na odustajanje. Zato što sam bez moje žene i mog posla bio samo jedan suvišan, beskoristan čovek koji živi sam u otplaćenoj kući i rešava ukrštene reči uz ručak i ništa drugo.

Nastavio sam s onim što je sad postalo moj život. Zaboravio sam na Nasmejanu Saru (ili je neki deo mene koji nije želeo da tamo ide sahranio tu ideju) i proveo još jedno sparno, bedno leto u Deriju. Instalirao sam program za sastavljanje ukrštenica u kompjuter i počeo da ih pravim. Prihvatio sam mesto u upravi gradskog sportskog centra preko leta i sudio na umetničkom takmičenju u Votervilu. Napravio sam niz reklama za lokalni centar za beskućnike koji je teturao ka bankrotu, pa bio u toj upravi neko vreme. Pokušao sam sa terapijom i odustao jer sam shvatio da psiholog ima mnogo gore probleme od mene. Sponzorisao sam jedno dete iz Azije i kuglao u okružnoj ligi.

Ponekad sam pokušavao da pišem i svaki put bih se potpuno blokirao. Jednom kada sam na silu pokušao da napišem par rečenica (bilo kakvih rečenica, samo da su sveže iz moje glave), morao sam da zgrabim kantu za đubre i povraćam u nju. Povraćao sam dok mi se nije učinilo da ću umreti... i morao sam bukvalno da otpuzim od stola i kompjutera, vukući se preko debelog tepiha na rukama i nogama. Kad sam stigao na drugi kraj sobe, bilo mi je bolje. Čak sam mogao da pogledam preko ramena u ekran. Samo nisam mogao da mu se približim. Prišao sam mu kasnije, zatvorenih očiju i isključio ga.

Tog leta sam se sve češće i češće sećao Denisona Karvila, profesora kreativnog pisanja koji mi je pomogao da se povežem sa Haroldom i žigosao Biti dvoje bledom pohvalom. Karvil je jednom rekao nešto što nisam zaboravio i to pripisao Tomasu Hardiju, viktorijanskom pesniku i romanopiscu. Možda Hardi to i jeste rekao, mada ništa nisam pronašao ni u citatima poznatih ličnosti, ni u njegovoj biografiji koju sam pročitao u pauzi između Sa samog vrha i Pretećeg stava. Mislio sam da je Karvil to izmislio, pa ga pripisao Hardiju da bi dobilo na težini. To je trik koji sam i sam koristio, sramota me je da priznam.

U svakom slučaju, mislio sam na taj citat sve više i više, dok sam se mučio sa svojim uspaničenim telom i osećajem zamrznutosti u glavi, tim užasnim osećajem unutrašnje zarobljenosti. Činilo mi se da je taj osećaj sadržao u sebi moj očaj i sve čvršće ubeđenje da više nikada neću biti u stanju da pišem (kakva tragedija, V C. Endrjuz sa kurcem oborila piščeva blokada). Ovaj citat mi je sugerisao da bilo kakav trud koji uložim da poboljšam svoju situaciju može biti beznačajan, čak iako uspem.

Prema sumornom starom Denisonu Karvelu potencijalni romanopisac treba da razume od samog početka da su ciljevi proze zauvek van njegovog domašaja, da je taj posao zapravo upražnjavanje jalovosti. „U poređenju sa najdosadnijim ljudskim bićem koje stvarno hoda licem zemlje i na njega baca senku,” Hardi je navodno rekao, „najbriljantnije opisan lik iz romana nije ništa drugo do vreća kostiju.” Razumeo sam to jer sam se i sam tako osećao tih neprolaznih, nepovezanih dana: kao vreća kostiju.

Sinoć sam sanjala da sam opet otišla u Menderli.

Ako postoji rečenica u engleskoj književnosti koja je lepša i teže je izbiti iz glave od ove, ja je još nisam pronašao. Imao sam razloga da o njoj mnogo razmišljam tokom jeseni 1997. i zime 1998. godine. Nisam sanjao Menderli, naravno, već Nasmejanu Saru koju je Džo ponekad zvala „skrovište”. Dobar opis, mislim, za mesto koje je tako duboko u šumama zapadnog Mejna, da se ne može ni nazvati gradom. To je nepovezana oblast na mapi obeležena sa TR-90.

Poslednji ovakav san je bio noćna mora, jedna od onih koje poseduju neku nadrealnu jednostavnost. To su snovi iz kojih se probudim sa željom da upalim svetlo u sobi, da bih tako povratio dodir sa realnošću pre nego što ponovo zaspim. Znate kakav je vazduh baš pred oluju, kako je sve potpuno nepomično, a boje su tako jasne i jake, kao kad imate visoku temperaturu? Zimski snovi o Nasmejanoj Sari bili su takvi, posle svakog sam bezmalo osećao mučninu. Ponovo sam sanjao Menderli, ponekad bih pomislio, a ponekad bih ležao u krevetu s upaljenim svetlom slušajući vetar napolju i zagledajući u senovite uglove sobe, s mišlju da se Rebeka de Vinter nije udavila u zalivu, već u Dark Skor jezeru. Da je potonula, krkljajući i mlatarajući, s čudnim očima punim vode, dok su gnjurci ravnodušno kričali na jezeru. Ponekad bih ustao i popio čašu vode. A ponekad bih, proverivši gde sam, samo ugasio svetlo, okrenuo se na drugu stranu i ponovo zaspao.

Preko dana sam veoma retko pomišljao na Nasmejanu Saru i tek mnogo kasnije sam shvatio da tu nešto nije u redu kad postoji takvo razilaženje u životu i u snovima.

Mislim da je poziv Harolda Oblovskog oktobra 1997. godine oterao te snove. Harold je, tobože, hteo da mi čestita predstojeće objavljivanje Darsinog obožavaoca koji je ujedno bio i zabavan do ludila i štivo koje tera na jebeno ozbiljno razmišljanje. Posumnjao sam da na dnevnom redu ima bar još jednu stavku - kao što Harold obično ima - i bio sam u pravu. Prethodnog dana je ručao sa Debrom Vajnstok, mojom urednicom, pa su pričali o jeseni 1998.

„Deluje prenatrpano,” rekao je, misleći na jesenje top-liste, naročito na onu polovinu koja se odnosi na beletristiku. „Ima mnogo iznenađenja. Din Kunc."

„Mislio sam da on obično objavljuje u januaru,” rekao sam.

„Objavljuje, ali Debra je čula da će ovu da odloži. Hoće da doda još jedan deo ili tako nešto. A tu je i Harold Robins, Predatori."

„U, sad sam se presek'o.”

„Robins još uvek ima obožavaoce, Majk, još uvek. I sam si nekoliko puta istakao da romanopisci imaju dug rok trajanja.”

„A-ha.” Premestio sam slušalicu na drugo uvo i naslonio se u stolici. Krajičkom oka sam ugledao uramljenu fotografiju Nasmejane Sare. Videću je mnogo bolje i jasnije te noći u snu, ali to tada nisam znao: tada sam iz sve snage želeo da Harold Oblovski prekine da palamudi i pređe na stvar.

„Osećam nestrpljenje, dečko,” rekao je Harold. „Da te nisam prekinuo u poslu? Možda pišeš?”

„Upravo sam završio za danas,” rekao sam. „Razmišljam o ručku, doduše.”

„Brzo ću,” obećao je, „ali slušaj me, ovo je važno. Izgleda da će još pet pisaca koje uopšte nismo očekivali objavljivati u jesen: Ken Folet... kažu da će to biti nešto najbolje do sada... Belva Plejn... Džon Džejks...”

„Niko od njih ne igra na mom terenu,” rekao sam, iako sam znao da Harold nije na to ciljao; Harold je hteo da kaže da na Tajmsovoj listi ima samo petnaest mesta.

„Šta kažeš na ovo: Džin Aul konačno objavljuje još jedan od njenih epova - „seks-među-pećinskim-ljudima?”

Ustao sam. „Džin Aul? Stvarno?”

„Pa... nije sto posto sigurno, ali izgleda da je tako. Poslednje, ali veoma bitno - stiže i nova Meri Higins Klark. Znam na kom terenu ona igra, a znaš i ti.”

Da mi je ovako nešto javio pre šest godina, kada sam imao mnogo toga da zaštitim, zapenio bih; Meri Higins Klark igra na mom terenu, delimo istu publiku i do sada su uređivali raspored objavljivanja tako da ne krademo jedno drugom iz tanjira... što je mnogo više išlo meni u korist, nego njoj, budite uvereni. Da nas objave u isto vreme - samlela bi me. Što rekao pokojni Džim Kroče, ne diraj Supermena, ne pljuj uz vetar, ne skidaj masku Zorou i ne zezaj se sa Meri Higins Klark. Pogotovo ne ako si Majkl Nunan.

„Kako sad to?” Pitao sam.

Mislim da uopšte nisam zvučao besno, ali je Harold ipak odgovorio nervoznim, mucavim tonom čoveka koji naslućuje da će biti otpušten ili čak obezglavljen jer nosi loše vesti.

„Nemam pojma. Izgleda da je ove godine dobila posebnu inspiraciju. Dešava se to, kažu.”

Dobro sam znao da se to dešava, pošto sam nekoliko puta preživeo slične pretumbacije u redosledu objavljivanja. Onda sam direktno pitao Harolda šta želi. To mi se činilo kao najbrži i najefikasniji način da ga nateram da oslobodi vezu. Odgovor me nije iznenadio; ono što su i Debra i on želeli - da ne govorim o ostalima u Patnamu - je knjiga koju bi mogli da objave krajem leta 1998, da bi tako pretekli gospođu Klark i ostatak konkurencije za par meseci. Onda bi, u novembru, Patnamovi referenti za štampu malo osvežili knjigu u medijima imajući u vidu prazničnu sezonu.

„Da, sve se plašim,” odgovorio sam. Kao i većina pisaca (uspešnih i neuspešnih, ovo napominjem čisto da ukažem da ideja nije bez osnova), uopšte ne verujem obećanjima izdavača.

„Mislim da im ovog puta treba verovati, Majk - Darsin obožavalac je poslednja knjiga tvog starog ugovora, sećaš se.” Harold je zvučao skoro živahno pri pomisli na dolazeće pregovore sa Debrom Vajnstok i Filis Gren u Patnamu. „Dobra stvar je što im se još uvek sviđaš. Još više ćeš im se svideti, mislim, ako im stigne rukopis sa tvojim imenom pre Dana zahvalnosti.”

„Hoće da im pošaljem knjigu u novembru? Sledećeg meseca?” Ubrizgao sam, po mom mišljenju, pravu meru zaprepašćenosti u svoj glas, kao da nisam imao Helenino obećanje u sefu već jedanaest godina. To je prvi rukopis koji sam pohranio, u ovom trenutku i jedini.

„Ne, ne, imaš vremena do petnaestog januara, najmanje,” rekao je, pokušavajući da zvuči važno. Uhvatio sam se kako razmišljam gde li su to on i Debra ručali. Na nekom fensi mestu, kladio bih se. Možda u „Četiri godišnja doba“. Džoana je uvek zvala to mesto „Vivaldijeva četiri godišnja doba“. „To znači da će ovi u proizvodnji morati da se rasture od posla, ozbiljno rasture, ali su voljni to da urade. Jedini problem je da li ti možeš da se rasturiš od posla?”

„Mislim da mogu, ali to će ih koštati,” rekao sam. „Reci im da je to isto kao kada hoće da im hemijsko čišćenje bude gotovo istog dana.”

„U, baš mi ih je žao!” Harold je zvučao kao da je sve vreme drkao, a sada štrca, svi prisutni sagnite glave.

„Šta misliš, koliko bi... „

„Dodatni honorar uz avans je prava stvar, smatram,” rekao je. „Duriće se, naravno, tvrdiće da ovaj potez ide u tvoju korist. Čak prvenstveno u tvoju korist. Ali, ako stavimo akcenat na prekovremeni rad... znoj lica i slično...”

„Mentalna agonija kreiranja... grčevi prevremenog porođaja...”

„Tako je... tako je... Mislim da bi deset procenata ekstra bilo sasvim u redu.”

Govorio je tonom pravednika, kao čovek koji se trudio da bude najpošteniji što može. Što se mene tiče, ja sam se pitao koliko bi žena pristalo da im se porođaj izazove mesec ili dva ranije ako bi im platili dvesta ili trista hiljada. Ipak je bolje što na neka pitanja nema odgovora.

A u mom slučaju to tek nema nikakve veze. Prokleta knjiga je već napisana, zar ne?

„Pa, vidi da li možeš da sklopiš taj posao,” rekao sam.

„Da, ali ne želimo da razgovaramo samo o jednoj knjizi, je l’ da? Mislim..."

„Harolde, ono što sada želim je da idem na ručak.”

„Zvučiš malo napeto, Majkl. Da li je sve...“

„Sve je u redu. Razgovaraj s njima o jednoj knjizi, ubedi ih da treba da mi daju bombonu da ubrzam pisanje i to je sve. Okej?”

„Okej,” rekao je posle jedne od onih njegovih značajnih pauza. „Ali, nadam se da ovo ne znači da ti ne bi razmotrio ugovor na tri ili četiri knjige kasnije. Kuj gvožđe dok je vruće, sećaš se. To je moto šampiona.”

„Prvo skoči, pa onda reci hop je moto šampiona,” odgovorio sam i te noći sanjao kako sam ponovo otišao u Nasmejanu Saru.

*      *      *

U tom snu - u svim snovima koje sam sanjao te jeseni i zime - hodam niz put do brvnare. To je kružni put kroz šumu, dug dve milje, koji izlazi na auto put 68. Put je obeležen brojem sa oba kraja da bi mogli da prijavite požar (put broj 42, ako je nekome važno), ali nema ime. Čak ga ni Džo i ja nismo nekako posebno zvali među sobom. Uzak je, to je zapravo samo paralelni udubljeni trag točkova obrastao u popino prase i maslačak. Kada voziš, čuje se kako trava šapuće dodirujući karoseriju auta.

Ne vozim u snu. Nikada. U tim snovima uvek idem peške.

Drveće je šćućureno jedno uz drugo sa obe strane puta. Nebo koje sve više tamni se jedva vidi kroz grane. Uskoro će se pojaviti prve zvezde. Zalazak sunca je prošao. Zriču cvrčci. Gnjurci klikću na jezeru. Male životinjice - verovatno veverice - šušte u šumi.

Sada stižem na prilaz za kola koji vodi nizbrdo sa moje desne strane. To je naš prilaz, obeležen malim drvenim natpisom na kome piše NASMEJANA SARA. Stojim ispred njega, ali ne silazim. Tamo, dole, je brvnara. Sva je od trupaca i nadodatih prostorija, sa terasom koja štrči iza kuće. Ima ukupno četrnaest soba, sumanut broj. Trebalo bi da izgleda rogobatno i neugledno, ali nekako nije. Sara ostavlja utisak hrabre udovice, izgleda kao stara gospođa koja odlučno grabi kao stotoj, hitrim hodom uprkos artritisu i ukočenim kolenima.

Najstariji je srednji deo, potiče iz 1900. ili tu negde. Ostali delovi su dodati tridesetih, četrdesetih i šeždesetih. Neko vreme je bila lovački dom; tokom šezdesetih je na kratko udomila malu komunu transendentalnih hipika. Dugo su je zakupljivali ili iznajmljivali; do 1984. su vlasnici bili Hingermanovi, Deren i Mari... pa onda samo Mari, posle Derenove smrti 1971. Jedini vidljivi dodatak iz perioda našeg vlasništva je mala satelitska antena na centralnom slemenu. To je bila Džoanina ideja, u kojoj nije stigla da uživa.

Tamo, ispred kuće, jezero treperi u odsjaju zalaska sunca. Vidim prilaz prekriven mrkim borovim iglicama i rasutim suvim grančicama. Podivljalo žbunje se pružalo preko uskog prilaza kao na silu razdvojeni ljubavnici. Ako bi se tuda provezli kolima, grančice bi neprijatno grebale i skvičale po limariji. Dole vidim mahovinu na gredama glavnog dela kuće i tri suncokreta čije su glavice nalik reflektorima izrasle kroz daske bočnog dela trema. U vazduhu se osećao zaborav više nego nebriga.

Osećam dašak vetra na vratu, tako hladan da shvatam da se znojim. Mirišem borovinu - aroma koja je u isto vreme kisela i sveža - i blag ali upečatljiv miris jezera. Dark Skor je jedno od najčistijih i najdubljih jezera u Mejnu. Bilo je mnogo veće do tridesetih godina, rekla nam je Mari Hingerman; tada je Elektrodistribucija zapadnog Mejna, koja je u to vreme šurovala sa pilanama i fabrikama hartije, dobila dozvolu da zajazi reku Džesa. Mari nam je, takođe, pokazala fotografije dama u belim haljinama i gospode u odelima u kanuima - te fotografije su iz vremena Prvog svetskog rata, rekla je i pokazala jednu mladu ženu, zauvek zamrznutu na rubu ere džeza sa veslom koje se cedi u jednoj ruci. „To je moja majka,” rekla je, „a čovek kome preti veslom je moj otac.”

Gnjurci nariču, kao u žalosti. Sada vidim i zvezdu Danicu na mračnom nebu. Poželi želju... u tim snovima uvek poželim Džoanu.

Kada poželim želju, pokušavam da siđem niz prilaz. Naravno da pokušavam. To je moja kuća, zar ne? Gde bih drugo išao nego u svoju kuću, sada kada se smrklo i štropot šume zvuči bliže i nekako namernije? Gde drugde mogu da idem? Mrak je, biće baš strašno sići u to tamno mesto sam (a šta ako se Sari nije dopalo što je tako dugo sama? Šta ako je ljuta?), ali moraću. Ako je isključena struja, upaliću jednu od onih velikih baterijskih lampi koje držimo u kredencu.

Samo što... ne mogu da krenem dole. Ne mogu da pomerim noge. Kao da moje telo zna nešto o toj kući dole što moj um ne zna. Ponovo osećam povetarac, kosa mi se diže na glavi i pitam se šta sam radio da se ovako oznojim? Da nisam trčao? Ako jesam, ka čemu sam trčao? Ili od čega?

I kosa mi je znojava; leži, neprijatno otežala na mom čelu. Podignem ruku da je sklonim, i vidim plitku posekotinu, još svežu, ispod članaka prstiju. Ponekad je ova posekotina na levoj, a ponekad na desnoj ruci. Mislim, ako je ovo san, detalji su fantastični. Uvek ista misao: ako je ovo san, detalji su fantastični. Što je živa istina. To su detalji pisca... ali u snovima su možda svi pisci. Kako to da znamo?

Nasmejana Sara je sada samo tamna gromada. Shvatam da ne želim da idem dole. Ja sam čovek koji je naučio svoj mozak da bude neposlušan i ko zna šta sve mogu da zamislim da dole vreba. Besni rakun koji vreba u uglu kuhinje. Slepi miševi u kupatilu - ako ih uznemirim razleteće se oko mog zgrčenog lica, cviliti i lepetati prašnjavim krilima po mojim obrazima. Možda čak i jedno od Bića iz pozadine univerzuma Vilijama Denboroa čeka, sakriveno ispod trema i gleda kako prilazim svojim svetlucavim, gnojavim očima.

„Pa, ne mogu da ostanem ovde,” kažem, ali me noge ne slušaju, izgleda da ostajem tu, gde prilaz sreće put, da, ostajem tu bez obzira da li to želim ili ne.

Sada štropotanje šume više ne podseća na veverice (većina veverica sad je već bezbedna u gnezdima) već na korake koji se približavaju. Pokušavam da se okrenem i pogledam, ali ne mogu čak ni to...

... i tu se, obično, probudim. Prvo se okrenem na stranu da utvrdim da me telo ponovo sluša. Ponekad; uglavnom, u stvari, uhvatim sebe kako mislim Menderli, ponovo sam sanjao Menderli. Ima nečeg jezivog u tome (mislim da ima nečeg jezivog u svakom snu koji se ponavlja; kada postanete svesni da vaša podsvest kopa po jednoj temi koju ne može da prevaziđe), ali bih lagao kad bih rekao da ni malo nisam uživao u nepomičnom miru leta u koji me je san uvek obavijao, a taj deo mene je uživao i u tuzi i crnim slutnjama koje su me obuzimale kad se probudim. U tom snu je bilo neke egzotične nastranosti koja je nedostajala mom životu na javi, sada kada je put koji vodi iz moje mašte tako efektno blokiran.

Sećam se da sam samo jedanput bio stvarno uplašen (mada moram da vam kažem kako ne verujem u potpunosti tim sećanjima, jer sam dugo mislio kako uopšte ne postoje) kada sam se probudio i jasno govorio tami moje spavaće sobe: „Nešto je iza mene, ne daj da me uhvati, nešto je u šumi, molim te, ne daj da me uhvati.”

Nisu me uplašile same reči već ton kojim su izgovorene. To je bio glas čoveka na samom rubu panike i skoro da nije ličio na moj.

Ponovo sam se odvezao u banku, gde me je činovnik ispratio do sefa kroz hodnike osvetljene fluorescentnim svetlom, dva dana pre božića 1997. godine. Dok smo silazili niz stepenice, po dvanaesti put me je uveravao kako je njegova žena moj najveći fan, kako je pročitala sve moje knjige i ne može da ih se zasiti. Po dvanaesti put (najmanje) sam odgovorio kako je sada red na njega da se upeca. Nasmejao se, kao i obično. Taj razgovor sam već smatrao nekom vrstom bankarske lozinke.

Gospodin Kvinland je gurnuo svoj ključ u bravu A i okrenuo ga. Tada je, diskretno, kao makro koji je odveo mušteriju do kurvinog legla, otišao. Onaj preostali rukopis je bio šćućuren u ćošku kao napušteno štene koje nekako zna da su mu braća i sestre odvedeni u gasnu komoru. Na poklopcu je debelim, crnim slovima bilo nažvrljano Obećanje. Jedva sam se setio o čemu se u prokletoj priči radi.

Zgrabio sam tog putnika kroz vreme iz osamdesetih i zalupio vrata sefa. U njemu više nije bilo ničega osim prašine. Daj mi to, siktala je Džo u mom snu - prvi put sam ga se setio posle nekoliko godina. Daj mi to, to je moj sakupljač prašine.

„Gospodine Kvinlan, završio sam!” viknuo sam. U ušima mi je glas odzvonio grubo i nesigurno, ali gospodin Kvinlan ništa nije primetio... ili je, možda, bio diskretan. Nisam mogao biti jedini posetilac banke koji je teško podnosio boravak na ovom finansijskom groblju.

„Stvarno ću pročitati jednu od vaših knjiga,” rekao je, ne izdržavši da ne baci pogled na kutiju koju sam nosio (pretpostavljam da sam mogao da ponesem tašnu, ali to nikada nisam činio). „U stvari, staviću to na listu stvari koje treba da obavim iduće godine.”

„Tako treba,” rekao sam. „Tako treba, gospodine Kvinlan.”

„Mark,” rekao je. „Molim Vas.” I to je već mnogo puta rekao.

Napisao sam dva pisma koja sam gurnuo u kutiju sa rukopisom, pre nego što sam krenuo u poštu. Oba su bila napisana na mom kompjuteru; telo mi je to dozvoljavalo samo ako koristim Noutped umesto Vorda 6. Samo je uključivanje Vorda 6 izazivalo silovite napade. Nikada nisam pokušao da napišem knjigu u Noutpedu jer sam shvatao da bi tada i ta opcija za mene bila izgubljena... da ne pominjem igranje Skrebla i rešavanje ukrštenih reči na mašini. Nekoliko puta sam pokušao da pišem rukom, što se završilo spektakularnim neuspehom. Tako sam sebi dokazao kako problem nema veze sa kompjuterskim ekranom.

Jedno pismo je bilo za Harolda, a drugo za Debru Vajnstok - oba su zvučala otprilike isto: evo, to je nova knjiga, Helenino obećanje, nadam se da će vam se dopasti koliko i meni, ako vam se čini da je malo gruba, to je zbog žurbe, srećan Božić, srećna Hanuka, Hristos se rodi, srećna Nova godina, nadam se da će vam neko pokloniti jebenog ponija.

Stajao sam skoro ceo sat u redu, okružen gorkim pogledima nemirnih ljudi i njihovim zakasnelim pošiljkama (Božić je tako bezbrižan praznik, nije stresan, to najviše volim), sa Heleninim obećanjem ispod miške i džepnim izdanjem De Milove Škole šarma u ruci. Pročitao sam skoro pedeset strana pre no što sam poverio moj poslednji neobjavljeni roman umornoj, ugroženoj službenici. Kada sam joj čestitao Božić, stresla se i nije odgovorila.

ČETVRTO
POGLAVLJE

Telefon je zvonio dok sam otvarao vrata. To je bio Frenk Arlen da me pita da li želim da mu se pridružim za Božić. Da im se pridružim, u stvari; dolazila su sva braća sa porodicama.

Zaustio sam da odbijem - samo mi je to trebalo, praznici sa ludim Ircima koji loču viski i razneženo guše o Džo, dok se par slatkih bebica mota po podu - i čuo sebe kako pristajem.

Frenk je zvučao isto tako iznenađeno kao što sam se ja osećao, ali je bio iskreno oduševljen. „Fantastično!” uzviknuo je. „Kada stižeš?”

Stajao sam u predsoblju dok su mi se kaljače cedile na pod i pogledao u dnevnu sobu. Nije bilo jelke; nisam se petljao s tim otkad je Džo umrla. Soba je u isto vreme izgledala avetinjski i preveliko za mene samog... košarkaško igralište uređeno u ranom kolonijalnom stilu.

„Išao sam da obavim neke sitne poslove,” rekao sam. „Šta misliš da bacim par gaća u kofer, vratim se u auto i krenem na jug dok sam raspoložen?”

„Fenomenalno,” rekao je Frenk bez momenta oklevanja. Provešćemo razumno samačko veče pre nego što sinovi i kćeri istočnog Maldena počnu da pristižu. Sipam ti piće čim spustim slušalicu.”

„Onda bolje da krenem,” rekao sam.

To je bio, bez pogovora, najbolji praznik otkad je Džo umrla. Jedini dobar praznik, mislim. Četiri dana sam bio počasni član porodice Arlen. Previše sam pio i nazdravljao Džoaninoj uspomeni... i nekako sam znao da bi joj bilo milo kada bi to znala. Po meni su povraćale dve bebe, u krevet mi se u sred noći popeo pas, a noć posle Božića mi se nabacivala svastika Nikija Arlena, kada me je uhvatila samog u kuhinji kako pravim sendvič sa ćuretinom. Poljubio sam je jer je to očigledno želela, a smela (ili je možda „nestašna" prava reč) ruka je zgrabila onaj deo koji tri i po godine nije dodirnuo niko osim mene. To je bio šok, ali ne sasvim neprijatan.

Nije se nastavilo - nije ni moglo, u kući punoj Arlenovih; a i Suzi Donahju još uvek nije bila zvanično razvedena. Kao i ja, i ona je bila počasni član porodice - pa sam odlučio da odem... da sam ostao, to bi bilo kao brza vožnja niz strmu ulicu koja se najverovatnije završava zidom od cigala. Dvadeset sedmog sam otišao zadovoljan, jako zagrlivši Frenka dok smo stajali kod mojih kola. Četiri dana nijednom nisam pomislio na prazan sef u banci i četiri dana sam čvrsto spavao do osam ujutru; ustajao neretko mamuran i kiselog stomaka, ali se nijednom nisam trgao u sred noći sa mišlju Menderli, ponovo sam sanjao Menderli u glavi. Vratio sam se u Deri osvežen i raspoložen.

Prvi dan 1998. godine je osvanuo hladan i jasan, miran i predivan. Ustao sam, istuširao se i pio kafu pored prozora spavaće sobe. Odjednom sam shvatio - sa snažnom, jednostavnom realnošću u stilu „nebo je gore, zemlja je dole“ - da bih sada mogao da pišem. Bila je nova godina, nešto se promenilo i mogu da pišem ako hoću. Teret je nestao.

Otišao sam u radnu sobu, seo za kompjuter i uključio ga. Srce mi je kucalo normalnom brzinom, čelo i vrat su mi bili suvi, a ruke tople. Uključio sam glavni meni, onaj koji se pojavi kada kliknete na jabuku i pojavio se moj stari prijatelj, Vord 6. Uključio sam ga. Kada se pojavio logo sa naliv perom i hartijom, više nisam bio u stanju da dišem. Kao da su mi ruke od gvožđa stezale grudi.

Odgurnuo sam se od stola, krkljajući i cimajući okovratnik dukserice koju sam imao na sebi. Točkići moje kancelarijske stolice su se upetljali u malu ponjavu - Džo je pronašla poslednje godine svog života - i prevrnuo sam se unazad. Glava mi je lupila o pod i video sam pravi vatromet varnica. Valjda sam imao sreće što sam ostao svestan; ali da nisam pao, da sam i dalje gledao ekran i logo - mislim da bi se ugušio.

Bio sam u stanju da dišem tek kad sam teturajući se ustao na noge. Grlo mi je bilo usko kao slamčica, pri svakom udisaju sam ispuštao čudan šišteći zvuk, ali sam disao. Bacio sam se u kupatilo i povratio u lavabo takvom silinom da se bljuvotina odbila u ogledalo. Smračilo mi se pred očima, a kolena su klecnula. Ovoga puta sam udario čelo o ivicu lavaboa. Teme mi nije krvarilo (dobio sam popriličnu čvorugu), ali čelo jeste. Ostala je i ljubičasta masnica, o kojoj sam, naravno, lagao svima koji su pitali, da je od vrata na koja sam naleteo u sred noći - kreten, to će me naučiti da drugi put upalim svetlo.

Kada sam se potpuno osvestio (ako takvo stanje uopšte postoji), ležao sam zgrčen na podu. Podigao sam se, dezinfikovao posekotinu na čelu i seo na ivicu kade, spustivši glavu na kolena dok nisam bio u stanju da ustanem. Čini mi se da sam tako sedeo petnaest minuta, tokom kojih sam konačno odlučio da je, osim ako se ne desi čudo, moja karijera pisca gotova. Harold će vrištati od bola, a Debra stenjati u neverici, ali šta mi mogu? Da pošalju Izdavačku policiju? Prete mi Gestapom Kluba čitalaca? Čak i da mogu, kakve to veze ima? Ne možeš iscediti vodu iz cigle ili krv iz kamena. Ako izuzmemo neki čudesni oporavak, moj život pisca je završen.

A ako jeste? Pitao sam se. Šta ćeš sa preostalih četrdeset Majk? Možeš da sastaviš mnogo ukrštenica i popiješ mnogo viskija za četrdeset godina, Ali, da li je to dovoljno? Šta ćeš još tome dodati?

Nisam želeo da mislim na to, ne tada. Sledećih četrdeset godina će se same o sebi brinuti; ja ću biti srećan ako preguram prvi dan 1998.

Kada sam sasvim došao sebi, vratio sam se u radnu sobu, odšepesao do kompjutera gledajući pravo dole, u noge i pipao dok nisam našao pravo dugme i isključio mašinu. Ako tako isključite kompjuter možete oštetiti program, ali u ovim okolnostima mi se to činilo nevažnim.

Te noći sam ponovo sanjao da hodam kroz sumrak, putem broj 42 koji vodi do Nasmejane Sare; još jednom sam poželeo želju dok su gnjurci kukali na jezeru i još jednom sam osetio nešto iza sebe u šumi, kako se pomera sve bliže i bliže. Izgleda da su Božićni praznici bili gotovi.

To je bila tvrda, hladna zima sa mnogo snega i epidemijom gripa koji je otpisao mnoge starce u Deriju. Odneo ih je kao što jak vetar odnese suvo drveće posle grada. Sasvim me je zaobišao. Cele zime nisam čak ni šmrknuo.

U martu sam otišao u Providens i učestvovao u takmičenju u rešavanju ukrštenih reči. Bio sam četvrti i zaradio četrdeset dolara. Uramio sam neunovčen ček i okačio ga u dnevnoj sobi. Nekada davno su svi moji dokazi o trijumfima (to je Džoina fraza; čini mi se da su sve dobre fraze njene) odlazili na zidove kancelarije, ali tada, u martu 1998. tamo nisam često ulazio. Ako sam hteo da igram Skrebl protiv mašine ili rešavam ukrštene reči, radio sam to na lep-topu za kuhinjskim stolom.

Sećam se kako sam jednog dana tako sedeo, uključio lep-top i otvorio glavni meni. Otišao sam dole do ukrštenica... a onda sam, premestivši kursor par mesta niže, označio mog starog druga, Vord 6.

Nije me ophrvao bes ili mučnina (iskusio sam dosta od ova dva od kada sam završio Sa samog vrha), već tuga i prosta čežnja. Dok sam gledao Vord 6, osećao sam se isto kao kad prevrćem Džoine fotografije koje nosim u novčaniku. Ponekad, dok ih gledam, pomislim da bi prodao dušu da mi se vrati... a tog martovskog dana sam shvatio kako bih je prodao da ponovo napišem priču.

Hajde, probaj onda, šapnuo mi je glas. Možda su se stvari promenile.

Osim što se ništa nije promenilo - znao sam to. Pa sam, umesto da uključim, povukao kursorom Vord 6 u donji desni ugao do male kante za đubre i ispustio ga. Zbogom, stari druže.

Debra Vajnstok se često javljala te zime, uglavnom donoseći dobre vesti. U martu mi je javila kako je Književno udruženje izabralo Helenino obećanje i triler Štiva Martinija, još jednog veterana donjeg dela Tajmsove liste, za knjige meseca avgusta. A moj izdavač u Engleskoj, rekla je Debra, kome se dopala Helen, tvrdi da će mi ova knjiga prokrčiti put na tamošnje tržište (prodaja u Engleskoj je uvek zaostajala).

„Obećanje je na neki način tvoj novi pravac,” rekla je Debra. „Zar ne misliš?”

„I ja sam tako mislio,” priznao sam i pitao se kako bi Debra reagovala ako bi joj rekao da je ova knjiga novog pravca napisana pre skoro dvanaest godina.

„Ima neku... ne znam... neku zrelost.”

„Hvala.”

„Majk? Mislim da nešto nije u redu s vezom. Čujem samo mumlanje.”

Naravno da je čula mumlanje. Zagrizao sam dlan da ne bi zaurlao od smeha. Sada sam ga pažljivo izvadio iz usta i ispitivao tragove ujeda. „Bolje?”

„Da, mnogo. A o čemu se radi u sledećoj? Nagovesti mi.”

„Znaš odgovor na to.”

Debra se nasmejala. „Moraćeš da pročitaš knjigu da bi saznala.” rekla je. „Je l’ tako?”

„Tako, bogami.”

„Pa, samo tako nastavi. Tvoji u Patnamu su oduševljeni načinom na koji se razvijaš.”

Rekao sam zdravo, spustio slušalicu i onda se smejao kao lud oko deset minuta. Smejao se do suza. Takav sam vam ja. Stalno se razvijam.

U to vreme sam pristao da dam telefonski intervju novinaru Njuzvika koji je pisao o Novoj američkoj gotiki (štagod to bilo - fraza koja će prodati još par časopisa) i Izdavačkom nedeljniku koji će izaći nešto pre objavljivanja Heleninog obećanja. Pristao sam jer su delovali rutinski, ona vrsta intervjua koje možete obaviti telefonom dok pregledate poštu. A Debra je bila oduševljena jer obično ne pristajem na bilo kakvu vrstu publiciteta. Mrzim taj deo posla i uvek sam ga mrzeo, naročito one paklene TV emisije, gde niko nije pročitao tvoju knjigu a uvek počnu pitanjem „Pobogu, pa kako nalazite tako lude ideje?” Publicitet je kao da odete u sendvič-bar, a vi ste sendvič, i ovog puta je bilo sjajno zaobići ga, a ipak dati Debri par dobrih vesti koje će odneti šefovima. „Da,” mogla bi da kaže, „još uvek se namrgodi kad se pomene publicitet, ali sam ga naterala da uradi par stvari.”

Sve to vreme su se snovi o Nasmejanoj Sari nastavljali - ne svake, ali svake druge, treće noći, a ja uopšte nisam mislio o njima tokom dana - rešavao sam ukrštenice, kupio sebi akustičnu gitaru i učio da sviram (ipak me nikada neće pozvati na turneju sa Pako de Lusijom) i tražio sam poznata imena u čituljama. Uglavnom dremao na nogama, drugim rečima.

Svemu tome je došao kraj posle razgovora sa Haroldom Oblovskim, tri dana pošto sam pričao sa Debrom. Napolju je divljala oluja - sneg, pa ledena kiša i jak vetar - pokazalo se da je to poslednji trzaj zime. Negde sredinom večeri će nestati struje u celom Deriju, ali je sve tek počinjalo u vreme kada je pozvao Harold.

„Upravo sam imao veoma interesantan razgovor sa tvojom urednicom,” Harold je rekao. „Veoma prosvetljujući, veoma osvežavajući razgovor. Upravo se završio, u stvari.”

„O?”

„O, nego šta. Patnam oseća, Majk, da ova tvoja poslednja knjiga može pozitivno da utiče na prodaju i promeni tvoje mesto na tržištu. Veoma je snažna.”

„Da,” rekao sam, „razvijam se.”

„A?”

„Lupetam, Harolde. Nastavi.”

„Pa... Helen Niring je odličan lik, a Skejt je tvoj najbolji negativac.” Ništa nisam rekao.

„Debra je pomenula mogućnost da Helenino obećanje postane osnova za ugovor na tri knjige. Veoma unosan ugovor. Sve to bez mog uticaja. Tri je za jednu više nego što je i jedan izdavač hteo da ponudi do sada. Pomenuo sam devet miliona dolara, drugim rečima, tri miliona po knjizi... očekivao sam da se nasmeje... ali agent mora odnekle da počne, a ja uvek krenem sa najvišom cifrom. Mislim da se negde na vrhu mog porodičnog stabla kriju rimski oficiri.”

Pre etiopski trgovci tepisima, pomislio sam, ali nisam rekao. Osećao sam se kao kad zubar pretera sa anestezijom, pa ti utrnu i zubi i jezik i pokvaren zub i desni. Da sam pokušao da govorim, verovatno bi samo zevao i balavio. Harold je skoro preo. Ugovor na tri knjige za sazrelog Majkla Nunana. Visoki ulozi, bato.

Ovog puta mi se nije smejalo. Ovog puta sam poželeo da vrisnem. Harold je nastavio, srećan u svom neznanju. Harold nije znao da se drvo koje rađa knjige osušilo. Harold nije znao da novi Majk Nunan ima užasne probleme sa disanjem i povraća projektile kad god pokuša da piše. „Hoćeš da ti kažem šta mi je odgovorila, Majk?”

„Iznenadi me?”

„Rekla je, pa, devet je očigledno previše, ali je dobar početak. Mi mislimo da je ova nova knjiga veliki korak u napred za njega. Ovo je izvanredno. Izvanredno. Sad, nisam ništa pominjao pre nego što porazgovaram s tobom, naravno, ali mislim da možemo da računamo sa sedam i po. Zapravo..."

„Ne.”

Zastao je na trenutak. Dovoljno da shvatim kako stežem telefon tako jako da me je zabolela ruka. Morao sam da napravim svesni napor da olabavim stisak. „Majk, molim te, samo me saslušaj..."

„Ne treba da te saslušam. Ne želim da razgovaram o novom ugovoru.”

„Izvini, ne slažem se, mislim da je ovo najbolje vreme za taj razgovor. Razmisli, pobogu. Ovo je vrhunski honorar. Ako budeš čekao da Helenino obećanje bude objavljeno, ne mogu da garantujem da će ponuda..."

„Znam da ne možeš,” rekao sam. „Ne želim garancije, ne želim ponude, ne želim da razgovaram o ugovoru.”

„Ne treba da vičeš, Majk, dobro te čujem.”

Zar sam vikao? Da, verovatno jesam.

„Jesi li nezadovoljan Patnamom? Mislim da bi Debra bila veoma nesrećna da to čuje. Mislim da bi Filis Gren takođe uradila sve moguće da ti izađe u susret.”

Da li spavaš sa Debrom, Harolde? pomislio sam i odjednom mi se to učinilo kao najlogičnija ideja na svetu - taj guzati, pedesetogodišnji, proćelavi mali Harold Oblovski krati moju plavokosu, prefinjenu urednicu obrazovanu u najboljim školama. Da li spavaš s njom, da li razgovarate o mojoj budućnosti dok ležite u krevetu, u sobi, u Plazi? Da li vas dvoje pokušavate da pogodite koliko još zlatnih jaja možete da iscedite iz ove umorne, stare guske pre nego što joj konačno zavrnete šiju i sameljete je u paštetu? Je l’ ste to smislili?

„Harolde, ne mogu sada o tome da razgovaram i ne želim o tome da razgovaram.”

„Šta nije u redu? Zašto si tako ljut? Mislio sam da ćeš biti zadovoljan. Jebo te, mislio sam da ćeš leteti do neba.”

„Sve je u redu. Ovo, jednostavno, nije vreme za razgovor o mom dugoročnom ugovoru. Harolde, moraćeš da me izviniš, moram da izvadim nešto iz rerne.”

„Možemo li bar da razgovaramo o ovome iduće n...“

„Ne,” rekao sam i spustio slušalicu. Mislim da sam prvi put u životu spustio slušalicu nekome ko nije nešto prodavao preko telefona.

Naravno da ništa nije bilo u rerni, a bio sam toliko uzbuđen da nisam ni pomišljao da išta stavim. Otišao sam u dnevnu sobu, sipao kratki viski i seo ispred TV-a. Sedeo sam tamo skoro četiri sata, gledao, a nisam video ništa. Napolju je besnela oluja. Sutradan će po celom gradu biti srušenog drveća i svet će izgledati kao skulptura od leda.

Oko pola deset je nestalo struje, posle trideset sekundi se vratila, pa ponovo nestala, ovog puta za stalno. To sam shvatio kao znak da je vreme da prestanem da mislim na Haroldov beskorisni ugovor i kako bi se Džo zagrcnula na pomen devet miliona dolara. Ustao sam, isključio mrtvi TV da ne bi zatandrkao u dva ujutru (nije trebalo da brinem, u Deriju nije bilo struje skoro dva dana) i otišao gore. Ostavio sam odeću pored kreveta, zavukao se, a da nisam ni oprao zube i zaspao za manje od pet minuta. Ne znam posle koliko vremena je došla noćna mora.

To je bio poslednji san iz, kako je sada zovem, „Menderli serije"; njihova kulminacija. Mrak u kome sam se probudio, koji se ne da odagnati, učinio ga je još gorim.

Počeo je kao i ostali. Idem niz put, slušam cvrčke i gnjurce, gledam u nebo koje tamni iznad moje glave. Stignem do prilaza kući i tu se nešto promenilo; neko je zalepio malu nalepnicu na natpis Nasmejana Sara. VBLM, piše. 102.9, Portlandska rok & rol stanica.

Pogledao sam u nebo i video zvezdu Danicu. Poželeo sam istu želju kao i uvek, poželeo sam Džoanu i osećao jak i vlažan miris jezera u nosu.

Nešto lomi kroz šumu, šuškajući po lišću i lomi granje. Zvuči veliko.

Bolje siđi dole, kaže mi glas u glavi. Neko je ucenio tvoju glavu, Majkl.

Ne mogu da se pomerim, nikada ne mogu da se pomerim, mogu samo da stojim ovde. Imam pešačku blokadu.

Ali to je bez veze. Ja mogu da hodam. Ovog puta mogu da hodam. Oduševljen sam. Ovo je veliki napredak. U snu sam pomislio Ovo menja sve! Ovo menja sve!

Silazim niz prilaz za kola, sve dublje u miris borovine, gazim na nekoliko grančica, šutiram ih s puta. Podignem ruku da sklonim kosu sa čela i vidim malu ogrebotinu preko šake. Stanem da je pogledam, zainteresovan.

Nema vremena za to, kaže mi glas. Silazi dole. Moraš da napišeš knjigu.

Ne mogu da pišem, odgovorio sam. Taj deo je gotov. Sad sam na preostalih četrdeset.

Ne, rekao je glas. Njegova neumoljivost me plaši. Ti nisi mogao da hodaš, a ne da pišeš. Kao što vidiš, ti šetaš, prema tome, sad je sve u redu. Imao si pešačku, a ne piščevu blokadu. Sad požuri i siđi dole.

Bojim se, kažem glasu.

Čega se bojiš?

Pa... šta ako je dole gospođa Denvers?

Glas ne odgovara. Zna da se bojim kućepaziteljke Rebeke de Vinter; ona je samo lik iz knjige, ništa više od vreće kostiju. I nastavim da hodam. Izgleda da nemam izbora, moj užas se pojačava sa svakim korakom. Na pola puta do senovite, razuđene brvnare strah je utonuo u moje kosti duboko kao groznica. Nešto ovde nije u redu, nešto je potpuno uvrnuto.

Pobeći ću, mislim. Pobeći ću istim putem kojim sam i došao, kao Ivica i Marica. Trčaću, trčaću sve do Derija ako treba; i nikada se neću vratiti.

Samo što iza sebe, u avetinjskoj magli koja raste, čujem soptanje i teške korake. Ono iz šume je sad na prilazu. Odmah iza mene. Ako se okrenem i vidim ga, oteraće me u ludilo za tren oka. Nešto sa crvenim očima, nešto pogrbljeno i gladno.

Kuća je jedini spas.

Nastavljam da hodam. Gusto žbunje se hvata za mene granama kao rukama. Pod svetlošću meseca koji se penje (mesec nikada ranije nije izašao u ovom snu, ali ni ja nisam tako dugo ostao), šuštavo lišće liči na podrugljiva lica. Vidim oči koje namiguju i usta koja se smeju. Ispod mene su crni prozori kuće i znam da kada uđem neće biti struje, da je oluja prekinula dovod, pritisnuću prekidač napred-nazad, napred-nazad, dok me neko ne uzme za ruku i povuče kao ljubavnika dublje u tamu.

Već sam prešao tri četvrtine puta. Vidim stepenice koje vode do jezera, vidim splav na vodi, crni kvadrat na tračku mesečine. Bil Din ga je tamo usidrio. Vidim i nešto duguljasto tamo gde se prilaz za kola spaja sa tremom. Tamo nikada nije stajao takav predmet. Šta li je to?

Još dva, tri koraka i znam. To je mrtvački kovčeg, onaj za koji se Frenk Arlen cenjkao... zato što je, rekao je, mrtvozornik hteo da me zajebe. To je Džoin kovčeg koji leži na strani i gornji deo mu je delimično otvoren, tako da se vidi da je prazan.

Mislim da želim da vrisnem. Mislim da želim da se okrenem i otrčim uz prilaz - rizikovaću sa ovim iza mene. Pre nego što sam stigao da se okrenem, zadnja vrata Nasmejane Sare su se otvorila i iz njih je, u tamu koja se zgušnjavala, izjurila užasna prilika. Ljudska je, a nekako - nije. To je smežurana bela stvar sa uzdignutim vrečastim rukama. Nema lica tamo gde bi trebalo da bude, a opet - zavija grlenim glasom nalik na riku gnjurca. To mora da je Džoana. Uspela je da se izbavi iz kovčega, ali ne i iz lepršavog pokrova. Potpuno je zapetljana u njega.

Kako je stravično brzo ovo stvorenje! Ne lebdi, kao što zamišljamo da lebde duhovi, već juri preko trema ka prilazu. Čekalo je ovde dole tokom svih snova kada sam bio zamrznut i sada, kada sam konačno u stanju da siđem će me imati. Ponovo sam došao u Menderli i ovoga puta ga nikada neću napustiti.

Kada je urlajuća, bela prikaza posegla za mnom probudio sam se na podu u uglu moje spavaće sobe, vičući užasnutim glasom i udarajući glavom u nešto tvrdo. Koliko li je prošlo dok nisam shvatio da sam budan, da više nisam u Nasmejanoj Sari? Koliko je prošlo dok nisam shvatio da sam pao iz kreveta i otpuzao na rukama i nogama u ćošak, udarajući glavom kao luđak u ono mesto gde se zidovi susreću?

To nikad nisam saznao jer je sat pored kreveta bio mrtav, nije bilo struje. Znam da u početku nisam smeo da se pomerim iz ćoška jer sam se tu osećao mnogo sigurnije nego u širem delu sobe i znam da sam bio u moći tog sna dugo pošto sam se probudio (najviše zbog toga što nisam mogao da upalim svetlo i rasteram njegove čini). Bojao sam se da će, ako izađem iz ćoška, bela prikaza izleteti iz kupatila, urlajući svojim mrtvačkim urlikom željna da dovrši ono što je započela. Drhtao sam i smrzavao se od pojasa naniže jer mi je bešika popustila.

Ostao sam u ćošku zverajući u tamu mokar i zadihan i pitao se da li je moguće sanjati noćnu moru dovoljno snažne simbolike da čoveka izludi. Tada sam mislio (a mislim i sada) da mi je malo falilo da to saznam.

Konačno sam se osetio dovoljno jakim da napustim ćošak. Na pola puta do kreveta sam skinuo mokru pidžamu i izgubio orijentaciju. Usledilo je pet izgubljenih i očajnih minuta tokom kojih sam se besciljno vrteo u svojoj rođenoj spavaćoj sobi, udarajući u nameštaj kao slepac i stenjući kada bih nešto napipao slabašnom rukom. Sve što bih dodirnuo je ličilo na onu belu stvar. Sve što dodirnem je delovalo sasvim nepoznato. Pošto je razuveravajuće svetlo brojki na satu pored kreveta nestalo, kao i moje snalaženje u prostoru, mogao sam da puzim i po podu džamije u Adis Abebi i osećao bih se potpuno isto.

Konačno sam udario ramenom u krevet. Ustao sam, strgao jastučnicu sa malog jastuka i obrisao prepone i butine. Upuzao sam u krevet, navukao ćebad preko sebe i ležao drhteći, dok je ledena kiša ravnomerno pucketala po prozorima.

Nisam mogao da zaspim te noći, a san nije izbledeo kao što to obično biva kad se probudiš. Ležao sam na strani, drhtavica je polako popuštala i razmišljao o njenom kovčegu, tamo, na prilazu za kola, mislio kako se sve to nekako sumanuto uklapa - Džo je volela Saru, pa ako bi se igde vratila kao duh, vratila bi se tamo. Ali zašto bi želela da mi naudi? Zašto bi Džo ikada poželela da me povredi? To nisam mogao da shvatim.

Vreme je nekako prošlo i došao je trenutak kada tama prelazi u sivilo, a obrisi nameštaja izgledaju kao stražari u magli. Tako je bilo malo bolje. Mnogo bolje. Upaliću vatru u kuhinji, u šporetu na drva, odlučio sam i skuvaću jaku kafu. Počeću da zaboravljam ovu noć.

Spustio sam noge sa kreveta i podigao ruku da sklonim kosu vlažnu od znoja sa očiju. Mora da sam se ogrebao dok sam puzao dezorijentisan u mraku i pokušavao da pronađem krevet. Na nadlanici, ispod članaka prstiju se protezala plitka, skorela ogrebotina.

PETO
POGLAVLJE

Jednom, kada sam imao šesnaest godina, iznad moje glave je avion probio zvučni zid. Šetao sam kroz šumu kad se to dogodilo i razmišljao o nekoj priči koju sam hteo da napišem, možda, ili kako bi bilo super kada bi Dorin Furnije popustila nekog petka i dozvolila mi da joj skinem gaćice.

U svakom slučaju, bio sam potpuno odsutan kada se začuo tresak. Uhvatio me je potpuno nespremnog - poleteo sam na zemlju sa rukama preko glave, a srce mi je lupalo kao blesavo, sigurno da je mom životu došao kraj (a još sam nevin). To je jedini doživljaj za svih ovih četrdeset godina koji me je podjednako užasnuo kao poslednji san iz „Menderli" serije.

Ležao sam na zemlji, čekajući da se na mene sruči šta god to bilo. Tek posle trideset sekundi tokom kojih ništa nije palo počeo sam da shvatam da je to bio neki džet-džokej iz Vazdušne baze Brunsvik, koji nije mogao da izdrži i probio zvučni zid pre nego što je zašao dublje iznad okeana. Ali, jebo te, ko bi ikad pomislio da je to toliko glasno?

Polako sam se uspravio i stajao dok mi je srce lagano usporavalo i shvatio da se nisam samo ja presekao od straha. Po prvi put otkad pamtim, šumica iza naše kuće u Prauts Neku bila je sasvim tiha. Stajao sam tu, u prašnjavom zraku sunčeve svetlosti, sa suvim lišćem po majici i farmerkama, zadržavajući dah, osluškujući. Čak i tokom nekog hladnog januarskog dana šumica bi žagorila živim razgovorom.

Konačno se oglasila zeba. Sledilo je par sekundi tišine, pa joj je odgovorila kreja. Prošlo je još nekoliko trenutaka, pa se javila i vrana, tek da se zapljune. Detlić je počeo da kucka. Veverica je šmugnula kroz žbunje s moje leve strane. Sačekao sam još minut i tek tada su šumu oživeli poznati zvuci, sve se vratilo na staro, pa sam nastavio svojim poslom. Ipak, nikad nisam zaboravio taj neočekivani prasak i mrtvu tišinu koja ga je pratila.

Često sam mislio na taj junski dan u svetlu ove noćne more. Stvari su se promenile, nekako, ili bi mogle da se promene... ali prvo dolazi tišina tokom koje uveravamo sebe same da smo nepovređeni i da je opasnost - ako je opasnosti bilo - prošla.

Deri je bio zavejan skoro do kraja te nedelje. Led i jak vetar su prouzrokovali veliku štetu tokom te oluje; a pad temperature od deset stepeni je otežao otkopavanje i raščišćavanje. Povrh svega, raspoloženje posle martovske snežne oluje je uvek kruto i puno pesimizma; iako ih imamo svake godine (a i dve tri u aprilu, ako nemamo sreće), uvek nas iznenade. Kad god nas udari, mi se prosto uvredimo.

Jednog dana krajem nedelje vreme je počelo da se menja. Iskoristio sam to da odem na kafu i kolače u restoran malo dalje od one apoteke u kojoj je Džoana obavila svoju poslednju kupovinu. Pijuckao sam, žvakao i rešavao ukrštenicu kad se začulo pitanje: „Da li bih mogao da sednem kod Vas, gospodine Nunan? Baš je gužva danas.”

Pogledao sam gore i ugledao starijeg čoveka koga sam odnekle znao, ali nisam mogao da se setim odakle.

„Ralf Roberts,” rekao je. „Ja sam dobrovoljac u Crvenom krstu. Ja i moja žena, Lois.”

„O, da, naravno,” rekao sam. Dajem krv u Crvenom krstu jednom u šest nedelja ili tako nešto. Ralf Roberts je jedan od onih starčića koji nude sok i keks i govore ti da ne praviš nagle pokrete ako osetiš vrtoglavicu. „Molim Vas, sedite.”

Pogledao je u novine koje su stajale na suncu, otvorene na ukrštenici i uvukao se u separe. „Zar ne mislite da je rešavanje ukrštenica u Derijevskim vestima nalik fudbalskoj utakmici bez golmana?” pitao je.

Nasmejao sam se i klimnuo. „Rešavam je iz istog razloga zbog koga se ljudi penju na Mont Everest, gospodine Roberts - zato što postoji. Samo što, kad je ova ukrštenica u pitanju, svi uspevaju da se popnu do vrha.”

„Zovite me Ralf. Molim Vas.”

„Dobro. Ja sam Majk.”

„Dobro.” Nakezio se i pokazao zube malo krive i žute, ali prirodne. „Volim da zovem ljude imenom. To je kao kad možeš da skineš kravatu. Dobro nas je protresla ova oluja, zar ne?”

„Da,” rekao sam, „ali polako otopljava.” Temperatura je tog jutra skočila za petnaest stepeni, kao što to često biva u martu. Još bolje od tog toplog talasa bilo je sunce koje nam je grejalo lica. Ta toplina me je namamila van kuće.

„Stiže proleće, izgleda. Ponekad se čini kao da je negde zalutalo, ali uvek nađe put do kuće.” Otpio je malo kafe i spustio šolju na sto. „Odavno vas nisam video u Crvenom krstu.”

„Obnavljam se,” rekoh, ali to je bio samo izgovor; pre dve nedelje je došao red na mene da dam krv. Na frižideru je stajao poziv. Jednostavno sam to smetnuo s uma. „Doći ću iduće nedelje, sigurno.”

„To sam pomenuo jer znam da ste grupa A, a ta nam uvek fali.”

„Rezervišite jedan ležaj za mene.”

„Računajte na to. Da li je sa vama sve u redu? Pitam zato što izgledate umorno. Ako je u pitanju nesanica, verujte, znam kako vam je.”

Baš izgleda kao neko ko pati od nesanice, pomislio sam - suviše veliki podočnjaci. Ali on je takođe imao sedamdeset i nešto godina; mislim da niko ne dogura dotle a da mu se dob ne vidi na licu. Zadržiš se malo duže i život te kljucne po očima i obrazima, zadrži se još malo i izgledaš kao Džo La Mota posle petnaeste runde.

Taman sam zaustio da dam svoj uobičajeni odgovor na to pitanje, pa sam zastao i zapitao se zašto svaki put moram da potegnem to zamorno mačo sranje, koga sam uopšte pokušavao da prevarim. Šta sam mislio da će se desiti ako kažem čoveku koji mi u Crvenom krstu daje keks i sok dok mi sestra vadi iglu iz ruke da nisam baš najbolje? Zemljotres? Požar i poplava? Sranje.

„Ne,” rekao sam, „stvarno se ne osećam baš najbolje, Ralfe.”

„Grip? Svi su ga dobili.”

„Ne. Ovog puta sam se izvukao, mislim. A i dobro spavam.” To je bila istina - san o Nasmejanoj Sari se nije ponovio, ni u kraćoj ni u dužoj verziji. „Mislim da sam samo neraspoložen.”

„Pa, onda treba da idete na odmor,” rekao je i otpio gutljaj kafe. Kada je ponovo pogledao ka meni, podigao je obrve i spustio šolju. „Šta? Je l’ nešto nije u redu?”

Ne, hteo sam da kažem. Vi ste prva ptičica koja se oglasila u tišini, Ralfe, samo to.

„Ne, sve je u redu,” rekao sam; i samo da čujem kako te reči zvuče kada ih ja izgovorim, ponovio:

„Odmor.”

„Aha,” rekao je smešeći se. „Ljudi to stalno rade.”

Ljudi to stalno rade. Tu je bio u pravu, čak i ljudi koji to sebi baš i ne mogu da dozvole stalno idu na odmore. Kad se umore. Kad se uvaljaju u sopstvena sranja. Kada im se sve smuči; i zarađivanje i trošenje.

Ja sam definitivno sebi mogao da dozvolim odmor i mogao sam da ga uskladim s poslom - kojim poslom, ha, ha? - pa ipak je bilo potrebno da se pojavi čovek iz Crvenog krsta da mi ukaže na ono što bi jednom univerzitetski obrazovanom čoveku kao što sam ja bilo očigledno: da nisam bio na odmoru otkad smo Džo i ja bili na Bermudima, te zime pre nego što je umrla. Tek kad sam kasnije tog leta video Ralfovu čitulju u novinama (udario ga je auto) shvatio sam koliko mu u stvari dugujem. Taj savet je bio bolji od bilo koje čaše soka koju sam dobio posle davanja krvi, verujte mi.

Kada sam izašao iz restorana nisam krenuo kući nego sam pretabao pola prokletog grada sa novinama pod miškom. Hodao sam toliko da sam se smrzao iako je otoplilo. Nisam mislio ni o čemu, a ipak sam mislio o svemu. To je bila posebna vrsta razmišljanja, ona vrsta koja se obično javljala pre nego što bih seo da napišem knjigu, pa iako nisam tako razmišljao godinama, došlo je lako i prirodno, kao da nikada nisam ni prestajao.

To je kao da neki jaki momci uparkiraju kamion u tvoje dvorište i počnu da istovaruju stvari u podrum. Ne mogu bolje to da objasnim. Ne možete da vidite šta su te stvari jer su upakovane u postavljene kutije, ali i ne morate da ih vidite. To je nameštaj, sve što je potrebno da pretvorite kuću u dom, da bude baš kako treba, baš kako ste želeli.

Kada se ti momci popnu u svoj kamion i odu, ti siđeš u podrum i prošetaš (kao što sam ja šetao po Deriju tog jutra, šljapkajući kaljačama uzbrdo i nizbrdo), pipneš nešto zaobljeno, pa neki dobro upakovani ćošak. Da nije ovo sofa? Možda je ono komoda? Nije bitno. Sve je tu, momci nisu ništa zaboravili, pa iako sve moraš sam da preneseš gore (lomeći vrat usput, najčešće), dobro je. Važno je da je sve isporučeno.

Nadao sam se da je ovog puta kamion isporučio sve što mi je potrebno za preostalih četrdeset: godine koje ću provesti u Zoni bez pisanja. Došli su do vrata podruma, pristojno pokucali i pošto nekoliko meseci nije bilo odgovora, potražili su macolu. HEJ, DRUŽE, NADAMO SE DA TE BUKA NIJE MNOGO UPLAŠILA, IZVINI ZBOG VRATA!

Nije me bilo briga za vrata; brinuo sam za nameštaj. Da nisu nešto polomili, da li je sve tu? Verovatno. Mislio sam da treba samo da ga odnesem gore, otpakujem i stavim gde treba.

Na putu kući sam prošao pored derijskog slatkog, malog bioskopa koji je cvetao uprkos video-revoluciji. Ovog meseca su prikazivali klasični SF iz pedesetih, ali je april bio posvećen Hemfri Bogartu, Džoinom omiljenom glumcu. Stajao sam ispod panoa nekoliko trenutaka, proučavajući reklamu. Tada sam otišao kući, nasumice u oglasima izabrao turističku agenciju i rekao im da hoću da idem na Ki Largo. Ki Vest, mislite. Ne, rekao sam mu, mislim Ki Largo, kao u filmu sa Bogijem i Bekol. Tri nedelje. Onda sam razmislio. Bogat sam, sam sam i u penziji. Kakve bre tri nedelje?! Šest nedelja, rekao sam. Nađite mi neku kućicu ili nešto slično. Biće skupo, rekao je. Rekao sam mu da me baš briga. Kad se vratim u Deri, biće proleće.

U međuvremenu moram da otpakujem neki nameštaj.

Bio sam očaran Ki Largom prvih mesec dana, a poslednje dve nedelje sam se smrtno dosađivao. Ipak sam ostao do kraja jer dosada je dobra. Ljudi koji dobro podnose dosadu mogu mnogo da razmišljaju. Pojeo sam milion rakova, popio oko hiljadu margarita i pročitao dvadeset tri romana Džona Mekdonalda. Ljuštio sam se, crveneo, ljuštio se i konačno pocrneo. Kupio sam kačket sa dugim štitnikom na kome je pisalo PAPAGAJ drečavo zelenim slovima. Šetao sam istom plažom toliko puta da su me svi znali po imenu. I raspakivao nameštaj. Mnogo toga mi se nije dopadalo, ali je sve bez sumnje moglo da stane u kuću.

Razmišljao sam o Džo i našem zajedničkom životu. Hteo sam da joj kažem kako niko nikada neće pomešati Biti dvoje sa Pogledaj dom svoj, anđele. „Nećeš sad valjda da počneš sa tim frustriranim umetničkim sranjem, je li, Nunane?” odgovorila je... te reči su mi se stalno vraćale na Ki Largu, uvek Džoinim glasom: sranje, frustrirano umetničko sranje, svo to klinačko sranje frustriranog umetnika.

Zamišljao sam Džo kako mi prilazi u njenoj crvenoj kecelji sa punim šeširom pečuraka, smeje se i likuje: „Niko na TR-u večeras ne jede bolje od Nunanovih!” Zamišljao sam je kako maže nokte na nogama, sagnuta među sopstvenim butinama kako samo žene mogu dok obavljaju taj posao. Sećao sam se kako me je gađala knjigom jer sam se smejao nekoj novoj frizuri. Sećao sam se kako je pokušavala da nauči da svira bendžo i kako je izgledala u tankoj majici bez brushaltera. Sećao sam se kako je plakala, kako se smejala i kako se ljutila. Sećao sam se kako mi je rekla da je sve to sranje, obično frustrirano umetničko sranje.

I razmišljao sam o snovima; posebno o onom poslednjem. To je bilo lako jer sam ga se sećao jasno, mnogo bolje od nekih običnijih. Taj poslednji san o Nasmejanoj Sari i moj prvi seksi san (kako se nadvijam nad golu devojku koja leži u ležaljci i jede šljivu) su jedini kojih se sećam savršeno jasno, iz godine u godinu; ostale sam ili zaboravio, ili pamtim neke zamagljene deliće.

U snovima o Sari je bilo baš mnogo jasnih detalja - gnjurci, cvrčci, zvezda Danica i moja želja, to su samo neki; sve njih sam smatrao raznolikošću. Prostom scenografijom ako hoćete. Tako sam sve to mogao da izbacim iz glave. Time sam spao na tri velika elementa, tri velika komada nameštaja koje moram da otpakujem.

Dok sam tako sedeo na plaži i posmatrao sunce kako zalazi između mojih nožnih prstiju prekrivenih peskom, mislio sam da mi ne treba psihijatar da bi shvatio na koji način su te tri stvari povezane.

Tri glavna elementa snova o Sari su bili šuma iza mene, kuća ispod mene i ja, Majkl Nunan lično, skamenjen između njih. Pada mrak, a iz šume vreba opasnost. Biće zastrašujuće spustiti se u kuću, verovatno zato što je tako dugo bila prazna, ali ja znam da moram da siđem tamo; zastrašujuće ili ne, to mi je jedino skrovište. Ali ne mogu da se pomerim. Imam pešačku blokadu.

U poslednjoj noćnoj mori sam u stanju da siđem u sklonište, ali se pokazuje kako ono to nije. Pokazalo se da je mnogo opasnije nego što sam... pa, u najluđim snovima sanjao. Moja mrtva žena izleće napolje, vrišti, još uvek upetljana u mrtvački pokrov i napada me. Kad god se setim tog hitrog bića sa vrečastim rukama, zadrhtim i pogledam preko ramena, iako je prošlo pet nedelja i od Derija sam udaljen skoro tri hiljade milja.

Ali, da li je to bila Džoana? U to nisam bio siguran, zar ne? Ta čuma je bila sasvim umotana. A kovčeg je, istina, ličio na njen, ali to bi mogao da bude i pogrešan trag.

Piščeva blokada, pešačka blokada.

Ne mogu da pišem, rekao sam glasu u snu. Glas kaže da mogu. Glas kaže da je piščeva blokada nestala, a ja mu verujem zato što je pešačka blokada nestala; konačno sam prošetao niz prilaz za kola, tamo ka skloništu. Mada - bojim se. Bio sam užasnut čak i pre nego što se bezoblična bela furija pojavila. Kažem da se bojim gospođe Denvers; to je samo moj usnuli um pomešao Saru i Menderli. Bojim se...

„Bojim se pisanja,” rekao sam samom sebi naglas. „Bojim se čak i da pokušam.”

To je bila noć pre povratka u Mejn, bio sam pripit. Pred kraj odmora sam često uveče pio. „Ne bojim se blokade, bojim se skidanja blokade. Stvarno sam se sjebao, dečaci i devojčice. Načisto sam se sjebao.”

Sjeban ili ne, rešio sam da konačno proniknem u srž problema. Bojao sam se skidanja blokade, možda i sakupljanja rasparenih delića mog života i nastavljanja bez Džo. Međutim, neki deo duboko u meni je verovao da to moram da uradim; da se oni preteći zvuci iz šume upravo na to odnose. A vera se računa duplo. I više, u stvari, ako ste maštoviti. Kada maštovita osoba zapadne u mentalne probleme, crta između onoga što se čini i onoga što jeste ume da nestane.

Zvuci iz šume, da gospodine. Jedan od njih je bio tu, u mojoj ruci, dok sam razmišljao o tim stvarima. Podigao sam piće i okrenuo ga ka zapadu, izgledalo je kao da je zalazeće sunce zapalilo čašu. Mnogo sam pio, to je možda u redu za Ki Largo - jebi ga, ljudi treba da piju na odmoru, to je već zakon - ali sam ja pio previše i ranije. Pio sam tako da je bilo pitanje vremena kad ću izgubiti kontrolu. To može čoveka da uvali u nevolje.

Zvuci iz šume i potencijalno sklonište koje je čuvala babaroga koja nije bila moja žena, već možda sećanje na nju. To je imalo smisla jer je Sara bila Džoino najdraže mesto na svetu. Ta misao je vodila drugoj i naterala me da spustim noge na zemlju sa ljuljaške na kojoj sam sedeo i ustanem, uzbuđen. Nasmejana Sara je takođe bila mesto u kome je počeo ritual... šampanjac, poslednja rečenica i najvažnije, blagoslov: „Pa, onda je to u redu, zar ne?”

Da li sam želeo da sve opet bude u redu? Da li sam to istinski želeo? Mesec ili godinu dana ranije možda ne bih bio tako siguran, ali sada jesam. Odgovor je bio, da. Da, želeo sam da nastavim dalje, da pustim svoju mrtvu ženu da počiva, zalečim srce i počnem da živim. Ali, da bih u tome uspeo, moram da se vratim.

Da se vratim u brvnaru. Nazad u Nasmejanu Saru.

„Da,” rekao sam i naježio se. „Da, to je to.”

Pa što da ne?

To pitanje me posramilo kao i primedba Ralfa Robertsa da mi je potreban odmor. Ako treba da idem u Nasmejanu Saru sada, kada je odmor gotov, zašto da ne? Možda će biti malo jezivo prve dve noći, zbog one noćne more, ali će sam boravak tamo brže oterati taj san.

A (ovu poslednju misao sam pustio samo u mali ćoškić svog svesnog uma), možda se nešto desi sa mojim pisanjem. Verovatno neće, ali nije nemoguće. Samo čudo, zar nisam to pomislio prvog dana nove godine dok sam sedeo na ivici kade i držao vlažan peškir na čelu? Da. Samo čudo. Ponekad slepi ljudi padnu, ustanu na noge i povrate vid. Možda bogalji nekad ipak mogu da bace štake i prohodaju kada se popnu uz crkvene stepenice.

Imam osam ili devet meseci pre nego što Harold i Debra počnu da mi dosađuju sa sledećom knjigom. Odlučio sam da to vreme provedem u Nasmejanoj Sari. Trebaće mi malo da sredim stvari u Deriju, a i neko vreme da Bil Din dovede kuću na jezeru u red za stalnog stanara, ali ću lako moći da budem tamo do četvrtog jula. Odlučio sam da je to odličan datum, ne samo zato što je rođendan naše države, već i zato što je tad kraj sezone komaraca u zapadnom Mejnu.

Onog dana kada sam spakovao stvari (romane Džona Mekdonalda sam ostavio sledećem stanaru), obrijao bradu od nedelju dana sa lica pocrnelog do neprepoznavanja i odleteo za Mejn, odlučio sam: vraćam se na mesto koje je moja podsvest poistovetila sa skrovištem od duboke tame; vratiću se iako mi podsvest takođe poručuje da je to rizično. Ne vraćam se očekujući da je Sara moj Lurd... ali ću dozvoliti sebi da se nadam; i kada budem prvi put video zvezdu Danicu kako viri iznad jezera, dozvoliću sebi da pomislim želju.

Samo jedna stvar se nije uklapala u moju temeljnu analizu snova o Sari - i pošto nisam mogao da je objasnim, pokušao sam da je ignorišem. Nije mi uspelo, doduše - deo mene je još uvek bio pisac, a pisac je čovek koji je naučio svoj um da bude neposlušan.

To je bila posekotina na mojoj nadlanici. Bila je u svim snovima, mogu se zakleti... a onda se stvarno pojavila. Takvo sranje ne možete naći u delima doktora Frojda; takve stvari su strogo rezervisane za vidovnjačke TV-emisije.

To je bila slučajnost i ništa više, mislio sam dok je avion polako sletao. Sedeo sam na A-2 sedištu (najbolja stvar kod sedenja napred u avionu je da si najbliži eksploziji u slučaju nesreće) i gledao u borove šume dok smo lagano klizili dole ka aerodromu Bengor. Sneg je nestao do sledeće godine; istopio sam ga letovanjem. Samo slučajnost. Koliko puta u životu si posekao ruke? Stalno su istaknute, zar ne, stalno mlataraju? Same traže...

Sve je to trebalo da zvuči ubedljivo, ali nekako - nije. Verovatno je tako... ali...

Momci iz podruma su bili prepreka. Oni nisu poverovali. Uopšte nisu poverovali.

U tom trenutku sam osetio blagi udar; boing 737 je sleteo i tu misao sam smetnuo s uma.

Jednog popodneva, netom po povratku kući, preturao sam po ormanima dok nisam pronašao kutije sa Džoinim starim fotografijama. Sredio sam ih, pa sam proučavao one snimljene na Dark Skor jezeru. Tih je bilo mnogo, ali Džo se na većini nije videla, mrzela je da se slika. Ipak sam našao jednu, sećam se da sam je snimio 1990. ili ’91.

Čak i netalentovan fotograf ponekad napravi dobru fotografiju - i ćorava koka ubode zrno i te priče - a ova je bila dobra. Džo stoji na splavu, a iza nje zalazi zlatno-crveno sunce. Upravo je izašla iz vode, cedi se u sivom bikiniju sa crvenim bretelama. Uhvatio sam je dok se smejala i sklanjala mokru kosu sa čela i slepoočnica. Bradavice su joj se ocrtavale kroz gornji deo bikinija. Izgledala je kao glumica sa reklamnog postera za neki B film o čudovištima na plaži ili serijskom ubici u univerzitetskom selu.

Nadvladala me je iznenadna žudnja za njom. Želeo sam je gore baš takvu kao na toj fotografiji, sa pramenovima zalepljenim za lice i u mokrom, priljubljenom kupaćem kostimu. Želeo sam da joj sisam bradavice kroz bikini i u ustima osetim ukus tkanine i njihovu švrstinu. Želeo sam da posisam vodu iz pamuka kao mleko, pa da strgnem donji deo njenog kostima i tucam je dok oboje ne eksplodiramo.

Drhtavim rukama sam ostavio fotografiju na stranu, zajedno sa još nekim koje su mi se dopadale (iako mi se nijedna druga nije dopadala na isti način). Strašno mi se digao, tako da sam imao osećaj da mi se koža skamenila. Dok te to ne prođe, nisi ni za šta.

Najbrži način da se reši takav problem ako nema žene koja bi ti u tome pomogla u blizini je da masturbiraš, ali mi ta ideja nije čak ni pala napamet. Umesto toga sam nemirno šetao po gornjem spratu stežući pesnice, sa nečim što je ličilo na veliku grbu na prednjem delu farmerki.

Bes je verovatno normalna faza u procesu žalosti - čitao sam o tome - ali se nikada nisam ljutio na Džoanu zato što je umrla do dana kada sam pronašao tu fotografiju. A tada, jao. Šetao sam okolo, sa erekcijom koja nema nameru da popusti, besan kao ris. Glupa kučka, zašto je trčala u sred najtoplijeg dana godine? Glupa, bezobzirna kučka, da me tako ostavi samog i nesposobnog za posao.

Seo sam na stepenik i pitao se šta da radim. Piće je prava stvar, odlučio sam, a onda još jedno da mu pravi društvo. Skoro sam ustao kada sam shvatio da to i nije preterano dobra ideja.

Umesto toga sam otišao u kancelariju, uključio kompjuter i rešio ukrštenicu. Te noći, u krevetu, sam se mislio da li da pogledam Džoinu sliku u kupaćem kostimu još jednom. Smislio sam da je to još gora ideja nego par pića kada sam besan i tužan. Noćas ću sanjati onaj san, pomislio sam dok sam gasio svetlo. Sigurno.

Ipak nisam. Izgleda da je bilo gotovo sa snovima o Nasmejanoj Sari.

Posle nedelju dana razmišljanja činilo mi se da je leto u Nasmejanoj Sari u najmanju ruku odlična ideja. Tako sam jednog majskog subotnjeg popodneva, pošto sam izračunao da bi svaki pošteni kućepazitelj bio kod kuće i gledao Red sokse, pozvao Bila Dina i rekao mu da ću doći na jezero oko četvrtog jula... i da ću, ako sve bude išlo po planu, verovatno tamo provesti jesen i zimu.

„Pa, to je sjajno,” rekao je. „To je stvarno dobra vest. Uželelo te se dosta sveta ovde, Majk. Mnogi hoće da ti izraze saučešće zbog tvoje žene, da znaš.”

Da li je u njegovom tonu bilo trunke prekora ili je to samo moja mašta? Istina je da smo Džo i ja ostavili traga u tom kraju; dali smo značajne priloge maloj biblioteci koja je opsluživala oblast, a Džo je učinila mnogo da se prikupi novac za obnovu knjižnog fonda. Osim toga, bila je u krojačkoj sekciji (heklana ćebad su bila njena specijalnost) i zapažen član oblasne zadruge. Posete bolesnicima... dobrovoljno davanje krvi... vodila štand na seoskom sajmu... s takvim stvarima je počela. Nije nastupala kao neka razmetljiva gospođica Svetica, nego skromno i mirno, pognute glave (najčešće da bi sakrila oštar osmeh - Džo je imala britak smisao za humor).

„Ljudima nedostaje,” rekao sam.

„Bogami nedostaje.”

„I meni mnogo nedostaje. Mislim da zbog toga nisam dolazio na jezero. Tu smo proveli lepa vremena.”

„Valjda. Ali, baš dobro što dolaziš. Sad ću malo tamo da se pozabavim. Kuća je u redu - mogao bi da dođeš danas popodne ako si baš zapeo - ali kad je kuća dugo prazna, postane malo ustajala.”

„Znam.”

„Zvaću Brendu Mezerv da očisti taj džumbus od poda do plafona. Ona ista žena koja je dolazila i ranije, znaš.”

„Da nije Brenda prestara za veliko spremanje, a?” Pomenuta gospođa je imala oko šezdest pet godina i bila je dobra i simpatično priprosta. Najviše je volela masne viceve o zeki i liji. Bila je daleko od gospođe Denvers.

„Žene kao Brenda nikad ne ostare toliko da ne mogu da nadgledaju situaciju,” rekao je Bil. „Dovešće dve, tri devojke da usisaju i podignu teške stvari. Unazadiće te za oko trista dolara. Je l’ to zvuči povoljno?”

„Džabe.”

„Mora da se proveri bunar, mada mislim da je u redu. Video sam osinjak pored Džoinog ateljea koji hoću da zapalim pre nego što se šuma osuši. Da - i krov stare kuće - znaš, na srednjem delu - mora da se okrpi. Trebalo je to da uradim prošle godine, ali znaš - ti nisi dolazio, pa sam se ostavio toga. Jesi li dobar i za to?”

„Da, do deset hiljada. Ako pređeš tu cifru, zovi me.”

„Ako budemo premašili deset, poljubiću i ostaviću.”

„Probaj da to završiš pre nego što dođem, važi?”

„...bro. Hoćeš da si nasamo, znam... paz’ da ne budeš prvih par dana. Šokirali smo se kad je otišla tako mlada; svi. Šokirali i rastužili. Bila je srce.”

„Hvala ti, Bile.” Osetio sam kako mi naviru suze. Tuga je kao pijani gost - vraća se sa vrata da popije još jedno piće. „Hvala na lepim rečima.”

„Naješćeš se ti kolača, momče.” Nasmejao se malo sumnjičavo, kao da se boji da ne ispadne indiskretan.

„Ne znaš ti koliko ja mogu pojedem,” rekao sam, „a ako preteraju, pa zar Keni Oster nema više onog irskog hrta?”

„Da, da, taj stvor bi jeo dok se ne raspadne!” naglas se nasmejao Bil, odlično raspoložen. Kikotao se dok se nije zagrcnuo. „Borovnica, tako ga zovu, dabogda crk’o ako znam zašto. Kakvo šlompavo stvorenje!” Pretpostavljam da je mislio na psa, a ne na gospodara. Keni Oster je nešto malo preko metar i po i nabijen, daleko od šlompavog.

Odjednom sam shvatio kako mi nedostaju ti ljudi - Bil i Brenda i Badi Dželison i Keni Oster i svi ostali starosedeci sa jezera. Čak mi je nedostajao i Borovnica, irski hrt, koji je trčkarao okolo visoko uzdignute glave, k’o da je u njoj bilo i pola mozga i balama koje su visile sa njuške.

„Moram da odem dole da očistim ono što je nanela zima,” rekao je Bil. Zvučao je postiđeno. „Nije tako loše ove godine - ali i dalje ima raznoraznih govana okolo koja još nisam rasčistio. Treb’o sam to odavno da uradim. Što ti nisi tu nije nikakav izgovor. Trošim tvoje pare.” Bilo je nečeg zabavnog u slušanju matorog prdeža kad se posipa pepelom; Džo bi lupila nogama i zasmejala se, siguran sam.

„Ako sve bude pod konac do četvrtog jula, Bile, biću presrećan.”

„Bićeš srećan kao muva u govnetu, onda. Obećavam.” Sam Bil je zvučao srećno kao muva u govnetu, a meni je bilo milo. „'Ćeš da siđeš ovamo i pišeš knjigu pored vode? Kao nekad? Nije da ove zadnje dve nisu bile dobre, moju ženu nisi mog’o da odvojiš od njih, ali..."

„Ne znam,” rekao sam, što je bila istina. Onda mi je nešto palo na pamet. „Bile, da li bi učinio nešto za mene pre nego što sve rasčistiš i pustiš Brendu u kuću?”

„Sa zadovoljstvom,” odgovorio je, pa sam mu rekao šta želim.

Četiri dana kasnije sam dobio mali paket sa ovom sažetom povratnom adresom: DIN/G.P./TR-90 (JEZERO). Otvorio sam ga i istresao dvadeset fotografija snimljenih jednom od onih filmova-aparata koje iskoristiš pa baciš.

Bil je potrošio rolnu filma na različite uglove kuće; sa svakog snimka je izbijao suptilni miris zapostavljenosti kojim svako mesto odiše kad se ne koristi dovoljno... čak i mesto koje je „kućepaženo“, što bi rekao Bil, postane samotno posle nekog vremena.

Jedva da sam bacio pogled na slike. Želeo sam samo prve četiri i poredao ih na kuhinjski sto da ih dobro osvetli sunčeva svetlost. Bil ih je snimio sa vrha prilaza za kola, uperivši kameru tamo gde je ležala Nasmejana Sara. Video sam mahovinu na trupcima glavne kuće, ali i na severnom i južnom krilu. Video sam razbacane suve grančice i nanose borovih iglica na prilazu. Bil je sigurno pao u iskušenje da sve to očisti pre slikanja, ali nije. Rekao sam šta tačno želim - „đubre i sve“ su bile moje reči - i to sam i dobio.

Žbunje sa obe strane prilaza se dosta proširilo od našeg poslednjeg dužeg boravka na jezeru; nije baš podivljalo, ali da, neke od dužih grančica su izgledale kao da posežu jedna za drugom preko asfalta kao rastavljeni ljubavnici.

Ipak je ono na šta sam se stalno vraćao bio bočni deo trema na samom kraju prilaza. Ostale sličnosti između fotografija i mojih snova bi mogle biti sasvim slučajne (ili piščeva, često iznenađujuće praktična, mašta na delu), ali suncokrete koji rastu između dasaka na tremu nisam mogao da objasnim, kao ni posekotinu na mojoj nadlanici.

Okrenuo sam jednu od fotografija. Bil je na poleđini, paučinastim rukopisom napisao: „Ovi su ove godine poranili... ušli nepozvani!

Ponovo sam okrenuo sliku. Tri suncokreta rastu kroz daske trema. Ni dva, ni četiri, nego tri velika suncokreta sa glavicama nalik na reflektore.

Kao oni iz mog sna.

ŠESTO
POGLAVLJE

Trećeg jula 1998. sam ubacio dva kofera i lep - top u ševrolet, počeo da se isparkiravam, stao i ponovo ušao u kuću. Bila je prazna i nekako ucveljena kao verna ljubavnica koja je ostavljena, a ne može da shvati zbog čega. Nisam pokrio nameštaj i bilo je struje (bilo mi je jasno da eksperiment na jezeru može brzo da propadne), ali je kuća u ulici Benton broj 14 ipak delovala napušteno. Sobe su odjekivale kad prođem kroz njih iako su bile prepune nameštaja, a neko prašnjavo svetlo je izbijalo odasvuda.

Kompjuter u mojoj radnoj sobi je ličio na dželata, pokriven zbog prašine. Kleknuo sam ispred njega i otvorio jednu od fioka. U njoj su bila četiri paketa hartije. Uzeo sam jedan i stavio ga pod mišku, pa krenuo napolje. Stavio sam onu provokativnu fotografiju Džo u kupaćem kostimu u srednju fioku. Ponovo sam se vratio, uzeo je, pocepao hartiju u koju je papir bio umotan i zavukao u njega sliku tako da viri do pola, kao obeleživač strana. Ako, kojim slučajem, ponovo počnem da pišem, pa malo odmaknem, srešću se sa Džoanom negde na dvesta pedesetoj strani.

Izašao sam iz kuće, zaključao vrata, ušao u kola i krenuo. Više se nikada nisam vratio.

Nekoliko puta sam bio u iskušenju da odem na jezero i osmotrim kako idu radovi, koji su bili mnogo ozbiljniji nego što je Bil Din u početku očekivao. Zadržao me je osećaj koji nikada nije svesno artikulisan u mom umu, ali je ipak bio veoma jak - da ne treba tako, da kada sledeći put odem do Sare treba da se raspakujem i ostanem.

Bil je zaposlio Kenija Ostera da pokrije krov, a Kenijevog brata da „oljušti devojčicu“, proces čišćenja poseban za brvnare. Bil je takođe pozvao i vodoinstalatera da proveri instalacije i dobio moju dozvolu da zameni neke stare cevi i pumpu za vodu.

Nervirao se oko ovih izdataka preko telefona; nisam ga tešio. Kada su u pitanju Jenkiji pete ili šeste generacije i trošenje para, možeš samo da se skloniš u stranu i pustiš ih da sami prebole. Jenki smatraju da je trošenje para nekako nepristojno, kao vatanje na javnom mestu. Što se mene tiče, trošak me uopšte nije uzbudio. Živim skromno, uglavnom, ne iz neke moralne dileme već zato što moja mašta, bujna na drugim planovima, potpuno zakaže kad je u pitanju trošenje para. Moje viđenje troškarenja je ili vikend u Bostonu, utakmica Red soksa, kupovina CD-ova i knjiga i pose ta Vordsvort knjižari u Kembridžu. Takav život se slabo poznaje na kamatama, a kamoli na glavnici; dole u Votervilu sam imao odličnog računovođu, pa sam tog dana, kad sam zaključao kuću u Deriju i krenuo na zapad bio težak nešto preko pet miliona dolara. Ništa posebno u poređenju sa Bilom Gejtsom, ali velika lova za ovaj kraj, koja mi je dozvoljavala da se radujem izdacima za popravku kuće.

To je bilo čudno proleće i rano leto. Uglavnom sam čekao, završavao poslove po gradu, razgovarao sa Bilom Dinom kada bi me zvao sa novom rundom problema i pokušavao da ne razmišljam. Odradio sam intervju sa Izdavačkim nedeljnikom, a kad me je pitao „da li mi je bilo teško da se vratim pisanju posle žalosti" rekao sam ne, sa savršeno mirnim izrazom lica. Što da ne? To je istina. Problemi su počeli tek pošto sam završio Sa samog vrha; do tada sam radio kao Singerica.

Sredinom juna sam otišao na ručak u Starlajt kafe sa Frenkom Arlenom. Starlajt je u Luistonu, na geografskoj polovini puta između njegovog i mog grada. Frenk me je uz dezert (Starlajtov čuveni kolač od jagoda) pitao da li se viđam sa nekim. Pogledao sam ga, iznenađen.

„Šta zevaš?” pitao je, a lice mu je odslikavalo jednu od devetsto neimenovanih emocija - ova je bila negde između zabavljenosti i iznerviranosti. „Ne misliš valjda da ćeš tako prevariti Džo? U avgustu će biti četiri godine kako je umrla.”

„Ne,” rekao sam. „Ne viđam nikoga.”

Pogledao me je. Uzvratio sam pogled na nekoliko sekundi, pa sam počeo da se brljam kašičicom po šlagu na kolaču. Kore su bile još tople, a šlag se topio. To me je teralo da mislim na onu blesavu staru pesmu o kolaču ostavljenom na kiši.

„Da li si nekoga viđao, Majk?"

„Nisam siguran da to ima neke veze s tobom.”

„O, pobogu. Na letovanju? Da li si...“

Naterao sam se da podignem pogled sa istopljenog šlaga. „Ne,” rekao sam. „Nisam.”

Čutao je nekoliko trenutaka. Mislio sam da se sprema da pređe na drugu temu. To bi mi sasvim odgovaralo. Umesto toga me je direktno pitao da li sam nešto kresnuo otkad je Džoana umrla. Da sam slagao, prihvatio bi laž ćak i ako u nju ne poveruje - muškarci stalno lažu kad je seks u pitanju. Ali rekao sam istinu... i to sa nekim perverznim zadovoljstvom.

„Ne.”

„Nijednom?”

„Nijednom."

„A masaža? Znaš, makar da ti...“

„Ne.”

Sedeo je i lupkao kašičicom o ivicu tanjirića za dezert. Nije uzeo ni zalogaj. Gledao je u mene kao da sam neka čudna buba ili novootkriveni mikrob. To mi se nije baš sviđalo, ali mislim da sam ga razumeo.

Dva puta sam bio blizu onoga što se danas zove „veza“, nijednom na Ki Largu, gde sam video bar dve hiljade žena obučene u lastiš i izazov. Jednom sa riđokosom kelnericom, Keli, iz restorana u kome sam često ručao. Posle nekog vremena smo počeli da pričamo, šalimo se, a onda smo se onako gledali, znate kako, oni pogledi koji malkice predugo traju. Počeo sam da primećujem njene noge i kako joj se uniforma zategne kad se okrene, a ona je primetila da ja primećujem.

I jedna žena iz teretane u kojoj sam vežbao. Visoka žena koje je volela da nosi ružičaste kratke majice za trčanje i crne biciklističke šorceve. Prilično privlačno. I sviđalo mi se šta čita dok pedala na jednom od onih stajaćih bicikala tokom beskrajnih aerobik-putovanja bez cilja - ne Vog ili Kosmo, nego romane Džona Irvinga ili Elen Gilkrajst. Volim ljude koji čitaju knjige i to ne zato što sam ih i sam nekad pisao. I čitači vole da počnu razgovor o vremenskim prilikama, ali po pravilu, umeju da nastave dalje.

Plavuša u roze majicama i crnim šorcevima se zvala Adrija Bandi. Počeli smo da pričamo o knjigama dok smo pedalali u prazno jedno pored drugog, a onda sam dogurao dotle da joj dva puta nedeljno pomažem u sali sa tegovima. U tome ima nečeg vrlo intimnog. Ležeći položaj onoga ko diže tegove je deo toga, pretpostavljam. Verovatno je u pitanju faktor zavisnosti. Iako retko dolazi do toga, osoba koja diže u određenom momentu polaže život u ruke onoga ko joj pomaže. Onda su, negde tokom zime 1996, počeli oni pogledi dok je ležala na klupi, a ja stajao iznad nje gledajući u njeno naopako okrenuto lice. Oni pogledi koji predugo traju.

Keli je imala oko trideset, a Adria je možda bila nešto mlađa. Keli je bila razvedena, a Adria se nije udavala. Ni jedna od njih nije baš sveža iz obdaništa, a ne bi imale ništa protiv da s vremena na vreme spavaju sa mnom. Nešto kao probna vožnja novih kola. Međutim, što se tiče Keli, promenio sam restoran, a kad mi je gradski sportski centar poslao kupon za jedan besplatan termin, iskoristio sam ga i nisam se vratio u teretanu.

Sećam se kako sam jednog dana, šest meseci pošto sam prešao u sportski centar, prošao pored Adrije Bandi na ulici i da sam se postarao da, iako sam joj se javio, ne vidim njen začuđeni, povređeni pogled.

Obe sam ih želeo čisto fizički (u stvari, mislim da se sećam sna u kome sam bio sa obe u krevetu u isto vreme), a opet - nisam želeo ni jednu. Jednim delom zato što nisam mogao da pišem - život mi je, hvala lepo, bio dovoljno sjeban i bez dodatnih komplikacija. Deo je imao veze i sa trudom koji mora da se uloži da bi se otkrilo da li je žena sa kojom si zainteresovana za tebe, a ne za tvoj ekstravagantni račun u banci.

Najveći deo ima veze sa Džo, koja je i dalje zauzimala i previše mesta u mojoj glavi i mom srcu. Još uvek nije bilo mesta ni za koga drugog, ni posle četiri godine. Jad je kao holesterol, a ako nalaziš da je to smešno ili čudno, pravi si srećnik.

„A šta je sa prijateljima?” pitao je Frenk i konačno počeo da jede svoj kolač od jagoda. „Viđaš prijatelje, zar ne?”

„Da,” rekao sam. „Mnogo prijatelja.” Što je bila laž, ali mi je društvo pravilo mnogo ukrštenica, mnogo knjiga i mnogo filmova koje sam noću gledao na videu; mislim da bih mogao da izrecitujem napamet upozorenje o zabrani nedozvoljenog kopiranja. Što se tiče pravih, živih ljudi, javio sam se samo lekaru i zubaru kada sam napuštao Deri, a pošta koju sam poslao se sastojala iz obaveštenja o promeni adrese časopisima kao što su Harper i Nešnal Džiogrefik.

„Frenk,” rekao sam, „zvučiš kao mama jevrejka.”

„Ponekad se pored tebe osećam kao mama jevrejka,” rekao je. „Mama jevrejka koja veruje u isceliteljske moći pečenog krompira, a ne čipsa. Izgledaš bolje, konačno si se malo ugojio, čini mi se...“

„Previše.”

„Ne seri, izgledao si kao Igi Pop kad si došao na Božić. I pocrneo si malo.”

„Mnogo sam šetao.”

„Izgledaš bolje... osim očiju. Ponekad imaš takav pogled da se zabrinem svaki put kad ga primetim. Mislim da bi Džo volela da se neko brine.”

„Kakav pogled?” pitao sam.

„Tvoj uobičajeni milju odsutni. Hoćeš istinu? Izgledaš kao neko ko se negde zaglavio i ne može da se oslobodi.”

Krenuo sam iz Derija u pola četiri, svratio u Ramford na večeru i peo se polako kroz brda zapadnog Mejna dok je zalazilo sunce. Vreme polaska i dolaska sam nesvesno pažljivo isplanirao; kada sam prošao kroz Moton i ušao u raštrkanu opštinu TR-90 spoznao sam kako mi srce potmulo i ubrzano lupa. Lice i ruke su mi bili mokri od znoja bez obzira na erkondišn u kolima. Na radiju je sve zvučalo pogrešno, muzika je ličila na vrisku i isključio sam je.

Bojao sam se, a imao sam i zašto. Čak i ako bih stavio na stranu čudno ukrštanje snova i stvarnosti (što sam uradio veoma lako, pripisujući posekotinu na ruci i suncokrete koji rastu između dasaka na tremu slučaju), imao bih razloga za strah. Zato što to nisu bili obični snovi, a moja odluka da se vratim na jezero posle svih ovih godina nije bila obična odluka. Nisam se osećao kao neki moderan fin-de-millenaire tip u spiritualnoj potrazi za suočenjem sa svojim strahovima; osećao sam se više kao neki starozavetni prorok koji se uputio u pustinju da živi na skakavcima i baznoj vodi zato što mu je to Bog u snu naredio.

Bio sam u nevolji, život mi je bio osrednji-na-putu-ka-užasnoj zbrci, delom i zato što nisam mogao da pišem. Nisam silovao decu, niti sam trčao po Tajms Skveru i propovedao o kojekakvim teorijama zavere u megafon, ali sam ipak bio u nevolji. Izgubio sam se i nisam mogao da se nađem. Tu nema iznenađenja, život ipak nije knjiga. Ono u šta sam se upuštao te julske večeri je bila samo-izazvana šok terapija i to sam znao, priznajte mi bar toliko.

Na Dark Skor se dolazi ovako: autoput od Derija do Njuporta, put broj dva od Njuporta do Betela (sa stajanjem u Ramfordu, koji je smrdeo kao predsoblje pakla dok se proizvodnja hartije nije zaustavila tokom Reganovog drugog mandata); put broj pet od Betela do Voterforda. Onda pređete na put broj šezdeset i osam, stari seoski put preko Kesi Vjua, kroz Moton (centar grada se sastoji iz renovirane štale u kojoj se prodaje pivo, polovne puške i izdaju video trake), pa onda pored znaka na kome piše TR-90 i jednog na kome je pisalo AKO STE U NEVOLJI ZOVITE 1-800-555-GAME ILI *72 - MOBILNI. Ovome je sprejem dodato KO JEBE IGLSE.

Pet milja posle tog natpisa, stižeš do uskog odvajanja sa desne strane koje je označeno samo kvadratom lima sa izbledelim brojem 42. Iznad broja, kao akcenti, stajale su rupe od kalibra 22.

Skrenuo sam na taj put kad sam i planirao - bilo je 19:16, po satu na ševroletovoj komandnoj tabli.

Vraćao se onaj osećaj.

Vozio sam još trista metara po odometru i slušao kako trava kojom je obrastao puteljak tare dno kola, a poneka grana zagrebe krov i odbije se o suvozačku stranu kao pesnica.

Konačno sam parkirao i isključio motor. Izašao sam, otišao iza kola i počeo da čupam svu travu koja je dodirivala Sevijev usijani auspuh. To leto je bilo sušno, trebalo je sprovesti sve mere predostrožnosti. Došao sam tačno u to vreme da bih kopirao svoje snove, nadajući se da ću saznati nešto više o njima ili dobiti ideju šta da radim dalje. Definitivno nisam došao da zapalim šumu.

Kad sam s tim završio, ustao sam i pogledao oko sebe. Cvrčci su pevali i drveće se spojilo iznad puteljka kao i uvek u mojim snovima. Nebo je bilo samo plavi prorez koji bledi iznad moje glave.

Krenuo sam, hodajući desnim tragom točkova. Džo i ja smo na tom kraju puta imali jednog komšiju, starog Larsa Vošbrna, ali je njegov prilaz sada obrastao u šipak i zatvoren zarđalim lancima. Na drvetu sa leve strane lanca bio je natpis ZABRANJEN ULAZ. Na drvetu s desne strane je zakucano NOVI VEK NEKRETNINE i lokalni broj telefona. Reći su bile blede i jedva čitljive u sumraku koji se širio.

Nastavio sam da hodam, ponovo svestan lupanja srca i komaraca koji zuje oko mog lica i ruku. Njihova sezona je skoro prošla, ali sam se ja znojio, a to je miris koji vole. Mora da ih podseća na krv.

Koliko sam, tačno, bio uplašen dok sam prilazio Nasmejanoj Sari? Ne sećam se. Mislim da je strava, kao i bol, jedna od onih senzacija koje potpuno smetnemo s uma kada prođu. Ono čega se sećam je osećaj koji sam imao i ranije na tom mestu, pogotovo ako sam tuda šetao sam. Osećaj da je realnost tanka. Mislim da je tanka, znate, tanka kao led na jezeru kada ojuži, a mi punimo život bukom i svetlom i pokretom da tu tanušnost sakrijemo od nas samih. Ali na mestima kao što je put 42, otkriješ da su dim i ogledala sklonjeni. Ostaje zvuk cvrčaka i pogled na zeleno lišće koje tamni u crno; grančice koje oblikuju lica; zvuk srca u tvojim grudima, tutanj krvi u pozadini tvojih očiju i izgled neba dok plava krv dana otiče iz njegovih obraza.

Kada svetlost dana ode, dođe određena vrsta izvesnosti: ispod površine je tajna, neka tajna - i mračna i sjajna. Osećaš je u svakom udisaju, vidiš je u svakoj senci, očekuješ da uroniš u nju na svakom koraku. Tu je, klizneš preko nje bez daha u krivini kao kad se na skejt-bordu vraćaš kući.

Zastao sam na momenat oko pola milje južno od mesta na kome sam ostavio kola, a još uvek pola milje daleko od prilaza kući. Tu put ulazi u oštru krivinu, a sa desne strane je otvoreno polje koje vodi strmo dole ka jezeru. Uvala Tidvelovih, kako je zovu meštani, ili ponekad, Stari kamp. Tu su Sara Tidvel i njeno zanimljivo pleme izgradili svoje kolibe, tako bar kaže Mari Hingerman (a jednom sam pitao i Bila Dina koji se složio da je to to mesto... mada, nije bio zainteresovan za tu temu, što mi se tada učinilo čudnim).

Stajao sam tu malo i gledao dole na severni kraj Dark Skora. Voda je bila sjajna i mirna, još uvek svetla na odsjaju zalaska sunca, bez ijednog nabora i bez ijednog plovila na vidiku. Sezonci sa čamcima su sada svi već dole u marini ili u Vorington sanset baru, nagađao sam, jedu jastoge i piju velike koktele. Kasnije će neki od njih, posle nekoliko martinija, jurcati gore-dole po jezeru na mesečini. Pitao sam se da li ću biti tu da ih čujem. Mislio sam da postoji dobra šansa da ću do tada već biti na putu za Deri, prestravljen onim što sam pronašao ili razočaran jer nisam pronašao ništa.

„Ti čudni,mali čoveče, rekao je Striklend.”

Nisam znao da ću progovoriti dok reči nisu izletele iz mojih usta, a zašto baš te reči nisam imao pojma. Setio sam se sna o Džo ispod kreveta i stresao se. Komarac je ječao u mom uvu. Pljesnuo sam ga i nastavio dalje.

Na kraju je moj dolazak na čelo prilaza bio isuviše dobro proračunat, osećaj da sam ponovo ušao u san bio je preterano stvaran. Čak su i baloni privezani za natpis NASMEJANA SARA (jedan plavi i jedan beli, sa natpisom DOBRO DOŠAO KUĆI MAJK pažljivo iscifranim crnim flomasterom na svakom) lebdeli nasuprot drveću koje nestaje u mraku nekako pojačavajući deja vu koji sam namerno izazvao jer nema dva ista sna, zar ne? Stvari koje zamisli um i naprave ruke nikada nisu iste, čak i kada se trude iz sve snage da to budu jer mi nismo isti iz dana u dan, pa čak i iz trenutka u trenutak.

Otišao sam do natpisa osećajući tajnu ovog mesta u sumraku. Stegao sam dasku, opipavajući njenu tvrdu realnost i prešao palcem preko slova, izazivao sam cepke i čitao kožom kao što slepac čita Braja: N i A i S i M i E i J i A i N i A; S i A i R i A.

Prilaz za kola je bio rašćišćen od granja i borovih iglica, ali je Dark Skor treperio ružinim bledilom kao i u snu, a i razuđena gro mada kuće je bila ista. Bil je brižljivo ostavio upaljeno svetlo na zadnjem tremu i suncokreti su odavno posečeni, ali je sve ostalo bilo kao u snu. Pogledao sam gore, u prorez neba iznad puteljka. Ništa... čekao sam... i ništa... i onda se pojavila, tačno tamo gde je moje oko na nju naviklo. U jednom momentu se videlo samo nebo koje tamni (boja indiga je počela da se širi sa ivica kao ubrizgano mastilo), a u sledećem je tu svetlucala Venera, sjajna i nepomična. Ljudi stalno pričaju o tome kako gledaju izlazak zvezda, verovatno neki i gledaju, ali mislim da sam ja tada prvi put video kako se jedna od njih pojavljuje. Poželeo sam želju, takođe, ali ovog puta sam bio na javi i nisam poželeo Džo.

„Pomozi mi,” rekao sam, gledajući u zvezdu. Rekao bih više, ali nisam znao šta da kažem. Nisam znao kakva mi je pomoć potrebna.

Dosta je, nespokojno se javio glas u meni. Sad je dosta. Idi nazad i dovezi svoj auto.

Samo što to nije bilo po planu. Plan je bio da siđem niz prilaz za kola kao u tom poslednjem snu, noćnoj mori. Plan je bio da dokažem sebi da dole u senci stare brvnare ne vreba čudovište uvijeno u mrtvački pokrov. Plan je bio poprilično zasnovan na nju ejdž ideji da se treba suočiti sa svojim strahom i nadvladati ga. Ali dok sam stajao tamo i gledao tu iskru svetla na zadnjem tremu (izgledalo je veoma malo u tami koja se spuštala) na pamet mi je pala druga mrvica mudrosti, istina, ne tako poletna, a to je „bolje hrabro pobeći nego glupo poginuti". Dok sam tako stajao sam u šumi pošto je sunce napustilo nebo, to mi je, nesumljivo, zvučalo kao bolja ideja.

Pogledao sam dole i shvatio, zabavljen, kako sam uzeo jedan balon - odvezao ga ni ne primetivši dok sam razmišljao. Lebdeo je vedro nad mojom rukom na kraju svoje vrpce, napisane reči već nečitljive u mraku.

Možda je sve ovo ipak uzalud; možda neću moći da se pomerim. Možda me je ta stara đavolica, pešačka blokada, ponovo uzela pod svoje i stajaću ovde dok se neko ne pojavi i odšlepuje me.

Ali ovo je bilo stvarno vreme i stvarni svet, a u stvarnom svetu ne postoji nešto takvo kao što je pešačka blokada. Otvorio sam šaku. Vrpca koju sam držao je slobodno lebdela, a ja sam pod balonom koji se uzdiže krenuo niz prilaz. Noga pred nogu, uglavnom isto kao i uvek otkad sam naučio taj trik tamo 1959- Ulazio sam dublje i dublje u sveži, ali kiseli miris borovine; jednom sam čak napravio ekstra-veliki korak da zaobiđem suvu granu koja je postojala u snu, ali ne i na javi.

Srce mi je i dalje jako tuklo, a znoj curio s mene masteći mi kožu i privlačeći komarce. Podigao sam ruku da sklonim kosu sa čela, pa stao i podigao je, raširenih prstiju do očiju. Stavio sam drugu do nje. Ni jedna nije bila ogrebana; nije se čak video ni trag one koju sam zadobio puzeći po spavaćoj sobi tokom ledene oluje.

„Dobro sam,” rekao sam. „Dobro sam.”

Ti čudni, mali čoveče, rekao je Striklend, odgovorio mi je glas. Nije bio moj, ni Džoin; to je bio NLO glas naratora moje noćne more, onaj koji me je terao dalje čak i kada sam želeo da stanem. Glas nekog autsajdera.

Nastavio sam da hodam. Prešao sam već više od pola puta. Stigao sam do tačke gde u snu kažem glasu kako se bojim gospođe Denvers.

„Bojim se gospođe D.,” rekao sam, isprobavajući reči naglas u rastućoj tami. „Šta ako je zla stara kućepaziteljka dole?”

Čuo se gnjurac na jezeru, ali glas nije odgovorio. Valjda nije ni trebalo. Gospođa Denvers ne postoji, ona je samo vreća kostiju iz stare knjige, i glas je to znao.

Ponovo sam krenuo. Prošao sam veliki bor u koji je Džo jednom drmnula našim džipom, pokušavajući da se u rikverc popne uz prilaz. Kako je psovala! Kao kočijaš! Uspeo sam da se suzdržim dok nije stigla do „jebo te patak,” a onda sam se potpuno izbezumio, nagnuo sam se kroz prozor džipa sa rukama na slepoočnicama i urlao od smeha dok mi nisu krenule suze, a Džo me je sve vreme streljala vrelim plavim pogledom.

Mogu da vidim trag negde metar i po u visinu na stablu drveta, belinu koja je u mraku odskakala od tamne kore. Tek tu je uznemirenost koja je preovladavala drugim snovima prerasla u nešto mnogo gore. Čak i pre nego što je bela Prikaza izletela iz kuće, osetio sam da nešto nije u redu, da je nešto sasvim uvrnuto; osetio sam da je nekako sama kuća poludela. Na tom mestu, kod starog oguljenog bora sam poželeo da pojurim nazad, po tragu kao Ivica i Marica.

Nisam to sada osetio. Bojao sam se, da, ali nisam bio užasnut. Kao prvo, iza mene nije bilo ničeg, ni traga soptanju. Najgora stvar na koju čovek može da naleti u ovim šumama je iznervirani los. Ili, ako stvarno nema sreće, neraspoloženi medved.

U snu je izašao mesec, skoro tri četvrtine pun, a te noći ga nije bilo. Niti će ga biti, u novinama sam pročitao da je danas sasvim mlad.

Čak i najmoćniji deja vu je klimav, a na pomisao o nebu bez meseca, moj se sasvim srušio. Osećaj da ponovo preživljavam moju noćnu moru je nestao tako naprečac, da sam se čak pitao šta sam ovim želeo da postignem. Sada moram da idem čak tamo nazad da vratim auto.

Dobro, ali to ću učiniti sa baterijskom lampom iz kuće. Jedna je sigurno u...

Serija isprekidanih eksplozija se čula sa udaljene strane jezera, poslednja dovoljno jaka da odjekne u brdima. Zastao sam i brzo udahnuo. Časak ranije bi me ti neočekivani tresci poslali trkom uz prilaz, a sada sam oklevao samo trenutak. To su petarde, sigurno. Sutra je četvrti juli, pa su deca preko jezera poranila sa slavljem kao i uvek.

Hodao sam dalje. Žbunje je i dalje grabilo kao ruke, ali je bilo potkresano, pa me njihov dohvat nije mnogo brinuo. Nisam morao da brinem ni o struji, sada sam bio dovoljno blizu da vidim noćne leptire kako lete oko svetla koje je Bil Din ostavio da me čeka. Čak i da nije bilo struje (u zapadnom delu države veći deo linija je još uvek iznad zemlje, pa često nestaje), generator bi se automatski uključio.

Bez obzira na to što me je napustio osećaj ponavljanja ili ponovnog preživljavanja, bio sam zabezeknut koliko toga iz mog sna je bilo prisutno. Džoine žardinjere su bile na svom mestu, uz putić koji je vodio na mali jezičak plaže koji je pripadao Sari; valjda ih je Brenda Mezerv pronašla u podrumu i naredila jednoj od devojaka da ih ponovo postavi. Još ništa nije niklo, ali sam bio siguran da uskoro hoće. I, čak i bez mesečine iz sna, mogao sam da vidim crni kvadrat na vodi, pedeset metara udaljen. Splav za kupanje.

Nije bilo ovalnog predmeta prevrnutog na tremu; nije bilo kovčega. Moje srce je, bez obzira, jako lupalo i da je u tom trenutku odjeknula još jedna petarda na strani Kašvakamaka, mislim da bih vrisnuo.

Ti čudni, mali čoveče, rekao je Striklend.

Daj mi to, to je moj sakupljač prašine.

Šta ako nas smrt izludi? Šta ako preživimo, a izludi nas? Šta onda?

Stigao sam do mesta kada u mojoj noćnoj mori lupe vrata i ta bela stvar nagrne napolje sa dignutim, zastrtim rukama. Koraknuo sam još jednom i slušao hrapav zvuk koji je stvarao vazduh, uvučen kroz moje grlo i izduvan preko osušenog jezika. Utisak deja vu-a je nestao, ali sam na momenat imao osećaj da će se Prikaza ipak pojaviti tu u stvarnom svetu, stvarnom vremenu. Čekao sam je stisnutih oznojenih pesnica. Udahnuo sam još jedan suv dah i ovoga puta ga zadržao.

Nežno pljuskanje vode o obalu.

Povetarac koji mi tapka lice i šuška u žbunju.

Gnjurac je zakukao na jezeru; noćni leptiri su se odbijali o svetlo na tremu.

Nikakvo zabrađeno čudovište nije izletelo kroz vrata, a kroz prozore kuće sa leve i desne strane vrata se ništa nije kretalo, belo ili bilo kakvo. Iznad kvake je bila poruka, verovatno od Bila i to je bilo sve. Brzo sam izdahnuo i sišao niz ostatak prilaza do Nasmejane Sare.

Poruka jeste bila od Bila Dina. Pisalo je da je Brenda išla u kupovinu; račun iz prodavnice je na kuhinjskom stolu, a ostava dobro opremljena konzervama. Nije preterivala sa kvarljivom robom, ali je kupila mleko, puter, krem za kafu i hamburgere, tu osnovu samačke kuhinje.

Vidimo se idućeg ponedeljka, pisao je Bil. Da se ja išta pitam, već bi bio tu da se javim, ali moja dobra žena kaže da je na nas red da putujemo za praznike, pa idemo dole u Virdžiniju (vrućina!!) da četvrti provedemo sa njenom sestrom. Ako ti nešto treba ili imaš neki problem. ..

Nadrljao je broj telefona njegove svastike u Virdžiniji kao i broj Buča Viginsa u gradu, koji lokalci zovu samo TR, na primer: „Mami i meni je dosadio Betel, pa smo preselile prikolicu na TR.” I još neki brojevi: vodoinstalatera, električara, Brende Mezerv, čak i onog tipa iz Harisona koji je namestio satelitsku antenu tako da ima savršen prijem. Bil je malo toga prepuštao slučaju. Okrenuo sam drugu stranu, zamišljajući ovaj PS.: Slušaj, Majk, ako slučajno izbije nuklearni rat pre nego što se ja i Ivet vratimo iz Virdžinije -

Nešto se pomerilo iza mene.

Okrenuo sam se na petama i ispustio poruku iz ruke. Odletela je na daske zadnjeg trema kao nešto veća vrsta onih noćnih leptira koji se zaleću u gore, u svetlo. U tom trenutku sam bio siguran da je to umotana prikaza, poludeli povratnik u smrću načeto telo moje žene, Daj mi moj sakupljač prašine, daj mi ga, kako se usuđuješ da dođeš ovde i remetiš moj počinak, kako si se usudio da se vratiš u Menderli, i sada kad si tu, kako misliš da mi pobegneš? Misteriozno ćeš nestati, ti čudni mali čoveče. Misteriozno nestati.

Nigde ničega. Samo je povetarac malo uskomešao žbunje... ja ga tog puta nisam osetio na svojoj oznojenoj koži, tog puta ne.

„Mora da je vetar, ničeg drugog nema,” rekao sam.

Kada si sam, zvuk tvog glasa može biti ili zastrašujući ili razuveravajući. Ovoga puta je bio ovaj potonji. Sagnuo sam se, podigao Bilovu poruku i strpao je u zadnji džep. Onda sam iskopao ključeve. Stajao sam pod svetlom trema u velikim, pokretnim senima zaslepljenih noćnih leptira, prevrćući ključeve dok nisam našao onaj koji mi treba. Izgledao je nekako čudno, nekorišćeno; razmišljao sam ponovo, prstom prelazeći preko njegove reckave ivice, zašto nisam dolazio ovde na duže otkad je Džo umrla, nego samo u dve, tri neodložne kraće posete. Da je ona živa, sigurno bi insistirala...

Onda sam shvatio nešto veoma neobično: to nije bilo samo otkad je Džo umrla. Bilo je lako to pomisliti - tokom svih šest nedelja na KI Largu nisam o tome mislio drugačije - ali sada, dok sam stajao tu, u senima leptirova koji plešu (kao pod nekom suludom prirodnom disko kuglom) i slušao gnjurce na jezeru, sada sam se setio da je Džoana umrla u Deriju, a bio je avgust. U gradu je bila jeziva vrućina... pa zašto smo onda bili tamo? Zašto nismo sedeli na našoj hladovitoj terasi u kupaćim kostimima, pili ledeni čaj, gledali čamce i komentarisali skijaše na vodi? Šta je uopšte tražila na parkingu proklete apoteke, kada bi tokom bilo kog drugog avgusta bili miljama daleko odatle?

I to nije bilo sve. Obično bi ostajali u Sari do kraja septembra - mirno, lepo vreme, toplo kao leto. Međutim, ’93- smo otišli posle prve nedelje avgusta. Znam sigurno, jer je Džoana kasnije tog meseca išla sa mnom u Nju Jork, morao sam da završim nešto sa izdavačima i dam neke uobičajene bezvezne intervjue. Na Menhetnu je bilo pasje vrelo, hidranti su prštali u Ist Vilidžu, a ulice u predgrađima cvrčale. Jedne noći smo gledali Fantoma iz opere. Pred kraj se Džo nagla ka meni i šapnula: „O, jebi ga! Fantom opet slinavi!” Do kraja čina sam se suzdržavao da prasnem u divljački smeh. Džo je ponekad bila tako zla.

Zašto je tog avgusta pošla sa mnom? Džo nije volela Njujork ni u aprilu ili oktobru, kad je tamo bilo na neki način lepo. Nisam znao. Nisam mogao da se setim. Bio sam siguran samo u to da se u Nasmejanu Saru nije vratila posle avgusta ’93... a nešto kasnije, nisam bio siguran ni u to.

Gurnuo sam ključ u bravu i okrenuo ga. Morao bih da uđem, upalim svetlo u kuhinji, zgrabim baterijsku lampu i odem do kola. Ako to ne uradim, neki pijanac na južnom kraju puteljka 42 će uleteti prebrzo, zakucati se u moj Ševi i tužiti me za bilion dolara.

Kuća je bila provetrena i uopšte nije mirisala na memlu; umesto nepomičnog, ustajalog vazduha se osećao prijatan miris borovine. Posegao sam za svetlom iza vrata i tada je, negde u tmini kuće počelo da plače dete. Ruka mi se zaledila tamo gde se zatekla, a telo se smrzlo. Nisam baš paničio, ali je svaki trag razumnih misli napustio moj um. Jecalo je, dete je jecalo, a ja nisam imao pojma odakle zvuk dopire.

Onda je počeo da bledi. Ne da se smiruje, već da nestaje - kao da je neko podigao dete i nosi ga niz dugi hodnik... samo što takav ne postoji u Nasmejanoj Sari. Čak i onaj koji se proteže kroz sredinu kuće i povezuje bočna krila sa centralnim nije predugačak.

Bledi... bled... skoro nestao.

Stajao sam u mraku, naježen sa rukom na prekidaču za svetlo. Deo mene je hteo da zbriše, da uteknem odatle najbrže što moje male noge mogu, po tragu, do kola, kao Ivica i Marica. Drugi deo, razumni deo se lagano oporavljao.

Upalio sam svetlo - deo mene koji je hteo da beži rekao je, zaboravi, neće uspeti, to je san, idiote, san ti se ostvaruje. Ali - uspelo je. Svetlo u predsoblju se upalilo rasterujući senke, otkrilo je Džoinu malu keramičku kolekciju sa leve strane i policu za knjige sa desne, stvari koje godinama nisam pogledao, ali su još uvek ovde, nepromenjene. Na srednjoj pregradi police video sam tri rana romana Elmora Lenardsa - Swag, Veliki skok i Mister Madžestik - koje sam tu stavio kao amajliju protiv lošeg vremena; morate biti spremni za kišu kad ste na kampovanju. U šumi su, kad pada kiša, dovoljna dva dana bez knjige da vas potpuno izlude.

Čuo se konačni prigušeni jecaj i onda tišina. Čuo sam kucanje iz kuhinje. Sat pored šporeta, jedan od Džoinih retkih izleta u neukus, predstavlja mačka Feliksa sa velikim očima koje šetaju levo desno u skladu sa repom-klatnom koje mrda napred-nazad. Mislim da se takav sat može videti u svakom jeftinom horor filmu koji je ikada napravljen.

„Ima li koga?” pozvao sam. Krenuo sam u kuhinju, prostor obavijen tamom pored predsoblja, pa zastao. Kuća je u mraku bila kao pećina. Jecanje je moglo dopreti odasvuda. Čak i iz moje mašte. „Ima li koga?”

Nema odgovora... mada mislim da zvuk nije bio u mojoj glavi. Ako jeste, piščeva blokada je moja najmanja briga.

Na polici, levo od Elmora Lenardsa je ležala dugačka baterijska lampa, ona koja radi na osam velikih baterija i može da zaslepi ako ti je upere direktno u oči. Dohvatio sam je i tek kad mi umalo nije iskliznula iz ruke shvatio sam da sam sasvim preznojen i prestravljen. Prebacio sam je iz ruke u ruku, srce mi je tuklo, napola sam očekivao da jecanje ponovo počne, napola da umotano stvorenje šmugne iz crne dnevne sobe sa dignutim bezobličnim rukama; neka stara kajla od političara koji je ustao iz groba spreman da pokuša još jednom. Glasajte za uskrsnuće, braćo i sestre, i bićete spašeni.

Našao sam dugme i upalio lampu. Ispustila je jasan, pravilan snop u dnevnu sobu, pravo na glavu losa iznad kamina; staklene oči na glavi su bacale odsjaje kao dva svetla pod vodom. Video sam stare stolice od bambusa i trske; stari kauč; klimavi sto za ručavanje koji mora da se podupre podmetačima za čaše; ni jedan duh; ali sam ipak odlučio da je ovo jedna vrlo zajebana zabava. Kako reče besmrtni Kol Porter, „ajde da otkažemo celu stvar. Ako krenem na istok čim stignem do kola, biću u Deriju do ponoći. I spavati u mom krevetu.

Ugasio sam svetlo u predsoblju i stajao crtajući snopom svetlosti liniju u mraku. Slušao sam kuckanje tog glupog sata, mora da ga je Bil navio, i poznato zujanje frižidera. Dok sam ih slušao, shvatio sam da nisam očekivao da ću ih ikada ponovo čuti. A što se tiče jecanja...

Da li se čulo ikakvo jecanje? Stvarno?

Da. Jecanje ili nešto. Sporno je šta. Nije sporno da je glupo i opasno da se ovamo vrati čovek koji je svoj um naučio da bude neposlušan. Dok sam stajao u predsoblju koje je osvetljavao samo snop svetlosti baterijske lampe i odsjaj svetla sa zadnjeg trema u prozorima, shvatio sam da je granica između stvarnog i onoga za šta ja mislim da je stvarno nestala.

Izašao sam iz kuće, proverio da li su vrata zaključana i vratio se uz prilaz njišući baterijsku lampu levo desno kao klatno - kao rep tog Feliksa, ludog mačka u kuhinji. Palo mi je na pamet da smislim neku priču za Bila Dina dok sam išao puteljkom na sever. Neće biti dovoljno da kažem: „Pa, Bile, stigao sam tamo i čuo kako plače neko dete u mojoj zaključanoj kući, pa sam se tako uplašio da sam se okrenuo i vratio u Deri. Poslaću ti baterijsku lampu poštom; stavi je na policu pored džepnjaka, važi?” To nije baš najpametnije jer će se pročuti, pa će ljudi da kažu: „Ništa me to ne čudi. Verovatno je napisao suviše knjiga. Takav posao može da ti pomuti pamet. Sada se boji sopstvene senke. To je rizik profesije.”

Nisam želeo da ljudi u TR-u imaju takvo mišljenje o meni, taj polu-prezrivi, vidiš-šta-se-dogodi-kad-suviše-razmišljaš stav, pa makar se više nikada ne vratio u Nasmejanu Saru. Takvo mišljenje o ljudima koji se izdržavaju koristeći maštu je prilično uvreženo.

Reći ću Bilu da sam se razboleo. To je, na neki način, bila istina. Ili ne... bolje da mu kažem da se neko drugi razboleo... prijatelj... neko u Deriju koga često viđam... neka žena, možda. „Bil, jedna moja prijateljica, znaš, razbolela se, pa...“

Iznenada sam stao, svetla uperenog u prednji deo mog auta. Hodao sam celu milju a da nisam primetio zvuke u šumi, čak sam neke jasnije pripisao nekom jelenu koji se sprema za san. Nisam se nijednom okrenuo da vidim da li umotana utvara (ili neko avetinjsko uplakano dete) ide za mnom. Zaneo sam se u izmišljanje i sređivanje priče, ovog puta u glavi umesto na papiru, ali na isti, poznati način. Toliko sam se zaneo da sam zaboravio da se bojim. Srce mi je ponovo normalno kucalo, znoj se osušio, a komarci su prestali da mi zuje u ušima. Dok sam tako stajao, nešto mi je sinulo. Kao da je moj um čekao da se smirim da bi me podsetio na činjenice.

Cevi. Bil je dobio dozvolu da zameni većinu starih i to je i učinio. Nedavno je to učinio.

„Vazduh u cevima,” rekao sam, gladeči masku mog Ševroleta pod svetlošću lampe. „To se čulo.”

Sačekao sam da vidim da li će onaj dublji kraj mog uma ovo nazvati glupošću, težnjom da se racionalizuje neobjašnjivo. Nije... zato što je, valjda, pomislio kako je prilično ubedljivo. Vazduh u cevima može da zvuči kao razgovor, pseći lavež ili plač deteta. Možda je vodoinstalater pustio vodu, možda je taj zvuk dopirao iz nečeg drugog... ali možda i nije. Pitanje je bilo da li ću, ili neću skočiti u kola, odvesti se par milja do puta i vratiti se u Deri, sve na osnovu zvuka koji se čuo deset sekundi (možda samo pet) dok sam bio uzbuđen i pod stresom.

Odlučio sam da neću. Možda će mi mišljenje promeniti samo još jedna neobična stvar, ali zvuk koji sam čuo u predsoblju nije dovoljan. Nije dovoljan u poređenju sa svim onim na šta boravak u Sari može da utiče.

Čujem glasove u glavi i čuo sam ih otkad znam za sebe. Ne znam da li je to deo obavezne opreme jednog pisca; nikada se nisam raspitao kod nekog drugog. Nisam osetio potrebu, zato što znam da su svi glasovi koje čujem samo verzije mene. Ipak, oni često izgledaju kao stvarne verzije drugih ljudi, a najstvarniji i najprepoznatljiviji je onaj koji pripada Džoani. Sada se začuo taj glas, zainteresovan i zabavljen na sarkastičan, ali nežan način... i pun odobravanja.

Hoćeš da se boriš, Majk?

„Da,” rekao sam i stajao tamo u mraku, hvatajući odsjaj hroma baterijskom lampom. „Mislim da hoću, draga.”

Pa, onda je to u redu, zar ne?

Da. To je u redu. Ušao sam u kola, upalio ih i polako se odvezao niz put. Kada sam stigao na prilaz, predao sam se.

Pošto sam ponovo ušao u kuću, nije bilo jecanja. Polako sam prošetao prizemljem, držeći u ruci baterijsku lampu dok nisam upalio svako svetlo koje sam našao; ako je na jezeru još bilo čamaca, stara Sara im je verovatno izgledala kao neki Spilbergov leteći tanjir koji lebdi iznad njih.

Mislim da kuće žive svoje živote u vremenskom toku koji se razlikuje od onog u kom žive njihovi vlasnici, u nekom sporijem. U kući, pogotvo staroj, prošlost je bliža. U mom životu je Džoana bila mrtva četiri godine ali u Sarinom je to bilo mnogo kraće. Shvatio sam koliko me je užasavao dolazak ovde tek kad sam bio unutra, pod upaljenim svetlima i baterijskom lampom vraćenom na mesto. Koliko sam se bojao da će se moja tuga ponovo probuditi kada se sretne sa tragovima Džoaninog prekinutog života. Knjiga sa podvrnutim ćoškovima na stočiću pored sofe gde je Džo volela da se zavali u spavaćici, čita i jede šljive; kartonska kutija griza - samo je to jela za doručak - na polici u ostavi; njen stari zeleni bade mantil okačen iza vrata od kupatila u južnom krilu koje je Bil Din zvao novo krilo iako je sagrađeno pre no što smo mi ikada videli Nasmejanu Saru.

Brenda Mezerv je dobro obavila posao - plemeniti posao - uklanjanja svih ovih tragova i signala, ali nije mogla sve da pronađe. Džoin komplet romana Pitera Vimzija u tvrdom povezu, njen ponos, još uvek je zauzimao počasno mesto na polici u dnevnoj sobi. Džo je oduvek zvala glavu losa iznad kamina Banter, a jednom je, ne mogu da se setim zašto (to se nimalo nije slagalo sa Banterom) okačila zvono oko njegovog dlakavog vrata. I dalje je tu visilo na crvenoj plišanoj traci. Gospođa Mezerv je verovatno bila zbunjena tim zvonom i pitala se da li da ga skine ili ostavi da visi, a nije mogla znati da smo Džo i ja vođenje ljubavi na kauču u dnevnoj sobi zvali „zvrckanje Banteru“. Brenda Mezerv je dala sve od sebe, ali je dobar brak tajanstvena teritorija, siva zona na društvenoj mapi. Cini ga tvojim ono što drugi o njemu ne znaju.

Šetao sam okolo, dodirivao stvari, gledao ih, ponovo otkrivao. Činilo mi se da je Džo svuda oko mene. Posle nekog vremena sam se bacio u jednu od starih fotelja od trske pred TV-om. Jastuk je zviznuo poda mnom, a ja sam mogao da čujem Džo: „Pa, mogao bi i da se izviniš, Majkl!”

Stavio sam ruke preko lica i plakao. Čini mi se da je to bio kraj moje žalosti, ali ga zbog toga nisam lakše podneo. Plakao sam dok nisam pomislio da će nešto u meni pući ako ne prestanem. Kada je konačno prošlo, lice mi je bilo naduveno, štucao sam i nikad u životu nisam bio umorniji. Kao da su mi svi mišići bili ukočeni - delom zbog šetnje, ali uglavnom zbog napetosti koju sam osećao zbog dolaska ovamo... i odluke da ostanem. Da se borim. Taj čudni fantom čiji plač sam čuo kad sam prvi put ušao unutra, nimalo mi nije pomogao iako se sada činio dalekim.

Umio sam se nad sudoperom u kuhinji, obrisao suze dlanovima i izduvao nos. Onda sam kofere odneo u gostinjsku sobu u severnom krilu. Nisam imao nameru da spavam u velikoj spavaćoj sobi u južnom krilu, u kojoj sam poslednji put spavao sa Džo.

Taj izbor je Brenda Mezerv predvidela. Na komodi je bila vaza puna svežeg cveća i karta na kojoj je pisalo: DOBRO DOŠLI, GOSPODINE NUNAN. Da nisam bio emocionalno iscrpljen, mislim da bi se ponovo rasplakao, pri pogledu na ovu poruku i špicasti rukopis gospođe Mezerv. Stavio sam lice u cveće i duboko udahnuo. Mirisalo je dobro, kao sunčeva svetlost. Onda sam skinuo odeću, ostavio je tu gde je pala i zadigao prekrivač. Čisti čaršavi, čiste jastučnice; i isti stari, dobri Nunan leže među njih.

Ležao sam tamo sa upaljenom lampom, gledao senke na tavanici i jedva sam poverovao da sam stvarno u tom krevetu i toj kući. Nije me dočekala bela utvara, naravno... ali sam slutio da će me naći u snovima.

Ponekad - bar za mene - postoji neki prelaz između budnog stanja i sna. Te noći ga nije bilo. Nisam bio svestan kada sam zaspao i probudio sam se ujutru dok je kroz prozor sijalo sunce, a pored kreveta gorela lampa. Nije bilo snova kojih bi se sećao, samo neki slabašan osećaj da sam se na momenat probudio tokom noći i čuo zvono, veoma tiho i daleko.

SEDMO
POGLAVLJE

Mala devojčica - u stvari, bila je skoro beba - u crvenom kupaćem kostimu, žutim plastičnim papučama i naopako okrenutom kačketu Red soksa je hodala po sredini puta 68. Upravo sam se provezao pored Lejkvju samoposluge i Diki Bruksovog auto-servisa, a tamo se dozvoljena brzina spušta sa 55 na 35 milja na sat. Hvala bogu, pa sam tog dana poštovao pravila, inače bih je ubio.

To se desilo prvog dana otkad sam se vratio. Ustao sam kasno i dobar deo jutra šetao kroz šumu pored jezera da vidim šta se promenilo, a šta ne. Voda je bila nešto niže nego obično i bilo je manje čamaca nego što to obično biva tokom velikog letnjeg praznika, a osim toga, činilo se da je sve isto kao da nikada nisam izbivao. Činilo mi se i da su bube koje teram iste one od pre.

Oko jedanaest me je stomak podsetio da sam preskočio doručak. Odlučio sam da je na redu izlet u Vilidž kafe. Restoran u Voringtonu je bio mnogo popularniji, ali tamo bi svi buljili u mene. Bolje Vilidž kafe - ako još uvek radi. Badi Dželison je bio opasan drkadžija, ali i najbolji kuvar pržene hrane u zapadnom Mejnu i moj stomak je želeo veliki, masni Vilidžburger.

I sad, ta mala devojčica koja ide pravo niz belu liniju kao mažoretkinja koja vodi nevidljivu paradu.

Video sam je na vreme, pošto sam vozio trideset pet milja na sat, ali je ovaj put leti opterećen i retko ko ima strpljenja da puzi kroz zonu ograničene brzine. Napokon, u oblasti Kesi Vju je bilo samo desetak patrolnih kola i retko ko je ovamo zalazio ukoliko ih ne pozovu.

Stao sam uz kraj, ostavio Ševi u leru i izašao pre nego što je prašina stigla da se slegne. Dan je bio mutan i miran, oblaci, činilo se, na dohvat ruke. Devojčica - mala plavuša sa prćastim nosom i krastavim kolenima - je stajala na beloj liniji kao na cirkuskom konopcu i gledala kako prilazim, uplašeniji od nje.

„Ćao,” rekla je. „Ide plažu. Mama neće vodi i ja stlašno „juta”. Lupila je nogom da pokaže kako dobro zna šta znači biti strašno ljut. Tri ili četiri godine, nagađao sam. Elokventna na svoj način i mnogo slatka, ali nema više od tri ili četiri godine.

„Pa, nema boljeg mesta od plaže četvrtog jula,” rekao sam, „ali...“ „Četvrti juli i vatromet,” složila se, a vatromet je rastegla tako slatko i egzotično da je zvučalo kao neka kineska reč.

„... ali ako nastaviš da hodaš tako putem, verovatno ćeš brže stići u Kesi Rok bolnicu.”

Odlučio sam da više neću da glumim vaspitača tu na sred šezdeset osmice, pogotovo zbog krivine udaljene manje od pedeset metara i kola koja će u svakom trenutku prošišati tuda, šezdeset na sat. U stvari, već sam čuo kako odande urla motor.

Podigao sam dete i poneo ga do kola koja su mirovala, pa iako je delovala savršeno zadovoljno dok sam je nosio, nimalo uplašeno, osećao sam se kao čika iz parka onog momenta kad sam je obuhvatio rukom. Bio sam savršeno svestan da ko god sedi u kancelariji i čekaonici Bruksovog servisa može da me vidi. To je jedan od strahova tipičnih za moju generaciju: ne možemo da dodirnemo tuđe dete, a da se ne uplašimo da će drugi u tome videti nešto perverzno... ili i sami, negde duboko u kanalizaciji psihe, mislimo da u tome ipak ima nečeg lošeg. Ipak, sklonio sam je s puta. Toliko sam mogao da učinim. Ako hoće, neka me Majke zapadnog Mejna stignu i razapnu.

„ Oće ti vodi me na plažu?” pitala je devojčica. Imala je svetle oči i smešila se. Cenio sam da će ostati trudna čim napuni dvanaest, posebno zbog „kul“ načina na koji je nosila kapu. „Je l’ imaš kupačice?”

„U stvari, mislim da sam ostavio kupačice kod kuće. Baš bez veze, je l’ da? Dušo, gde ti je mama?”

Automobil koji se čuo je urlao i sekao krivinu kao direktan odgovor na moje pitanje. To je bio džip, uprskan blatom visoko sa obe strane. Motor je zavijao kao nešto besno na drvetu. Iz bočnog prozora je virila ženska glava. Mama ovog slatkiša je sigurno bila suviše uplašena da bi sela; vozila je u luđačkom pognutom položaju, tako da bi moja drugarica u crvenom kostimu u trenutku postala siroče da je u tu krivinu na šezdeset osmici ušao neko iz suprotnog pravca.

Džip se zaneo, glava je upala nazad u kabinu i motor je riknuo kao da vozač pokušava da vrati brzinu na šezdeset milja na sat za devet sekundi, zaboravljajući da mu je menjač ostao u drugoj brzini. Ako bi čist užas to mogao da postigne, siguran sam da bi uspela.

„To je Meti,” rekla je devojčica.”

„Juta sam na nju. Bežim da budem na plaži za četvrti. Ako ona „juta, idem moja bela nana.”

Pojma nisam imao o čemu priča, ali mi jeste palo na pamet da bi mala mis TR mogla da provede svoj četvrti na plaži; ja bi se zadovoljio i sendvičem kod kuće. U međuvremenu sam slobodnom rukom mahao iznad glave (ne onom ispod detetove guze) tako jako da je maloj vijorila kosa. „Hej!” Vikao sam. „Hej, gospođo! Kod mene je!”

Džip je jurnuo pored nas i nastavio da ubrzava, i dalje besan na vozača. Iz auspuha su duvali oblaci plavog dima. Nastavili su se užasavajući jauci stare transmisije. Bilo je kao neka luda verzija porodičnog kviza: „Meti, uspela si da ubaciš u drugu, da li želiš da nastaviš dalje i probaš sa trećom ili ćeš se zadovoljiti Kandi mašinom za veš?”

Uradio sam jedinu stvar koje sam se setio, to jest, izašao sam na sred puta, okrenuo se ka džipu koji se sada brzo udaljavao od mene i podigao dete visoko iznad glave, u nadi da će me Meti videti u retrovizoru. Više se nisam osećao kao čika iz parka; sad sam se osećao kao surovi aukcionar iz Diznijevog crtanog filma koji nudi najslađe prasence onome ko da više. Upalilo je, ipak. Štop svetla starog džipa su se upalila i čulo se pakleno urlanje zlostavljanih kočnica. To je bilo baš ispred Bruksovog servisa. Ako je tamo bilo meštana raspoloženih za dobar praznični trač, imali su čemu da se raduju. Sigurno će im se najviše dopasti deo kada Mamica vrisne da joj vratim njenu bebu. Kad se posle dugog odsustva vratiš svom letnjikovcu, važan je dobar početak.

Džip je krenuo u rikverc uz put brzinom od najmanje četrdeset. Transmisija je ovog puta cvilela, ne besno, već u panici - molim te, stani, molim te, ubijaš me. Zadnji deo džipa je mrdao levo desno kao rep srećnog psa. Gledao sam kako se približava, hipnotisan - sad u levoj, sad u desnoj traci, pa previše mota tako da leve gume dižu prašinu...

„Meti ide brzo,” reče moja nova drugarica neobaveznim, baš-je-ovo-zanimljivo tonom. Jednu ruku mi je prebacila oko vrata, pobogu, pa sad smo drugari.

Ali devojčicina primedba me osvestila. Meti ne ide brzo, nego prebrzo. Meti će, skoro sam siguran, razbiti zadnji deo mog Ševija. I ako bih ostao tu između dva auta, lepotica i ja bi postali pasta za zube.

Vratio sam se unazad za dužinu kola, ne skidajući pogled sa džipa i vikao: „Uspori, Meti! Uspori!”

Kolačiću se to dopalo. „Uspoji!” vikala je, smejuči se. „Uspoji, ti jedna Meti, uspoji!”

Kočnice su skvičale u agoniji. Džip je napravio još jedan nervozni, tužni trzaj unazad i Meti je stala previdevši kvačilo. Taj poslednji pomak je nabio branik džipa toliko blizu braniku mog Ševija da si razmak mogao popuniti cigaretom. Smrad ulja u vazduhu je bio jak i težak. Dete je mahalo rukom ispred lica i teatralno kašljalo.

Otvorila su se vrata sa vozačeve strane; Meti Devor je izletela kao akrobata ispaljen iz topa, ako možete da zamislite cirkuskog akrobatu obučenog u stari šareni šorc i pamučnu majicu bez rukava. Prvo mi je palo na pamet da je devojčicu čuvala njena starija sestra, da su Meti i mamica bili različiti ljudi. Znam da deca često provedu prvu fazu razvoja zovući roditelje pravim imenima, ali je ova plava devojka bledih obraza izgledala kao da nema više od četrnaest godina. Pomislio sam da je njeno luđačko rukovanje džipom posledica apsolutnog nedostatka iskustva, a ne samo straha za dete.

U redu, bilo je još nešto. Još sam nešto pomislio. Blatnjavi džip, preveliki šareni šorc, majica na kojoj samo što nije pisalo „buvljak", duga žuta kosa privezana crvenim gumicama, a najviše nepažnja koja dovede do toga da trogodišnje dete o kome se brineš samo odluta... sve to je ličilo na onaj šljam iz prikolica. Znam kako to zvuči, ali imam razloga da to kažem. Osim toga, ja sam Irac, jebi ga. Moji preci su bili šljam iz prikolica, dok se prikolica još zvala zaprega.

„Fuj, smrdi!” rekla je mala devojčica, još uvek mašući punačkom ručicom pred nosom. „Džip smrdi!"

Gde su džipu kupačice? pomislio sam, a onda mi je nova drugarica iščupana iz ruku. Sada kada se približila, moja ideja da je Meti starija sestra kupačice je otpala. Meti neće biti sredovečna do pola sledećeg veka, ali je bila starija od četrnaest. Dvadeset, možda godinu dana mlađa, nagađao sam. Kada mi je otela bebu, video sam burmu na njenoj levoj ruci. Imala je velike sivo-ljubičaste podočnjake. Bila je mlada, ali sam bio siguran da joj u očima vidim majčinski strah i iscrpljenost.

Očekivao sam da ispraši detence jer tako majke iz prikolica reaguju kada su umorne i uplašene. Zaustavio bih je, ovako ili onako - navukao bih njen gnev na sebe ako treba. U tome nije bilo ničeg plemenitog, moram da kažem; hteo sam samo da drmusanje, unošenje u lice i lupanje po dupetu odložim dovoljno da mu ne prisustvujem. To je bio moj prvi dan u gradu; nisam hteo da ga provedem gledajući kako neka nepažljiva kurvica zlostavlja svoje dete.

Umesto da je prodrma i vikne - „Gde si krenula, govno malo?”- Meti je prvo zagrlila dete (koje je zagrljaj spremno uzvratilo, ne pokazujući ni trunku straha), a onda joj je pokrila lice poljupcima.

„Zašto si to uradila?” uzviknula je. „Na šta si mislila? Kada sam shvatila da te nema, umrla sam.”

Meti je briznula u plač. Dete u kupaćem kostimu je pogledalo tako savršeno iznenađenim pogledom da bi cela situacija u drugim okolnostima bila komična, Onda mu se lišće smežuralo. Stajao sam malo iza njih, gledao kako se grle i plaču, posramljen zbog svojih pretpostavki.

Naišao je auto i usporio pored nas. Stariji bračni par - gospoda Penzioneri na putu u vikendicu - blenuo je u nas. Nervozno sam im odmahnuo, u stilu - hajde, šta zevate, metlu u ruke i čistite se. Pogledao sam u tablice kada su nas prošli, u nadi da će biti nepoznate, ali nisam imao sreće. Ova varijanta Bake i Deke su bili tu, iz kraja, pa će priča da krene u obilazak vrlo uskoro: Meti, nevesta-tinejdžerka i njena veknica (nesrećna veknica verovatno začeta na zadnjem sedištu nekog automobila ili pik-apa nekoliko meseci pre venčanja), kukaju na sav glas pored puta. Sa strancem. Pa, ne baš strancem. Sa Majkom Nunanom, onim piscem odgore iz Derija.

„Htela sam da ide na plažu i pli-i-i-va-am!” jecala je mala devojčica, a sada je „plivam“ zvučalo egzotično - kao kineski izraz za „ekstaza", možda.

„Rekla sam ti da ćemo ići danas popodne.” Meti je šmrkala, dolazeći sebi. „Nemoj to više da radiš, klinac, molim te nemoj to više nikad da uradiš, mama se tako uplašila.”

„Neću,” rekla je mala. „Stvarno neću.” Čvrsto je zagrlila stariju devojčicu i naslonila joj glavu na vrat, plačući i dalje. Spao joj je kačket. Podigao sam ga i osećao se pomalo kao stranac. Trpao sam plavo-crvenu kapu u Metinu ruku dok je nije stegla prstima.

Bio sam zadovoljan ishodom svega, a imao sam i zašto. Predstavio sam ovaj incident u zabavnom svetlu, kakav je i bio, ali to je ona vrsta zabavnog koju prepoznate tek kad se sve završi. Dok se sve to odvijalo bilo je strašno. A šta da je naišao kamion iz suprotnog pravca? I prebrzo ušao u krivinu?

Tada je vozilo zaista naišlo, pik-ap kakav turisti nikada ne voze. Još dvoje meštana je usput blenulo u nas.

„Gospođo?” rekao sam. „Meti? Mislim da je bolje da krenem. Drago mi je što je mala u redu.” U trenutku dok sam to izgovarao, osetio sam neodoljivu potrebu da se nasmejem. Zamislio sam sebe kako razvlačim ovaj kraći govor za Meti sa palčevima zadevenim u džepove farmerki i stetsonom potegnutim unazad da otkrije moje plemenito čelo (ime Meti kao da je pobeglo iz nekog filma sa Džon Vejnom ili Rori Galagerom). Jedva sam se suzdržao da ne dodam: „Mlogo ste lepi, gos’đo, da niste vi nova gazdarica u školi?”

Okrenula se ka meni, pa se pokazalo da jeste mnogo lepa. Čak i sa podočnjacima i kosom vezanom u kikice sa strane. A mislio sam i da se odlično snalazi za nekog ko još nije dorastao da kupi piće u baru. Bar nije prebila dete.

„Mnogo vam hvala,” rekla je. „Je l’ bila na sred puta?” Kaži da nije, molile su njene oči. Bar reci da je hodala po strani.

„Išla sam po liniji,” rekla je devojčica, pokazujući prstom. „Kao na pešačkom prelazu.” Glas joj je poprimio ispravan ton. „Na pešačkom prelazu nije opasno.”

Metini bledi obrazi su sasvim pobeleli. Nije mi se dopalo kako izgleda, a još manje da u takvom stanju vozi do kuće, posebno sa detetom.

„Gde stanujete, gospođo ?”

„Devor,” rekla je. „Ja sam Meti Devor.” Premestila je dete i ispružila ruku. Stegao sam je. To jutro je bilo toplo, oko podne će već biti vrućina - pravo vreme za plažu - a njeni prsti su bili ledeni. „Stanujemo tu, blizu.”

Uperila je prst u raskrsnicu iz koje je izleteo džip i ugledao sam - iznenađenje - duplu prikolicu, smeštenu u borovom šumarku oko sto metara uz kolski put kod Osinjeg brda, koji od šezdeset osmice vodi do zaliva. Aha, sad mi se sve vraća. Teks ponovo jaše Dark Skorom. Moja specijalnost je spašavanje male dece.

Ipak, odahnuo sam kad sam video da živi u blizini - ni četvrt milje od mesta gde su naša poštovana vozila stajala parkirana leđa uz leđa - i kad sam malo bolje razmislio, u tome je bilo smisla. Tako malo dete kao ova mala sirena nije moglo da ode daleko... mada je već pokazala veliku dozu odlučnosti. Majčin iznuren izgled je još više ukazivao na detetov temperament. Bilo mi je drago što sam prestar da budem jedan od njenih budućih udvarača; za nju će morati da dube na glavi kroz srednju školu i fakultet. I da mašu nogama, verovatno.

Pa, samo kroz srednju školu, u stvari. Devojčice iz prikolica po pravilu nisu studirale ukoliko u blizini nije bilo neke više ili zanatske škole. A i dubili bi na glavi samo dok onaj Pravi (ili bolje Pogrešni) ne izleti iz Velike krivine života i pregazi je na autoputu; nju još uvek nesvesnu činjenice da su pešački prelaz i bela linija različite stvari. I onda se ceo ciklus ponavlja.

Gospode, Nunane, prekini, rekao sam sebi. Ima tri godine, a ti je već vidiš sa troje dece, dvoje sa lišajevima, a jedno retardirano.

„Mnogo vam hvala,” ponovila je Meti.

„Nema na čemu,” rekao sam i natrljao maloj nosić. Iako su joj obrazi još uvek bili mokri od suza, široko se osmehnula. „Veoma elokventna devojčica.”

„Veoma elokventna i veoma samovoljna.”

Sada je Meti malo pretresla dete koje se uopšte nije uplašilo, nije pokazivala da su tuča i drmusanje na dnevnom redu svaki dan. Naprotiv još šire se iskezila. Majka joj je uzvratila. I još - kada sam se navikao na njen aljkav izgled, uvideo sam da je neverovatno lepa. Obučeš je u tenisku haljinu i odvedeš u kantri klab (u koji verovatno u životu nije ušla, osim kao služavka ili kelnerica) i biće više nego lepa. Kao mlada Grejs Keli, možda.

Onda je ponovo pogledala u mene, očiju sleđenih i razrogačenih.

„Gospodine Nunan, ja nisam loša majka,” rekla je.

Znala je ko sam, što me nije iznenadilo. Napokon, bila je u pravim godinama, a moje knjige su verovatno bile zabavnije od Čikago bolnice i Život je samo jedan. Bar malo, valjda.

„Raspravljale smo se oko odlaska na plažu. Htela sam da okačim veš, ručam, pa onda, popodne, na plažu. Kajra je htela - “ Prekinula je. „Šta? Šta sam rekla?”

„Zove se Kia? Zar...“ Pre nego što sam stigao da bilo šta izgovorim, desila se potpuno neverovatno stvar: usta su mi se potpuno napunila vodom. Toliko, da sam se u trenutku uspaničio, kao neko ko pliva u okeanu i proguta talas. Samo što ova nije bila slana; bila je hladna i sveža, sa blagim metalnim ukusom, nalik na krv.

Okrenuo sam glavu u stranu i pljunuo. Očekivao sam da mi voda pljusne iz usta - da šikne kao što ponekad biva kada vraćate u život davljenika. Iz mene je umesto toga izletelo ono što obično ispljunete tokom vrelog dana; mala, bela gromuljica. A taj osećaj preplavljenosti je nestao pre nego što je pljuvačka pala u prašinu. U trenutku, kao da ga nikada nije ni bilo.

„Taj čovek je pljunuo,” devojčica je iznela činjenično stanje.

„Izvinite,” rekao sam. Bio sam potpuno smušen. Šta je to, zaboga, bilo? „Mislim da je to bila mala zakasnela reakcija.”

Meti je izgledala zabrinuto, kao da imam osamdeset umesto četrdeset godina. Pomislio sam da je za nekog u njenim godinama četrdeset isto što i osamdeset. „Da li želite da pođete sa nama do kuće? Da popijete čašu vode?”

„Ne, hvala, dobro sam.”

„U redu. Gospodine Nunan, htela sam da kažem da se nikada nije dogodilo ništa slično. Kačila sam veš... bila je u kući i gledala Super miša na videu... onda sam ušla da uzmem još štipaljki...” Pogledala je u devojčicu, koja se više nije smešila. Oči su joj bile široko otvorene, spremne da se napune suzama. „Nestala je. Na trenutak sam pomislila da ću umreti od straha.”

Detetu su počele da drhte usnice, a oči su joj uredno zasuzile. Počela je da plače. Meti je milovala po kosi, tešeči tu glavicu dok nije mirno prilegla na pamučnu majicu sa buvljaka.

„Nema veze, Ki,” rekla je. „Ovog puta je ispalo dobro, ali više ne smeš da izlaziš na put. Opasno je. Male stvari budu lako pregažene na putu, a ti si mala. Najdraža mala na svetu.”

Plakala je još jače. Zvučala je iscrpljeno, kao dete kome treba popodnevni san pre novih avantura, plaže ili već čega.

„Kia nevaljala, Kia nevaljala,” jecala je majci za vratom.

„Nisi, dušo, samo imaš tri godine,” rekla je Meti, a moje prikrivene sumnje u njeno majčinstvo su nestale kao rukom odnešene. Mada, možda su nestale i ranije - dete je ipak bilo zaokrugljeno, pristojno, lepo obučeno i nije imalo modrice.

Jednim delom sam razmišljao o tome. Drugi deo je panično pokušavao da se izbori sa proteklim događajima i sa još jednom neverovatnom pojavom - devojčica koju sam sklonio sa bele linije je nosila ime koje smo planirali da damo našem detetu, ako bi se rodilo žensko.

„Kia,” rekao sam. Čudio se, u stvari. Mazio sam je po glavi pažljivo, kao da bi je moj dodir mogao polomiti. Kosa joj je bila topla od sunca i glatka.

„Ne,” Meti je rekla. „Ona još uvek ne ume da izgovori svoje ime kako treba. Kajra, ne Kia. Grčko ime. Znači „damski". Pomerila se, pomalo samosvesno. „Izabrala sam je iz knjige imena. U trudnoći sam malo odlepila.”

„To je divno ime,” rekao sam. „I, ne mislim da si loša majka.”

Kroz glavu mi je prošla priča koju je Frenk Arlen ispričao onog Božića za večerom o Petiju, najmlađem bratu - svi smo se iscepali od smeha. Čak se i Peti koji je tvrdio da se uopšte ne seća tog događaja, smejao do suza.

Jednog Uskrsa, rekao je Frenk, kada je Peti imao oko pet godina mama i tata su ih probudili rano da krenu u potragu za uskršnjim jajima. Roditelji su sakrili oko stotinu ofarbanih tvrdo kuvanih jaja po kući prethodno veče, pošto su decu odveli kod babe i dede. Svi su se ludo provodili tog veselog jutra, bar dok Džoana koja je u dvorištu razgledala svoj ulov, nije podigla pogled i zavrištala. Ugledala je Petija kako puzi po nadstrešnici na drugom spratu, oko metar i po daleko od pada na betonski plato.

Gospodin Arlen je spasio Petija dok su svi ostali stajali u dvorištu i držali se za ruke, sleđeni užasom i napetošću. Gospođa Arlen je neprekidno ponavljala Zdravo Marijo, dok njen muž nije nestao u spavaćoj sobi sa Petijem u rukama. Onda se srušila na beton i slomila nos. Kada su od Petija zatražili objašnjenje, rekao je da je hteo da proveri da nema neko jaje u oluku.

Valjda svaka porodica ima jednu takvu priču; preživele Kire i Petiji ovog sveta su dokaz - bar u očima roditelja - o postojanju Boga.

„Tako sam se uplašila,” Meti je rekla i ponovo izgledala kao da ima četrnaest godina. Najviše petnaest.

„Sad je gotovo,” rekao sam. „A Kajra neće više da izlazi na put. Je l’ tako Kajra?”

Odmahnula je glavom ne dižući je sa majčinog ramena. Bio sam siguran da će zaspati pre nego što je Meti odvede do kuće.

„Nemate pojma kako je za mene ovo bizarno,” rekla je Meti. „Jedan od mojih omiljenih pisaca se pojavi niotkuda i spasi mi dete. Znala sam da imate kuću na TR-u, onu veliku staru koju svi zovu Nasmejana Sara, ali pričalo se da ne dolazite otkad vam je žena umrla.”

„I nisam, dugo,” rekao sam. „Da je Sara brak, a ne kuća, ovo bi se moglo nazvati probnim pomirenjem.”

Na trenutak se nasmešila, a onda joj se lice ponovo smrklo. „Htela bih da vas zamolim za malu uslugu.”

„Reci.”

„Nemojte nikome da pričate o ovome. To u ovom momentu ne bi bilo dobro za Ki i mene.”

„Zašto?”

Ugrizla se za usnu i činilo se kao da se lomi da li da odgovori na pitanje - koje ne bih ni postavio, da sam malo razmislio - i odrečno mahnula glavom. „Jednostavno ne bi. Bila bi vam veoma zahvalna ako o ovome što se dogodilo ne bi ništa rekli u gradu. Mnogo zahvalnija nego što možete da pretpostavite.”

„Nema problema.”

„Ozbiljno?”

„Naravno. Ja sam samo neko ko ovde provodi leto i nije dugo dolazio... što znači da nema mnogo ljudi sa kojima bih mogao da razgovaram, kada bih hteo.” Mada, znao sam Bila Dina, naravno, ali pred njim mogu da ćutim. Kao da neće saznati... Ova mlada dama se grdno vara ako misli da lokalci neće saznati za pokušaj njene kćeri da peške stigne na plažu. „Mislim da su nas već primetili. Pogledaj Bruksov auto-servis. Nemoj da buljiš, samo proviri.”

Pogledala je i uzdahnula. Dva starca su stajala na asfaltu, tamo gde su nekad bile pumpe za benzin. Jedan od njih je verovatno bio sam Bruksi; mislim da sam video ostatke razbarušene riđe kose zbog koje mi je uvek ličio na nekog ocvalog klovna. Drugi se neobično lukavo naslanjao na štap sa zlatnom glavom, a bio je toliko star da je Bruksi pored njega izgledao kao dečačić.

„Ne mogu im ništa,” rekla je depresivnim tonom. „Niko im ništa ne može. Treba da se radujem što je praznik, pa ih je samo dvojica.”

„Osim toga,” dodao sam, „verovatno nisu previše videli.” Time sam prenebregao dve stvari: prvo, da je bar pola tuceta kola i kamiona prošlo dok smo tu stajali i drugo, da će Bruksi i njegov stariji prijatelj sa zadovoljstvom izmisliti sve ono što nisu videli.

Kajra je damski zahrkala na Metinom ramenu. Meti je pogledala i osmehnula se sa ljubavlju i kajanjem. „Žao mi je što smo se ovako upoznali, ispala sam takva budala, a zaista sam vaš veliki obožavalac. Kažu u knjižari u Kesi Roku da vaša nova knjiga izlazi ovog leta.”

Klimnuo sam. „Zove se Helenino obećanje."

Osmehnula se. „Dobar naslov.”

„Hvala. Bolje da odnesete ćerku kući pre nego što vam slomi ruku.”

Na svetu postoje ljudi talentovani za postavljanje neprijatnih, nezgodnih pitanja. Ja sam pripadnik tog plemena i dok sam s njom išao do džipa, pronašao sam jedno odgovarajuće. Pa ipak, nisam sebe mnogo krivio. Video sam burmu na njenoj ruci.

„Da li ćete reći svom mužu?”

Osmeh se zadržao, ali je nekako pobledeo. I zategao se. Kad bi bilo moguće izbrisati izgovorenu rečenicu kao što to radite na kompjuteru dok pišete priču, izbrisao bih ovu.

„Umro je prošlog avgusta.”

„Meti, žao mi je. Jezik mi je brži od pameti.”

„Niste to mogli da znate. Devojka mojih godina ne bi trebalo ni da je udata, zar ne? A ako jeste, muž bi trebalo da bude u vojsci ili tako nešto.”

Na suvozačkom sedištu džipa je bilo roze dečje sedište - takođe sa buvljaka, verovatno. Meti je pokušala da u njega smesti Kajru, ali joj to nije polazilo za rukom, primetio sam. Prišao sam da pomognem i kada sam posegnuo pored nje da dohvatim Kajrinu punačku nogu, na trenutak sam joj nadlanicom dodirnuo grudi. Nije mogla da se pomeri jer bi rizikovala da Kajra završi na podu, ali sam osetio kako je registrovala taj dodir. Muž mi je mrtav, nije nikakva pretnja, pa velika budža slavni pisac misli da je u redu da malo štrpne na praznično jutro. A i, šta da mu kažem? Gospodin Poznati se pojavio, sklonio mi dete s puta, možda mu i spasio život.

Ne, Meti, možda imam sto godina, ali nisam hteo da pipkam. Samo što to nisam smeo da kažem, samo bi pogoršao stvari. Osetio sam kako blago crvenim.

„Koliko imaš godina?” pitao sam pošto smo namestili bebu i stajali na bezbednoj udaljenosti.

Pogledala me je. Umorna ili ne, došla je sebi. „Dovoljno da znam u kakvoj sam situaciji.” Pružila je ruku. „Hvala još jednom, gospodine Nunan. Bog vas je poslao u pravo vreme.”

„Ma ne, Bog mi je samo rekao da mi je potreban hamburger u Vilidž kafeu,” rekao sam. „Ili možda Onaj drugi. Molim Vas, recite mi da Badi još uvek radi na istom mestu.”

Nasmešila se. Lice joj je ponovo zračilo toplotom i bio sam srećan što to vidim. „Biće on tamo i kad Kajrina deca dorastu da pokušaju da kupe pivo sa lažnim ličnim kartama. Osim ako neko ne ušeta s puta i pita da li služe škampe tetracini ili nešto slično. Ako bi se to desilo, strefio bi ga šlog.”

„Da. Pa, kad dobijem novu knjigu, doneću vam jedan komad.”

Osmeh je bio prisutan, ali ga je osenčio oprez. „Nema potrebe, stvarno gospodine Nunan.”

„Ne, molim Vas. Agent mi uvek pošalje pedeset komada. Što sam stariji, sve se duže razvlače po kući.”

Možda je u mom glasu čula nešto više, ne znam, ponekad se to ljudima dešava.

„U redu. Unapred se radujem.”

Još jednom sam pogledao bebu koja je spavala na onaj bebeći, neverovatno opušteni način - glava joj je pala na rame, a njene ljupke male usne su ispuštale mehurić pljuvačke. Njihova koža me oduševljava - kao da uopšte nema pora. Kačket joj se nakrivio. Meti je gledala kako pružam ruku i nameštam ga tako da joj vizir pokriva sklopljene oči.

„Kajra,” rekao sam.

Meti je klimnula. „Damski.”

„Kia je afričko ime,” rekao sam. Znači „početak godišnjeg doba” Tada sam je ostavio, odmahnuvši joj dok sam obilazio na vozačku stranu mog Ševija. Osetio sam njen radoznali pogled i osetio čudnu potrebu da se rasplačem.

Tako sam se osećao dugo pošto sam ih izgubio iz vida; čak i kada sam stigao do Vilidž kafea. Stao sam na prljavi parking levo od benzinske pumpe i malo posedeo tamo, razmišljajući o Džo i testu za trudnoću koji je koštao dvadeset dva i po dolara. Mala tajna koju je čuvala dok ne bude sasvim sigurna. Mora da je to bilo u pitanju, šta bi drugo?

„Kia,” rekao sam naglas. „Početak godišnjeg doba.” Zbog toga mi se opet plakalo, pa sam izašao iz kola i zalupio vrata za sobom kao da sam u njima hteo da zatvorim tugu.

OSMO
POGLAVLJE

Badi Dželison je bio isti kao i uvek, nego šta - iste prljave kuvarske pantalone i bela muzgava kecelja, ista crna kosa pod papirnom kapom isflekanom goveđom krvlju ili sokom od jagoda. Čak su se sa vrata videle i mrvice od kornfleksa u njegovim neurednim brkovima. Mogao je da ima pedeset, ali i sedamdeset godina; to razdoblje je kod nekih genetski povlašćenih muškaraca još uvek bilo u nategnutim granicama srednjih godina. Ogroman i nezgrapan - imao je oko dva metra i sto pedeset kila - a isto onako graciozan, vickast i pun životne energije kao i pre četiri godine.

„ 'Oćeš jelovnik ili se sećaš?” zabrundao je, kao da smo se juče poslednji put videli.

„Je l’ još uvek praviš deluks Vilidžburger?”

„Je l’ vrane još seru na vrh borova?” Odmeravao me je bledim pogledom. Nije izjavio saučešće, što mi uopšte nije smetalo.

„Najverovatnije. Hoću jedan sa svim dodacima - Vilidžburger, ne vranu - i frape od čokolade. Drago mi je što te vidim.”

Pružio sam mu ruku. Iznenadio se, ali je prihvatio. Za razliku od pantalona, kecelje i kape ruke su bile čiste. Čak su i nokti bili čisti. „Jes’,” rekao je, pa se okrenuo ka bolešljivoj ženi koja je seckala luk pored roštilja. „Vilidžburger, Odri,” rekao je. „Provuci ga kroz baštu.”

Ja sam obično jedan od onih tipova koji sede za šankom, ali sam tog dana seo za sto blizu frižidera i čekao da Badi vikne da je gotovo - Odri kuva, ali ne služi. Hteo sam da razmišljam, a Badi je dobro mesto za to. Nekoliko lokalaca su jeli sendviče i pili koka-kolu iz konzervi i to je bilo sve; vikendaši bi radije skapali nego da se tu hrane. Pod je bio od izbledelog zelenog linoleuma sa brdovitom topografijom. Kao i Badijeva uniforma, nije bio baš najčistiji (vikendaši verovatno nisu primetili njegove ruke). Drvenarija je bila tamna i zamaščena. Iznad drveta, gde počinje zid visile su mnogobrojne nalepnice za kola - Badijevo viđenje unutrašnje dekoracije.

NESTALI ŽENA I PAS.

DAJEM NAGRADU ZA PSA.

OVAJ GRAD NEMA DEŽURNOG PIJANCA, MI SE SMENJUJEMO.

Humor je skoro uvek samo lepo našminkana ljutnja, mislim, a u malim gradovima je ta šminka veoma tanka. Tri plafonska ventilatora su apatično talasali kroz vazduh, a levo od frižidera za sokove su visile dve tus-trake bogato oblepljene raznim bubama; poneka, još živa se slabašno trzala. Ako možete da gledate u njih i jedete, ne treba da brinete za svoj stomak.

Razmišljao sam o sličnosti imena koja je sigurno bila, koja je morala da bude slučajna. Razmišljao sam o mladoj, lepoj devojci koja je postala majka sa šesnaest ili sedamnaest godina i udovica u dvadesetoj ili dvadeset prvoj. Razmišljao sam o tome kako sam joj nenamerno dodirnuo grudi i kako je svet osuđivao ljude u četrdesetim koji su iznenada otkrili čari mladih žena i njihovom pratećom opremom. Najviše sam razmišljao o čudnoj stvari koja mi se dogodila kada je Meti rekla ime deteta - taj osećaj da su mi usta odjednom prepuna hladne, metalne vode. Ta poplava.

Badi je morao dva puta da vikne kada je moj hamburger bio gotov. Kada sam ustao da ga uzmem, pitao je: „Jesi li došao da ostaneš ili da pokupiš stvari?”

„Zašto?” Rekao sam. „Da ti ne nedostajem, Badi?”

„Ne,” rekao je, „ali ti si bar iz Mejna. Je l’ znaš da Masačusets na jeziku Piskatakva znači čmar?”

„Duhovit kao i uvek,” rekao sam.

„Aha. Idem na TV kod jebenog Letermana. Da mu objasnim zašto je Bog dao krila galebovima.”

„Zašto, Badi?”

„Da stignu do đubrišta brže od Francuza.”

Uzeo sam slamčicu i novine sa police. Onda sam skrenuo do telefona, stavio novine pod mišku i otvorio telefonski imenik. Mogli ste da ga uzmete u ruke i šetate s njim, nije bio vezan za telefon. Ko bi, uopšte, hteo da ukrade telefonski imenik okruga Kesi?

Našao sam preko dvadeset Devorovih, što me ni malo nije iznenadilo

— to je jedno od onih imena, kao na primer Pelki ili Boui ili Tutejker, na koje često nailazite ako živite ovde. Verovatno je tako svugde, neke porodice manje putuju, a više se množe, to je sve.

Našao sam jedan broj uz prezime Devor na putu kod Osinjeg brda, ali nije bio na ime Meti, Matilda ili Marta. Ime je bilo Lens. Pogledao sam naslovnu stranu imenika i video da je iz 1997, odštampan i poslat dok je Metin muž još bio u zemlji živih. Dobro... ali, bilo je još nešto u tom imenu. Devor, Devor, seti se, šta znaš o prezimenu Devor? Ništa mi nije padalo na pamet.

Jeo sam hamburger, pio moj razvodnjeni sladoled i pokušavao da ne gledam u ono što se uhvatilo na tus-traku.

Dok sam čekao da mi bolešljiva, tiha Odri vrati kusur (za pedeset dolara ste još uvek mogli da se hranite nedelju dana u Vilidž kafeu - ako bi vam izdržali krvni sudovi), pročitao sam nalepnicu iznad kase: KIBER PROSTOR ME JE TOLIKO UPLAŠIO DA SAM DAUNLODOVAO U GAĆE. Ovo me baš nije preplavilo radošću, ali je rešilo jednu od misterija tog jutra: zašto mi se ime Devor činilo tako poznatim.

Bio sam dobro situiran; u odnosu na mnoge - bogat. Sa TR-om je imala veze još jedna osoba, koja je u odnosu na lokalno stanovništvo oko jezera bila truli bogataš. Ukoliko je još uvek jela, hodala, disala i šetala okolo.

„Odri, je l’ Maks Devor još uvek živ?”

Bledo se osmehnula. „O, jeste. Ali ga ne viđamo ovde baš često.”

To me je nasmejalo mnogo više nego Badijeve nalepnice. Odri, koja je uvek bila nekako žuta u licu, a sada ličila na kandidata za transplantaciju jetre, se smejuljila. Badi nas je strogo prostrelio pogledom bibliotekara sa druge strane šanka, gde je čitao pamflet o prazničnoj NASCAR trci u Oksford Plejnsu.

Vratio sam se istim putem kojim sam i došao. Veliki hamburger nije baš najbolji obrok u sred letnjeg dana; posle ti se spava i usporen si. Želeo sam samo da stignem kući (nisam tu proveo ni dvadeset četiri sata, a već sam ga nazivao kućom), padnem u krevet i odspavam par sati.

Dok sam prolazio pored Osinjeg brda, malo sam usporio. Veš je bezvoljno visio na konopcima i ispred kuće su ležale razbacane igračke, ali džipa nije bilo. Meti i Kajra su obukle njihove kupačice, verovatno i otišle do plažice. Obe su mi se dopale i to mnogo. Meti je kratak brak verovatno nekako povezao sa Maksom Devorom... mada, sumnjao sam da je veza bila jaka, uzevši u obzir prikolicu, prilaz od utabane zemlje, proćelavo dvorište i Metinu jeftinu majicu.

Pre nego što se kasnih osamdesetih povukao u Palm Springs, Maksvel Vilijam Devor je bio pokretačka snaga kompjuterske revolucije. To je uglavnom bila revolucija mladih ljudi, ali se Devor odlično snašao u svojim zlatnim godinama - poznavao je teren i razumeo pravila. Počeo je još dok je memorija bila smeštena na magnetske trake umesto u čipove, a prvi kompjuter bio veličine hangara. Poznavao je kobol, a fortran je govorio tečno kao maternji. Kada se ta oblast razvila toliko da više nije mogao sve da prati, kupovao je talenat neophodan za dalji razvoj.

Vizija, njegova kompanija, stvorila je programe za snimanje koji su mogli da prebace originalne fajlove na flopi diskove u sekundi; programe za grafički dizajn koji su postali standardi u toj oblasti; stvorila je program koji je omogućio korisnicima lep-topova da slikaju mišem... čak i prstom, ako kupe kompjuter sa onim dodatkom koji je Džo zvala „klitoris". Devor nije izmislio ni jedan od ovih programa, ali je shvatio da oni mogu biti izumljeni, pa je zaposlio ljude da to odrade. Bio je vlasnik i suvlasnik stotine patenata. Pretpostavljalo se da vredi oko šesto miliona dolara, u zavisnosti od dnevnih cena akcija visoke tehnologije.

Na TR-u su ga smatrali okorelim i neljubaznim. Nikakvo iznenađenje; po Nazaričaninu, može li išta dobro poteći iz Nazareta? Ljudi su, naravno, pričali da je ekscentričan. Ako slušate starce kako pričaju o bogatima i uspešnima iz mlađih dana, čućete da su jeli tapete, jebali kučiće i pojavljivali se na crkvenim proslavama samo u usranim gaćama. Čak i da je sve to u Devorovom slučaju istina, čak i da je pravi Baja Patak po pitanju para, sumnjam da bi dozvolio da dvoje njegovih bliskih rođaka žive u prikolici.

Vozio sam putem iznad jezera, pa zastao u vrhu svog prilaza za kola i pogledao u natpis koji je tu stajao: reči NASMEJANA SARA spaljene usijanim gvožđem u lakiranu dasku zakucanu za najbliže drvo. Tako se ovde radi posao. Gledajući ga, setio sam se poslednjeg sna iz Menderli serije. U tom snu je neko prilepio nalepnicu radio stanice na natpis; tako zalepljene nalepnice možete videti na aparatima za putarinu na izlazu sa autoputa. Izašao sam iz kola, otišao do natpisa i razgledao ga. Nema nalepnice. Suncokreti su rasli između dasaka na tremu - u koferu sam imao fotografiju koja to dokazuje - ali, na natpisu nije bilo nalepnice. Što dokazuje šta? Daj, Nunane, smiri se.

Krenuo sam ka kolima - vrata su bila otvorena, a Bič Bojs su se prosipali iz zvučnika - pa se predomislio i vratio se do natpisa. U snu je nalepnica stajala baš iznad NA od Nasmejana i SA od Sara. Dodirnuo sam to mesto i učinilo mi se da je pomalo lepljivo. Naravno, to je bio od sunca razmekšani lak. Ili moja mašta.

Odvezao sam se do kuće, parkirao, podigao ručnu (na padinama oko Dark Skora i ostalih jezera u Mejnu uvek morate povlačiti ručnu) i odslušao do kraja „Don’t Worry, Baby”, koju sam oduvek smatrao najboljom pesmom Bič Bojsa i to ne dobru uprkos ljigavom tekstu, već baš zbog njega. Kada bi znala koliko te volim, draga, peva Brajan Vilson, nikada ti se ništa loše ne bi desilo. I, oh ljudi, to je sve što mi treba.

Sedeo sam tamo i gledao u sanduk na desnoj strani trema. U njemu smo držali đubre da ga ne bi raznosili rakuni iz komšiluka. Čak i kante sa čvrstim poklopcima vam to ne garantuju; ako su rakuni dovoljno gladni, skinuće ih svojim veštim šapicama.

Nećeš valjda to da uradiš, rekao sam sebi. Mislim... nećeš valjda?

Činilo se da hoću - ili da ću bar da probam. Kada su Bič Bojs završili, izašao sam iz kola, otvorio sanduk i izvadio dve plastične kante za đubre. Svake nedelje je dolazio čovek koji se zvao Sten Prolks da odnese đubre (ili, dolazio je pre četiri godine, podsetio sam se), jedan iz mreže Bil Dinovih radnika na neodređeno vreme, za keš, na crno; ali sam bio siguran da Sten nije stigao da dođe i skupi ono đubre što se nakupilo zbog praznika. Bio sam u pravu. U svakoj kanti je bila po jedna velika kesa. Izvadio sam ih napolje (psujući samog sebe zbog budalaštine koju radim) i razvezao.

Ne verujem da sam bio toliko opsednut da bi istresao dve pune kese mokrog đubreta na svoj trem da je to bilo potrebno (naravno, nikada u to neću biti siguran - tako je bolje), ali srećom - nije. U kući niko nije živeo četiri godine, setite se, a samo stanovanje pravi pravo đubre - počevši od soca od kafe do iskorišćenih uložaka. Đubre u kesama se sastojalo od onoga što su Brenda Mezerv i njena čistačka ekipa pomele iz kuće.

Našao sam devet punih kesa iz usisivača koje su sadržale četrdeset i osam meseci prašine, prljavštine i mrtvih muva. Bilo je gužvi papirnih ubrusa, neki su smrdeli na polituru za nameštaj, a neki na tečnost za pranje prozora. Ubuđala posteljina i svileni sako koji je izgledao kao da su ga večerali moljci. Gubitak sakoa sam definitivno dobro podneo, to je bila jedna od grešaka moje mladosti; izgledao je kao iz doba J am the Walrus” Bitlsa. Guuu-guuu-džuub, bejbi.

Kutija puna slomljenog stakla... još jedna puna nekih vodoinstalaterskih sitnica... pocepano i prljavo parče tepiha... užasno izanđale i izbledele krpe za sudove... stara rukavica za kuvanje koju sam koristio kada pečem hamburgere i piletinu na roštilju...

Nalepnica je bila zgužvana na dnu druge kese. Znao sam da ću je naći - znao sam od onog trenutka kada sam napipao onaj blago lepljivi deo na natpisu - ali sam morao da se uverim.

Stavio sam je na tople daske trema i izravnao rukom. Bila je pocepana po ivicama. Nagađao sam da je Bil verovatno oljuštio špahtlom. Nije želeo da se gospodin Nunan vrati na jezero posle četiri godine i otkrije da je neki pijani klinac nalepio nalepnicu na njegov natpis. Sačuvaj bože, ne valja se, nikako. Tako je u đubre poleteo i opet izleteo, još jedan delić moje noćne more iskopan na videlo. Prešao sam prstima preko nje. Portlandska rok & rol stanica.

Rekao sam sebi da ne treba da se plašim. Da to ništa ne znači, kao što i ono ostalo ništa ne znači. Onda sam uzeo metlu iz ormana i vratio đubre u kese. Zajedno sa nalepnicom.

Ušao sam u kuću u nameri da se istuširam i sperem sa sebe prljavštinu i prašinu i pogledom uhvatio moje kupačice, još uvek u jednom od kofera i umesto toga otišao na kupanje. Kupaće gaće su bile vesele, prekrivene kitovima koji prskaju, doneo sam ih sa Ki Larga. Moja drugarica u Redsoks kačketu bi bila puna odobravanja, pomislio sam. Pogledao sam na sat i izračunao da sam pojeo Vilidžburger pre četrdeset i pet minuta. Dovoljno za varenje, pogotovo posle energične potrage za blagom u kesi za đubre.

Obukao sam kupaće gaće i sišao niz ukopane stepenike od balvana koji su vodili od Sare do vode. Moje papuče su pljeskale i šljapkale nizbrdo. Nekoliko okasnelih komaraca je zujalo. Jezero je treperilo preda mnom, mirno i privlačno pod niskim nebom teškim od vlage. Na sever i jug pored jezera se proteže zajednički put (jezersko dobro, tako ga zovu u zakoniku) koji ljudi sa TR-a zovu prosto - „Ulica". Ako bi od mojih stepenica skrenuli levo Ulicom, prošli bi pored Voringtona i Badi Dželisonove hamburgerinice i stigli čak do Dark Skor marine... da ne pominjem četrdesetak vikendica, diskretno spakovanih u borove šumice. Ako skrenete desno, stići ćete do zaliva Helo, mada je sada Ulica toliko zarasla da bi putovali ceo dan.

Stajao sam tamo nekoliko trenutaka, pa sam se zaleteo i skočio u vodu. Još dok sam potpuno opušteno leteo u vodu, shvatio sam da sam to poslednji put uradio držeći svoju ženu za ruku.

Doskok je bio katastrofa. Voda je bila dovoljno hladna da me podseti da imam četrdeset, a ne četrnaest godina i srce mi se na momenat u grudima na mrtvo zaustavilo. Dok mi se Dark Skor sklapao nad glavom, bio sam sasvim siguran da neću izroniti živ. Naći će me kako plutam glavom na dole između splava za kupanje i mog dela Ulice; žrtva masnog Vilidžburgera i hladne vode. Na grobu će mi ugravirati - A Mama Ti Je Lepo Rekla Da Čekaš Bar Sat Vremena Posle Jela.

Onda su mi noge dodirnule kamenje i travuljinu koja raste na dnu, srce mi se pokrenulo i poleteo sam na gore kao čovek koji namerava da zakuca pobednički poen u tesnoj košarkaškoj utakmici. Kada sam ponovo došao do vazduha, dahtao sam. Voda mi je ušla u usta pa sam je iskašljao napolje, pljeskajući se po grudima da potpomognem rad srca - ‘ajde, mali, možeš ti to, samo tako nastavi.

Stajao sam do pojasa u jezeru ustiju punih onog hladnog ukusa - jezerska voda sa ukusom minerala, ona od koje se veš ukruti kad ga u njoj operete. To je bio upravo onaj ukus koji sam osetio dok sam stajao pored šezdeset i osmice. To sam osetio kad mi je Meti Devor rekla ime svoje kćeri.

Napravio sam psihološku vezu i ništa drugo. Povezao sam sličnost imena sa mojom mrtvom ženom i ovim jezerom. Koje...

„Koje sam već nekoliko puta probao,” rekoh naglas. Kao da želim da naglasim tu činjenicu, zagrabio sam šaku vode - najčistiju i najbistriju u državi, sudeći po analizama koje ja i ostali članovi Asocijacije zapadnih jezera dobijamo svake godine - i popio je. Nije bilo nikakvog prosvetljenja, ni iznenadnih fleševa u glavi. Samo Dark Skor, prvo u mojim ustima, a onda u stomaku.

Otplivao sam do splava, popeo se uz male metalne stepenice na strani, prostro se na daske i odjednom mi je bilo veoma drago što sam došao. Sutradan ću početi da gradim neki život ovde... da pokušam, barem. Za sada sam bio zadovoljan ležanjem tu, glave naslonjene na ispruženu ruku, napola u snu, siguran da je tog dana gotovo sa avanturama.

Ispostavilo se da to nije tačno.

Tokom prvog leta koje smo proveli na TR-u, Džo i ja smo otkrili da sa terase koja gleda na jezero možemo da vidimo vatromet iz Kesi Roka. Setio sam se toga dok se dan smirivao i pomislio kako ću ove godine u to vreme biti u dnevnoj sobi i gledati film na videu. Ponovno preživljavanje svih četvrtojulskih sumraka koje smo proveli pijući pivo i smejući se dok je tamo praštao vatromet baš i nije dobra ideja. Bio sam dovoljno usamljen i bez toga, usamljen na način koga u Deriju nisam bio svestan. Onda sam se pitao zašto sam uopšte došao ovde, ako ne da se konačno suočim sa sećanjem na Džoanu - u potpunosti - i ostavim je da počiva u miru. Mogućnost povratka pisanju se te noći činila neverovatnijom nego obično.

Nije bilo piva - zaboravio sam da napunim gajbu u samousluzi ili Vilidž kafeu - ali je bilo sokova, zahvaljujući Brendi Mezerv. Uzeo sam konzervu pepsi i seo da gledam vatromet, u nadi da neće mnogo boleti. U nadi da se, valjda, neću rasplakati. Nije da sam se zavaravao; ima u meni još suza, nego šta. Jednostavno moram kroz to da prođem.

Začula se prva eksplozija te noći - rasprskano plavo i odjek u pozadini - kada je zazvonio telefon. Više me je uplašio nego eksplozija iz Kesi Roka; skočio sam. Bio sam siguran da je to Bil Din, zove iz Virdžinije da vidi da li je sve u redu.

Leto pre nego što je Džo umrla, kupili smo bežični telefon da bi mogli da se šetamo prizemljem dok razgovaramo, to smo oboje voleli. Ušao sam kroz klizeća staklena vrata u dnevnu sobu, uzeo telefon i javio se sa, „Halo, ovde Majk,” vraćajući se u svoju ležaljku na terasi. Daleko preko jezera, ispod niskih oblaka koji su visili nad Kesi Vjuom eksplodirale su žute i zelene zvezde praćene nemim bljescima koji će me verovatno stići u vidu buke.

Na trenutak se iz telefona ništa nije čulo, a onda je hrapavi muški glas - glas starijeg čoveka, ali ne Bila Dina - rekao, „Nunan? Gospodin Nunan?”

„Da?” Bezbrojne zlatne šljokice su osvetlile zapad, a oblaci su na trenutak zatreperili kao filigran. To me je nateralo da pomislim na one dodele nagrada sa TV-a i sve one žene u svetlucavim haljinama.

„Devor.”

„Da?” Ponovio sam oprezno.

„Maks Devor.”

Ne viđamo ga ovde baš često, rekla je Odri. Shvatio sam to kao Jenki humor, ali je ona, zapravo, bila ozbiljna. Čudima nikad kraja.

Okej, šta sad? Ostao sam bez konverzacijskih gambita. Mislio sam da ga pitam odakle mu moj broj, koji nije bio objavljen u telefonskom imeniku, ali čemu? Kad vrediš preko pola milijarde dolara - ako je na drugoj strani stvarno bio onaj Maks Devor - mogao si da dobiješ svaki pišljivi neprijavljeni broj koji želiš.

Zadovoljio sam se sa još jednim „da“, izgovorenim malo zategnutije nego prethodno.

Usledila je još jedna tišina. Ako bih je prekinuo i počeo da postavljam pitanja, on bi kontrolisao razgovor... ako se to u tom momentu uopšte moglo nazvati razgovorom. Dobar pristup, ali sam ja imao prednost - oslonio sam se na iskustvo stečeno tokom duge saradnje sa Haroldom Oblovskim, majstorom značajnih pauza. Mirno sam sedeo, sa zgodnim malim bežičnim na uvetu i gledao predstavu na zapadu. Crveno se prelivalo u plavo, zeleno u zlatno; zamišljene žene su šljašteći šetale oblacima u večernjim haljinama.

„Čuo sam da ste danas upoznali moju snahu,” konačno je rekao. Zvučao je iznervirano.

„Možda i jesam,” odgovorio sam, trudeći se da ne zvučim iznenađeno. „Mogu li da saznam zbog čega zovete, gospodine Devor?”

„Razumeo sam da je došlo do incidenta.”

Bela svetla su igrala na nebu - izgledalo je kao da eksplodira svemirski brod. Za njima zakasneli prasci. Otkrio sam tajnu putovanja kroz vreme, mislio sam. To je zvučni fenomen.

Rukom sam isuviše stezao telefon, naterao sam je da popusti. Maksvel Devor. Pola milijarde dolara. Nije bio u Palm Springsu, kako sam mislio, već ovde na TR-u, ako se može verovati karakterističnom zvuku veze u pozadini.

„Zabrinut sam za svoju unuku.” Glas mu je bio hrapaviji nego ikad. Bio je ljut i to se čulo - to je čovek koji godinama nije morao da prikriva emocije. „Razumeo sam da je danas mojoj snahi ponovo popustila pažnja. Često joj popušta.”

Sada je nekoliko šarenih zvezdanih raketa osvetlilo noć, cvetale su kao cveće u starom Diznijevom filmu o prirodi. Mogu da zamislim gomilu koja se skupila na Kesi Vjuu; sede prekrštenih nogu udobno smešteni na ćebad, jedu sladoled u kornetu, piju pivo i uzvikuju Oooooh u isto vreme. To čini umetničko delo uspešnim, mislim - kada svi u isto vreme kažu „ooooh“.

Ti se plašiš ovog tipa, a? Pitala je Džo. Dobro, možda si u pravu. Čovek koji smatra da sme da bude ljut kad hoće na koga hoće... to je čovek koji može da bude opasan.

Onda Metin glas: Gospodine Nunan, ja nisam loša majka. Ništa slično mi se nije dogodilo pre.

Naravno, verovatno sve loše majke to kažu u sličnim situacijama... ali njoj sam verovao.

I, jebem mu sunce, moj broj nije objavljen. Sedim tu i pijem pepsi, gledam vatromet, a ovaj tip mi...

„Gospodine Devor, ne znam šta...“

„Ne počinjite s tim, sa svim dužnim poštovanjem - nemojte, gospodine Nunan - viđeni ste u razgovoru s njima.” Zvučao je onako kako sam zamišljao Džoa Makartija dok saopštava onim nesretnim jadničcima izvedenim pred njegov komitet da su proglašeni prljavim komunjarama.

Budi oprezan Majkl, rekla je Džo. Pazi se Devorovog srebrnog čekića.

„Ja jesam video i razgovarao sa ženom i malom devojčicom jutros,” rekao sam. „Pretpostavljam da o njima govorite.”

„Ne, videli ste bebu kako ide sama niz put,” rekao je. „A onda ste videli ženu kako juri za njom. Moju snahu, u tom kršu koji vozi. Dete je moglo da bude pregaženo. Zašto štitite tu mladu ženu, gospodine Nunan? Da vam nije nešto obećala? Sigurno je da detetu ne činite uslugu, samo da vam kažem.”

Obećala je da će da me pusti u svoju prikolicu i povede na put oko sveta, zaustio sam da kažem. Obećala je da će držati otvorena usta dok god su moja zatvorena - da li to želite da čujete?

Da, rekla je Džo. Najverovatnije to želi da čuje. Najverovatnije je to ono u šta želi da veruje. Ne daj da te isprovocira na izliv tvog klinačkog sarkazma, Majk - mogao bi da zažališ.

Zašto sam se uopšte trudio da zaštitim Meti Devor? Nisam znao. Nisam imao pojma čak ni u šta se upuštam, povrh svega. Znam samo da je izgledala umorno, a da dete nije bilo ni uplašeno, ni nesrećno.

„Video sam kola. Stari džip.”

„Aha, to je već nešto.” Zadovoljstvo. I velika radoznalost. Čak gramzivost. „Šta je...“

„Mislio sam da su došle kolima zajedno,” rekao sam. Osetio sam neko vrcavo zadovoljstvo otkrivši da me moja veština izmišljanja nije napustila - osećao sam se kao bacač u bezbolu koji to više ne može da radi pred publikom, ali i dalje zabije poneku dobru u svom dvorištu. „Mora da je mala brala bele rade.” Pažljivo biranje reči, kao da sedim na klupi za svedoke u sudu, a ne na mojoj terasi - Harold bi bio ponosan. Pa, ne. Harold bi bio užasnut idejom da uopšte vodim ovaj razgovor.

„Čini mi se da sam pretpostavio da beru divlje cveće. Ali, ne sećam se tog događaja baš jasno, nažalost. Ja sam pisac, gospodine Devor, pa često dok vozim odlutam u moj intimni...“

„Lažete.” Bes je ponovo izbio, jasan i pulsirajući kao ključala voda. Kao što sam i mislio, nisam morao mnogo da se trudim da ovog tipa ispratim iz socijalne kurtoazije.

„Gospodin Devor. Onaj sa kompjuterima, pretpostavljam?”

„Ispravno pretpostavljate.”

Kada bi Džoina strpljiva narav bila dovedena do vrenja, njen ton i način izražavanja bi vidno zahladneo. Sada sam začuo sebe kako reprodukujem njen nastup, što je zvučalo prilično jezivo. „Gospodine Devor, nisam navikao da me uveče zovu ljudi koje ne poznajem, niti imam nameru da nastavim razgovor sa čovekom koji me nazvao lažovom. Laku noć, gospodine.”

„Ako je sve bilo u redu, zašto ste se zaustavili?”

„Dugo nisam dolazio na TR, pa sam zastao da pitam da li Vilidž kafe još uvek radi. O, umalo da zaboravim - ne znam odakle vam moj broj telefona, ali znam gde možete da ga nabijete. Laku noć.”

Prekinuo sam vezu palcem i onda samo gledao u telefon kao da takvu napravu vidim prvi put u životu. Srce mi je ubrzano lupalo; osećao sam ga u zglobovima i na vratu isto kao i u grudima. Pitao sam se da li bih možda ipak rekao Devoru da nabije moj broj telefona u dupe, da i sam nemam nekoliko zveketavih miliona u banci.

Bitka Titana, dragi, rekla je Džo hladnim tonom. A sve to za tinejdžerku u prikolici. Nema čak ni grudi za priču.

Glasno sam se nasmejao. Rat Titana? Teško. Neki stari provalnik sa početka veka je rekao: „Danas svaka budala sa milion dolara u banci misli da je bogata.” Devor verovatno ima slično mišljenje o meni, a u širem smislu bi bio u pravu.

Sada je nebo na zapadu osvetlilo neprirodno svetlo. To je bilo finale.

„Šta je sad to bilo?” pitao sam.

Nije bilo odgovora; samo se gnjurac odazvao sa jezera. Protestvujući protiv sve te neuobičajene buke na nebu, verovatno.

Ustao sam, ušao u kuću i vratio telefon na kućište. Shvatio sam da očekujem da ponovo zazvoni, da Devor počne da ispaljuje filmske klišee: Ako mi se nađeš na putu, ja ću i Upozoravam te, druškane i Daću ti dobar savet pre nego što.

Telefon nije zazvonio. Prosuo sam ostatak pepsi niz grlce koje je, razumljivo, bilo suvo i odlučio da odem na spavanje. Bar nije bilo kukanja i plakanja tamo na terasi; Devor me isterao iz takta. Na čudan način sam mu bio zahvalan.

Otišao sam u severnu spavaću sobu i legao obučen. Mislio sam na devojčicu, Kajru i majku koja joj je mogla biti starija sestra. Devor je bio ljut na Meti, to je bilo jasno, ali kakva je ona prepreka mogla da bude kad sam za njega i ja bio finansijska nula? Za čim će ona posegnuti ako se on okrene protiv nje? To je bila prilično grozna misao, u stvari, i uz nju sam zaspao.

Ustao sam posle tri sata da eliminišem konzervu pepsi koju sam nepromišljeno iskapio pre spavanja i dok sam pišao stojeći nad šoljom opet sam čuo ono jecanje. Dete negde u mraku, izgubljeno i uplašeno... ili se samo pretvaralo da je izgubljeno i uplašeno.

„Nemoj,” rekao sam. Stajao sam go ispred klozetske šolje naježenih leđa. „Molim te, ne počinji opet s tim sranjem, plaši me.”

Plakanje je utihnulo kao i ranije, činilo se da nestaje kao da ga neko nosi niz tunel. Vratio sam se u krevet, okrenuo na stranu i zatvorio oči.

„To je bio san,” rekao sam. „Još jedan san iz Menderli serije.”

Znao sam da nije, ali sam takođe znao da ponovo padam u san, a tada mi se to činilo najvažnijim. Dok sam padao u san, pomislio sam glasom koji je bio samo moj: Ona je živa. Sara je živa.

I razumeo sam nešto: ona mi je pripadala. Ponovo sam je prisvojio. Bilo dobro ili zlo, ja sam kod kuće.

DEVETO
POGLAVLJE

U devet sati idućeg jutra sam uzeo flašu soka od grejpfruta i krenuo na dugu šetnju Ulicom na jug. Dan je bio svetao i već topao. I tih - ona tišina koju, valjda, doživite samo posle subotnjeg praznika sastavljenog od jednakih delova svečarenja i mamurluka. Video sam tri ribara usidrenih na sred jezera, ali glisera i dece koja se kikoću i pljuskaju po plaži nije bilo. Prošao sam pored desetak brvnara na padini iznad mene i, iako su u ovo doba godine sve verovatno bile naseljene, jedini znaci života koje sam primetio bili su kupaći kostimi okačeni na gelenderu terase kod Pesendejlsovih i poluizduvan dušek za plažu na pontonu Bečeldersovih.

Ali da li je mala siva brvnara i dalje pripadala Pesendejlovima? Da li je zabavna okrugla vikendica sa ovalnim prozorom nalik objektivu fotoaparata i danas pripadala Bečeldersovima? Na to nije bilo odgovora. Četiri godine odsustva mogu da donesu mnoge promene.

Hodao sam i nisam se trudio da razmišljam - stari trik iz spisateljskih dana. Razgibavaj telo, odmaraj mozak, pusti da momci u podrumu rade svoj posao. Prošao sam pored kampova u koje smo Džo i ja nekad dolazili na piće i roštilj i ponekad na kartanje, usisavao tišinu kao sunđer, pio sok, brisao rukom znoj sa čela i čekao na misli koje će možda doći.

Prva je bila čudna spoznaja: da je jecanje deteta u noći nekako delovalo mnogo stvarnije nego poziv Maksa Devora. Da li me je stvarno prve noći na TR-u pozvao bogati i vidno neraspoloženi tehno-mogul? Da li me je narečeni mogul stvarno u jednom momentu nazvao lažovom? (Jeste, sudeći po priči koju sam vam ispričao, ali nije u tome stvar). Znao sam da se to stvarno dogodilo, ali je zapravo bilo lakše poverovati u Avet sa Dark Skor jezera, u nekim kamperskim krugovima poznatu kao Misteriozno uplakano detence.

Sledeća misao - ta je stigla pre nego što sam popio sok - bila je ideja da pozovem Meti Devor i ispričam joj šta se dogodilo. Odlučio sam da bi to bilo ispravno, ali verovatno i loša ideja. Bio sam prestar da verujem u početničke priče o Damici u nevolji protiv zlog očuha... ili, u ovom slučaju, svekra. Imao sam svoje planove za ovo leto koje nisam hteo da remetim mešajući se u ružnu raspravu u najavi između gospodina Kompjutera i gospođice Prikolice. Devor mi je stao na žulj - i to svom snagom - ali to verovatno nije bilo ništa lično, samo stvar principa. Hej, neki momci stalno voze sa upaljenim dugim svetlima... Da li sam hteo da se svađam? Ne. Nisam. Spasio sam malu gospođicu Redsoks, priuštio sebi nehotično, ali veoma prijatno trljanje o mamine čvrste grudi, naučio da Kajra znači „damski" na grčkom. Sve preko toga bi bila čista alavost, tako mi boga.

U tom momentu sam ukočio, i nogama i mozgom, shvativši da sam odšetao čak do Voringtona, širokog zdanja nalik na ambar koje su lokalci ponekad zvali kantri klab. To je na neki način i bio - golf teren sa šest rupa, štala i staze za jahanje, restoran, bar, oko četrdeset soba za izdavanje u glavnoj zgradi i osam odvojenih bungalova. Imali su čak i malu kuglanu, u kojoj su igrači morali na smenu da nameštaju kegle, ali - kuglanu. Vorington je izgrađen negde oko početka Prvog svetskog rata. Bio je nešto mlađi od Nasmejane Sare, ali ne mnogo.

Dugi ponton je jezerom vodio do manje zgrade, Vorington sanset bara. Izgradili su ga da bi gosti Voringtona imali gde da se skupe i popiju piće u smiraj dana (i poneki Bladi Meri ujutru). Kada sam bacio pogled u tom pravcu, shvatio sam da više nisam sam. Na tremu plutajuće zgrade, levo od vrata bara stajala je neka žena i gledala me.

Dobro me je presekla. Nervi mi nisu baš bili u reprezentativnom stanju u tom trenutku, to je verovatno bio razlog... ali mislim da bi me uplašila u svakom slučaju. Delimično zbog svoje nepomičnosti. Delom zbog neobične mršavosti. Ali, većim delom zbog njenog lica. Da li ste ikada videli onu sliku Edvarda Munka, Vrisak? Pa, ako zamislite to lice kada je mirno, zatvorenih usta i opuštenog pogleda, imaćete dobru sliku žene koja je stajala na kraju pontona sa jednom dugoprstom rukom naslonjenom na gelender. Iako, moram da priznam, moja prva asocijacija nije bila Edvard Munk, nego gospođa Denvers.

Izgledala je kao da ima oko sedamdeset i nosila je crni šorc preko crnog kupaćeg kostima. Ta kombinacija je delovala nekako začuđujuće formalno, kao varijanta uvek aktuelne male crne koktel haljine. Koža joj je bila bela kao mleko, svugde osim iznad ravnih grudi i oko ključne kosti. Tu je bila posuta velikim staračkim pegama. Lice joj je bilo kao klin na kome se ističu jagodične kosti kao na mrtvačkoj glavi i ogromno čelo u obliku sijalice. Oči su joj nestale u dupljama pod senkom te otekline od čela. Kosa joj je visila u retkim, ravnim pramenovima oko ušiju do istaknute vilice nalik na fioku. .

Bože, što je mršava, pomislio sam. Nije ništa drugo do vreća...

Tada me je protresao drhtaj. Veoma jak, kao da neko u meni uvrće komad žice. Nisam hteo da ona to primeti - kakav lep početak letnjeg dana, da nekom zgadiš život toliko da počne tu, pred tobom da se trese i pravi grimase - pa sam podigao ruku i mahnuo joj. Pokušao sam i da se nasmešim. Zdravo, gospođo pored bara. Zdravo, stara vrećo kostiju, prestravila si me načisto, ali meni ovih dana malo treba, pa ti opraštam. Šta ima? Jebeš li što? Pitao sam se da li i njoj moj osmeh liči na grimasu kao meni.

Nije odmahnula.

Osećao sam se kao budala - OVAJ GRAD NEMA DEŽURNOG IDIOTA, MI SE SMENJUJEMO - završio sam mahanje nekim kilavim salutiranjem i krenuo odakle sam i došao. Prešao sam pet koraka i morao da se osvrnem; osećaj da me posmatra je bio tako jak, kao da me njena ruka gura među plećke.

Ponton na kome je stajala bio je potpuno prazan. Žmirnuo sam očima, u početku siguran da se samo povukla u senku male šljokarnice. Nestala je. Kao da je ona bila duh.

Ušla je u bar, dušo, Džo je rekla. Znaš to, zar ne? Mislim... ti to znaš, je l' da?

„Da, da,” mrmljao sam, hodajući Ulicom na sever, ka kući. „Naravno da znam. Gde bi drugde nestala?” Samo što mi se činilo da nije bilo vremena; činilo mi se da nije mogla da uđe u bar ni bosa, a da je ne čujem. Posebno ne tog tihog jutra.

Džo, ponovo: Možda se ušunjala.

„Da,” promrmljao sam. Do kraja tog leta sam mnogo na glas pričao sam sa sobom. „Da, možda. Možda se ušunjala.” Sigurno. Kao gospođa Denvers.

Ponovo sam stao i pogledao nazad, ali je Ulica pratila zakrivljenu liniju jezera pa više nisam mogao da vidim ni Vorington, ni Sanset bar. A, pomislio sam, utoliko bolje.

Na povratku kući sam pokušao da nabrojim čudnovatosti koje su prethodile i onda zaokružile moj povratak u Nasmejanu Saru: snovi koji se ponavljaju, suncokreti, nalepnica, jecanje u noći. Valjda je i moj susret sa Meti i Kajrom, plus poziv gospodina Softvera koji je usledio mogao da se rangira kao čudnovatost... ali ne na isti način kao dete koje čuješ kako plače u sred noći.

A šta sa činjenicom da smo bili u Deriju, a ne na Dark Skoru kada je Džoana umrla? Da li je to moglo da uđe na listu? Nisam znao. Nisam mogao ni da se setim zašto je bilo tako. U jesen i zimu 1993- sam se petljao sa scenarijem za Čoveka u crvenoj majici. U februaru ’94. sam počeo Sa samog vrha i to je usisalo moju pažnju. Osim toga, odlučiti da se ide na zapad do TR-a, na zapad do Sare...

„To je bio Džoanin deo posla,” rekao sam danu i čim sam čuo te reči shvatio sam koliko su istinite. Oboje smo voleli staru devojku, ali reći „Hej, Irče, „ajde da mrdnemo dupeta dole do Tr-a na par dana” je bio Džoanin deo posla. Svaki čas si to mogao čuti... osim što ništa nije rekla leta one godine pre nego što je umrla. A meni nije palo na pamet da kažem umesto nje. Nekako smo zaboravio na Nasmejanu Saru, čini se, čak i kad je došlo leto. Da li je moguće biti toliko zanesen pisanjem? Činilo se malo verovatnim... ali koje drugo objašnjenje postoji?

Nešto nije bilo u redu sa ovom postavkom, a ja nisam znao šta. A i kako bih, ni iz čega.

To me je nateralo da mislim na Saru Tidvel i teksta jedne od njenih pesama. Ona nikada nije snimila ploču, ali sam verziju te pesme čuo sa albuma Blajnd Lemon Džefersona koji imam. Ovako je išla jedna strofa:

To je samo ambarski ples šećeru,
To je samo okolo-naokolo
Pusti da ti poljubim te slatke usne šećeru
Na pravu sam stvar naleteo.

Voleo sam tu pesmu i stalno sam se pitao kako bi zvučala kada bi izašla iz usta žene, a ne tog matorog starog trubadura kome se u glasu osećao viski. Iz usta Sare Tidvel. Kladim se da je divno pevala. A, kladim se da je umela i da zasvira.

Ponovo sam se vratio kući. Pogledao sam oko sebe, uvideo da nema nikog u blizini (iako sam čuo u daljini prvi današnji gliser), skinuo se u donje gaće i otplivao do splava. Nisam se popeo, samo sam ležao pored njega pridržavajući se za metalne merdevine i lenjo šljapkao nogama. To je bilo lepo, ali šta ću da uradim sa ostatkom dana?

Odlučio sam da ga provedem u raščišćavanju svoje radne sobe na drugom spratu. Kada završim s tim, možda odem i pogledam Džoin atelje. Ako ne izgubim hrabrost do tada.

Otplivao sam nazad, lenjo pljuskajući, podižući i spuštajući glavu u vodu koja je tekla oko mog tela kao hladna svila. Osećao sam se kao vidra. Osećao sam se tako skoro do same obale, dok nisam podigao glavu iz vode i video ženu kako stoji na Ulici i gleda me. Bila je mršava kao i ona koju sam video dole, u Voringtonu... samo što je ova bila zelena. Zelena i pokazuje na sever niz put kao šumska nimfa iz neke stare legende.

Zinuo sam, progutao vodu i iskašljao je. Ustao sam u vodi koja mi je dopirala do grudi i obrisao oči. Tada sam se nasmejao (mada, malo neubedljivo). Zelena žena je u stvari bila breza koja raste nedaleko od mesta gde se moje stepenice završavaju na Ulici. I sada je, kada su mi oči bile suve, bilo nečeg jezivog u lišću koje oko stabla boje slonovače oblikuje nečije izbuljeno lice. Vazduh je bio savršeno nepokretan, pa je tako i lice bilo savršeno nepokretno (kao što je bilo lice žene u crnom šorcu i kupaćem kostimu), ali bi na povetarcu izgledalo kao da se smeši ili mršti... ili možda smeje. Iza nje je rastao slabunjavi bor. Jedna ogolela grana mu je štrčala na sever. Za nju sam mislio da je mršava ruka i koščata šaka koja pokazuje prstom.

Nije mi bio prvi put da tako sebe prepadnem. Jednostavno - vidim stvari, to je sve. Ako napišeš dovoljno priča, svaka senka na podu će ličiti na trag stopala, a svaka linija u prašini na tajnu poruku. To mi, naravno, nimalo nije olakšavalo razabiranje šta je stvarno čudno u Nasmejanoj Sari, a šta je bilo čudno samo zato što moj um misli da je čudno.

Pogledao sam oko sebe, uvideo da sam i dalje sam (mada ne zadugo, pčelinjem zujanju prvog glisera će se uskoro pridružiti i drugi i treći), i skinuo svoje promočene gaće. Iscedio sam ih, stavio preko majice i šorca i popeo se go uz stepenice, držeći garderobu na grudima. Pretvarao sam se da sam Banter koji donosi doručak i jutarnje novine lordu Piteru Vimziju. Kad sam stigao do kuće, smejao sam se kao budala.

Na drugom spratu je bilo užasno toplo i zagušljivo, uprkos otvorenim prozorima, a uvideo sam zašto čim sam stigao do vrha stepenica. Džo i ja smo delili ovaj prostor, njena je bila leva (mala sobica, bila joj je dovoljna uz atelje severno od kuće), a moja desna strana. Sa dalje strane hodnika je bila rešetkasta njuška čudovišnog klima uređaja koji smo nabavili godinu dana pošto smo kupili kuću. Dok sam ga gledao, shvatio sam da nisam primetio da se ne čuje njegovo prepoznatljivo zujanje u kući. Na njemu je bila prilepljena ova poruka, - Gospodine Nunan: pokvaren. Izduvava vruć vazduh kada se uključi i zvuči kao da je pun slomljenog stakla. Din kaže da su potrebni deo obećali iz Kesi Roka. Kad ga vidim, poverovaću. B. Mezerv.

Ovo poslednje me je nasmejalo - to je bila gđa M., što na um, to na drum - a onda sam okrenuo prekidač. Mašine često dobro reaguju kada osete nekog opremljenog penisom u blizini, Džo je tvrdila, ali ovog puta nije upalilo. Slušao sam klimu kako straže oko pet sekundi i onda je ugasio. „Prokleta stvar je usrala krevet” - kako kažu na TR-u. Dok se ne popravi, neću ovde rešavati ni ukrštenicu.

Bez obzira na to sam otišao u moju radnu sobu, podjednako radoznao šta ću tamo osetiti i šta ću videti. Odgovor je ništa. Video sam sto za kojim sam završio Čoveka u crvenoj majici i dokazao sebi da nisam bio samo srećni početnik; fotografiju Ričarda Niksona koji stoji uzdignutih ruku i pokazuje duplo slovo V za pobedu, sa natpisom DA LI BI KUPILI POLOVAN AUTO OD OVOG ČOVEKA? ispod; ponjava koju je Džo napravila za mene godinu dana pre nego što je otkrila divni svet heklanja i u potpunosti digla ruke od tkanja.

Nisam osećao da je to baš kancelarija nekog stranca, ali je svaki predmet (najviše od svega neuobičajeno prazna ploča radnog stola) govorio da je to radna soba neke ranije epohe Majka Nunana. Živote muškaraca, pročitao sam jednom, obično određuju dva fenomena: posao i brak. U mom životu se brak završio, a karijera je izgleda bila na neograničenom odmoru. Imajući to u vidu, nije čudno što mi se sada činilo da mi prostor u kome 'sam proveo mnoge srećne dane u kreiranju izmišljenih života ne znači ništa. To je bilo kao da gledam kancelariju radnika koga sam otpustio... ili je iznenada umro.

Umalo da krenem, kada sam dobio ideju. Orman za dokumenta u ćošku je bio krcat papirima - izvodima iz banke (većina od pre deset godina), pismima (uglavnom neodgovorenim), delovima nekih priča - ali nisam pronašao ono što sam tražio. Nastavio sam sa ostavom, u kojoj je bilo bar sto stepeni i u kutiji koju je gđa M. obeležila sa APARATI pronašao diktafon koji mi je Debra Vajnstok poklonila po završetku posla na prvoj knjizi za Patnam. Mogao si da ga podesiš tako da se uključi kada govoriš i pauzira kada zastaneš da razmisliš.

Nikada nisam pitao Debru da li joj je ta stvar samo pala u oči, pa je pomislila - „Pa, kladim se da bi svaki pisac koji drži do sebe uživao u ovoj stvarčici,” ili je u pitanju bilo nešto konkretnije... neki nagoveštaj, možda? Pretoči u reči te podsvesne poruke koje ti stižu dok su još sveže, Nunane? To mi ni tada, a ni sada nije bilo jasno. Ali, bio je tu, imao sam ga, pravi profesionalni diktafon, a u kolima je bilo bar deset kaseta koje sam snimio kod kuće da slušam dok vozim. Staviću uveče jednu u diktafon, pojačati ton do daske i podesiti mašinu na opciju DIKTAT. Tada ću, ako se ponove zvuci koje sam već dva puta čuo, sve imati na traci. Posle ću je pustiti Bilu Dinu i pitati ga šta on misli da je u pitanju.

Šta ako večeras čujem jecanje, a mašina se ne uključi?

„Pa onda ću saznati nešto drugo,” rekao sam praznoj, sunčanoj kancelariji. Sajao sam tamo u vratima sa diktafonom pod miškom, gledao u prazan sto i znojio se kao svinja. „Ili bar sumnjati u nešto drugo.”

Moja kancelarija je izgledala pretrpano i toplo u odnosu na Džoin kutak preko puta. Nije nikada bio prepun, ali je sada to bila samo kockasta soba. Oblikovan prostor. Tepih je nestao, njene fotografije su nestale čak ni stola nije bilo. Sve je izgledalo kao neka nedovršena uradi-sam maketa. Džo je bila izribana odatle - ostrugana odatle - i na trenutak sam osetio neosnovani bes prema Brendi Mezerv. Setio sam se nečega što je moja majka govorila kada bih uradio nešto na svoju ruku što joj ne odgovara: „Malo si previše zagrizao, zar ne?” Tako sam se osećao gledajući Džoinu malecku radnu sobu: da je, ispraznivši je, gospođa Mezerv malo previše zagrizla.

Možda to nije uradila gospođa Mezerv, rekao je NLO glas. Možda je sama Džo ispraznila. To ti nikad nije palo na pamet, bato?

„To je glupo,” rekao sam. „Zašto bi? Teško da je predosećala smrt. Uzmimo u obzir da je neposredno pre toga kupila..."

Ali to nisam želeo da izgovorim. Ne naglas. Nekako se to činilo kao loša ideja.

Okrenuo sam se da izađem iz sobe kada je iznenadni nalet hladnog vazduha prešao preko mog lica. Ne tela; samo preko lica. Potpuno neverovatan osećaj, kao ruke koje mi nežno tapkaju lice i čelo. U isto vreme sam u ušima čuo uzdah... ali to nije tačan opis. To je bio žubor koji je promakao pored mojih ušiju kao poruka žurno prošaputana u prolazu.

Okrenuo sam se očekujući da vidim zavese na prozoru u pokretu... ali su one visile potpuno mirno.

„Džo?” rekao sam, a od zvuka njenog imena sam zadrhtao tako jako da sam umalo ispustio diktafon. „Džo, jesi li to ti?”

Ništa. Ni nevidljive ruke na mom licu, ni traga pomicanja zavesa... koje bi se sigurno pomerile da je u pitanju bila promaja. Sve je bilo tiho. Samo je visoki čovek oznojenog lica sa diktafonom pod miškom stajao na vratima prazne sobe... ali sam tada prvi put stvarno poverovao da nisam sam u Nasmejanoj Sari.

Pa šta? Pitao sam se. Čak i da je istina, šta? Duhovi nikoga ne mogu da povrede.

Tako sam mislio tada.

Kada sam posetio Džoin studio (sa klima uređajem) posle ručka, imao sam mnogo bolje mišljenje o Brendi Mezerv - ovde nije preterano zagrizla. Onih nekoliko stvari kojih sam se tačno sećao iz njene male radne sobe - njen prvi ručni rad, uramljen; zelena ponjava, uramljeni poster sa divljim cvećem Mejna - ostavljeni su ovde kao i sve ostalo čega se sećam. Kao da je gđa M. poslala poruku - Ne mogu ti umanjiti bol ili skratiti tugu, ne mogu sprečiti da se rane zbog povratka ovde ponovo pozlede, ali mogu sve te stvari koje bi te povredile da stavim na jedno mesto, da se ne bi saplitao o njih nepripremljen. Toliko mogu.

Ovde nije bilo praznih zidova; ovde su zidovi nabijeni duhom i kreativnošću moje žene. Bilo je štrikanih stvari (mnogo sitnica i nekoliko ozbiljnih radova), batici, krpene lutke koje su virile iz onoga što je zvala „moji bebi-kolaži“, apstraktna slika pustinje od komada žute, crne i narandžaste svile, njene fotografije cveća, i čak na vrhu njene police za knjige, nalik napuštenom gradilištu, model same Nasmejane Sare. Napravila je od šibica i drški od lizalica.

U jednom ćošku je stajao njen mali razboj i drvena komoda sa natpisom DŽOIN ŠTRIKAĆI PRIBOR! NE DIRAJ! okačenim o ručku fioke. U drugom je bio bendžo koji je pokušavala da nauči da svira i odustala, rekla je da je od toga isuviše bole prsti. U trećem su bili veslo za kajak i roleri sa oguljenim prstima i malim ružičastim bućkicama na krajevima pertli.

Ono što je zadržalo moj pogled je stajalo na starom radnom stolu sa poklopcem u sredini sobe. Tokom mnogih leta, jeseni i zimskih vikenda bi taj sto bio natrpan koncima, klupčićima vune, jastučićima punih špenadli, crtežima, možda i ponekom knjigom o španskom građanskom ratu ili slavnim američkim psima. Džoana je ponekad mogla da iznervira, naročito mene, jer se nije vodila nikakvim sistemom, nikakvim redom u onome što je radila. Ponekad je bila strašna, čak užasna. Imala je briljantan mozak pun nevezanih podataka, što se uvek ogledalo na njenom radnom stolu.

Ali ne i sada. Bilo je moguće pomisliti da je gđa M. bacila negde sve što je zatekla na stolu i namestila ovo što je tu bilo sada, ali teško za poverovati. Zašto bi? To nije imalo nikakvog smisla.

Predmet je bio pokriven sivom plastikom. Posegao sam da ga dodirnem, a ruka mi je sa oklevanjem zastala na nekoliko santimetara kao memorija kada se sećate davnog sna

(daj mi to, to je moj sakupljač prašine)

kliznulo mi je kroz glavu kao onaj čudni povetarac preko lica. Onda je nestalo, pa sam skinuo plastičnu pokrivku. Ispod je bila moja stara, zelena električna IBM pisaća mašina koju niti sam video, niti je se setio godinama. Prišao sam bliže i znao da će glava mašine biti Kurier, moj omiljeni font, čak i pre nego što sam je pogledao.

Džoana je slikala (ne preterano dobro), pravila fotografije (zaista odlične) i ponekad ih prodavala, štrikala, heklala, tkala i farbala tkanine, umela je da odsvira osam ili deset osnovnih akorda na gitari. Umela je da piše, naravno; većina ljudi koji studiraju engleski umeju, to je razlog zbog koga to izaberu. Da li je pokazivala neki gorući stepen literarne kreativnosti? Ne. Posle nekoliko eksperimenata sa poezijom na fakultetu, odustala je od te umetničke oblasti i odlučila da joj ne ide. Ti pišeš za oboje, Majk, rekla je jednom. To ostavljam tebi; ja ću da probam pomalo od svega ostalog. Kada sam uporedio kvalitet njene poezije sa kvalitetom fotografija, slikanih svila i ručnih radova, shvatio sam da je napravila mudar izbor.

A sada je tu stajala moja stara mašina. Zašto?

„Pisma,” rekao sam. „Pronašla je u podrumu i donela je ovde da piše pisma.”

Samo što to nije bila Džo. Pokazivala mi je većinu svojih pisama, često me terajući da i sam dodajem male post skriptume, nabacivala mi je osećaj krivice onom starom izrekom da obućareva deca uvek idu bosa („a prijatelji pisca nikad od njega ništa ne bi čuli da nije Aleksandra Grejema Bela”, obično bi dodala). Nisam video kucano pismo iz ruke moje žene nijednom otkad smo venčani - ako ništa drugo, to bi smatrala lošim manirima. Umela je da kuca, pisala je poslovna pisma bez grešaka polagano i metodično, ali je za takve stvari uvek koristila moj lep-top ili kompjuter.

„Šta si to radila, dušo?” upitao sam i počeo da istražujem fioke radnog stola.

Brenda se potrudila oko ovih, ali je Džoina suštinska priroda nadvladala njen napor. Red na površini je popustio pod napadima Džoine stare, drage zbrke. Pronašao sam dovoljno nje u tim fiokama da mi srce povredi stotinu uspomena, ali hartija kucanih na mojoj staroj mašini nigde nije bilo. Čak ni jedna stranica.

Kada sam završio sa lovom, naslonio sam se u stolici (njenoj stolici) i pogledao u malu uramljenu fotografiju na stolu, jednu koje uopšte nisam moga da se setim. Džo je verovatno sama razvila (verovatno je izvukla original sa tavana nekog od meštana) i retuširala. Finalna verzija je izgledala kao poternica koju je obojio Ted Tarner.

Podigao sam je i prešao prstom preko zaštitnog stakla, zbunjen. Sara Tidvel, bluz pevačica sa početka veka čija je poslednja postaja bila ovde, na TR-u. Ona i njeni - većinom rođaci i poneki prijatelj - su napustili TR i prvo su neko vreme proveli u Kesi Roku... i onda prosto nestali, kao oblak na horizontu ili izmaglica letnjeg jutra.

Jedva da se smešila na slici, a osmeh je bilo teško pročitati. Oči su joj bila napola sklopljene. Uzica - ne remen, već uzica - gitare se videla na jednom ramenu. U pozadini sam video crnog čoveka sa šeširom naherenim pod neverovatnim uglom (par reči o muzičarima: oni stvarno znaju kako da nose šešir) koji stoji pored nečeg što je ličilo na bas.

Džo je obojila Sarinu kožu u boju kafe s mlekom, verovatno se povela za ostalim fotografijama koje je videla (ima nekoliko koje se vuku okolo, uglavnom prikazuju Saru sa glavom zabačenom u nazad i kosom koja pada do struka dok iz stomaka ispušta njen čuveni, bezbrižni vrištavi smeh), mada nijedna nije bila u boji. Ne na početku veka. Sara Tidvel nije ostavila traga samo na fotografijama. Sećam se da mi je Diki Bruks, vlasnik auto-servisa, jednom rekao kako je njegov otac tvrdio da je na oblasnom vašaru osvojio plišanog medu i poklonio ga Sari Tidvel. Nagradila ga je, kazao je Diki, poljupcem. Prema Dikiju, stari ga nikad nije zaboravio, kaže da je to bio najbolji poljubac koji je u životu dobio... mada sumnjam da je to rekao pred svojom ženom.

Na ovoj fotografiji se samo smešila. Sara Tidvel, poznata kao Nasmejana Sara. Nikad snimljena, ali su njene pesme nastavile da žive i bez toga. Jedna od njih, „Walk me baby,” strašno liči na pesmu Erousmita „Walk this way”. Danas bi dama bila poznata kao Afrička Amerikanka. 1984, kada smo Džoana i ja kupili kuću i zainteresovali se za nju, bila bi crnkinja. U njeno vreme su je zvali crnčugom, čamugom ili mračnom. Mnogi se nisu od toga ustezali. A da li sam verovao da je poljubila oca Diki Bruksa - belca - pred pola okruga Kesi? Ne, nisam. Ipak, ko u to može biti siguran? Niko. To je najzamamnija stvar po pitanju prošlosti.

„To je samo ambarski ples, šećeru,” pevao sam, spuštajući fotografiju na sto. „To je samo okolo-naokolo.”

Podigao sam prekrivku za mašinu, pa onda odlučio da je ostavim otkrivenu. Dok sam stajao, oči su mi se vratile na Saru, koja je stajala tamo sklopljenih očiju sa uzicom gitare preko ramena. Nešto u njenom licu mi je oduvek bilo poznato i odjednom sam se setio. Na čudan način je ličila na Roberta Džonsona, čije primitivne akorde možete čuti u pozadini svake pesme koju su Led Zepelin ili Yardbirds ikada snimili. Koji je, po legendi, otišao do raskrsnice i prodao dušu đavolu za sedam godina brzog života, alkohola i uličnih cica. I za besmrtnost priznatu u barovima, naravno. Koju je i osvojio. Robert Džonson, navodno otrovan zbog nečije žene.

Kasnije tog popodneva sam otišao u samouslugu i video lep komad iverka u zamrzivaču. Ličio je na odličnu večeru. Kupio sam uz to i bocu belog vina, i dok sam čekao u redu na kasi, iza mene se začuo drhtavi starački glas. „Vidim da si juče našao novu prijateljicu.” Jenki naglasak je bio toliko jak da je rečenica skoro zvučala kao šala... naglasak je, verujem, samo deo toga - stvar je u pevuckajućem tonu - pravi državljani Mejna zvuče kao aukcionari.

Okrenuo sam se i ugledao starkelju koji je stajao na asfaltu ispred garaže i gledao dok sam upoznavao Meti i Kajru i stari džip. I dalje je nosio štap sa zlatnom glavom koji sam sada prepoznao. Negde tokom pedesetih, Boston Post je poklonio jedan ovakav štap svakom okrugu u državama Nove Engleske. Predati su najstarijim stanovnicima i nastavili dalje od jednog do drugog matorog prdeža. A sam Post je otegao papke pre mnogo godina.

„U stvari, dve nove prijateljice,” odgovorio sam, pokušavajući da iskopam njegovo ime. Nisam uspeo, ali sam ga se sećao iz vremena dok je Džo bila živa, uvek je zauzimao stolicu u prepunoj Diki Bruksovoj čekaonici i diskutovao o politici i vremenu, vremenu i politici, dok su odjekivali čekići i štektali kompresori. Stalna mušterija. A, ako bi se nešto dogodilo na putu šezdeset i osam, hvala bogu, uvek je bio tu da vidi.

„Čujem da Meti Devor ume da bude baš umiljata,” rekao je, a jedan skoreli očni kapak mu se zatvorio. Video sam i previše skarednih migova za života, ali nijedan nije bio ni zakrpa na onom koji mi je dobacio starac sa zlatnoglavim štapom. Osetio sam jaku potrebu da mu slomim onaj voštani kljun od nosa. Zvuk njegovog razdvajanja od lica bi ličio na prasak suve grane prelomljene preko kolena.

„Ti mnogo toga čuješ, je li, starče?” pitao sam.

„A-jao!!” rekao je. Njegove usne - tamne kao komadići džigerice - su se razmakle iskezivši se. Desni su mu bile prekrivene belim mrljama. Još uvek je imao par žutih zuba usađenih u gornju vilicu, i još par u donju. „A ima i onu malu - đavolče, pravo! Jao!”

„K’o da su je u kozi pravili,” složio sam se.

Trepnuo je, malo iznenađen što tu staru izreku čuje iz mojih navodno novoodlivenih usta, a onda se taj prekorni kez raširio. „Ne obraća mnogo pažnju na nju, da,” rekao je. „Beba vuče konce tamo, ne valja, ne valja.”

Primetio sam - bolje ikad nego nikad - da nas gleda i sluša bar šest ljudi. „Nisam baš stekao taj utisak,” rekao sam podižući ton. „Ne, uopšte nisam stekao taj utisak.”

Samo se nakreveljio... Onaj starački kez koji govori O, aaj, dragi moj; znam ja mnogo više nego što ti možeš da zamisliš.

Izašao sam iz radnje zabrinut za Meti Devor. Mnogo ljudi se petljalo u njene stvari, činilo mi se.

Kada sam stigao kući, odneo sam vino u kuhinju, da se ohladi dok ne zapalim roštilj na terasi. Posegao sam za vratima frižidera i zastao. Na njima je bilo bez reda rasuto oko pedesetak sitnih magneta - voće, povrće, plastična slova i brojevi - ali više nisu bili rasuti. Sada su formirali krug. Neko je bio ovde. Neko je ušao i ...

Ispremeštao magnete na frižideru? Ako je tako, onda taj provalnik treba da ide na neku intenzivnu terapiju. Dotakao sam jedan bojažljivo, vrhom prsta. Onda sam ih, naprasno besan na sebe, ponovo rasuo takvom silinom da je par palo na pod. Nisam ih podigao.

Te noći sam, pre spavanja ostavio diktafon na sto ispod Bantera velikog Punjenog losa, uključio ga i podesio na opciju DIKTAT. Onda sam u njega gurnuo jednu od mojih snimljenih kaseta, stavio brojač na nulu i otišao u krevet, gde sam bez snova i uznemiravanja odspavao osam sati.

Ujutru, u ponedeljak je osvanuo dan zbog kakvog turisti dolaze u Mejn - vazduh je sunčan i prozračan tako da brda preko jezera izgledaju blago uveličano. Maunt Vošington, najviša planina u Novoj Engleskoj je lebdela u daljini.

Stavio sam kafu i otišao u dnevnu sobu zviždućući. Sve moje izmišljotine iz prethodnih dana su mi sada izgledale budalasto. Tada je zvižduk zamro. Brojač diktafona, podešen na 000 prošle noći, sada je pokazivao 012.

Premotao sam traku, moj prst je zastao na PLAY dugmetu, rekao sam sebi Džoinim glasom da ne budem budala i pritisao ga.

„O, Majk,” glas je šaputao - skoro očajno - na traci, a ja sam morao da pokrijem usta dlanom da ne bih vrisnuo. To sam čuo u Džoinoj radnoj sobi kada je onaj iznenadni povetarac prešao preko mog lica... samo što su sada reči bile usporene taman toliko da ih razumem. „O, Majk,” ponovo se čulo. Onda jedva čujni klik. Mašina se na neko vreme isključila. Onda, još jednom, „O, Majk”, izgovoreno u dnevnoj sobi dok sam ja spavao u severnom krilu.

Onda se više ništa nije čulo.

DESETO
POGLAVLJE

Oko deset sati se niz moj prilaz spustio jedan pik-ap i parkirao iza Ševija. Auto je bio nov - Dodž Rem, tako čist i sjajanog hroma da se činilo da su probne tablice tek jutros skinute - ali je bio iste bež boje, i na vozačevim vratim je bio natpis koga sam se sećao: VILIJEM „BIL” DIN PROVERA KAMPOVA ODRŽAVANJE KUĆA LAKŠA STOLARIJA, plus broj telefona. Izašao sam na trem sa šoljom kafe u ruci da ga dočekam.

„Majk!” Uzviknuo je Bil, silazeći iz kola. Jenki muškarci se ne grle - to je istina koju možete staviti tamo uz onu „opasni momci ne plešu" i „pravi muškarci ne jedu minjone" - ali je Bil prodrmao moju šaku dovoljno jako da prospe kafu iz šolje koju sam držao u drugoj i srdačno me pljesnuo po leđima. Njegov osmeh je otkrivao set očigledno veštačkih zuba - onih što se naručuju preko kataloga. Usput mi je palo na pamet da bi mom praistorijskom sagovorniku iz samousluge mogao da posluži jedan par. To bi u svakom slučaju popravilo obroke znatiželjnom starom govnetu. „Majk, videti te bolnog leči!”

„Drago mi je što te vidim,” rekao sam, smejući se. Nije to bio lažan smeh; odlično sam se osećao. Stvari koje mogu da te potpuno prestrave u ponoć jedva da deluju interesantno na jakom suncu letnjeg jutra.

„Dobro izgledaš, prijatelju.”

To je bila istina. Bil je bio četiri godine stariji i malo sivlji po ivicama, ali inače - potpuno isti. Šezdeset pet? Sedamdeset? Nije bilo važno. Nije imao onaj voštani glanc od lošeg zdravlja, a ni lice mu nimalo nije upalo, naročito oko očiju i na obrazima, što ja povezujem sa približavanjem oronulosti.

„I ti isto,” rekao je i pustio mi ruku. „Svima nam je bilo mnogo žao kad je umrla Džo, Majk. Ljudi u gradu su se kleli u nju. To je baš bio šok, kad je otišla tako mlada. Moja žena je zamolila da ti uručim njeno saućešće. Džo je napravila prekrivač specijalno za nju kad je one godine imala upalu pluća. Ivet to nikada nije zaboravila.”

„Hvala,” rekao sam, a moj glas je zvučao tuđe na momenat ili dva. Činilo se da na TR-u moja žena nije mrtva. „I zahvali se Ivet.”

„Aha. Je l’ sve u redu s kućom? Osim erkondišna, da. Đubre od mašine! Ovi iz Kesi Roka su mi obećali taj deo ove nedelje, a sad kažu da će biti tek prvog avgusta.”

„U redu je, imam lep-top. Ako ga budem koristio, kuhinjski sto će dobro poslužiti." Sigurno ću da ga koristim, ima tako mnogo ukrštenica, a tako malo vremena.

„Topla voda ide kako treba?”

„Sve to je u redu, ali ima jedan problem.”

Zastao sam. Kako da kažeš svom kućepazitelju da ti je kuća posednuta? Verovatno ne postoji neki dobar način; verovatno to treba uraditi pravo u čelo. Imao sam mnogo pitanja, ali nisam hteo da se ustručavam i okolišam. Osim toga, Bil bi to osetio. Možda je naručio veštačke zube preko kataloga, ali nije bio glup.

„Šta ti je na umu, Majk? Pričaj.”

„Ne znam kako ćeš ovo shvatiti, ali...“

Nasmešio se kao neko ko je odjednom shvatio o čemu se radi i podigao ruku. „Mislim da već znam.”

„Znaš?” Osetio sam neverovatno olakšanje i jedva sam čekao da čujem šta je on doživeo u Sari, dok je možda, proveravao da li su sijalice ispravne ili krov prokišnjava. „Šta si ti čuo?”

„Uglavnom ono što su Rojs Meril i Diki Bruks pričali,” rekao je. „Osim toga, ne znam mnogo. Ja i mamica smo bili u Virdžiniji, sećaš se? Tek sam se vratio sinoć oko osam. To je glavna tema dole kod samoposluge.”

Na trenutak sam bio toliko opsednut Nasmejanom Sarom da uopšte nisam razumeo o čemu govori. Sve što sam razumeo je da ljudi pričaju o čudnim zvucima u mojoj kući. Onda se ime Rojs Meril uklopilo i sve ostalo s njim. Meril je bio onaj postariji oposum sa zlatnoglavim štapom i prljavim migom. Stari kreza. Moj kućepazitelj nije govorio o avetinjskim zvucima; govorio je o Meti Devor.

„Da ti sipam kafu?” Pitao sam. „Hoću da mi ispričaš u šta sam ugazio.”

Kada smo se smestili na terasi, ja sa svežom kafom, a Bil sa šoljom čaja („Kafa me istruže s obe strane,” rekao je), prvo sam ga zamolio da mi ispriča Rojs Meril - Diki Bruks verziju mog susreta sa Meti i Kajrom.

Ispostavilo se da stvari stoje bolje nego što sam očekivao. Obojica su me videli kako stojim pored puta sa devojčicom u rukama i da je Ševi parkiran na pola u jarku sa otvorenim vratima sa strane vozača, ali nijedan od njih nije video kako Kajra koristi belu liniju šezdeset osmice kao cirkuski konopac. Da nadomesti ovaj propust, Rojs je tvrdio da me je Meti jako zagrlila i poljubila u usta u stilu „moj heroj!”.

„Nije stigao do onog dela kad sam je u’vatio za dupe i uvalio joj jezičinu?” pitao sam.

Bil se iscerio. „Rojsova mašta ne ide tako daleko otkad je imao pedeset, a to je bilo pre četrdeset godina.”

„Nisam je ni dodirnuo.” Pa... bilo je i ono kad sam joj nadlanicom prešao preko obline grudi, ali to nije bilo namerno, ma šta o tome mislila sama mlada dama.

„Sranje, to ne moraš ni da kažeš,” rekao je. „Ali...”

Izgovorio je to ali kao i moja majka, puštajući da samo lebdi u vazduhu, kao rep nekog zloslutnog zmaja.

„Ali šta?”

„Ne bi bilo loše da se kloniš nje,” rekao je. „Ona je dobra - skoro da je naša, gradska devojka, znaš - ali donosi nevolje.” Zastao je. „Ne, to baš nije fer prema njoj. Ona je u nevolji.”

„Stari hoće starateljstvo nad njenom bebom, zar ne?”

Bil je spustio šolju na ogradu terase i pogledao me, uzdignutih obrva. Odsjaj jezera mu je namreškao obraz, izgledao je gotovo egzotično. „Kako si znao?”

„Nagađanje, ali naučno. Njen svekar me je zvao telefonom u subotu za vreme vatrometa. Pa iako ni jednom nije otvoreno rekao kakve su mu namere, sumnjam da je Maks Devor došao čak na TR u zapadnom Mejnu da zapleni snajkinu prikolicu i džip. Pričaj, u čemu je stvar, Bile?”

Nekoliko trenutaka me je samo gledao. To je bezmalo bio pogled čoveka koji zna da si zaražen ozbiljnom bolešću, pa nije siguran koliko sme da ti kaže. Pod tim pogledom sam se osećao duboko nesigurnim. Takođe sam osećao da možda dovodim Bila u neprijatnu situaciju. Ipak Devor vuče korene odavde. A, ma koliko se Bilu sviđao, to se za mene ne može reći. Džo i ja nismo bili domaći. Moglo je da bude i gore - da smo iz Masačusetsa ili Njujorka - ali je Deri, iako u Mejnu i dalje bio daleko. „Bile? Mnogo bi mi učinio ako bi mi rekao makar osnovne...“

„Ne želiš da mu se nađeš na putu,” rekao je. Opuštani osmeh je nestao. „Čovek je lud.”

Na tren sam pomislio da je Bil samo hteo da kaže kako je Devor besan na mene, a onda sam ga ponovo pogledao. Ne, shvatio sam da je Bil mislio „lud“ u najbukvalnijem smislu.

„Kako lud?” Pitao sam. „Lud kao Čarls Menson? Kao Hanibal Lektor? Kako?”

„Na primer kao Hauard Hjuz,” rekao je. „Jesi li ikada čit’o one priče o njemu? Dokle je išao da dobije ono za šta je zapeo? Nema veze da li su to bile viršle koje se prodaju samo u El Ej-u ili je to dizajner aviona koga je hteo da ukrade Lokidu ili Mekdonel-Daglasu, morao je da dobije to što želi i ne bi stao dok mu to ne bude pod šapom. E, takav je Devor. Uvek je bio - čak i kao dečak je bio samovoljan, ako je verovati pričama koje čuješ u gradu.”

„Moj rođeni otac je pričao jednu. Kaže da je mali Maks Devor provalio u šupu Skent Laribija jer je želeo sanke koje je Skent poklonio sinu Skuteru za Božić. Tamo 1923 je to bilo. Devor je isekao obe ruke na slomljeno staklo, kazao je ćale, ali je dobio sanke. Našli su ga tek negde oko ponoći kako se spušta niz Javorovo brdo, s rukama na grudima dok je išao na dole. Iskrvario je skroz po rukavicama i odelcu za sneg. Ima još priča o Maksu kad je bio dete - ako pitaš, čućeš ih pedeset - a neke su verovatno istinite. Ta o sankama je istinita, kladio bih se u farmu. Zato što moj otac nije lagao. To mu religija nije dozvoljavala.”

„Je l’ bio baptist?”

„Ne, nego Jenki.”

„Prošlo je mnogo punih meseca od 1923. Bil. Ponekad se ljudi menjaju.”

„Aha, ali uglavnom ne. Nisam video Devora otkad se vratio i uselio u Vorington, pa nisam siguran, ali sam čuo takve stvari da mislim da se promenio, ali nagore. Nije prešao pola kontinenta da dođe na odmor. On hoće dete. Ona je za njega samo varijanta sanki Skenta Laribija. A moj dobronameran savet ti je da ne želiš da budeš žica-pilićarka između njih dvoje.”

Pijuckao sam kafu i gledao u jezero. Bil mi je dao vremena da porazmislim, ljušteći čizmom ptičja govna sa drvenog poda terase. Govna od vrana, cenim; samo vrane seru tako dugačke i obilne tovare.

U jedno sam bio siguran. Meti Devor je otplutala devet milja niz potok govana bez vesla. Nisam više onoliki cinik kao u dvadesetoj - da li je iko? - ali nisam bio ni toliko naivan da poverujem da će zakon zaštititi gđicu Prikolicu od g. Kompjutera... ne ako se g. Kompjuter odluči na prljavu igru. Kao dečak je oteo sanke koje je želeo i sam se sankao u ponoć, krvave šake mu nisu mnogo smetale. A kao čovek? Star čovek koji je tokom poslednjih četrdeset godina dobijao svake sanke koje je poželeo?

„A koja je Metina priča, Bile? Reci mi.”

Nije dugo trajalo. Seoske priče su uglavnom jednostavne. Što ne znači da nisu interesantne.

Meti Devor se rodila kao Meti Stenčfild, ne baš na TR-u, nego baš preko granice, u Motonu. Otac joj je bio drvoseča, a majka je kod kuće radila kao frizerka (na jezivi način su činili savršeni seoski bračni par). Bilo je troje dece. Kada je Dejv Stenčfild promašio krivinu i uvalio kamion pun drva u jezero Kevadin, njegova udovica je potpuno propala od tuge. Umrla je ubrzo potom. Nije bilo para od osiguranja, osim onog obaveznog, za kola.

Kao braća Grim, a? Oduzmi igračke iza kuće, dve haube za kosu u podrumu i staru kantu rđe od Tojote ispred kuće i to ti je to. Nekada davno bila jedna siromašna udovica i njeno troje dece.

Meti je princeza ove priče - siromašna i lepa (da je bila lepa sam mogao i sam da posvedočim). Sada se pojavljuje princ. U ovom slučaju je to štrkljasti, mucavi riđa pod imenom Lens Devor. Lens je imao dvadeset jednu godinu kada je upoznao Meti. Ona je baš napunila sedamnaest. Sastanak se desio u Voringtonu, gde je Meti dobila posao kelnerice preko leta.

Lens Devor je stanovao preko jezera u Gornjem zalivu, ali bi utorkom uveče, kada su se u Voringtonu igrale softbol utakmice, lokalci protiv turista, preveslao u kanuu da igra. Softbol je sjajna stvar za Lens Devore ovog sveta; kad stojiš na bazi sa palicom u rukama, nema veze da li si štrkljast ili ne. A još manje da li mucaš.

„Načisto ih je zbunio, tamo u Voringtonu,” rekao je Bil. „Nisu znali za koji tim igra - za lokalce ili dođoše. Lensa je bilo baš briga; obe strane su mu odgovarale. Jedne nedelje je igrao za jedne, druge za one druge. Obe strane su bile presrećne ako ga dobiju, aha, mogao je udari kao besan i da igra u polju kao anđeo. Često su ga stavljali na prvu bazu jer je bio visok, ali bi ga tako zalud trošili. Na drugoj ili trećoj... Bože! Skak’o bi i vrteo se okolo k’o onaj tip Noriega.”

„Misliš Nurejev,” rekao sam.

Slegnuo je ramenima. „U svakom slučaju, imao je šta da pokaže. I ljudi su ga voleli. Uklapao se. Uglavnom igraju mladi ljudi, znaš, a kod njih se računa kakav si, a ne ko si. Osim toga, mnogi od njih ne razlikuju Maksa Devora od rupe u zemlji.”

„Osim ako čitaju Vol Strit Džurnal i kompjuterske časopise,” primetio sam. „U njima naletiš na reč Devor koliko i na Bog u Bibliji.”

„Zajebavaš?”

„Pa, u kompjuterskim časopisima se Bog piše Gejts, ali znaš na šta mislim.”

„Valjda. Ali i da je tako, prošlo je šezdeset pet godina otkad je Meks Devor provodio duže vreme na TR-u. Znaš šta se dogodilo kad je otišao, sigurno?”

„Ne, otkud?”

Pogledao me je, iznenađen. Kao da mu je veo pao preko očiju.

Trepnuo je i toga je nestalo. „Pričaču ti drugi put - nije tajna - ali moram da budem kod Harimanovih do jedanaest da im proverim pumpu za vodu. Neću da se zamajavam. Ovo je poenta: Lens Devor je prihvaćen kao fin mladić koji ume da lupi softbol sto pedeset metara u drveće ako se potrudi. Niko nije bio dovoljno star da mu zameri očeve grehe - ne u Voringtonu utorkom uveče, bar - i niko nije imao ništa protiv što njegova porodica ima para. Do đavola, ovde ima mnogo imućnih ljudi preko leta. Znaš to. Niko nije težak koliko Devor, ali bogat je bogat - stvar je samo koliko.”

To nije bilo tačno, ja sam imao taman toliko novca da to znam. Bogatstvo je kao Rihterova skala - kad pređeš određenu tačku, skok sa jednog na drugi nivo nije dvostruki ili trostruki nego neki neverovatan i poguban množilac koji ne možete ni da zamislite. Ficdžerald je to dobro opisao, mada mislim da samom sebi nije verovao: oni stvarno bogati su drugačiji od mene ili tebe. Hteo sam to da kažem Bilu, ali sam rešio da držim jezik za zubima. Mora da popravi pumpu.

Kajrini roditelji su se upoznali iznad bureta piva zaglavljenog u blatnjavoj rupi. Meti je iznosila burence tog utorka kao i obično iz glavne zgrade do terena na kolicima. Veći deo puta je izgurala bez muke, ali je ranije te nedelje pala oblina kiša i kolica su se konačno zaglibila u blato. Lensov tim je bio na redu i on je sedeo na kraju klupe, čekajući svoj red. Video je devojku u belom šorcu i plavoj Vorington polo majici kako se muči sa zaglavljenim kolicima i ustao da joj pomogne. Tri nedelje kasnije bili su nerazdvojni, a Meti je bila trudna; posle deset nedelja su se venčali; trideset i sedam nedelja kasnije Lens Devor je bio u kovčegu, ništa od soft-bola i hladnog piva u letnje veče, ništa od njegovih šuma, ništa od očinstva, ništa od ljubavi prema lepoj princezi. Još jedan brz kraj, zaboravi „živeli su srećno do kraja života".

Bil Din nije detaljno opisao taj sastanak; samo je rekao: „Upoznali su se na terenu - ona je donosila pivo, a on je izvukao iz gliba kad su joj se zaglavila kolica.”

Meti nikada nije rekla više o tome, pa ne znam mnogo. Ali ipak znam... pa, iako su neki detalji možda pogrešni, kladim se u dolar prema sto da sam većinu pogodio. Tog leta sam znao mnogo toga što me se ne tiče.

Prvo - vrućina je, ’94. je bilo najtoplije leto decenije, a juli je najtopliji letnji mesec. Predsednik Klinton je zasenjen Njutom i republikancima. Priča se da se stari Ljigavi Vili neće kandidovati drugi put. Za Borisa Jeljcina kažu da ili umire od srca, ili se negde trezni. Redsoksi stoje bolje nego što zaslužuju. U Deriju, Džoana Arlen Nunan možda oseća blagu mučninu ujutru. Rešava da ništa ne kaže mužu.

Vidim Meti u plavoj polo majici sa njenim imenom izvezenim belim pisanim slovima iznad leve dojke. Beli šorc stvara prijatan kontrast sa njenim pocrnelim nogama. Nosi i plavi kačket sa crvenim slovom V za Vorington iznad vizira. Njena lepa, tamno plava kosa je provučena kroz rupu na zadnjem delu kačketa i pada do okovratnika majice. Vidim kako se trudi da iščupa kolica iz blata tako da ne uzdrma burence piva. Glava joj je pognuta; senka vizira joj zaklanja skoro celo lice, osim usana i male brade.

„Dddddoo-zzvoli d-d-d-a tt-i ppo-mmo-gnem,” kaže Lens i ona podiže glavu. Senka vizira nestaje, on vidi njene krupne plave oči - one koje je nasledilo dete. Jedan pogled u te oči i rat je završen bez ispaljenog metka; on joj pripada isto onako sigurno kao što ostali mladići pripadaju njihovim mladim ženama.

Ostalo je, kako kažu ovde, bilo samo vodanje.

Stari je imao troje dece, ali je izgleda jedino voleo Lensa. („Ćerka mu je luda kao tresak,” tvrdio je Bil. „Tamo je u nekoj ludari u Kaliforniji. Mislim da sam čuo da je fasovala i rak, takođe.”) Činjenica da Lensa uopšte nisu zanimali kompjuteri i softver se izgleda dopadala njegovom ocu. Imao je i drugog sina koji je bio sposoban da vodi posao. Na drugi način, kako se ispostavilo, Lensov stariji polubrat uopšte nije bio sposoban: s te strane neće biti unuka.

„Guzičar,” rekao je Bil. „Čujem da dosta toga ima dole u Kaliforniji.”

Toga i te kako ima i na TR-u, činilo mi se, ali sam mislio da nije moje da svom kućepazitelju razjašnjavam o seksu.

Lens Devor je studirao na Riđ Koledžu u Oregonu, šumarstvo - to je jedan od onih tipova koji za zaljube u zelene flanelske pantalone, crvene tregere i pogled na kondore u zoru. Drvoseča iz braće Grim, u stvari, ako zanemarimo zvaničnu terminologiju. U leto između njegove treće i četvrte godine, otac ga je pozvao na porodično imanje u Palm Springsu i pokazao mu veliku aktovku punu mapa, fotografija iz vazduha i nekih ugovora. Lens tu ništa nije razumeo, ali sumnjam da ga je bilo briga. Zamislite kolekcionara stripova koji dobije sanduk pun retkih starih brojeva Paje Patka. Ili kolekcionara filmova kome se ponudi nemontirani i neobjavljeni film u kome glume Hemfri Bogart i Merilin Monro. Onda zamislite ovog strastvenog mladog šumara koji shvata da njegov otac nije vlasnik hektara ili kvadratnih kilometara šuma, već čitavih područja.

Iako je Maks Devor napustio TR 1933, bio je veoma zainteresovan za oblast u kojoj je odrastao; pretplaćivao se na dnevne novine. Ranih osamdesetih je počeo da kupuje zemlju istočno od granice Mejna i Nju Hempšira. Bog zna da se tada mnogo prodavalo; fabrike hartije koje su posedovale većinu te zemlje su upale u rupčagu recesije i mnogi su bili uvereni da treba prvo da se povuku sa poseda u Novoj Engleskoj. Tako je ova zemlja, oteta Indijancima i nemilosrdno raščišćavana, pala u ruke Maksa Devora. Možda je kupio samo zato što je bila na prodaju, dobar posao koji je hteo da iskoristi. Možda je kupio da sebe ubedi kako je prerastao svoje detinjstvo; čak, trijumfovao nad njim.

Ili je kupio igračku svom ljubljenom mlađem sinu. Tih godina kada je Maks kupovao najveće komade zemlje, Lens je bio samo dete... ali dovoljno star da njegov pažljivi otac primeti na koju stranu naginje njegov interes.

Devor je zamolio Lensa da provede leto 1994. u obilaženju imanja u zapadnom Mejnu, kupljenog pre deset godina. Hteo je da dečak sredi papire, ali i više od toga - želeo je da Lens vidi šta ima u tome. On nije želeo da mu se napravi studija kako najbolje iskoristiti tu zemlju; samo je hteo da zna šta je tamo kupio. Da li bi Lens želeo da provede leto u zapadnom Mejnu i kaže svoje mišljenje o kupljenoj zemlji? Za platu od dve, tri hiljade dolara mesečno?

Mislim da je Lens odgovorio nekom malo pristojnijom varijantom od one Badi Dželisonove - „Da li vrane seru u vrh borova?”

Klinac je stigao u junu 1994. i smestio kancelariju u šator na daljoj strani Dark Skor jezera. Trebalo je da se vrati u Rid krajem avgusta. Umesto toga je odlučio da godinu dana pauzira. Ocu se to nije dopalo. Namirisao je ono što je zvao „nevolje sa ženama.”

„Da, ali ima đavolski njuh, ako njuši odavde do Kalifornije,” rekao je Bil Din, naslanjajući se, prekrštenih ruku na vrata svog pik-apa. „Neko mnogo bliži od Palm Springsa je njušio umesto njega.”

„O čemu pričaš?” pitao sam.

„O ogovaranju. Ljudi to rade za džabe, a većina radi i više ako im platiš.”

„Ljudi kao Rojs Meril?”

„Rojs je jedan, da,” složio se, „ali nije jedini. Ovde vremena ne idu od dobrog na loše; ako si odavde, uglavnom idu od lošeg do goreg. Pa kada tip kao Maks Devor pošalje nekog sa pedeset do sto hiljadarki u džepu..."

„Neki lokalac? Advokat?”

Nije advokat, agent za prodaju nekretnina po imenu Ričard Ozgud („masan jedan tip”, bio je sud Bila Dina) iz Motona. U jednom trenutku je Ozgud zaposlio advokata iz Kesi Roka. Masni je prvo dobio u zadatak, kada je leto ’94. prošlo, a Lens Devor ostao na TR-u, da otkrije šta se koga đavola događa i onda to zaustavi.

„A onda?” pitao sam.

Bil je pogledao na sat, pa u nebo i onda pogled uperio u mene. Jedva primetno je slegao ramenima na smešan način, kao da je hteo da kaže: „Obojica smo iskusni ljudi, na miran i staložen način - ne moraš da me pitaš tako glupava pitanja.”

„Onda su se Lens Devor i Meti Stenčfild venčali u baptističkoj crkvi tu na šezdeset osmici. Razne su se priče ispredale o tome šta je sve Ozgud radio da ih spreči - čuo sam čak da je pokušao da podmiti oca Guča da odbije da ih venča, ali mislim da je to glupo, oni bi samo otišli na neko drugo mesto. Sem toga, nema mnogo smisla da pričamo o onom u šta nisam siguran.”

Bil je ispružio desnu ruku i počeo palcem da pucketa po ostalim prstima kao da sa njih skida nevidljive predmete. „Venčali su se sredinom septembra 1994., to znaš.” Izleteo je palac. „Ljudi su gledali okolo da vide da li će se pojaviti mladoženjin otac, ali ga nije bilo.” Izleteo je kažiprst. Uz palac, oblikovao je pištolj. „Meti se porodila u aprilu ’95, malo preuranjeno... ali ne mnogo. Video sam je svojim očima u samoposluzi kad je imala manje od nedelju dana i bila je baš prave veličine.” Izlete srednji prst. „Ne znam tačno da li je Lensov stari odbio da ih pomaže finansijski, ali znam da su živeli dole u toj prikolici pored Diki Bruksove garaže, pa im sigurno nije bilo lako.”

„Devor je zatvorio novčanik,” rekao sam. „To bi uradio čovek koji je navikao da istera svoje... ali ako je voleo dečaka kao što kažeš, možda se i predomislio.”

„Možda, a možda i ne.” Ponovo je pogledao na sat. „Pusti da završim na brzinu pa da ti se sklonim sa sunca... samo još jednu pričicu, jer pokazuje kako stoje stvari.

„U julu prošle godine, mesec dana pre nego što je umro, Lens Devor se pojavio u pošti. Nosi koverat koji hoće da pošalje, ali prvo mora da pokaže Karli De Sinsis šta je unutra. Kaže da se šepurio kao što to ponekad rade očevi koji imaju malu decu.”

Klimnuo sam, zabavljen pri pomisli na mršavog, mucavog Lensa Devora koji se šepuri. Ali sam scenu video i okom svoje mašte i bila je nekako simpatična.

„To je bila slika iz fotografske radnje dole u Roku. Na njoj dete... kako se zove? Kejla?"

„Kajra.”

„Uh, svakako ih danas zovu, šta kažeš? Na slici Kajra sedi u velikoj kožnoj fotelji, sa velikim, šaljivim naočarima na onoj prći od nosa, gleda u slike onih šuma preko jezera u TR-100 ili TR-110 - deo onoga što je starac kupio, u svakom slučaju. Karla kaže da je dete imalo iznenađen izraz lica, kao da joj nije u životu palo na pamet da negde na svetu ima tolika šuma. Pravi đavolak, kaže Karla.”

„K’o da su je u kozi pravili,” promrmljao sam.

„A koverat - preporučeno, avionski - sa adresom Maksvel Devora u Palm Springsu, Kalifornija.”

„Što te navodi da zaključiš da se matori ili dovoljno otkravio da traži detetovu sliku, ili je Lens Devor mislio da će ga ona otkraviti.”

Bil je klimnuo, sa zadovoljnim izrazom lica roditelja čije se dete izborilo sa nekim teškim sabiranjem. „Ne znam da li je,” rekao je. „Ovako ili onako, nije bilo dovoljno vremena da se to rasvetli. Lens je kupio jednu od onih satelitskih antena, znaš, k’o ovu što ti imaš. Tog dana kad je postavio, spustila se gadna oluja - grad, jak vetar, munje i grmljavina. To je bilo negde predveče. Lens je postavio antenu posle podne, završio na vreme, osim što se negde kad je oluja uhvatila zalet setio da je ostavio francuski ključ na krovu prikolice. Otišao je da ga skloni da ne bi zarđao. „Udario ga je grom? Gospode, Bile!”

„Grom je udario, nego šta, ali preko puta. Ako prođeš mesto gde put pored Osinjeg brda izlazi na šezdeset osmicu, videćeš panj drveta koje je oborio udarac. Lens je silazio sa merdevina sa ključem u ruci kada je tresnulo. Ako ti nikad grom nije udario iznad glave, ne znaš kako je to strašno - to je kao da ti se pijanac iz suprotnog pravca zaleti u traku i onda se, u poslednjem momentu, zanese na svoju stranu. Grom koji udari blizu tebe ti digne kosu na glavi - ma, i kurac ti se digne. Zaigraju ti plombe, šušti ti u ušima, a vazduh miriše na paljevinu. Lens je pao sa merdevina. Ako je i imao vremena da na nešto pomisli pre nego što je tresnuo, verovatno je mislio da je udarilo u njega. Siroma’ dečko. Voleo je TR, ali mu nije doneo sreću.”

„Slomio je vrat?”

„Aha. Od sve te grmljavine, Meti nije čula pad ili vrisak - ništa. Pogledala je napolje kad je počeo da pada grad, posle par minuta, a on još nije ulazio. Bio je tamo, na zemlji i gledao u jebeni grad otvorenih očiju.”

Bil je poslednji put pogledao na sat i otvorio vrata pik-apa. „Stari nije došao na venčanje, ali se pojavio na sinovoj sa’rani i tu je o’tad. Ništa nije ’teo da ima sa mladom...“

„Ali hoće dete,” rekao sam. Ništa više nego što sam već znao, ali sam osetio prazninu u stomaku bez obzira. Nemojte o ovome da pričate u gradu, zamolila me je Meti onog jutra. Nije dobro vreme za mene i Kaj. „Koliko je odmakao na sudu?”

„Do poslednjih minuta drugog poluvremena, rek’o bih. Biće saslušanje u oblasnom sudu - možda pred kraj meseca, možda sledećeg. Sudija bi mogao da presudi da preda dete tad, a možda odloži do jeseni. Nije ni bitno, jer mislim da ako se jedna stvar nikad neće dogoditi na Božjoj zelenoj zemlji, to je presuda u korist majke. Obrn’o, okren’o, mala će da odraste u Kaliforniji.”

Rečeno na takav način, ovo me je sledilo.

Bil je kliznuo za volan. „Drži se podalje, Majk,” rekao je. „Drži se podalje od Meti Devor i njene „čeri. A ako te pozovu u sud zbog onog u subotu, stalno se smeši i kaži najmanje što možeš.”

„Maks Devor je tuži da je nepodobna.”

„Aha.”

„Bile, video sam dete i dobro je.”

Opet se iscerio, ali ovog puta nije bilo traga veselju. „Siguran sam da jeste. Ali nije u tome stvar. Ne pačaj se u njihove stvari, dečko. Na meni je da ti to kažem; sad kad nema Džo, ja sam jedini tu da se o tebi brinem.” Zalupio je vrata Rem-a, upalio, posegao za menjačem, pa spustio ruku kao da se nečega setio. „Ako nađeš vremena, treba da potražiš sove.”

„Kakve sove?”

„Ima tu negde par plastičnih sova. Možda su u podrumu ili u Džoinom ateljeu. Došle su poštom one jeseni pre nego što je umrla.”

„U jesen 1993 ?”

„Aha.”

„To ne može biti.” Nismo dolazili u Saru te jeseni.

„Može, nego šta. Bio sam tu i kačio zimska vrata kad se Džo pojavila. Malo smo popričali, kad je stig’o poštanski kamion. Uprtio sam kutiju u predsoblje i pio kafu - tad sam je još pio - dok je vadila sove iz kartona i pokazivala mi ih. Bokte, al’ su izgledale k’o prave! Otišla je deset minuta posle toga. Kao da je došla samo da to obavi, mada, zašto bi neko vozio čak iz Derija da pri’vati par plastičnih sova, nemam pojma.”

„Kad u jesen, Bile? Da li se sećaš?”

„Druge nedelje novembra,” ispalio je. „Ja i žena smo otišli u Luiston kasnije tog popodneva, kod ’Vetine sestre. Bio joj je rođendan. U povratku smo svratili u samoposlugu u Roku da ’Veta kupi ćurku za Dan zahvalnosti.” Radoznalo me gledao. „Stvarno nisi znao za te sove?”

„Ne.”

„To je malkice čudno, šta kažeš?”

„Možda mi je rekla, pa sam zaboravio,” rekao sam. „Ma, u svakom slučaju, nije ni važno.” Ipak je bilo važno. Mala stvar, ali činila se važnom. „Zašto bi Džo uopšte želela plastične sove?”

„Da natera vrane da prestanu da seru po drvenariji, kao što seru tu na terasu. Vrane vide plastične sove i odlete dalje.”

Prasnuo sam u smeh uprkos svojoj zbunjenosti... ili možda zbog nje. „Je l’? To stvarno pali?”

„Aha, do’god ih svako malo pomeraš, da vrane ne posumnjaju. Vrane su najpametnije ptice od svih. Potraži te sove, reši se bede.”

„Hoću,” rekao sam. Plastične sove da oteraju vrane - to je baš informacija na koju bi Džo naletela (i ona je po tom pitanju bila kao vrana, sakupljala je svaku svetlucavu informaciju koja bi je zainteresovala) i iskoristila je, a da me time ne zamara. Odjednom sam ponovo čeznuo za njom - đavolski mi je nedostajala.

„Dobro. Jednog dana kad budem imao više vremena ćemo da obiđemo ceo plac, svud okolo. I šumu, ako hoćeš. Mislim da ćeš biti zadovoljan.”

„Sigurno. Gde je Devor odseo?”

Žbunaste obrve su se izvile. „U Voringtonu. On i ti ste praktično komšije. Mislio sam da znaš.“

Setio sam se žene koju sam video - crni šorc i crni kupaći kostim nekako iskombinovani da liče na koktel haljinu - i klimnuo. „Sreo sam mu ženu.”

Bil se zasmejao tako da mu je bila potrebna maramica (plava šarena stvar veličine kuhinjske krpe) da obriše oči.

„Šta je smešno?” pitao sam.

„Mršava? Seda kosa? Lice onako liči na dečju masku za Noć veštica?” Sad je bio red na mene da se smejem. „To je ta.”

„Nije mu to žena, to mu je, kako se zove, asistent. Zove se Rodžet Vitmor,” rekao je. „Devorove žene su sve mrtve. Poslednja već dvadeset godina.”

„Kakvo je to ime, Rodžet? Francusko?”

„Kalifornijsko,” rekao je i slegao ramenima kao da to sve objašnjava. „Neki ljudi iz grada je se boje.”

„Stvarno?”

„Aha.” Bil je malo oklevao, pa se nasmešio onako kako to činimo kada smo svesni da ćemo izgovoriti neku glupost: „Brenda Mezerv kaže da je veštica.”

„I njih dvoje odsedaju u Voringtonu skoro godinu dana?”

„Aha. Vitmorova dolazi i odlazi, ali je uglavnom tu. U gradu vlada mišljenje da će ostati tu dok sudski proces ne bude gotov, pa će se onda vratiti u Kaliforniju privatnim avionom. Ostaviće Ozguda da proda Vorington, i...“

„Proda? Kako to misliš, da ga proda?”

„Bio sam siguran da znaš,” rekao je Bil, ubacujući u brzinu. „Kada je stari Hju Emerson rekao Devoru da zatvaraju hotel posle Dana zahvalnosti, Devor mu je rekao da nema nameru da se seli. Kazao je da mu je udobno tu gde je i da nema nameru da se mrda.”

„Kupio je sve.” Na mene je bio red da budem iznenađen, zainteresovan i naljućen u poslednjih dvadeset minuta, ali nijednom nisam baš bio kao gromom pogođen. Sada jesam. „Kupio je Vorington kompleks da ne bi morao da se seli u Lukaut hotel ili da iznajmi kuću.”

„Nego šta. Devet zgrada, uključujući i glavnu i Sanset bar, dvanaest hektara šume, teren za golf i petsto metara obale. I kuglanu i teren za soft-bol. Čet’ri i po miliona. Posao je obavio njegov prijatelj Ozgud, a Devor je platio čekom. Pitam se gde je našao mesta za onolike nule. Vidimo se Majk.”

Popeo se u rikverc prilazom i ostavio me da stojim na tremu i gledam za njim otvorenih usta.

Plastične sove.

Bil mi je rekao otprilike dva tuceta interesantnih stvari između gledanja na sat, ali je činjenica (da, prihvatio sam to kao činjenicu; bio je i suviše siguran u sebe) da je Džo došla ovamo da primi isporuku dve plastične sove, zalutala na vrh te hrpe.

Da li mi je rekla?

Možda i jeste. Nisam mogao da se setim da li je, a činilo mi se da bi mogao da jeste, ali je Džo tvrdila da ne čujem ništa kad pišem; stvari su ulazile na jedno, a izlazile na drugo uvo. Ponekad bi kačila male poruke - sitni poslovi, pozivi koje treba obaviti - na moju majicu, kao da sam đak prvak. Ali, zar se ne bih setio da mi je rekla: „Idem dole do Sare, ljubavi, da prihvatim pošiljku, da li bi hteo da praviš dami društvo?” Do đavola, zar ne bih otišao? Jedva sam čekao neki razlog da se odvežem na TR. Osim što sam tada radio na scenariju... mislim da sam bio u žurbi... poruke na mom rukavu... Ako izađeš kad završiš sa pisanjem, treba nam mleko i sok od pomarandže...

Vršio sam inspekciju onoga što je ostalo od Džoinog povrtnjaka sa užagrelim suncem na vratu i misli o sovama u glavi, prokletim plastičnim sovama. Šta ako mi je Džo rekla da ide do Nasmejane Sare? Šta ako sam odbio, a da nisam čak razumeo ni šta me pita jer sam bio u kreativnom zanosu? Čak i ako se sve to uzme u obzir, ostaje jedna nedoumica: zašto je osećala potrebu da dođe i prihvati tu pošiljku lično, umesto da samo pozove nekoga i zamoli ga da dočeka poštanski kamion? Keni Oster bi to sa zadovoljstvom uradio, takođe i gđa M. A Bil Din, naš kućepazitelj je u tom trenutku bio tamo. Ovo je vodilo u druge dileme - jedna je bila zašto nije naručila da donesu te proklete stvari u Deri - i odlučio sam da neću preživeti ako ne vidim jednu od dotičnih plastičnih sovuljaga svojim očima. Možda ću, mislio sam dok sam ulazio u kuću, staviti jednu na krov Ševija, da odagnam buduće bombaške napade.

Na ulazu sam zastao jer mi je ideja pala na pamet: pozvao sam Vorda Henkinsa, računovođu iz Votervila koji mi sređuje porez i još neke poslove koji nisu u vezi sa pisanjem.

„Majk,” rekao je srdačnim tonom. „Kako je na jezeru?”

„Jezero je sveže, a vreme je vrelo, kao što volimo,” rekao sam. „Vorde, da li ti čuvaš sva dokumenta koja ti šaljemo po pet godina? U slučaju da poreska služba reši da nas malo namuči?”

„Pet je uobičajena procedura,” rekao je, „ali tvoje papire čuvam sedam - u očima poreznika, ti si jedan debeljuškasti pingvin.”

Bolje debeljuškasti pingvin, nego plastična sova, pomislio sam, ali nisam izgovorio. Umesto toga sam rekao: „To uključuje i rokovnike, zar ne? Moje i Džoine, do dana kada je umrla?”

„Naravno. Pošto nijedno od vas ne vodi dnevnik, tako mi je bilo lakše da uporedujem račune sa troškovima."

„Da li možeš da pronađeš Džoin rokovnik iz 1993. i vidiš šta je upisala za drugu nedelju novembra?”

„Sa zadovoljstvom. Šta konkretno tražiš?”

Na trenutak sam video sebe za kuhinjskim stolom u Deriju prve noći mog obudovljenja kako u rukama držim test za trudnoću. Šta sam tačno tražio ovako kasno? Ako uzmemo u obzir da sam voleo tu damu i da je mrtva već četiri godine, šta sam tražio? Osim nevolje?

„Tražim plastične sove,” rekao sam. Vord je verovatno mislio da sam to rekao njemu, ali ja nisam bio baš siguran. „Znam da zvuči suludo, ali to tražim. Nazovi me, važi?”

„Za sat vremena.”

„Tako valja,” rekao sam i spustio slušalicu.

A sada nešto o sovama. Gde je najbolje mesto za čuvanje dva tako interesantna komada?

Oči su mi odletele navrata podruma. Elementarno, dragi moj Votsone.

*      *      *

Stepenice podruma su bile mračne i pomalo memljive. Dok sam stajao na odmorištu i pipao tražeći prekidač za svetlo, vrata su se iza mene zalupila takvom silinom da sam kriknuo od iznenađenja. Nije bilo povetarca, ni promaje - dan je bio savršeno miran, ali su se vrata bez obzira zalupila. Ili su bila usisana.

Stajao sam u mraku na vrhu stepenica, pipajući za prekidačem, mirišući taj mučni miris koje čak i najbolji temelji dobiju posle određenog vremena neredovnog vetrenja. Bilo je hladno, mnogo hladnije nego sa druge strane vrata. Nisam bio sam i to sam znao. Bojao sam se, bio bih lažov kad bih rekao da nisam... ali sam takođe bio fasciniran. Nešto je bilo sa mnom. Nešto je tu unutra, sa mnom.

Spustio sam ruku sa zida gde bi trebalo da bude prekidač i samo tako stajao sa rukama pored tela. Prošlo je neko vreme. Ne znam koliko dugo. Srce mi je divljački lupalo u grudima; osećao sam to u slepoočnicama.

Bilo je hladno. „Hej?” pitao sam.

Nikakvog odgovora nije bilo. Čuo sam daleko, neredovno kapljanje kondenza sa jedne od cevi ispod i mogao sam da čujem sopstveno disanje i negde - daleko, u drugom svetu gde je sunce visoko - mogao sam da čujem trijumfalni muk krave. Možda se upravo istovarila na haubu mojih kola. Stvarno mi treba sova, pomislio sam. U stvari, ne znam kako sam se uopšte dosad snalazio bez nje.

„Hej?” Pozvao sam opet. „Da li možeš da govoriš?”

Ništa.

Olizao sam usne. Trebalo je da se osećam glupavo, možda, stojeći tako u mraku i dozivajući duhove. Ali nisam. Ni malo. Vlagu je zamenila hladnoća koju sam osetio, imao sam društvo. O, da. „Da li možeš da lupaš, onda? Ako možeš da zatvoriš vrata, onda sigurno možeš da lupaš.”

Stajao sam tamo i slušao nežne, usamljene kapljice sa cevi. Ničeg drugog nije bilo. Ponovo sam posegnuo za prekidačem kada se nešto ispod mene začuo tup udarac. Podrum Nasmejane Sare je visok, a najviših metar i po su od betona - onaj deo koji je u visini površine zemlje izolovan je mekim izolacionim pločama. Zvuk koji se čuo, siguran sam, bio je zvuk pesnice koja udara u jednu od njih.

To je bila samo pesnica koja udara u izolaciju, a svaki mišić i petlja mog tela se zgrčila. Kosa mi se digla. Činilo se da mi se očne duplje šire, a jabučice skupljaju kao da mi se glava pretvara u lobanju. Svaki santimetar moje kože se naježio. Nešto je bilo ovde sa mnom. Verovatno nešto mrtvo. Više nisam mogao da upalim svetlo, čak i da sam želeo. Nisam više imao snage da podignem ruku.

Konačno sam pokušao da govorim i hrapavim šapatom koji sam i sam jedva prepoznao, rekao: „Da li si stvarno tu?”

Tup.

„Ko si ti?” Još uvek nisam mogao da govorim glasnije od šapata, tog glasa čoveka koji daje poslednja uputstva ženi i deci na samrtničkoj postelji. Ovog puta se ništa nije čulo.

Pokušao sam da razmišljam i u moj namučeni um se uvukao Toni Kertis kao Hari Hudini iz nekog starog filma. Sudeći po filmu, Hudini je bio navučen na prizivanje duhova i provodio je svaki trenutak svog vremena u traženju poštenih medijuma. Prisustvovao je seansi tokom koje su se mrtvi tako prizivali.

„Udari jednom za da, dvaput za ne,” rekao sam. „Da li možeš to da uradiš?”

Tup.

To se čulo sa stepenica ispod mene... ali ne isuviše ispod. Pet stepenika nizbrdo, možda šest, sedam. Nedovoljno blizu da ispružim ruku, mahnem u crni vazdih podruma i dosegnem ga... stvar koju sam mogao da zamislim, ali ne da zamislim kako ja to radim.

„Da li...” Glas mi se istanjio. U mojoj dijafragmi jednostavno nije bilo snage. Hladan vazduh je ležao na mojim grudima kao čelična pegla. Skupio sam svu snagu volje i pokušao ponovo. „Da li si ti Džo?”

Tup. Ta nežna pesnica na izolaciji. Pauza, pa onda: Tup-tup.

Da i ne.

Onda, ni sam ne znajući zašto postavljam tako glupo pitanje: „Da li su sove tu dole?”

Tup-tup.

„Da li znaš gde su?”

Tup.

„Da li da ih tražim?”

Tup! Veoma jako.

Zašto ih je želela? To sam mogao da pitam, ali stvar na stepenicama nije mogla da od...

Vrući prsti su dodirnuli moje oči i skoro da sam vrisnuo kada sam shvatio da je to znoj. Podigao sam ruke u mraku i otro znoj sa lica i čela. Klizile su kao po ulju. Hladno ili ne, ja sam se kupao u svom znoju.

„Da li si ti Lens Devor?”

Tup-tup, odmah.

„Da li je za mene bezbedno u Sari? Da li sam bezbedan?”

Tup. Pauza. I znao sam da je pauza, ta stvar na stepenicama nije završila. Onda: tup-tup. Da, bezbedan sam. Ne, nisam bezbedan.

Povratio sam delimično snagu u rukama. Posegnuo sam i počeo da pipam po zidu, dok nisam našao prekidač za svetlo. Na njemu sam umirio prste. Sada se činilo da se znoj na mom licu pretvara u led.

„Da li si ti osoba koja plače noću?” Pitao sam.

Tup-tup od ispod, a između dva udarca sam upalio svetlo. Plafonjere su se upalile. Upalila se i sijalica na odmorištu od sto dvadeset pet sveća. Nije bilo vremena da se bilo ko sakrije, a kamoli da pobegne, a nije bilo nikog ni da pokuša. Takođe, gđa Mezerv - dama za divljenje po mnogo instanci - propustila je da pomete stepenice podruma. Kada sam sišao dole do mesta odakle sam procenio da se čuju udarci, ostavio sam tragove u prašini. Ali, moji su bili jedini.

Dunuo sam pred sebe i mogao sam da vidim moj dah. Znači da je bilo hladno, da je još uvek hladno... ali se brzo zagrevalo. Izduvao sam još dah i video se samo trag magle. Treći izdah i nije bilo ničega.

Prešao sam dlanom preko jedne od izolacionih ploča. Glatko. Gurnuo sam prst u nju i, iako nisam gurnuo iz sve snage, prst je ostavio jamicu na srebrnoj površini. Prosto k’o pasulj. Ako je neko ovde dole lupao pesnicom, ovo bi trebalo da je ulubljeno, možda čak i pocepane srebrne površine ispod koje se nazire ružičasto punjenje. Ali, sve ploče su bile glatke.

„Da li si još uvek tu?” Upitao sam.

Nije bilo odgovora, a opet, imao sam osećaj da je moj gost još uvek tu. Negde.

„Nadam se da te paljenje svetla nije uvredilo,” rekao sam i sada sam se osećao pomalo čudno dok sam stajao na stepenicama i naglas govorio, pridikujući paucima. „Pokušao sam da te vidim ako mogu.” Nisam imao pojma da li je ovo poslednje istina ili ne.

Odjednom - tako iznenada da sam skoro izgubio ravnotežu i skotrljao se niz stepenice - okrenuo sam se, ubeđen da je belo biće u pokrovu iza mene, da je to ta stvar lupala, to, ne neki simpatični Kasper.

Ničeg nije bilo.

Ponovo sam se okrenuo, dva tri puta duboko, smirujuće udahnuo i sišao skroz dole niz stepenice. Ispod njih je bio kanu u ispravnom stanju, zajedno sa veslom. U uglu je bio šporet na plin koji smo zamenili kada smo kupili kuću; takođe kada sa nogarima koju je Džo (i pored mog protivljenja) htela da pretvori u žardinjeru. Našao sam sanduk pun stoljnjaka kojih sam se jedva sećao, kutiju punu buđavih kaseta (grupe kao na primer Delfoniks, Fankadelik i si.), nekoliko paketa starog posuđa. Bilo je života tu dole, ali ne preterano zanimljivog. Za razliku od života koji sam osetio u Džoinom studiju, ovaj nije bio nasilno prekinut, već preživljen, odbačen kao stara koža i to je bilo u redu. To je, u stvari, bilo prirodno.

Našao sam foto-album na polici sa nekim tričarijama i skinuo ga, zainteresovan i nespokojan. Nije bilo neprijatnih iznenađenja, skoro sve slike su bile različiti snimci Nasmejane Sare iz doba kada smo je kupili. Našao sam sliku Džo u zvoncarama (sa razdeljkom na sredini i belim karminom) i jednu Majkla Nunana u košulji na cvetove i sa debelim zulufima od kojih sam se stresao (neženja Majk na slici je bio neki tip nalik Beri Vajtu koga nisam želeo da prepoznam, a jesam).

Našao sam Džoin stari statični bicikl, grabulju koja će mi trebati ako ostanem ovde i na jesen, razgrtač snega, koji će mi trebati još više ako ostanem ovde preko zime i nekoliko kanti farbe. Ono što nisam našao su plastične sove. Moj prijatelj koji udara o izolaciju je bio u pravu.

Gore je zazvonio telefon. Požurio sam da se javim i prošao kroz vrata podruma pa tek onda provukao ruku i ugasio svetlo. Ovo mi je bilo smešno, a u isto vreme se činilo kao savršeno normalno ponašanje... kao što mi se izbegavanje pukotina u trotoaru činilo kao sasvim normalna stvar kad sam bio mali. A čak i da nije bilo normalno, kakve veze ima? Tek sam tri dana proveo u Sari, a već sam postulirao Prvi Nunanov zakon o ekscentričnosti: kad si sam na svom, neobično ponašanje uopšte ne izgleda neobično.

Zgrabio sam bežični. „’Alo?”

„Ćao, Majk. Ovde Vord.”

„Baš si brz."

„Soba sa dokumentacijom je na dva koraka niz hodnik,” rekao je. „Prosto k’o pasulj. Ima samo jedna stvar na Džoinom kalendaru za drugu nedelju novembra 1993. Piše „N-K Mejna, Frip, 11h“, „To je utorak, šesnaesti. Da li ti to pomaže?”

„Da,” rekao sam. „Hvala ti, Vorde. Mnogo mi pomaže.”

Prekinuo sam vezu i stavio slušalicu na kućište. Da, pomoglo je. N-K Mejna su bile Narodne kuhinje Mejna. Džo je bila u njihovom upravnom odboru od 1992 do svoje smrti. Frip je bio Friport. Mora da je bio sastanak upravnog odbora. Verovatno su raspravljali o hrani za beskućnike na Dan zahvalnosti... a onda se Džo odvezla sedamdeset i nešto milja do TR-a da bi primila isporuku dve plastične sove. Nije odgovorilo na sva pitanja, ali zar ne ostane uvek nerazjašnjenih stvari po smrti nekog voljenog? A nije postojao ni zakon o ograničenjima kada bi se mogle pojaviti.

Tada je ponovo progovorio NLO glas. Kad si već pored telefona, zašto ne pozoveš Boni Amudsen? Javi se, vidi kako je.

Džo je bila u četiri različita upravna odbora tokom devedesetih, sve su to bile dobrotvorne institucije. Njena drugarica Boni je ubedila da uđe u upravni odbor Kuhinja kada se oslobodilo jedno mesto. Išle su zajedno na mnoge sastanke. Ne i na taj u novembru 1993; razumljivo, a ne može se očekivati ni da se Boni baš njega seća skoro pet godina kasnije... ali, ako je sačuvala beleške sa sastanka...

Na šta sam, koj’ kurac mislio? Da zovem Boni, pravim se fin i pitam je da proveri beleške iz novembra 1993? Da li sam nameravao da je pitam da li je sa spiska prisutnih tog novembarskog sastanka falila moja žena? Da li sam nameravao da je pitam da li joj se Džo činila malo drugačijom te poslednje godine života? A ako bi me Boni pitala zašto to želim da znam, šta bih joj odgovorio?

Daj mi to, režala je Džo na mene u snu. U snu ona uopšte nije ličila na Džo, ličila je na neku drugu ženu, čudnu ženu sa usnama od meda, a srca prepunog žuči i pelina. Čudna žena sa prstima hladnim kao grančice posle mraza. Daj mi to, to je moj sakupljač prašine.

Otišao sam do podruma i dodirnuo kvaku. Pritisnuo sam je... i pustio. Nisam hteo da pogledam dole u mrak, nisam hteo da izazivam da nešto ponovo počne da lupa. Bolje da ostavim ta vrata zatvorena. Ono što mi je trebalo je hladno piće. Otišao sam u kuhinju, uhvatio se za vrata od frižidera i zastao. Magneti su ponovo bili poredani u krug, ali su ovog puta u sredinu povučena tri slova i dva broja. To je bila jedna reč:

pomo10

Ima nečeg u ovome. Čak i na svetlu dana u to nisam sumnjao. Pitao sam da li je bezbedno za mene u Nasmejanoj Sari i dobio sam podeljeni odgovor... ali to nije bilo važno. Ako bih sada napustio Saru, nisam imao gde da odem. Imao sam ključ kuće u Deriju, ali sam stvari morao da rešim ovde. Znao sam to.

„Zdravo,” rekao sam i otvorio frižider da uzmem sok. „Šta si ili ko si da si - zdravo.”

JEDANAESTO
POGLAVLJE

Probudio sam se rano sledećeg jutra ubeđen da je neko sa mnom u spavaćoj sobi severnog krila. Pridigao sam se na jastuke, protrljao oči i ugledao tamnu priliku širokih ramena kako stoji između mene i prozora.

„Ko si ti?” pitao sam, očekujući da mi ne odgovori rečima, već udarcem u zid. Jednom za da, dvaput za ne - šta imaš na umu, Hudini? Ali figura je stajala pored prozora ne odgovorivši. Ustao sam, našao uzicu prekidača lampe i povukao je. Usta su mi se iskrivila u grimasu, torzo mi je bio toliko napet da sam mislio kako bi se meci o njega odbijali.

„O, sranje,” rekao sam. „Kakav idiot!”

Preko zavese se, na vešalici koju sam tu okačio, ljuljuškala moja stara antilop jakna. Tu sam je ostavio dok sam se raspakivao i kasnije zaboravio da je vratim u orman. Pokušao sam da se nasmejem, ali nisam mogao. U tri ujutro sve to nije bilo baš smešno.

Ugasio sam svetlo i legao na leđa otvorenih očiju, čekajući da zazvoni Banterovo zvono ili da počne dečji plač. I dalje sam osluškivao kada sam zaspao.

*      *      *

Sedam sati kasnije, dok sam se spremao da odem do Džoinog ateljea i vidim da li su plastične sove tamo u ostavi, gde prethodnog dana nisam pogledao, stari model Forda se skotrljao niz moj prilaz i stao nos u nos sa mojim Ševijem. Već sam stigao do kratke stazice koja vodi od kuće do ateljea, ali sada sam se vratio. Dan je bio vreo i bez daška vetra i na sebi sam imao samo odsečene farmerke i plastične papuče.

Džo je uvek tvrdila da se Klivlendski stil oblačenja prirodno razdvajao na dva podstila: formalni Klivlend i sportski Klivlend - tu je bila obavezna havajka sa ananasima i majmunima, bež pantalone iz Banana Republike bele mokasine. Soknice nisu obavezne, ali je bela obuća obavezni deo Klivlend „luka“, kao i bar jedan komad drečavog zlatnog nakita. Ovaj čovek je ispunio ovaj poslednji uslov: na jednoj ruci je nosio Rolex, a oko vrata debeli zlatni lanac. Košulja mu je na leđima bila izvučena, a negde oko pojasa se nazirala sumnjiva budža. To je bio ili pištolj ili pejdžer, a bilo je preveliko za pejdžer. Ponovo sam bacio pogled na kola. Blekvol gume. A na komandnoj tabli, o, gle’te čuda, prekriveno policijsko plavo svetlo. Najbolje da ti se prikradem nepripremljenoj, bakice.

„Majkl Nunan?” Bio je privlačan, ali na onaj način koji privlači samo određene žene - one koje se zgrče kada neko u njihovoj blizini podigne glas, one koje retko zovu policiju kada stvari izmaknu kontroli kod kuće, zato što, negde duboko u sebi, veruju da to zaslužuju. Posledica su šljive na oku, iščašeni laktovi, po koja opekotina od cigarete na sisici. To su žene koje najčešće svoje muževe ili ljubavnike zovu „tatice" - na primer: „Da ti donesem pivo, tatice?” ili „Da li si imao težak dan na poslu, tatice?”

„Da, ja sam Majkl Nunan. Kako mogu da vam pomognem?”

Ova varijanta „tatice" se okrenula, sagnula i zgrabila nešto iz gomile hartija sa suvozačkog sedišta. Ispod kontrolne table se dva puta skičavo oglasio radio, pa ponovo ućutao. Okrenuo se ka meni sa dugom, oker fasciklom u ruci. Pružio je. „Ovo je vaše.”

Kada je nisam prihvatio, koraknuo je ka meni i pokušao da mi je ugura u ruku, što bi trebalo da me natera da instinktivno sklopim prste. Umesto toga sam obe ruke podigao do ramena, kao da mi je rekao da ih dignem u vis.

Strpljivo me pogledao. Imao je lice Irca, ali bez one dobrote, otvorenosti i radoznalosti koje zrače iz lica braće Arlen. Umesto toga se na njemu ogledala neka kisela vrsta zabavljenosti, kao da je bar dva puta iskusio sve vrste lošeg ponašanja na svetu. Jedna od obrva mu je bila rascepana pre mnogo godina, a obrazi su bili rumeni, kao opaljeni vetrom, što često biva kod izuzetno zdravih ljudi, ili onih sa dubokim interesovanjem za alkoholne proizvode od žitarica. Izgledao je kao da bi bio u stanju da vas šutne u kanalizacioni odvod i sedne preko vas da bi tu i ostali. Bila sam dobra, tatice, ustani s mene, ne budi zao.

„Ne otežavajte mi. Uzećete ovo i to oboje znamo, pa ne otežavajte.”

„Prvo mi pokažite legitimaciju.”

Uzdahnuo je, prevrnuo očima i posegnuo u jedan od džepova na košulji. Izvadio je kožni novčanik i otvorio ga. U njemu je bila značka i legitimacija sa fotografijom. Moj novi prijatelj se zvao Džordž Futman, zamenik šerifa, okrug Kesi. Fotografija je bila ravna i neosenčena, kao jedna od onih koje pregledaju žrtve napada u knjizi prestupnika.

„Okej?” pitao je.

Uzeo sam oker fasciklu kada je ponovo ispružio. Stajao je tako, zračeči onom kiselom zabavljenošću koju sam primetio. Dobio sam sudski poziv da se pojavim u kancelariji Elmera Dardžina, advokata, u deset ujutru desetog jula 1998. - u petak, drugim rečima. Narečeni Elmer Dardžin je bio dodeljeni tutor ad litem Kajre Elizabet Devor, maloletnice. Treba da dam izjavu pod zakletvom o bilo čemu što znam o Kajri Elizabet Devor, a tiče se njene dobrobiti. Izjava se prosleđuje višem Oblasnom sudu Kesi, sudiji Nobl Renkortu. U prisustvu stenografa. Ubeđuju me da je ovo inicijativa suda, a ne tužioca ili optuženog.

Futman je rekao: „Moj posao je da vas podsetim na kazne koje slede u slučaju da se ne...“

„Hvala, ali hajde da pretpostavimo da ste to već uradili, važi? Biću tamo.” Mahnuo sam rukom kao da teram muve u pravcu njegovih kola. Bio sam duboko zgađen... i osećao sam se ometenim. Nikada nisam učestvovao u sudskom procesu, niti me je to interesovalo.

Otišao je do kola, počeo da ulazi unutra, a onda zastao, prebacivši jednu dlakavu ruku preko otvorenih vrata. Rolex je svetlucao na magličastom suncu.

„Daću vam dobar savet,” rekao je i to je bilo dovoljno da saznam sve što treba o njemu. „Ne zajebavajte se sa gospodinom Devorom.”

„Ili će me zgaziti kao bubašvabu,” rekao sam.

„A?”

„U stvari treba da kažete, Daću vam dobar savet - ne zajebavajte se sa gospodinom Devorom ili će vas zgaziti kao bubašvabu.”

Video sam po izrazu lica - prelaz od zbunjenog ka besnom - da je nameravao da kaže nešto veoma slično. Očigledno je da smo gledali iste filmove, uključujući i one kada Robert De Niro igra psihopatu. Onda mu se lice smirilo.

„A, da, vi ste pisac,” rekao je.

„Tako mi kažu.”

„Možete da govorite takve stvari zato što ste pisac.”

„Pa, ovo je slobodna zemlja, zar ne?”

„Uuu, što se praviš pametan.”

„Koliko dugo radite za Maksa Devora, zameniće? I da li oblasni šerif zna za vaše tezgarenje?”

„Zna. To nije problem. Vi ste taj koji može da ima problem, gospodine Prepametni.”

Odlučio sam da je pravo vreme da se rastanemo, da ne bi upali u govnjivu fazu psovanja.

„Izađite iz mog dvorišta, molim Vas, zameniće.”

Još trenutak me je gledao, očigledno pokušavajući da se seti savršene filmske replike, ali mu nije uspevalo. Treba mu gospodin Prepametni da mu malo pomogne. „Potražiću vas u petak,” rekao je.

„Da li to znači da me vodite na ručak? Ništa ne brinite - nisam skup za održavanje.”

Njegovi crvenkasti obrazi su još malo potamneli i odjednom sam mogao da vidim kako će izgledati kad napuni šezdeset, ako u međuvremenu ne o’ladi sa vatrenom vodom. Ušao je u Ford i popeo se unazad uz prilaz tako brzo da su mu gume zaurlale. Stajao sam u mestu i gledao kako odlazi. Kada je bio na putu 42, ušao sam u kuću. Palo mi je na pamet da je dodatni posao zamenika Futmena veoma dobro plaćen, ako sebi može da priušti Rolex. S druge strane, možda je lažnjak.

Smiri se Majkl, savetovao je Džoin glas. Nema više crvene krpe, niko ti ne maše pred nosom, pa se samo smi...

Ućutkao sam njen glas. Nisam hteo da se smirim; hteo sam da se uznemirim. Bio sam ometen.

Otišao sam do stočića u predsoblju na kome smo Džo i ja uvek držali tekuća dokumenta (i rokovnike, sad sam se setio) i na tablu za poruke zakačio poziv. Kad sam to obavio, podigao sam pesnicu do očiju, pogledao u burmu na trenutak i onda je svom snagom sručio u zid pored police. Udario sam dovoljno jako da ceo red džepnjaka odskoči. Razmišljao sam o otrcanom šorcu i jeftinoj majici Meti Devor, pa o tome kako njen svekar plaća četiri i po miliona dolara za Vorington. Ispisavši jebeni ček. Razmišljao sam o rečima Bila Dina, da će devojčica, obrni-okreni odrasti u Kaliforniji.

Šetao sam napred-nazad po kući, ključajući od besa i na kraju završio pred frižiderom. Krug od magneta je izgledao isto, ali su se slova unutar njega promenila. Umesto

pom01

sad je pisalo

pom01i j

„Pomozi?” rekao sam, i čim sam tu reč čuo na glas, razumeo sam. Na frižideru je bio samo jedan komplet latinice (i ne samo to, mislim da smo izgubili g i š), morao bih da nabavim još. Ako će vrata mog frižidera biti sredstvo komunikacije, moram da nabavim dovoljnu količinu slova. Posebno samoglasnika. U međuvremenu sam pomerio o i i. Sada je pisalo:

pom1 joi

Dlanom sam ispomerao magnete, raširio slova i nastavio da šetkam. Doneo sam odluku da ne stajem između Devora i njegove snahe, ali sam upravo tu završio. Zamenik u garderobi iz Klivlenda se pojavio u mom dvorištu komplikujući život ionako pun problema... i usput me malo uplašio. Ali to je bar bio strah koji sam video i razumeo. Odjednom sam odlučio da napravim nešto više od ovog leta, a ne da se zamajavam sa duhovima, decom koja plaču u mraku i s onim što je moja žena krišom od mene radila godinu dana pre nego što je umrla... ako je uopšte nešto radila. Nisam mogao da pišem knjige, ali to nije značilo da sam ogubavio.

Pomozi joj.

Rešio sam bar da pokušam.

„Književna agencija Harolda Oblovskog?”

„Pođi sa mnom na Belize, Nola,” rekao sam. „Potrebna si mi. Divlje ćemo voditi ljubav u ponoć, dok pun mesec pretvara jezero u slonovaču.”

„Dobar dan, gospodine Nunan,” rekla je. Nola uopšte nije imala duha. Ni osećaj za romantiku. Na neki način je bila savršena osoba za Agenciju Oblovski. „Da li bi želeli da razgovarate sa Haroldom?”

„Ako je tu.”

„Jeste. Molim Vas, sačekajte.”

Ako ste popularni pisac - čak i ako se po pravilu pojavljujete na listi od petnaest mesta - dobra stvar je to što je vašagent uvek u kancelariji. Druga dobra stvar je to što je za vas u kancelariji čak i kad je na odmoru u Nentaketu. Treća dobra stvar je što obično na liniji čekate jako kratko.

„Majk!” uzviknuo je. „Kako je na jezeru? Mislio sam na tebe ovog vikenda!”

Da, pomislio sam, i prdn’o je mrtav.

„Na jezeru je sveukupno gledano dobro, ali pojedinačno gledano - prilično usrano. Treba mi advokat. Prvo sam hteo da zovem Vorda Henkinsa da mi nekog preporuči, a onda sam odlučio da mi treba neko moćniji od onih koje Vord poznaje. Neko naoštrenih zuba i gladan ljudetine bi bio odgovarajući.”

Ovog puta se Harold nije zamarao dugom pauzom. „Šta se događa, Majk? Da nisi u nevolji?”

Udari jednom za da, dva puta za ne, pomislio sam i na trenutak poželeo da baš to uradim. Setio sam se da sam, pošto sam pročitao memoare Kristi Braun, razmišljao o tome kako bi to bilo, napisati celu knjigu sa olovkom između prstiju leve noge. Sada sam se pitao kako bi bilo kada bi preživljavali večnost, a jedini oblik komunikacije bio dumbaranje po zidu podruma. A i tada bi samo određeni ljudi bili u stanju da te čuju i razumeju... određeni ljudi u određeno vreme.

Džo, da li si to bila ti? A ako jesi, zašto si odgovorila na oba načina? „Majk? Tu si?”

„Da. Nisam ja u nevolji, Harolde, smiri se. Ali, imam problem. Tvoj glavni je Goldejker, je l’ da?”

„Da. Mogu odmah da ga poz...“

„Ali on se bavi isključivo ugovornim pravom.” Razmišljao sam naglas, a kada sam zastao, Harold se nije oglasio. Ponekad je sasvim na mestu, Harold. Uglavnom, u stvari. „Ipak ga pozovi, važi? Kaži mu da moram da razgovaram sa advokatom sa iskustvom u oblasti starateljstva nad decom. Neka me spoji sa najboljim koji je trenutno slobodan. Nekim ko može da se pojavi sa mnom u sudu u petak, ako je potrebno.”

„Je l’ očinstvo?” pitao je tonom u isto vreme punim poštovanja i straha.

„Ne, starateljstvo.” Hteo sam da mu kažem da će mu sve ispričati moj budući advokat, ali je Harold zaslužio više... i zahtevaće da čuje moju verziju kad-tad, bez obzira na ono što mu ispriča advokat. Ispričao sam sve o mom doživljaju od četvrtog jula ujutru i onome što je došlo posle. Držao sam se Devorovih, nisam pominjao glasove, decu koja plaču i udarce u mraku. Harold me je prekinuo samo jednom i to onda kada je shvatio ko je negativac iz priče.

„Ti baš tražiš nevolje,” rekao je. „To ti je jasno, zar ne?”

„Ionako su me uvukli protiv moje volje,” rekao sam. „Odlučio sam da nešto izvučem od toga, to je sve.”

„Izgubićeš mir i tišinu koja je piscu potrebna da daje najbolje od sebe,” rekao je Harold smešnim uštogljenim tonom. Baš me je zanimalo kako bi reagovao da sam mu rekao, nema problema, ionako nisam napisao ništa više od spiska potrebnih namirnica otkad je Džo umrla, možda me ovo malo trgne. Ali nisam. Ne dozvoli da vide kako se bojiš, moto klana Nunan. Neko bi trebalo da ukleše - NE BRINITE JA SAM DOBRO - na vrata porodične grobnice.

Onda sam pomislio: pom01i j.

„Toj mladoj ženi je potreban prijatelj,” rekao sam, „a Džo bi želela da to budem ja. Džo nije volela kada neko gazi po malim ljudima.”

„Misliš?”

„Da.”

„Dobro. Videću koga mogu da nađem. I Majk... da li želiš da idem s tobom u sud u petak?”

„Ne.” Ovo je bilo nepotrebno naglo i odsečno i propraćeno je tišinom koja nije dolazila sračunato, već iz povređenosti. „Slušaj, Harolde, moj kućepazitelj kaže da će sudsko saslušanje biti zakazano uskoro. Ako se to dogodi i ti budeš još uvek želeo da dođeš, zvaću te. Uvek mi je dobro došla tvoja moralna podrška - ti to znaš."

„U mom slučaju je to nemoralna podrška,” odgovorio je, ponovo zvučeći veselo.

Pozdravili smo se. Otišao sam do frižidera i pogledao u magnete. I dalje su bili sasvim razbacani, shvatio sam sa olakšanjem. Čak se i duhovi ponekad odmaraju.

Uzeo sam bežični, izašao na terasu i utonuo u stolicu na kojoj sam sedeo one četvrtojulske noći kada je zvao Devor. Čak i posle „taticine" posete nisam mogao da verujem da se taj telefonski poziv stvarno dogodio. Devor me je nazvao lažovom, a ja sam mu rekao da nabije moj broj telefona u dupe. To je bio baš pozitivan početak dobrosusedskih odnosa.

Približio sam stolicu ivici terase, koja je stajala nad provalijom od strmih petnaestak metara do padine, između Sarine zadnje strane i jezera. Potražio sam zelenu ženu koju sam video dok sam plivao, govoreći sebi da sam glupan - takve stvari se mogu videti samo iz određenog ugla, ako staneš makar pet metara u stranu, sasvim nestanu. Ali ovo je izgleda bio slučaj izuzetka koji potvrđuje pravilo. Kada sam shvatio da breza dole pored ulice izgleda kao žena i sa jezera i sa kopna, bio sam zainteresovan i pomalo nesiguran. Verovatno tako izgleda zbog tog bora, čija gola grana izgleda kao ruka koja pokazuje na sever, ali ne samo zbog toga. Odavde su beli udovi breze i njeno tanko lišće i dalje formirali obris žene, a kada bi vetar zatresao niže listove drveta, zelenilo se uvijalo kao duga suknja.

Odbio sam Haroldovu dobronamernu ponudu da dođe ovamo čak i pre nego što je do kraja formulisao, a dok sam gledao u ženu-drvo, koja je izgledala prilično avetinjski, znao sam i zašto: Harold je bio glasan, neosetljiv na nijanse, on bi uplašio štagod da je ovo ovde. Nisam to želeo. Bio sam uplašen, da - dok sam stajao na podrumskim stepenicama i slušao udarce koji dopiru iz neposredne blizine, bio sam prestravljen - ali sam se takođe osećao življim nego ikad tokom protekle četiri godine. Dodirnuo sam u Sari nešto što je sasvim izvan mog iskustva, nešto što me je fasciniralo.

Bežični telefon je zazvonio u mom krilu i prepao me. Zgrabio sam ga, očekujući da je na drugoj strani Devor, ili Futman, njegov pozlaćeni pion. Ispostavilo se da je to advokat po imenu Džon Storou koji je zvučao kao da je nedavno završio pravni fakultet - otrilike prošle nedelje. Mada; radio je za Ejveri, Meklejn i Bernstin kompaniju na Park Aveniji, a to je odlična adresa za advokate, čak i one koji još uvek imaju mlečne zube. Ako je Henri Goldejker rekao da je Storou dobar, verovatno je to i bio. A specijalnost mu je bila starateljstvo nad decom.

„Sada mi ispričajte s čim imamo posla,” rekao je pošto smo završili sa upoznavanjem i generalijama.

Dao sam sve od sebe i osetio kako mi se vraća dobro raspoloženje kako je priča odmicala. Ima nečeg čudno utešnog u razgovoru sa advokatom čiji je taksimetar počeo da otkucava; kada pređete magičnu tačku u kojoj advokat postaje Vaš advokat. Vaš advokat je srdačan, pun saosećanja, hvata beleške na žutom papiru i klima glavom baš kada treba. Na većinu pitanja koja postavlja vaš advokat lako možete da odgovorite. A ako ne možete, advokat će vam pomoći da pronađete pravi odgovor. Vaš advokat je uvek na vašoj strani, vaši neprijatelji su i njegovi neprijatelji. Za njega ste uvek u pravu.

Kada sam završio, Džon Storou je rekao: „Vau. Čudi me što se novine još nisu ovoga dočepale.”

„To mi do sada nije palo na pamet.” Ali, video sam na šta cilja. Saga porodice Devor verovatno nije za Njujork Tajms ili Boston Gloub, možda čak ni za Derijske vesti, ali bi se u jeftine tabloide i žutu štampu uvukla kao u rukavicu - umesto devojke, King Kong reši da ugrabi devojčinu nevinu kćer i popne je na vrh zgrade Empajr Stejt. Ju, ju, vrati dete, grubijane jedan. Nije bilo za naslovnu stranu, nema krvi ili fotografija poznatih iz mrtvačnice, ali kao biser devete strane može da prođe. U glavi sam već zamislio naslov koji dreči iznad fotografija Voringtona i Metine raspadnute prikolice: KRALJ KOMPJUTERA ŽIVI U LUKSUZU DOK OTIMA LEPOJKINU JEDINICU. Verovatno je predugačak, pomislio sam. Još uvek mi je bio potreban urednik, iako više nisam pisao. To je prilično tužno, kad malo bolje porazmisliš.

„Možda ćemo se u određenom trenutku i sami potruditi da dobiju priču,” rekao je Storou, zaintrigiran. Shvatio sam, besan, da može da se desi da mi se dopadne ovaj čovek. Pooštrio je nastup: „Koga ja ovde zastupam, gospodine Nunan? Vas ili mladu damu? Glasam za mladu damu.”

„Mlada dama ne zna ni da sam vas pozvao. Možda će misliti da se trpam tamo gde mi nije mesto. Možda me, čak, i nagrdi.”

„Zašto bi to uradila?”

„Zato što je Jenki - Jenki iz Mejna, najgora vrsta. Nekim danima pored njih Irci deluju logično.”

„Možda, ali njoj je meta zakačena na majicu. Predlažem da je pozovete i kažete joj to.”

Obećao sam da hoću. Osim toga, nije mi to teško palo. Znao sam da moram da budem u kontaktu s njom otkad mi je zamenik Futman isporučio sudski poziv. „A ko stoji uz Majkla Nunana u petak pre podne?” Storou se suvo nasmejao. „Naći ću nekog tu iz kraja da bude sa vama. Otići ćete zajedno u kancelariju tog Dardžina, gde će on mirno sedeti sa aktovkom u krilu i slušati. Možda ću tada već biti u gradu - to neću znati dok ne porazgovaram sa gospođicom Devor - ali neću biti u Dardžinovoj kancelariji. Kada bude došlo do sudske rasprave, videćete me na mom mestu.”

„U redu, dobro. Javite mi ime mog novog advokata. Mog drugog novog advokata.”

„Aha. U međuvremenu, razgovarajte sa mladom damom. Nađite mi posao.”

„Pokušaću.”

„I pokušajte da budete vidljivi kada ste sa njom,” rekao je. „Ako dozvolite lošim momcima da postanu još gori, neće oklevati. Nema ničeg među vama? Ničeg fizičkog? Izvinite što pitam, ali to mi je posao.”

„Ne,” rekao sam. „Prošlo je dosta vremena otkad sam imao nešto fizičko s bilo kim.”

„Saosećam sa vama gospodine Nunan, ali u ovim okolnostima...”

„Majk. Zovi me Majk.”

„Dobro, sviđa mi se to. Ja sam Džon. Ljudi će vama ispirati usta i ovako i onako. To ti je jasno, zar ne?”

„Naravno. Ljudima će biti jasno da ja tebe sebi mogu da dozvolim. Kako ona može sebi mene da dozvoli, o tome će špekulisati. Lepa mlada udovica i sredovečni udovac. Seks je najverovatnije rešenje.”

„Ti si realista.”

„Mislim da nisam, ali razlikujem pticu od sekire.”

„Nadam se da jeste jer ovakve stvari mogu da budu ružne. Okrenuli smo se protiv veoma moćnog čoveka, znaš.” A opet, nije zvučao uplašeno. Skoro da je zvučao... pohlepno. Zvučao je kao što se deo mene osećao kada su magneti na frižideru ponovo formirali krug.

„Znam da jesmo.”

„Na sudu to neće imati neke velike veze, jer i sa druge strane stoji određena značajna suma. Isto tako će sudija biti svestan da smo mi kao tempirana bomba. To će biti korisno.”

„Šta je najbolja stvar kojom mi raspolažemo?” pitao sam misleći na Kajrino ružičasto, čisto lice i apsolutno odsustvo straha u prisustvu njene majke. To sam pitao očekujući da Džon odgovori kako su optužbe sasvim neosnovane. Nisam bio u pravu.

„Najbolja stvar? Devorove godine. Mora da je stariji od Boga.”

„Na osnovu onoga što sam čuo ovog vikenda, ima oko osamdeset pet. To bi izbacilo Boga na prvo mesto.”

„Da, ali kao potencijalni tata čini da Frenk Sinatra izgleda kao tinejdžer,” rekao je Džon, a sada je potpuno likovao. „Zamisli samo, Majkl - dete maturira iste godine kada deka puni stotu. A i, čini se da je matori malo preterao granicu. Da li znaš šta je tutor ad litem?“

„Ne.”

„U suštini to je advokat koga sud postavi da štiti interese deteta. Njegov honorar je deo sudskih troškova, ali je bedan. Većina ljudi koji pristanu da budu tutor ad litem to rade iz čistog altruizma... ali ne svi. U svakom slučaju, ad litem ostavlja traga na slučaju. Sudije ne moraju da prihvate njihove savete, ali to skoro uvek urade. Sudija bi ispao glup da ne prihvati savet nekoga koga je sam postavio, a sudije iznad svega mrze da ispadnu glupi.”

„Devor će imati svog advokata?”

Džon se nasmejao. „Otprilike pola tuceta na raspravi.”

„Šališ se?”

„Čovek ima osamdeset pet godina. Prestar je da vozi Ferari, prestar je za bandži-skokove na Tibetu i prestar za kurve, osim ako nije Baš-čelik. Na šta onda može da troši novac?”

„Na advokate,” rekao sam snuždeno.

„Aha.”

„A Meti Devor? Šta ona dobija?”

„Zahvaljujući tebi, dobija mene,” rekao je Džon Storou. „Kao u romanu Džona Grišama, a? Biser. U međuvremenu me zanima Dardžin, ad litem. Ako Devor nije namirisao ozbiljne nevolje, možda je bio dovoljno glup da stavi neko iskušenje na Dardžinov put. A Dardžin je možda bio dovoljno tupav da mu podlegne. Hej, ko zna na šta ćemo naleteti?”

Ali ja sam terao svoje. „Ona dobija tebe,” rekao sam. „Zahvaljujući meni. A ako ja nisam bio tu da pomognem? Šta bi onda dobila?”

„Bubkes. To je jidiš. Znači...“

„Znam šta to znači,” rekao sam. „To je neverovatno.”

„Ne, to je samo američko pravosuđe. Znaš onu kamenu tetu sa vagom i tasovima? Onu ispred većine gradskih sudnica?”

„Aha.”

„Stavi lisice ribi na ruke, lepljivu traku preko usta da ide uz povez oko očiju, siluj je i uvaljaj u blato. Sviđa ti se taj prizor? Meni se ne sviđa, ali to ti je prava slika kako zakon rešava slučajeve u kojima je tužilac bogat, a optuženi siromašan. A jednakost među polovima je čak pogoršala stvar, jer iako su majke i dalje siromašnije, nisu automatski u prednosti za starateljstvo.”

„Ti si baš potreban Meti Devor, zar ne?”

„Da,” rekao je Džon kratko. „Zovi me sutra i reci mi da pristaje.”

„Nadam se da ću uspeti.”

„I ja. I slušaj - ima još nešto.”

„Šta?”

„Lagao si Devoru preko telefona.”

„To je sranje!”

„Ne, nikako, ne bih želeo da kontriram omiljenom piscu svoje sestre, ali jesi i ti to znaš. Rekao si Devoru da su majka i dete bile zajedno napolju, da je dete bralo cveće i da je sve bilo u redu. Sve si pomenuo osim Crvenkapice i velikog zlog vuka.”

Sada sam se uspravio u stolici. Osetio sam se sasvim pogođenim. Prevideo je moju visprenost. „Hej, ne, razmisli malo. Nijednom se nisam izlajao. Rekao sam - pretpostavljam. Upotrebio sam tu reč više nego jedanput.”

„Da, a ako je snimio vaš razgovor, imaćeš prilike i da prebrojiš koliko puta.”

Nisam odmah odgovorio. Razmišljao sam o razgovoru sa Devorom i setio se zujanja na vezi, karakterističnog zujanja koga se sećam od ranijih leta u Nasmejanoj Sari. Da li se to ujednačeno, tiho mmmm više primećivalo te subotnje noći?

„Mislim da možda postoji snimak,” rekao sam snebivljivo.

„Aha. A ako je Devorov advokat odnese Dardžinu, kako ćeš onda zvučati?”

„Oprezno,” rekao sam. „Možda kao čovek koji nešto krije.”

„Ili kao neko ko izmišlja. A to ti dobro ide, zar ne? Napokon, tako se izdržavaš. Na raspravi u sudu će Devorov advokat to verovatno pomenuti. Ako posle toga izvede svedoka koji je prošao pored vas malo pošto je Meti stigla na scenu... osobu koja će svedočiti da je mlada dama bila uzbuđena i uplašena... kako ćeš zvučati tada?”

„Kao lažov,” rekao sam, i onda: „O, jebi ga.”

„Bez straha, Majk. Drži se dobrog raspoloženja.”

„Šta da radim?”

„Zapuši im cevi pre no što opale. Kaži Dardžinu sve po redu kako se dogodilo. Neka to uđe u zapisnik. Naglasi činjenicu da je mala mislila da je bezbedna na beloj liniji. Obavezno ispričaj za pešački prelaz, to mi se sviđa.”

„Onda ću, ako imaju snimak i puste ga , izgledati kao neki prevrtljivi šmokljan.”

„Nisam siguran. Nisi bio svedok pod zakletvom kada si razgovarao sa Devorom, zar ne? Eto tebe, sediš na svojoj terasi, gledaš svoja posla i uživaš u vatrometu. I, iz vedra neba te zove namrgođeni stari džukac. Počne da zvoca. Nisi mu čak dao ni broj telefona, zar ne?”

„Ne.”

„Tvoj neobjavljeni broj.”

„Ne.”

„Pa, iako je rekao da je Maksvel Devor, to je mogao biti bilo ko, zar ne?”

„Da.”

„Mogao je to da bude i iranski šah.”

„Ne, šah je mrtav.”

„Dobro, briši šaha. Mogao je da bude neki znatiželjni komšija... ili neki klinac.”

„Da.”

„I ti si onda rekao ono što si rekao imajući u vidu sve ove mogućnosti. Ali sada, kada si deo zvaničnog sudskog procesa, govoriš istinu i samo istinu.”

„Nego.” Onaj dobar moj-advokat osećaj je na neko vreme nestao, ali se vraćao punom snagom.

„Najbolje je reći istinu, Majk,” rekao je ozbiljno. „Osim u nekim slučajevima, a ovo definitivno nije jedan od tih. Je l’ smo to razjasnili?”

„Da.”

„Dobro. Završili smo. Hoću da se čujem ili sa tobom ili sa Meti Devor sutra u jutru oko jedanaestice. Bolje bi bilo s njom.”

„Pokušaću.”

„Ako se uzjoguni, znaš šta treba da uradiš, zar ne?”

„Mislim da znam. Hvala ti, Džone.”

„Bilo kako bilo, čujemo se uskoro,” rekao je i prekinuo vezu.

Sedeo sam tu gde sam neko vreme. Jednom sam pritisnuo dugme da dobijem vezu, pa sam ga opet isključio. Morao sam da razgovaram sa Meti, ali nisam još bio sasvim spreman. Odlučio sam da malo prošetam.

Ako se uzjoguni, znaš šta treba da uradiš, zar ne?

Naravno. Da je podsetim da sebi ne može da priušti ponos. Da ne može da priušti da glumi Jenkija i odbije milostinju Majkla Nunana, autora Biti dvoje, Čoveka u crvenoj majici i Heleninog obećanja u najavi. Podseti je da može da ima ili ponos ili kćer, najverovatnije samo jedno od ta dva.

Hej, Meti, biraj.

Odšetao sam skoro do kraja četrdesetdvojke, zastavši u Tidvelovoj uvali da uživam u divnom pogledu na jezero i Bele planine u daljini. Voda je sanjarila pod zamagljenim nebom, siva kada sagneš glavu na jednu, a plava kad je sagneš na drugu stranu. Taj misteriozni osećaj je bio stalno u meni. Taj osećaj da sam u Menderliju.

Početkom veka se ovde naselilo preko četrdesetoro crnaca - neko vreme su tu stanovali - prema Mari Hingerman (takođe i prema Istoriji oblasti Kesi i Kesi Roka, teška knjižurina objavljena 1977., na dvestogodišnjicu okruga). I to neverovatno posebni crnci: većina je bila u nekom srodstvu, većina talentovana, većina njih je bila deo muzičke grupe koja se u početku zvala Red-top dečaci, a kasnija Sara Tidvel i Red-top dečaci. Kupili su dolinu i dobar deo obale od čoveka pod imenom Daglas Dej. Od novca koji su štedeli deset godina, kako je rekao Son Tidvel, koji se s njim cenjkao (u Red-top dečacima je Son svirao gitaru).

U gradu se podigla dževa, čak i protestni miting zbog „navale tih mračnjaka, koji žive u hordama”. Duhovi su se stišali i sve je ispalo dobro, kao što to najčešče biva. Naselje čatrlja koje je ceo grad očekivao da nikne na Dejovom brdu (Tidvelova dolina je naziv koji je mesto dobilo pošto je Soni u ime svog klana kupio tu zemlju 1900.) nikada se nije pojavilo. Umesto toga je izbio veći broj urednih, belih koliba koje su okruživale oveću zgradu, u kojoj su verovatno održavali sastanke, ili probe ili su je možda, u jednom momentu koristili i kao salu za nastupe.

Sara i Red-top dečaci (ponekad se pojavljivala i Red-top devojčica; članovi grupe su se smenjivali sa svakim nastupom) svirali su po zapadnom Mejnu godinu dana, možda oko dve. U gradovima duž zapadne granice - Farmington, Skouhegan, Bridžton, Gejts Fols, Kesi Rok, Moton, Frajburg - još uvek možete da naletite na njihove stare reklamne postere na buvljacima i u staretinarnicama. Sara i Red-top dečaci su bili miljenici ovih predela; a odlično su prolazili i kod kuće, na TR-u, što me nije iznenadilo. Na kraju krajeva, Robert Frost - taj militaristički i često neprijatan pesnik - bio je u pravu: mi na severoistoku stvarno verujemo da visoke ograde čine dobre susede. Prvo se bunimo i žalimo, a onda nevoljko mirujemo, prodornog pogleda i opuštenog nosa. „Plaćaju račune,” kažemo. „Nijednom nisam morao da ubijem nekog njihovog psa,” kažemo. „Drže se podalje,” kažemo, kao da je izolacija prednost. I konačno, odlučujuća vrlina: „Ne primaju milostinju.”

I tako je u jednom trenutku Sara Tidvel postala Nasmejana Sara.

Na kraju se, verovatno ispostavilo da TR nije bio ono što su želeli, jer su, posle par svirki na vašarima u jesen 1901, pokupili stvari i otišli. Njihove uredne male kolibe su donosile letnji prihod od izdavanja porodici Dej do 1933- kada su izgorele u požarima koji su spržili istočnu i severnu stranu jezera. Kraj priče.

Osim njene muzike. Njena muzika je preživela.

Ustao sam sa stene na kojoj sam sedeo, protegao ruke i leđa i uputio se nazad niz put, pevajući usput jednu od njenih pesama.

DVANAESTO
POGLAVLJE

Trudio sam se da ni o čemu ne razmišljam na putu kući. Moj prvi urednik je tvrdio da pisac nije svestan osamdeset pet procenata onoga što mu se odvija u glavi, osobina koju ja nikada nisam poistovećivao isključivo sa piscima. Takozvana viša misao je prilično precenjena. Kada upadneš u nevolje i dođe vreme da se nešto preduzme, mislim da je uglavnom bolje stajati po strani i ostaviti da momci u podrumu rade svoj posao. To dole su pravi šljakeri koji ne pripadaju sindikatu, sa mnogo mišića i tetovaža.

Kada sam pokušao da nazovem Meti Devor, desila se potpuno neverovatna stvar - sasvim nevezana sa duhovima, koliko sam mogao da procenim. Umesto da čujem tu-tu kada sam pritisnuo dugme ON na bežičnom, čula se tišina. Onda sam, već pomisilvši da sam ostavio podignutu slušalicu na telefonu u spavaćoj sobi, shvatio da to nije baš potpuna tišina. Dalek kao radio poruka iz dubokog svemira, veseo i iskreveljen kao animirana patka, čuo se neki tip koji je pevao sa jakim bruklinškim naglaskom: „Pratio je u školu, u školu, u školu. Pratio je u školu, što nije bilo u redu...”

Otvorio sam usta da pitam ko je, ali se pre toga začuo ženski glas: „Halo?” Zvučala je zbunjeno i sumnjičavo.

„Meti?” U svoj toj zbrci mi nije palo na pamet da je nazovem nekako drugačije, formalnije, kao gospođice ili gospođo Devor. Niti mi se činilo čudnim što znam ko je, posle jedne reči, iako je naš prethodni razgovor bio relativno kratak. Možda su momci iz podruma čuli muziku u pozadini i povezali je sa Kajrom.

„Gospodine Nunan?” Zvučala je smetenije nego ikad. „Telefon uopšte nije zvonio!”

„Mora da sam podigao slušalicu odmah pošto se uspostavila veza," rekao sam. „To se ponekad događa.” Ali koliko se puta događa da je osoba koja vas zove upravo ona koju ste sami nameravali da pozovete? Možda često, u stvari. Telepatija ili slučajnost? Stvarno ili snimljeno? Kako god, bilo je skoro čarobno. Pogledao sam niz dugu, nisku dnevnu sobu u staklene oči losa Bantera i pomislio: Da, ali možda je ovo mesto sada čarobno.

„Pretpostavljam,” rekla je, neubeđena. „Izvinjavam se što uopšte zovem - to je drskost, vaš broj je neobjavljen, znam.”

O, ne brini ništa zbog toga, pomislio sam. Sada već svi imaju ovaj broj. U stvari, razmišljao sam da ga prijavim informacijama.

„Pronašla sam ga u biblioteci,” nastavila je, postiđeno. „Tamo radim.” U pozadini je počela neka druga pesma.

„Sasvim je u redu,” rekao sam. „Pogotovo zato što sam upravo podigao slušalicu da te nazovem.”

„Mene? Zašto?”

„Dame imaju prednost.”

Kratko i nervozno se nasmejala. „Želela sam da vas pozovem na večeru. To jest, Ki i ja smo htele da vas pozovemo na večeru. Trebalo je to da uradim i ranije. Bili ste divni prema nama onog dana. Hoćete li da dođete?”

„Da,” rekao sam bez oklevanja. „Sa zadovoljstvom. Ima nekih stvari o kojima stvarno moramo da razgovaramo.”

Tišina. U pozadini je miš krao sir.

„Meti? Da li si još uvek tu?”

„Uvukao vas je u to, zar ne? Taj odvratni starac.” Sada joj glas nije zvučao nervozno nego nekako mrtvo.

„Pa, i da i ne. Moglo bi se reći da me je sudbina uvukla u to, ili slučajnost, ili Bog. Nisam bio tamo tog jutra zbog Maksa Devora; već zato što sam jurio neuhvatljivi Vilidžburger.”

Nije se nasmejala, ali joj se glas malo razvedrio, što mi je bilo drago. Ljudi koji govore na tako mrtav, bezosećajan način su uglavnom uplašeni ljudi. Ponekad su to ljudi koji su bili stvarno maltretirani. „I dalje mi je žao što sam vas uvukla u svoje probleme.” Palo mi je na pamet da će početi da se pita ko koga u šta uvlači kad sazna da sam se bacio Džonu Storou u ruke; i bilo mi je drago što ne moram o tome da raspravljam s njom preko telefona.

„U svakom slučaju, voleo bih da dođem na večeru. Kada?”

„Da li bi večeras bilo isuviše skoro?”

„Nikako.”

„To je divno. Ali moramo da jedemo rano, da mi mala ne zaspi uz dezert. Da li je šest u redu?”

„Da.”

„Ki će se radovati. Nemamo društvo baš često.”

„Nije više lutala, je l’ da?”

Uplašio sam se da se ne uvredi. Ovo puta se nasmejala. „Bože, ne. Sva ona gužva u subotu je uplašila. Sada ulazi unutra da mi kaže kad sa ljuljaške ispred kuće prelazi u pesak iza. Mnogo vas je pominjala. Zove vas „onaj visoki čovek što me nosio“. Mislim da se brine da niste ljuti na nju.”

„Kaži joj da nisam,” rekao sam. „Ne, nemoj. Reći ću joj sam. Da li treba nešto da donesem?” .

„Bocu vina?” pitala je, pomalo nesigurno. „Ili je to pretenciozno - htela sam da bacim hamburgere na roštilj i napravim krompir salatu.”

„Doneću nepretencioznu bocu.”

„Hvala,” rekla je. „Ovo je baš uzbudljivo. Nikad nam ne dolaze gosti.”

Užasnulo me to što sam i sam bio na ivici da kažem kako je to nekako uzbudljivo, moj prvi izlazak posle četiri godine i sve to. „Hvala što si mislila na mene.”

Dok sam spuštao slušalicu setio sam se saveta Džona Storoua da ostanem na videlu kada sam s njom, da ne dosipamo sami zrna u gradski tračerski mlin. Ako će da sprema roštilj, bićemo verovatno napolju, da ljudi mogu da vide da smo obučeni... tokom većeg dela večeri. Najverovatnije je da će me u neko doba ljubazno pozvati unutra. Ja ću onda biti ljubazan i poći. Da se divim njenoj slici Elvisa na zidu ili šta je već iskoristila u cilju dekoracije prikolice; pustiću da mi Kajra pokaže svoju sobu i uzviknuću od oduševljenja pri pogledu na njenu kolekciju plišanih igračaka i njenu omiljenu lutkicu, ako treba. U životu ima raznih vrsta prioriteta. Neke od njih jedan advokat može da razume, ali neke i ne može.

„Da li ovo dobro obavljam, je li, Bantere?” pitao sam punjenog losa. „Zvoni jednom za da, dvaput za ne.”

Bio sam na pola puta do severnog krila misleći samo na tuširanje, kada se iza mene, veoma tiho, začulo zvono sa Banterovog vrata. Stao sam, glave nakrivljene, s košuljom u jednoj ruci, u iščekivanju da zazvoni još jednom. Nije. Posle minut sam otišao do kupatilia i stao pod tuš.

Lejkvju samoposluga je imala dobru zalihu vina u jednom zabačenom ćošku - lokalci ga nisu mnogo kupovali, ali pretpostavljam da su turisti kupovali pristojne količine - i izabrao sam flašu crvenog Moldavi vina. Verovatno je bila nešto skuplja no što je Meti imala u vidu, ali bih mogao da sastružem cenu i nadam se da neće primetiti razliku. Na kasi je bio red, uglavnom ljudi u vlažnim majicama navučenim preko kupaćih kostima, ulepljeni u pesak sa plaže. Dok sam čekao da dođem na red, pogled mi je pao na jedan od onih artikala pored kase, za koje se ljudi uvek odluče u poslednjem trenutku. To su bile kese nečega što se zvalo MAGNABET, a na slici je bio frižider sa porukom: VRAĆAM SE ODMAH. Prema uputstvu, tu je bilo dva kompleta suglasnika, PLUS EKSTRA SAMOGLASNICI. Uzeo sam dve... pa dodao i treću, pošto mi je palo napamet da je Metino dete verovatno odgovarajućeg uzrasta za takvu stvar.

Kajra je videla kako skrećem sa šezdeset i osmice i ulazim u dvorište, skočila je sa male ljuljaške pored prikolice, otrčala do majke i sakrila se iza nje. Kada sam prišao do lampe protiv insekata koja je postavljena ispred ulaznih stepenica, dete koje je tako neustrašivo razgovaralo sa mnom u subotu pretvorilo se samo u punačku ručicu koja gužva faltu ispod kukova na majčinoj suknji i plavo oko koje proviruje.

Međutim, za dva sata je došlo do značajnih promena. Dok se sumrak produbljivao, Kajra mi je sedela u krilu u dnevnoj sobi prikolice i pažljivo slušala - iako je bila sve pospanija - nikad dosadnu priču o Pepeljugi. Kauč na kome smo sedeli je bio one braon boje koja se, po pravilu, može kupiti samo u najjeftnijim radnjama, uz to i veoma grbav, ali sam se ipak postideo svojih slobodnih predrasuda o onome što ću zateći unutar prikolice. Na zidu iza nas je bila reprodukcija slike Edvarda Hopera - ona sa usamljenim šankom restorana kasno uveče - a sa druge strane sobe, iznad malog stola u kuhinjskoj niši je bila jedna reprodukcija iz serije Van Gogovih suncokreta. Ona se uklapala u prikolicu Meti Devor čak i više nego Edvard Hoper. Zašto bi to bilo tačno, ne znam, ali bilo je.

„Staklena cipela će joj poseći nogicu,” rekla je Ki, bunovnim i obzirnim tonom.

„Nema šanse,” rekao sam. „Staklo za cipelice se isključivo pravi u kraljevstvu Grimoar. Glatko i nesalomivo, dok god ne pevaš visoko C kad ih nosiš.”

„Mogu ja da dobijem par?”

„Žao mi je, Ki,” rekao sam, „niko više ne ume da napravi staklo za cipelice. To je zaboravljeni zanat, kao čelik iz Toleda.” U prikolici je bila vrućina, a na mestu gde je ležala na mojoj majici je bilo još toplije, ali se ni sa kim ne bih menjao. Dok sam držao dete u krilu, osećao safn se sjajno. Napolju je njena majka pevala i sakupljala sudove sa stola za kartanje koji smo koristili kao sto za piknik. Slušati je kako peva je takođe bilo divno.

„Nastavi, nastavi,” rekla je Kajra, uperivši prst na sliku Pepeljuge koja riba pod. Ona mala devojčica koja je nervozno virila iza noge svoje majke je nestala; besna idem-na-prokletu-plažu klinka od subotnjeg jutra je nestala; ostalo je samo pospano dete, veoma bistro i puno poverenja.

„Neću još dugo da izdržim.”

„Što, je l’ moraš pi-pi?”

„Ne,” rekla je, gledajući me pomalo prezirno. „Osim toga, to je u-ri-ni-ranje. Pi-pi je kad zoveš pilence, tako kaže Meti. I već sam išla. Ali ako ne pričaš brzo priču, zaspaću.”

„Ne mogu da zbrzam čarobnu priču, Kaj.”

„Pa, pričaj što brže može.”

„Dobro.” Okrenuo sam stranu. Tu je bila Pepeljuga, koja je, kao svaka dobra devojka, mahala svojim sestrama đubretarama dok su odlazile na bal obučene kao starlete u disku. „Čim se Pepeljuga pozdravila sa Temi Fej i Vanom...”

„Tako se zovu sestre?”

„Da, ta imena sam im ja dao. Je l’ to u redu?”

„Aha.” Smestila se udobnije u mom krilu i naslonila mi glavu na grudi. „Čim se Pepeljuga pozdravila sa Temi Fej i Vanom pojavilo se jako svetlo u uglu kuhinje. Iz njega je izašla prelepa dama u srebrnoj haljini. Dragulji u njenoj kosi su svetlucali kao zvezde.”

„Dobra vila,” rekla je Kaj, ubeđeno.

„Da.”

Meti je ušla noseći preostalo pola boce Moldavija i pocrnele hvataljke za roštilj. Njena haljina je bila jarko crvena. Obula je plitke patike tako bele da se činilo da sjaje u mraku. Kosa joj je bila zalizana unazad, pa iako još uvek nije bila prekrasna kantri-klab mačkica kakvu sam onda na trenutak zamislio, izgledala je veoma lepo. Sada je pogledala u Kajru, pa u mene, podigla obrve i upitno podigla ruke. Odmahnuo sam glavom, što je značilo da nijedno od nas nije baš spremno.

Nastavio sam da čitam dok se Meti zaposlila pranjem preostalih sudova. I dalje je pevušila. Kada je završila sa roštiljskom kašikom, Kajrino telo se još više opustilo, pokret koji sam odmah prepozno - komirala se, i to jako. Zatvorio sam Knjigu zlatnih bajki i stavio je na stočić pored ostalih poredanih knjiga - koje je Meti čitala, pretpostavljao sam. Podigao sam pogled, video kako me gleda iz kuhinje i pokazao joj prstima „V“ za pobedu. „Nunan, pobedio nokautom u osmoj rundi,” rekao sam.

Meti je obrisala ruke krpom i prišla. „Daj mi je.”

Ustao sam sa Kajrom u rukama. „Ja ću da nosim. Kuda?”

Pokazala je. „Levo.”

Nosio sam bebu niz hodnik toliko uzak da sam morao da pazim da joj ne udarim noge ili glavu o zidove. Na kraju hodnika je bilo kupatilo, čisto kao dezinfikovano. Na desnoj strani su bila zatvorena vrata koja su, pretpostavljam, vodila u spavaću sobu koju je Meti nekad delila sa Lensom Devorom, a gde je sad spavala sama. Ako je i postojao momak koji je tu ponekad provodio noć, Meti se potrudila da izbriše njegovo prisustvo iz prikolice.

Pažljivo sam kliznuo kroz vrata sa leve strane i pogledao mali krevet sa kovrdžavim prekrivačem od heklanih ruža, sto sa kućom za lutke, sliku Smaragdnog grada na zidu, natpis (od sjajnih samolepljivih slova) CASA KAJRA sa druge strane. Devor je hteo da je odvede odavde, gde nije bilo ničeg pogrešnog - gde je, naprotiv, sve bilo u savršenom redu. CASA KAJRA je bila soba devojčice koja je odrastala baš kako treba.

„Stavi je na krevet i idi sipaj sebi još jednu čašu vina,” rekla je Meti. „Uvući ću je u pidžamu i pridružiću ti se. Imamo o mnogo čemu da razgovaramo.”

„Važi.” Spustio sam je, pa se malo sagnuo, u nameri da je poljubim u nos. U trenutku sam se predomišljao, a onda je ipak poljubio. Kada sam izlazio, Meti se smešila, pa je to valjda bilo u redu.

Sipao sam sebi još malo vina, otišao s njom u malecku dnevnu sobu i pogledao u one dve knjige pored Kajrine kolekcije bajki. Uvek me zanima šta ljudi čitaju; jedini bolji uvid u njihove ličnosti je sastav njihovih apoteka, a preturanje po lekovima i lekarijama domaćina izaziva mrgodne reakcije u boljem društvu.

Knjige su bile skoro šizofreno različite. Jedna, sa igraćom kartom umesto obeleživača stranica ubačenom negde na tri četvrtine, bila je džepno izdanje Tihog svedoka Ričarda Norta Petersona. Aplauz za ukus; Peterson i DeMil su verovatno najbolji savremeni romanopisci. Druga, teška knjižurina u tvrdom povezu je bila Zbirka kratkih priča Hermana Melvila. Što je, verovatno, nešto najmanje slično Petersonu što možete da nađete. Sudeći po izbledelom ružičastom pečatu na prvoj stranici, ovaj primerak je pripadao Gradskoj biblioteci „Četiri jezera". To je bila mala, ljupka kamena građevina oko pet milja južno od Dark Skor jezera, tamo gde šezdeset osmica prelazi sa TR-a u Moton. Tamo je Meti navodno radila. Otvorio sam knjigu tamo gde je stala (još jedna igraća karta) i video da čita „Bartlbija”.

„Uopšte je ne razumem,” čulo se iza mene. Trgao sam se tako jako da sam zamalo ispustio knjige. „Dopada mi se - divna je priča - ali mi uopšte nije jasno šta znači. Ova druga - čak sam pogodila i ko je ubica.”

„Čudan izbor za čitanje u tandemu,” rekao sam, spuštajući knjige.

„Petersona čitam iz uživanja,” rekla je Meti. Otišla je u kuhinju, bacila pogled (čežnjiv, učinilo mi se) na bocu vina, pa otvorila frižider i izvadila bokal limunade. Na frižideru su bile reči koje je njena kćer već složila iz svog MAGNABET kompleta: KI i METI i HOHO (Deda Mraz, pretpostavljao sam). „Pa, obe čitam iz uživanja, moglo bi se reći, ali „Bartlbi" je na redu za analizu u maloj grupi u kojoj učestvujem. Sastajemo se četvrtkom uveče u biblioteci. Ostalo mi je još oko deset strana.”

„Čitalački krug.”

„Aha. Gospođa Brigs ga vodi. Oformila ga je još pre nego što sam se ja rodila. Ona je glavni bibliotekar u „Četiri jezera", znaš.”

„Znam. Lindi Brigs je svastika mog kućepazitelja.”

Meti se nasmešila. „Svet je mali, zar ne?”

„Ne, svet je veliki, ali je grad mali.”

Počela je da se naslanja na šank držeći u ruci čašu limunade, ali se predomislila. „Zašto ne bi izašli napolje? Tako će ovi što prolaze videti da smo još uvek odeveni i da ništa nismo obukli naopačke.”

Pogledao sam je, iznenađen. Uzvratila mi je pogled pun ciničnog humora. Taj izraz nije najbolje išao uz njeno lice.

„Možda imam dvadeset jednu godinu, ali nisam glupa,” rekla je. „Posmatra me. Znam to, kao i ti, verovatno. Neke druge noći bi se čak usudila da kažem, ko ga jebe kad nema smisla za šalu, ali tamo je svežije, a lampa će oterati najdosadnije bube. Da li sam te šokirala? Ako jesam, izvini.”

„Nisi.” Jeste, malo. „Ne treba da se izvinjavaš.”

Izneli smo naša pića napolje na ne baš stabilne stepenice od cementnih blokova i seli jedno pored drugog na dve stolice na rasklapanje. Ljubičasto svetlo lampe je svetlucalo u tami koja se spuštala pred nama. Meti se naslonila, pribila na trenutak oblinu čaše na čelo i popila malo limunade, a kockice leda su pucketale pod njenim zubima. Cvrčci su pevušili u šumi iza prikolice i preko puta. Dalje, gore uz šezdeset osmicu, video sam bele neonke iznad benzinske pumpe pored Lejkvju samoposluge. Sedište moje stolice je bilo malkice razvaljeno, isprepletani kaiševi tkanine labavi, ali nije bilo mesta na kome bi u tom trenutku radije bio. Ovo veče se pokazalo kao pravo malo čudo... bar do sada. Još uvek nismo stigli do Džona Storoua.

„Drago mi je što si došao u utorak,” rekla je. „Utorak veče mi teško pada. Uvek mislim na utakmicu dole u Voringtonu. Sada će momci već pakovati opremu - palice, maske i baze - i vraćati ih u ostavu iza klupe. Završavaće poslednje pivo i cigare. Tu sam upoznala mog muža, znaš. Mada, sigurna sam da su ti to već ispričali.”

Nisam mogao da joj jasno vidim lice, ali sam mogao da čujem bledu žaoku gorčine koja se prikrala u njen glas i nagađao da još uvek ima cinični izraz lica. Isuviše starmao za njene godine, ali sam siguran da ga je pošteno zaradila. Mada, ako ne pripazi, pustiće koren i porasti.

„Čuo sam jednu verziju od Bila, da - Lindinog zeta.”

„O, da - naša priča se prodaje na malo. Možeš je čuti u samoposluzi, u Vilidž kafeu, u auto-servisu onog matorog brbljivca... koga je moj svekar spasio od Vestern Sejvings banke, uzgred budi rečeno. Uleteo je momenat pre nego što je banka preuzela. Sada Diki Bruks i njegovi ortaci misle da je Maks Devor Isus koji hoda zemljom. Nadam se da si od gospodina Dina čuo pošteniju verziju od one koju pričaju u servisu. Mora da jesi, inače ne bi rizikovao da jedeš hamburgere sa gradskom grešnicom.”

Hteo sam da se nekako izvučem iz ovoga - njen bes je bio razumljiv, ali beskoristan. Naravno da je meni bilo lakše da to shvatim; nisu moje dete vezali kao ratni barjak na motku. „Još uvek igraju softbol u Voringtonu? I pošto je Devor kupio sve?”

„Nego šta. Svakog utorka uveče on siđe na teren u svojoj motorizovanoj invalidskoj stolici i gleda. Radio je i druge stvari otkako se vratio da pridobije grad na svoju stranu, ali mislim da ove utakmice stvarno voli. I Vitmorova dolazi, takođe. Nosi dodatnu bocu kiseonika u malim crvenim kolicima sa belim prednjim točkom. Tu nosi i hvatačku rukavicu, u slučaju da neki loši udarci nalete tamo gde on sedi. Uhvatio je jedan, na početku sezone kako čujem, i zaradio stojeće ovacije od igrača i ovih što su došli da gledaju.”

„Misliš da ga utakmice povezuju sa sinom?”

Meti se mračno nasmešila. „Ne verujem da mu Lens pada na pamet, kada je na bojnom polju. Igraju tvdo, tamo u Voringtonu - survavaju se do baze s nogama uvis, skaču u žbunje da dohvate neki udarac, psuju jedni druge kad pogreše - to je ono u čemu Maks Devor uživa, zato nikad ne propušta utakmicu utorkom uveče. Voli da gleda kako padaju i ustaju krvavi.”

„Da li je i Lens tako igrao?”

Pažljivo je razmislila. „Igrao je tvrdo, ali nije bio izbezumljen. Odlazio je tamo da se zabavlja. Svi smo. Mi žene - ma, u stvari, samo mi, devojke; Sindi, žena Barnija Teriolta je imala samo šesnaest godina - stajale smo iza ograde i pušile cigare ili mahale zapaljenim suvim grančicama da oteramo bube, navijale za naše kada bi igrali dobro i smejale se kad naprave glupost. Razmenjivale smo sokove ili delile konzervu piva. Ja bi se divila blizancima Helen Giri, a ona bi ljubila Ki u vrat dok ne bi počela da se kikoće. Ponekad bi otišli u Vilidž kafe i Badi bi nam napravio pice, ko izgubi - plaća. Svi ponovo prijatelji, posle utakmice. Sedeli smo tako, smejali se i vikali i gađali se omotačima od slamčica, neki od momaka pripiti, ali niko preterano. Tih dana su preterivali samo na terenu. I znaš šta? Niko od njih mi ne dolazi. Ni Helen Giri, moja najbolja prijateljica. Ni Riči Letimur, Lensov najbolji drug - njih dvojica su pričali o stenama i pticama i vrstama drveća tamo preko jezera dok ne svane. Došli su na sahranu i neki put ovde, a onda... znaš kako je bilo? Kad sam bila mala, presušio nam je bunar. Neko vreme bi curila po koja kap kada otvoriš česmu, a onda samo vazduh. Samo vazduh.” Cinizam je nestao i u glasu joj je bio samo bol. „Videla sam Helen za Božić, dogovorile smo se da ćemo se videti za rođendan blizanaca, ali nismo. Mislim da se boji da mi se približi.”

„Zbog starca?”

„Koga drugog? Ali to je u redu, život se nastavlja.” Uspravila se u stolici, popila ostatak limunade i ostavila čašu sa strane. „A ti, Majk? Da li si se vratio da napišeš knjigu? Hoćeš li da pomeneš TR?” Ovo je bila fraza iz kraja koje se sećam sa bolom i nostalgijom. Meštani su ubeđeni da će uspešni lokalci kad tad pomenuti TR.

„Ne,” rekao sam i onda zaprepastio samog sebe: „Ne radim to više.” Mislim da sam očekivao da skoči na noge i prevrne stolicu s užasom kriknuvši u neverici. Sve to govori mnogo o meni, i to ništa dobro.

„Povukao si se?” pitala je, sa zapanjujućim mirom i odsustvom užasnutosti. „Ili je piščeva blokada?”

„Pa, sigurno nisam dobrovoljno izabrao penziju.” Shvatio sam da je razgovor dobio zanimljiv obrt. Došao sam primarno da bi joj prodao Džona Storoua - da joj ga nabijem niz grlo, ako treba - a umesto toga sam po prvi put raspravljao o svojoj nesposobnosti da radim. Prvi put sa nekim. „Onda je blokada.”

„Mislio sam da jeste, ali sada više nisam siguran. Mislim da uz pisce ide samo određeni broj priča ugrađenih u softver. Kada ih potroše - gotovo je.”

„Sumnjam da je tako,” rekla je. „Možda ćeš sada uspeti, kada si ovde. Možda je to deo razloga zbog koga si se odlučio na povratak.”

„Možda si u pravu.”

„Da li se bojiš?”

„Ponekad. Naročito kada mislim šta ću da radim do kraja života. Ne ide mi sklapanje jedrenjaka u bocama, a moja žena je umela s biljem.”

„I ja se bojim,” rekla je. „Mnogo. Čini se da se sada sve vreme bojim.”

„Da će da pobedi na sudu? Meti, zbog toga sam...“

„Tužba je samo deo toga,” rekla je. „Bojim se da budem ovde, na TR-u. Počelo je u rano leto, mnogo pošto sam saznala da je Devor hteo da mi uzme Ki ako ikako može. I postaje sve gore. Na neki način to je kao kad gledaš olujne oblake kako se skupljaju nad Nju Hempširom i onda se nagomilavaju na jezeru. Ne mogu to bolje da objasnim, osim...” Prekrstila je noge i sagla se unapred da povuče haljinu preko listova, kao da joj je hladno. „Osim nekoliko noći kada sam se probudila sigurna da nisam sama u sobi. Jednom sam bila sigurna da nisam sama u krevetu. Ponekad je to samo osećaj - kao glavobolja, samo u živcima - a ponekad mislim da mogu da čujem šapat ili plač. Jedne noći sam pekla kolače - pre oko dve nedelje je to bilo - i zaboravila da vratim brašno na mesto. Sledećeg jutra je brašno bilo prosuto po radnoj površini. Neko je u njemu napisao „zdravo“. Mislila sam da je Ki, ali ona je rekla da nije. Osim toga, nije to bio njen rukopis, njen je nekako razvučen. Nisam sigurna da uopšte ume da napiše „zdravo". Cao, možda, ali... Majk, da li misliš da on možda šalje nekog da me izludi? Ne, to je glupo, zar ne?”

„Ne znam,” rekao sam. Pomislio sam na udarce po izolaciji u mraku dok sam stajao na stepenicama. Pomislio sam na „zdravo" napisano magnetima na vratima mog frižidera i dete koje jeca u noći. Nije mi bilo samo hladno, utrnuo sam. Glavobolja u živcima, to je bilo dobro, baš se tako osećaš kad nešto pređe preko zida stvarnog sveta i dodirne te po vratu.

„Možda su duhovi,” rekla je, i nasmešila se, više prestrašeno nego zabavljeno.

Zinuo sam da joj ispričam šta se događa u Nasmejanoj Sari, ali sam zavezao. Trebalo je napraviti jasan izbor: ili ćemo zabasati u raspravu o nadnaravnom, ili ćemo se vratiti nazad u stvarni svet. U onaj u kome Maks Devor pokušava da ukrade dete za sebe.

„Da,” rekao sam. „Duhovi će progovoriti.”

„Volela bih da mogu bolje da ti vidim lice. Nešto se videlo na tebi malopre. Šta?”

„Nemam pojma,” rekao sam. „Ali bolje da sada razgovaramo o Kajri. Važi?”

„Važi.” Pod prigušenim svetlom lampe protiv insekata mogao sam da vidim kako se namešta dublje u stolici, kao da se sprema da primi udarac.

„Dobio sam sudski poziv da dam izjavu u Kesi Roku u petak. Kod Elmera Dardžina koji je Kajrin tutor ad litem..."

„Ta naduvana žaba nije Kajri ništa!” prasnula je. „On je u zadnjem džepu mog svekra, kao i Diki Ozgud, omiljeni agent za nekretnine starog Maksa! Diki i Elmer Dardžin se zajedno opijaju tamo u Nežnom tigru ili bar jesu dok ovo nije počelo. Onda im je neko valjda rekao kako to baš neće dobro izgledati, pa su prestali.”

„Poziv mi je uručio zamenik po imenu Džordž Futmen.”

„Još jedan iz družine,” rekla je Meti tankim glasom. „Diki Ozgud je zmija, ali Džordž Futmen je besan pas. Suspendovan je sa dužnosti već dva puta. Još jednom i može da radi za Maksa Devora puno radno vreme.”

„Pa, uplašio me je. Pokušao sam da to sakrijem, ali me je uplašio. Pozvao sam mog agenta u Njujorku i angažovao advokata. Specijalistu za slučajeve starateljstva nad decom.”

Trudio sam se da vidim kako je ovo primila, ali nisam uspevao, iako smo sedeli relativno blizu. Ali, još uvek je imala smiren izraz, kao žena koja očekuje da primi strašne udarce. Ili su možda, za Meti, udarci odavno počeli da pljušte.

Polako, ne dozvoljavajući sebi žurbu, preneo sam joj svoj razgovor sa Džonom Storouom. Naglasio sam ono što je Džon rekao za jednakost medu polovima - da će se to okrenuti protiv nje u ovom slučaju i olakšati sudiji Rankortu da joj oduzme Kajru. Takođe sam je pritisao i činjenicom da je Devor mogao da zaposli koliko je advokata želeo - da ne pominjemo naklonjene svedoke, kad uzmemo u obzir Ričarda Ozguda koji jurca okolo i deli Devorovu lovu - ali i da sud nema prema njoj veću obavezu, nego prema recimo, kornetu sladoleda. Završio sam tako što sam joj rekao da je Džon želeo da se čuje sa jednim od nas dvoje sutra u jedanaest i da bi to trebalo da bude ona. Onda sam čekao. Tišina se ispredala, prekinuta samo cvrčcima i dalekim brujanjem nekog kamiona. Uz šezdeset osmicu su zgasle bele neonke kad se za Lejkvju završio još jedan dan letnje sezone. Nije mi se dopala Metina ćutnja; ličila je na zatišje pred buru. Jenki buru. Sedeo sam s mirom i čekao da me pita otkud mi pravo da se petljam u njena posla.

Kada je konačno progovorila, glas joj bio dubok i poražen. Bolelo je čuti je takvu, ali kao i cinični izraz lica od ranije, nije bilo iznenađujuće. I ojačao sam sebe protiv ovoga, najbolje što sam mogao. Hej, Meti, svet je surov. Izaberi.

„Zašto to radiš?” pitala je. „Zašto bi unajmio skupog advokata iz Njujorka da preuzme moj slučaj? To jeste ono što mi nudiš, zar ne? Mora da je to, jer ja zasigurno ne mogu da ga unajmim. Dobila sam trideset hiljada dolara kada je Lens umro, imala sam sreće. Tu polisu je kupio od jednog od svojih drugova iz Voringtona, skoro šale radi, ali bez nje bih zimus izgubila prikolicu. Možda ovi iz Vestern sejvingsa vole Diki Bruksa, ali za Meti Stenčfild Devor ih suvo zabole. Kad odbiješ porez, zarađujem oko sto dolara nedeljno u biblioteci. Pa ti nudiš da platiš. Je l’ tako?”

„Tako.”

„Zašto? Ti nas ne poznaješ.”

„Zato što...”odlutao sam. Mislim da se sećam da sam hteo da se Džo ubaci u tom momentu, molio sam svoj um da stvori njen glas koji bi onda preneo Meti kao svoj. Ali Džo nije došla. Bio sam solo.

„Zato što sad ne radim ništa do čega mi je stalo,” rekao sam konačno i još jednom su me sopstvene reči zaprepastile. „I ja te poznajem. Jeo sam tvoju hranu, pročitao sam Ki priču i zaspala mi je u krilu... i možda sam joj onog dana kad sam je sklonio s puta spasio život. Znaš šta kažu Kinezi za tako nešto?”

Nisam očekivao odgovor, pitanje je bilo više retoričko nego stvarno, ali me je iznenadila. „Da si odgovoran za onoga kome spasiš život.”

„Da. Ima to veze i sa poštenjem i pravičnošću. Ali, mislim da najviše želim da imam udela u nečemu gde se moj deo računa. Gde mogu nešto da promenim. Ako pogledam ove četiri godine otkad mi je žena umrla, ne vidim ništa. Čak ni knjigu u kojoj daktilografkinja Mardžori sreće zgodnog stranca.”

Sedela je razmišljajući o ovome, posmatrajući kako se kamion blještavih farova prepun trupaca koji se njišu levo desno kao kukovi debele žene tromo kreće po putu. „Nemoj da navijaš za nas,” najzad je rekla. Govorila je tihim, neočekivano žestokim glasom. „Nemoj da navijaš za nas kao što on navija za svoj tim-nedelje dole na terenu. Mi nismo igra, Ki i ja. Razumeš?”

„Savršeno.”

„Znaš šta će ljudi u gradu reći, zar ne?”

„Da.”

„Baš imam sreće, zar ne misliš? Prvo se udam za sina izuzetno bogatog čoveka, a kad on umre, padnem pod zaštitu drugog bogatog tipa. Posle ću se verovatno useliti kod Donalda Trampa.”

„Prekini.”

„Verovatno bi tako i sama mislila da sam sa njihove strane. Ali, pitam se da li je iko od njih ikad primetio da srećnica Meti i dalje živi u prikolici i ne može da si priušti zdravstveno osiguranje. Ili da joj je dete većinu vakcina dobilo od oblasne medicinske sestre. Roditelji su mi umrli kada sam imala petnaest godina. Imam brata i sestru, ali su oboje mnogo stariji od mene i žive van Mejna. Roditelji su mi bili pijanci - nisu bili nasilni, ali se to izražavalo na drugi način. Kao da sam rasla na ... na đubrištu. Tata mi je bio drvoseča, a mama burbon-frizerka čija je jedina ambicija bila da poseduje ružičasti kadilak. On se udavio u jezeru Kevadin. Ona se udavila u sopstvenoj bljuvotini oko šest meseci kasnije. Kako ti se dopada?”

„Ne preterano. Žao mi je.”

„Kad smo sahranili mamu, moj brat, Hju, se ponudio da me povede sa sobom na Roud Ajlend, ali sam primetila kako njegova žena baš nije luda za petnaestogodišnjakinjom u kući, a ne mogu da kažem da je krivim zbog toga. Upravo sam ušla u tim čir-liderki. Sada to izgleda kao vrhunsko sranje, ali tada mi je to bilo najvažnije.”

Naravno da je bilo najvažnije, posebno za dete alkoholičara. Poslednje u kući. Biti to poslednje dete i gledati kako bolest pušta pipke sve dublje može biti najusamljeniji posao na svetu. Poslednji u presvetoj birtiji neka, molimo, ugasi svetlo.

„Na kraju sam otišla da živim kod moje tetke Florens, tu, samo dve milje niz put. Obe smo za tri nedelje otkrile kako se baš ne volimo preterano, ali smo izdržale zajedno dve godine. Onda sam, između treće i četvrte godine, dobila sezonski posao u Voringtonu i upoznala Lensa. Kada me je pitao da se udam za njega, tetka Flo je odbila da mi da dozvolu. Kada sam joj rekla da sam trudna, odrekla me se, pa mi dozvola nije ni trebala.”

„Ispisala si se iz škole?”

Prevrnula je očima i klimnula. „Nisam htela da me ljudi gledaju šest meseci kako se naduvavam kao balon. Lens me je podržao. Rekao je da mogu da položim diferencijalni ispit. I jesam, prošle godine. Bilo je lako. Sada smo Ki i ja same. Čak i da moja tetka pristane da pomogne, šta može da uradi? Ona radi u fabrici u Kesi Roku i zarađuje oko šesnaest hiljada godišnje.”

Ponovo sam klimnuo i setio se kako je moja poslednja uplata za penzioni fond bila tolika. Za jedno tromesečje. Onda sam se setio nečega što mi je Kaj rekla onog dana kad sam je upoznao.

„Kada sam nosio Kajru sa puta, rekla je da će, ako si ti ljuta, otići kod svoje bele nane. Ako su tvoji mrtvi, ko je on..." Nisam morao ni da pitam, trebalo je samo da povežem par konaca. „Rodžet Vitmor je bela nana? Devo rova asistentkinja? Ali to znači...“

„Da je Kaj bila sa njima. Da, nego šta. Do prošlog meseca sam joj dozvoljavala da posećuje dedu - i usput Rodžet, naravno - vrlo često. Jednom ili dva puta nedeljno, a ponekad i preko noći. Sviđa joj se njen „beli deka“ - bar joj se u početku sviđao - a apsolutno obožava onu jezivu ženu.” Učinilo mi se da je Meti zadrhtala u mraku, iako je i dalje bilo veoma toplo.

„Devor je zvao da javi kako dolazi na Lensov pogreb i da pita da li može da vidi unuku kad je već tu. Sladak kao šećer, kao da nikada nije pokušao da me potkupi kada mu je Lens rekao da ćemo se venčati.”

„Stvarno?”

„Aha. Prva ponuda je bila sto hiljada. To je bilo u avgustu 1994, pošto mu je Lens javio da se venčavamo sredinom septembra. Nisam ništa rekla. Nedelju dana kasnije je ponuda skočila na dvesta hiljada.”

„Za šta, tačno?”

„Da uvučem svoje kandže i nestanem. Tog puta sam rekla Lensu i on je odlepio. Zvao je starog i rekao mu da ćemo se venčati dopalo se to njemu ili ne. Rekao mu je da prestane da sere i počne lepo da se ponaša, ako ikada želi da vidi unuče.”

Da je u pitanju neki drugi roditelj, to bi bio najbolji potez koji je Lens Devor mogao da povuče. Poštovao sam ga zbog toga. Jedini problem je ležao u tome što nije imao posla sa razumnim čovekom; to je bio tip koji je, kao dete, ukrao nove sanke Skuteru Leribiju.

„Te dve ponude sam dobila od samog Devora, telefonom. Kada Lens nije bio kod kuće. Onda, oko deset dana pre venčanja me je posetio Diki Ozgud. Trebalo je da okrenem neki broj sa pozivnim za Delaver, a onda...“

Meti je mahnula glavom. „Nećeš mi verovati. To je kao iz neke tvoje knjige.”

„Smem da pogađam?”

„Ako želiš.”

„Pokušao je da kupi dete. Pokušao je da kupi Kajru.”

Razrogačila je oči. Nepun mesec je izašao i mogao sam da vidim iznenađenje na njenom licu dovoljno dobro.

„Koliko?” pitao sam. „Baš me interesuje. Koliko da se porodiš, ostaviš Devorovo unuče Lensu i zbrišeš?”

„Dva miliona dolara,” šapnula je. „U banci koju izaberem, dok god je zapadno od Misisipija i ako pristanem da potpišem ugovor u kome se obavezujem da ću se držati podalje od nje i Lensa - najmanje do dvadesetog aprila 2016.”

„Godina kada Kaj puni dvadeset jednu.”

„Da.”

„A Ozgud ne zna detalje, tako da Devorovi skuti ostaju čisti ovde u gradu.”

„Aha. To je samo početak. Trebalo je da dobijem još po milion na Kajrin peti, deseti i dvadeseti rođendan.” Zavrtela je glavom u neverici. „Linoleum se potklobučio u kuhinji, tuš upada u kadu, a cela ova jebena skalamerija naginje ka istoku ovih dana, a ja sam mogla da budem žena sa šest miliona dolara.”

Da li si ikada pomišljala da prihvatiš ponudu, Meti? Pitao sam se... ali takvo pitanje nikada ne bih postavio, to je bio znak prostačke radoznalosti koja jednostavno ne zaslužuje zadovoljenje.

„Da li si rekla Lensu?”

„Pokušala sam da mu ne kažem. Već je bio besan na svog oca, a ja nisam htela da pogoršavam stvari. Nisam htela takvu mržnju na početku svog braka, bez obzira na valjanost njegovih razloga... i nisam htela da Lens... kasnije meni, znaš...” Podigla je ruke i onda ih bacila nazad u krilo. Gest je bio u isto vreme iscrpljen i čudno ljubak.

„Nisi htela da se Lens za deset godina okrene protiv tebe i kaže. Ti si stala između mene i mog oca, kučko.“

„Tako nešto. Ali na kraju, nisam mogla da se suzdržim. Bila sam samo klinka sa ulice, nisam imala ni par gaća do jedanaeste godine, kosu sam vezivala u kikice ili konjski rep dok nisam napunila trinaest, mislila sam da je cela država Njujork bila Njujork Siti... a ovaj čovek.. ovaj fantomski otac... mi je nudio šest miliona dolara. Prestravio me je. Sanjala sam kako noću dolazi kao trol i krade mi bebu iz kolevke. Ugmizao bi kroz prozor kao zmija...”

„Vukući za sobom bocu za kiseonik, bez sumnje.”

Nasmešila se. „Tada nisam znala za kiseonik. A ni za Rodžet Vitmor. Sve što hoću da kažem je da sam imala sedamnaest godina i nisam baš umela da čuvam tajnu.” Morao sam da suzbijem osmeh zbog ovoga što je rekla - kao da su decenije iskustva ležale između tog naivnog, uplašenog deteta i ove zrele žene sa dopisnom diplomom.

„Lens se naljutio.”

„Toliko da je ocu odgovorio i-mejlom umesto telefonom. Mucao je, znaš, i što je bio uzbuđeniji, to je bilo gore. Telefonski razgovor bi bio nemoguć.”

Sada sam, konačno, pomislio kako vidim celu sliku. Lens Devor je napisao ocu nezamislivo pismo - nezamislivo, ako ste Maks Devor. U pismu je stajalo kako Lens više ne želi da čuje za svog oca, a ni Meti. Više nije dobrodošao u njihovoj kući (prikolica baš nije bila skromna drvosečina koliba iz Grimovih bajki, ali je bila blizu). Ne žele ga u svojoj kući po rođenju deteta, a ako skupi hrabrosti da pošalje detetu poklon ili ček pre ili kasnije, da će mu biti vraćen. Odlazi iz mog života, tata. Ovog puta si otišao predaleko.

Verovatno postoje razni diplomatski načini da se umiri uvređeno dete, neki mudri, a neki lukavi... ali pitajte se sledeće: koji otac diplomata bi uopšte doveo sebe u takvu situaciju? Da li bi čovek sa minimalnim uvidom u ljudsku prirodu ponudio verenici svog sina novac (i to toliko novca da to verovatno prevazilazi granice njenog poimanja) da se odrekne svog prvorođenčeta? A ovu đavolju razmenu je ponudio devojčici-ženi od sedamnaest godina, u uzrastu kada je romantičan pogled na život na samom vrhuncu. Ako ništa drugo, Devor je bar mogao da pričeka neko vreme, pre nego što da svoju konačnu ponudu. Mogli bi da tvrdite kako nije znao da li ima vremena za čekanje, ali to baš ne bi bio ubedljiv argument. Mislim da je Meti bila u pravu - negde duboko u toj naboranoj staroj suvoj šljivi što mu služi kao srce je Maks Devor mislio da će živeti zauvek.

Na kraju nije mogao da se suzdrži. Te sanke koje je želeo, sanke koje je morao da ima su bile sa druge strane prozora. Sve što treba da uradi je da slomi staklo i uzme ih. To je radio celog života, pa na i-mejl svog sina nije reagovao lukavo, kao što je sposoban čovek njegovih godina i trebalo da uradi, već besno, kao dete koje shvati da je staklo šupe u kojoj su sanke nesalomivo. Lens nije hteo da se on meša? Dobro! Lens može da živi sa svojom Snežanom iz šume u šatoru ili u prikolici ili u prokletoj štali. Može da odustane od udobnog posla pretraživanja šuma i da nađe pravo zaposlenje. Da vidi kako drugi žive!

Drugim rečima, ne možeš mi dati otkaz, sine. Otpušten si.

„Nismo pali jedno drugom u naručje na pogrebu,” rekla je Meti „nije tako bilo. Ali, bio je pristojan prema meni - što nisam očekivala - i ja sam pokušala da budem pristojna prema njemu. Ponudio mi je mesečni prihod, koji sam odbila. Bojala sam se da ne dođe do nekih zakonskih posledica.”

„Sumnjam, ali mi se dopada tvoj oprez. Šta se dogodilo kad je video Kajru prvi put, Meti, da li se sećaš?”

„To nikad neću zaboraviti.” Posegla je u džep haljine, pronašla nagnječenu kutiju cigareta i istresla jednu. Gledala ih je sa mešavinom pohlepe i odvratnosti. „Ostavila sam ovo kada mi je Lens rekao kako ne možemo to finansijski da izdržimo, a ja sam znala da je u pravu. Ali se navika vraća. Pušim samo paklu nedeljno, odlično znam da je i to previše, ali mi ponekad treba uteha. Hoćeš jednu?”

Odmahnuo sam glavom. Zapalila je, a njeno lice je na momenat u odsjaju šibice bilo daleko od lepog. Šta je to stari napravio od nje? Pitao sam se.

„Upoznao je unuku prvi put pored mrtvačkih kola,” Meti je rekla. „Bili smo u kapeli u Motonu. Na bdenju. Znaš šta je to?”

„O, da,” rekao sam misleći na Džo.

„Kovčeg je bio zatvoren, ali su ipak to zvali bdenjem. Čudno. Izašla sam da popušim cigaretu. Rekla sam Ki da sedne na stepenice kapele da ne bi udisala dim, a ja sam otišla malo niže niz putić. Tada je prišla velika siva limuzina. Ništa slično nisam videla ranije, osim na TV-u. Odmah sam znala ko je. Vratila sam cigarete nazad u tašnu i pozvala Ki da dođe. Tabala je niz stazu i dala mi ruku. Vrata limuzine su se otvorila i Rodžet Vitmor je izašla napolje. U jednoj ruci je nosila masku za kiseonik, ali nije mu trebala, bar ne tada. Izašao je za njom. Visok čovek - ne tako kao ti, Majk, ali visok - u sivom odelu i crnim cipelama sjajnim kao ogledala.”

Zastala je, razmišljajući. Cigareta se na kratko podigla do njenih usta, pa sišla nazad do rukohvata na stolici, crveni svitac na slabašnoj mesečini.

„U početku ništa nije rekao. Žena je pokušala da ga uzme za ruku i pomogne mu da se popne uz tri ili četiri stepenika do staze, ali je oterao. Sam se popeo tamo .gde smo stajale iako sam mu čula zujanje duboko u grudima. Kao zvuk nepodmazane mašine. Ne znam koliko sada može da hoda, ali sigurno ne mnogo. Onih par stepenika su bili dovoljni da ga srede, a to je bilo pre godinu dana. Gledao me je sekund ili dva, a onda se sagnuo sa svojim velikim koščatim rukama na kolenima. Pogledao je Kajru, a ona je podigla pogled ka njemu.”

Da. Mogao sam da ih vidim... ali ne u boji, kao na fotografiji. Video sam ih kao grafiku, kao jednu od grubih ilustracija iz Grimovih bajki. Mala devojčica gleda raširenih očiju u bogatog starca - nekad dečaka koji se trijumfalno spuštao nizbrdo na ukradenim sankama, a sada, na kraju života, samo još jednu vreću kostiju. Na toj mojoj slici je Kaj nosila crvenu kapicu, a Devorova maska dede se malo nakrivila, tako da je ispod nje provirivalo vučje krzno. Deda, deda, zašto su ti tako velike oči, deda, zašto ti je tako veliki nos, deda, zašto su ti tako veliki zubi.

„Podigao je. Ne znam koliko ga je to energije koštalo, ali podigao je. A - najčudnija stvar - Ki mu je dopustila da je podigne. On je za nju bio pravi stranac, a stari ljudi uvek malo plaše decu, ali mu je dopustila. „Da li znaš ko sam ja?“ pitao je. Odmahnula je glavom, ali ga je tako gledala... kao da zna. Šta misliš, da li je to moguće?”

„Da.”

„Rekao je, „Ja sam tvoj deda.“ A ja - samo što je nisam zgrabila iz njegovog zagrljaja, Majk, jer mi je luđačka misao pala na pamet... Ne znam..“ „Da će da je pojede?”

Na trenutak joj je cigareta zastala pred ustima. Oči su joj se zaokruglile. „Kako znaš? Kako si mogao to da znaš?”

„Zato što u mojoj glavi to izgleda kao bajka. Mala Crvenkapica i Veliki zli vuk. Šta je onda uradio?”

„Pojeo je očima. Od tada ju je naučio da igra mice i ne ljuti se čoveče i tabliće. Ima tri godine, ali ju je naučio da sabira i oduzima. U Voringtonu ima svoju sobu i svoj kompjuter, a Bog zna šta je naučila da radi na tome... ali je tog prvog puta samo gledao. To je bio najgladniji izraz lica koji sam videla u životu.

„A ona je gledala u njega. Nije moglo trajati duže od deset, dvadeset sekundi, ali se činilo kao večnost. Onda je pokušao da mi je preda. Mislim da je potpuno posustao i da nisam bila tamo, ispustio bi je pravo na betonsku stazu.

„Malo se zateturao, a Rodžet ga je uhvatila oko pasa. Tada je uzeo od nje masku za kiseonik - mala boca za kiseonik je bila prikačena gumicom za nju - i stavio je preko usta i nosa. Nekoliko dubokih udisaja i ponovo je izgledao manje-više dobro. Vratio je masku Rodžeti i stvarno izgledao kao da me prvi put vidi. Rekao je, „Bio sam budala, zar ne?“ ja sam rekla, „Da, gospodine, mislim da jeste.” Pogledao me je tako mrko kada sam to rekla. Mislim da bi me udario da je bio pet godina mlađi.”

„Ali nije bio i nije te udario.”

„Ne.“ Rekao je, „Hteo bih da uđem unutra. Da li bi mi pomogla?" Rekla sam da bih. Popeli smo se stepenicama kapele, Rodžet sa jedne strane, ja pored njega sa druge i Kajra iza nas. Osećala sam se kao devojka iz harema. To baš nije bilo prijatno. Kad smo ušli u predvorje, seo je da povrati dah i uzme malo kiseonika. Rodžet se okrenula ka Kajri. Mislim da ta žena ima jezivo lice, podseća me na neku sliku ili tako nešto..."

„Vrisak? Onu Munkovu?”

„Skoro sam sigurna da je ta.” Bacila je cigaretu - popušila je skroz do samog filtera - i zgazila je, meljući je patikom u kvrgavu zemlju posutu kamenčićima. „Ali Kaj je se uopšte nije bojala. Ni tada, ni kasnije. Sagla se ka Kajri i rekla, „Šta se rimuje sa mleko", a Kajra je ispalila „daleko!" kao iz topa. I sa dve godine je volela rime. Rodžet je gurnula ruku u tašnu i izvadila čokoladicu. Ki me je pogledala da vidi da li sme i ja sam rekla, „Dobro, ali samo jednu i nemoj da ti je nađem na haljini." Ki je strpala u usta i osmehnula se Rodžeti kao da su prijateljice iz mladih dana.

„Do tada je Devor povratio dah, ali je izgledao umorno - najumorniji čovek koga sam ikada videla. Podsetio me na nešto iz Biblije, kako u danima starosti kažemo da u njima ne uživamo. Srce mi se nekako slomilo zbog njega. Možda je to i video, jer je posegnuo za mojom rukom. Rekao je, „Ne odbijaj me od sebe." U tom trenutku sam na njegovom licu videla Lensa. Počela sam da plačem. Rekla sam, „Neću, ako me ne naterate.”

Video sam ih u predvorju kapele, njega kako sedi, nju kako stoji i malu devojčicu kako ih zbunjeno gleda dok sisa čokoladnu bombonu. Instant crkvena muzika u pozadini. Siroti stari Maks Devor je bio dovoljno lukav na dan sinovljevog pogreba, pomislio sam. Ne odbijaj me od sebe, stvarno.

Pokušao sam da te potkupim i kada mi to nije uspelo povisio sam ulog i pokušao da kupim bebu. Kada je i to propalo, rekao sam sinu da se i ti i on i moje unuče možete zadaviti prljavštinom svoje odluke. Na neki način sam ja razlog zbog čega je bio tamo gde je bio kada je pao i slomio vrat, ali ne odbijaj me od sebe, Meti, ja sam samo siroti starkelja, ne odbijaj me.

„Bila sam glupa, zar ne?”

„Očekivala si da bude bolji nego što jeste. Ako te to čini glupom, onda svetu treba više glupaka.”

„Mada, sumnjala sam, po malo,” rekla je. „Zato nisam htela da primim njegov novac, a prošlog oktobra je prestao da nudi. Ali sam mu dozvolila da je viđa. Pretpostavljam, da jeste deo toga bila ideja da će tu biti nečeg za Ki kasnije, ali zaista nisam mnogo o tome mislila. Većim delom sam to dopustila zato što je on bio njena jedina krvna veza sa ocem. Htela sam da u tome uživa kao što svako dete uživa u dedi. Nisam želela da je zatrujem svim tim sranjem od pre Lensove smrti.

„U početku je sve bilo u redu. Onda su se, malo po malo, stvari promenile. Shvatila sam da Kaj ne voli baš previše svog „belog deku", za početak. Njena osećanja prema Rodžeti se nisu promenila, ali je Maks Devor počeo da je čini nervoznom na neki način koji ne razumem, a ona ne može da objasni. Jednom sam je pitala da li je dodirivao negde tako da se čudno oseća. Pokazala sam joj mesta na koja sam mislila, a ona je rekla ne.

Verujem joj, ali... nešto je uradio ili rekao. Skoro sam sigurna u to.”

„Može da bude i sam zvuk njegovog disanja, ako se pogoršalo,” rekao sam. „To je dovoljno da se dete uplaši. Ili je imao neki napad dok je bila tamo. A šta je s tobom, Meti?”

„Pa... jednog dana u februaru mi je Lindi Brigs rekla da je Džordž Futmen dolazio u biblioteku i proveravao protivpožarne aparate i detektore dima. Takođe je pitao Lindi da li je u đubretu našla konzerve piva ili flaše alkohola. Ili opuške koji su ručno pravljeni.”

„Džointe, drugim rečima.”

„Aha. A Diki Ozgud je posećivao moje stare prijatelje, kako čujem. Tražio zlato. Iskopavao prljavštinu.”

„Ima li šta da se iskopa?”

„Ne mnogo, hvala Bogu.”

Nadao sam se da je u pravu i nadao sam se da će, ako postoji nešto što mi nije rekla, Džon Storou to izvući iz nje.

„Ali ipak si, i pored svega, pustila da Ki ide kod njega.”

„Šta bi postigla zabranom poseta? A mislila sam i da će, ako mu dozvolim da je i dalje viđa, to malo usporiti njegove planove, kakvi god da su.” .

To, mislio sam, jedva da ima smisla.

„Onda sam, na proleće, dobila neki jezivi, zastrašujući osećaj.”

„Kako jeziv? Kako zastrašujući?”

„Ne znam.” Izvadila je cigarete, pogledala ih, pa je opet nabila kutiju u džep haljine. „Nije samo zbog toga što je moj svekar pokušavao da iskopa neke prljavštine o meni. U pitanju je bila Ki. Počela sam da brinem za Ki sve vreme dok je sa njim... sa njima. Rodžet bi se dovezla u BMW-u koji su kupili ili iznajmili, a Ki bi sedela na stepenicama i čekala je. Ako je išla u dnevnu posetu, sa svojom torbicom za igračke, a ako ide da prespava sa malim Mini Maus koferčetom. I uvek bi se vratila sa jednom više stvari nego što je ponela. Moj svekar je veliki ljubitelj poklona. Pre nego što bi je strpala u kola, Rodžet bi mi uputila onaj svoj mali, hladni osmeh i rekla, „U sedam sati, onda, daćemo joj večeru“ ili „U osam sati onda, i dobiće dobar, vruć doručak pre nego što pođe". Ja bih rekla važi, a onda bi Rodžet zavukla ruku u tašnu i pružila Kaj čokoladicu kao kad dajete kosku psu da ustane na zadnje noge. Rekla bi neku reč, a Kaj bi je rimovala. Rodžet bi joj dobacila nagradu - av-av, dobra kuca, svaki put bih to pomislila - i onda bi otišle. Kad dođe sedam uveče ili osam ujutru, BMW bi se pojavio pred vratima. Mogao si da podesiš sat prema toj ženi. Ali, ja sam se zabrinula.”

„Da bi mogli da se umore od zakonitog procesa i otmu je? Takva briga mi se činila razumnom - toliko razumnom da sam jedva mogao da poverujem da je Meti uopšte dozvolila da mala ide kod starca. I u sudskim parnicama za starateljstvo, kao i u životu uopšte, novac čini devet desetina zakona, a ako je Meti govorila istinu o svojoj prošlosti i sadašnjosti, sudski proces bi se pretvorio u zamornu stvar čak i za bogatog gospodina Devora. Otmica, na kraju krajeva, izgleda kao efikasnije rešenje.

„Ne baš,” rekla je. „Mislim da izgleda logično, ali nije to bilo u pitanju. Samo sam se uplašila. Ni na šta, zapravo, nisam mogla da pokažem prstom. Doteralo bi do šest i petnaest i ja bih mislila, „Ovog puta je ona seda kučka neće vratiti. Ovog puta će je...”

Čekao sam. Kada ništa nije sledilo, rekao sam: „Ovog puta će šta?”

„Rekla sam ti, ne znam,” rekla je. „Ali sam se bojala za Ki od ranog proleća. Negde u junu više nisam mogla da izdržim i stopirala sam posete. Ki je ljuta, svaki čas je ljuta na mene zbog toga. Sigurna sam da je ona pustolovina od četvrtog jula imala veze s tim. Ne pominje često dedu, ali stalno pita „A šta sad radi bela nana, Meti?“ ili „Misliš da će se mojoj beloj nani dopasti moja nova haljina?" Ili će dotrčati do mene i reći „Pera ždera tera kera" i tražiti nagradu.”

„Kako je reagovao Devor?”

„Potpuno se izbezumio. Nije prestajao da zove, prvo je pitao šta nije u redu, a onda je pretio.”

„Fizički?”

„Pretnje o tužbi za starateljstvo. Hteo je da je uzme i kada mu to pođe za rukom da me ostavi da stojim pred celim svetom kao nepodobna majka, da nemam šanse i da je moja jedina nada u spas da ga pustim da vidi svoju unuku, pizda mu materina.”

Klimnuo sam. „Molim te, ne odbijaj me od sebe" ne zvuči kao tip koji me je zvao dok sam gledao vatromet, ali to liči.”

„Zvao me je i Diki Ozgud i još neki lokalci,” rekla je. „Uključujući i Lensovog prijatelja Ričija Letimora. Rekao mi je da ne živim u skladu sa njegovom uspomenom.”

„A zamenik Futmen?”

„Proveze se ovuda svako malo. Daje mi do znanja da me posmatra. Nije zvao ili svraćao. Pitaš za fizičke pretnje - sam pogled na Futmenov auto na mom prilazu je dovoljna fizička pretnja za mene. Plaši me. Kao i šve, ovih dana.”

„Iako Kajra više ne ide u posete?” .

„Da. Nekako je... teško i preteče. Kao da će nešto da se dogodi. I taj osećaj jača svakim danom.”

„Broj telefona Džona Storoua,” rekao sam. „Da li ga želiš?”

Sedela je mirno i gledala u krilo. Onda je podigla glavu i klimnula. „Daj mi ga. I hvala ti. Hvala ti od sveg srca.”

Broj je bio na ružičastom komadu hartije u mom prednjem džepu. Uhvatila ga je, ali ga nije odmah uzela. Prsti su nam se dodirivali i gledala me je sa zbunjujućom mirnoćom u očima. Kao da je znala nešto više o mojim namerama od mene samog.

„Šta mogu da uradim da ti uzvratim?” pitala je, i eto ga.

„Kaži Storou ono što si rekla meni.” Pustio sam ružičastu hartiju i ustao. „To će biti sasvim dovoljno. A sada moram da krenem. Hoćeš li da me pozoveš da mi ispričaš kako si prošla sa njim?”

„Naravno.”

Odšetali smo do mojih kola. Okrenuo sam se ka njoj kada smo stigli. Na trenutak sam pomislio da će da ispruži ruke i zagrli me, gest zahvalnosti koji bi mogao da odvede bilo kuda u našem trenutnom raspoloženju - tako napetom da je bilo prosto melodramatično. Ali to je bila melodramatična situacija, bajka u kojoj je bilo i dobra i zla i mnogo potisnutog seksa koji ih podvlači.

Onda su se pojavila svetla farova na vrh brda kod samoposluge i projurila pored auto servisa. Kretala su se ka nama, pojačavajući se. Meti je ustuknula i stavila ruke iza leđa, kao dete koje su upravo izgrdili. Kola su prošla i ponovo nas ostavila u mraku... ali je onaj trenutak takođe nestao. Ako je uopšte bilo trenutka.

„Hvala ti na večeri,” rekao sam. „Bilo je divno.”

„Hvala na advokatu, sigurna sam da će i on biti divan,” rekla je i oboje smo se nasmejali. Elektriciteta je nestalo. „Jednom te je pomenuo, znaš. Devor.”

Pogledao sam je, iznenađen. „Zapanjujuće je da je uopšte znao ko sam. Pre ovoga, mislim.”

„Zna, zna. Pominjao te je sa iskrenim simpatijama, bar se meni tako činilo.”

„Šališ se. Mora da se šališ.”

„Ne. Rekao je da su tvoj pradeda i njegov pradeda radili zajedno i bili komšije kada nisu bili u šumi - nedaleko od današnje marine Bojd. „Srali su u istu rupu", to su bile njegove reči. Baš šarmantno, a? Rekao je da ako dvojica drvoseča sa TR-a mogu da izrode milionere, onda ovaj sistem dobro funkcioniše. „Čak iako im za to treba tri generacije", rekao je. Tada sam to shvatila kao indirektnu kritiku na Lensov račun.”

„To je smešno, na šta god da je mislio,” rekao sam. „Moja porodica potiče sa obale. Prauts Nek. Druga strana države. Moj otac je bio ribar, kao i njegov otac. Moj pradeda takođe. Vadili su jastoge i bacali mreže, nisu sekli drveće.” Iako je to sve bila istina, moj um je pokušavao da se koncentriše na nešto. Neko daleko sećanje povezano sa onim što je govorila. Možda ću se setiti ujutru kada odspavam.

„Da nije govorio o nekome iz porodice tvoje žene?"

„Ne. U Mejnu ima Arlena - oni su velika porodica - ali ih je većina još uvek u Masačusetsu. Sada se bave raznim stvarima, ali ako se vratiš u osamsto osamdesete, većinu bi ih zatekla u kamenolomima i kamenorezačkim radnjama u oblasti Mejden-Lin. Devor se zezao, Meti.” Pa čak i tada mislim da sam znao da nije. Možda je pobrkao neki deo priče - čak se i najbistrijim momcima zamagli sećanje kad napune osamdeset pet - ali Maks Devor baš nije bio neki zezator. Odjednom sam video nevidljive kablove koji se protežu pod zemljom ovde na TR-u - protežu u svim pravcima, nevidljivi, ali veoma moćni.

Ruka mi se naslanjala na vrata od kola, a ona je na trenutak dodirnula. „Mogu li još nešto da te pitam pre nego što odeš? Upozoravam te, pitanje je glupo.”

„Samo napred. Za glupa pitanja sam usko stručan.”

„Da li imaš neku ideju o čemu se radi u onoj priči „Bartlbi"?

Hteo sam da se nasmejem, ali je mesečina bila dovoljno jaka da mogu da vidim njeno ozbiljno lice i zaključim da bi je to povredilo. Bila je član čitalačkog kluba Lindi Brigs (držao sam im predavanje sredinom osamdesetih), verovatno mlađa od svih bar po dvadeset godina i plašila se da ne ispadne glupa.

„Moram prva da govorim na sledećem sastanku,” rekla je, „i volela bih da mogu da im ponudim nešto više od prepričanog sadržaja. Razmišljala sam o tome dok me glava nije zabolela i ništa ne razumem. Sumnjam da je to jedna od onih priča gde se sve kao čarobnim štapićem razjasni na kraju. A imam osećaj da bi trebalo da razumem - da mi je rešenje ispred nosa.”

To me je nateralo da ponovo mislim na kablove - kablove koji idu u svim pravcima, mreža, nevidljiva na površini, koja povezuje ljude i mesta. Ne možeš ih videti, ali ih osećaš. Posebno ako pokušaš da odeš. U međuvremenu je Meti čekala, gledajući me zabrinuto.

„Okej, slušaj ovamo, škola je počela,” rekao sam.

„Slušam. I te kako.”

„Većina kritičara smatra da je Haklberi Fin prvi američki moderni roman, i to je u redu, ali da je „Bartlbi“ sto strana duži, mislim da bi se na njega kladio. Da li znaš šta je ćata?”

„Sekretar?”

„To je suviše lepo rečeno. Ćata je neko ko prepisuje. Neko kao Bob Krečit u Božićnoj priči. Samo što Dikens daje Bobu prošlost i porodicu. Melvil ne daje Bartlbiju ni jedno, ni drugo. On je prvi egzistencijalistički lik u američkoj književnosti, čovek bez obaveza... bez obaveza prema, znaš...“ -

„Dvojici drvoseča koji mogu da izrode milionere. Srali su u istu rupu “ „Majk?”

„Šta?”

„Jesi li dobro?”

„Naravno.” Koncentrisao sam se najviše što mogu. „Bartlbi je vezan za život samo poslom. U tom smislu je on tipični Amerikanac dvadesetog veka, ne mnogo drugačiji od Čoveka u sivom letnjem odelu Slouna Vilsona, ili - malo mračnije varijante - Majkla Korleonea iz Kuma. Ali, u jednom trenutku je Bartlbi počeo da dovodi u pitanje i posao, to božanstvo američkih muškaraca srednje klase.”

Sada je delovala uzbuđeno i pomislio sam kako je šteta što je propustila poslednju godinu srednje škole. Šteta za nju i za njene profesore. „A zato on počinje da govori”

„Ja radije ne bih"?

„Da. Zamisli Bartlbija kao... kao balon pun vrelog vazduha. Samo jedno uže ga drži vezanog za zemlju, a to uže je njegov posao. Možemo da merimo truljenje tog užeta prema broju stvari koje Bartlbi odbija da radi. Konačno uže puca i Bartlbi odlebdi. Užasno uznemirujuća priča, zar ne?”

„Jedne noći sam ga sanjala,” rekla je. „Otvorila sam vrata prikolice i on je bio tu, sedeo je na stepenicama u svom starom, crnom odelu. Mršav. Proćelav. Rekla sam, „Hoćete li da se pomerite, molim Vas? Moram sada da izađem i okačim veš." A on je rekao, „Ja radije ne bih". „Da, mislim da je uznemirujuće prava reč.”

„To znači da je još uvek aktuelna,” rekao sam i ušao u kola. „Zovi me. Javi mi kako si prošla sa Džonom Storouom.”

„Hoću. I ako mogu nešto da učinim da ti uzvratim, samo reci.”

Samo reci. Koliko treba da si mlad, koliko divno naivan, da izdaš takav blanko ček?

Prozor na kolima je bio otvoren. Pružio sam ruku kroz njega i stegao joj šaku. Uzvratila mi je istom merom.

„Nedostaje ti žena, zar ne?” rekla je.

„Vidi se?”

„Ponekad.” Više nije stezala, ali me je i dalje držala za ruku, „Kada si čitao Ki priču, bio si u isto vreme srećan i tužan. Videla sam je samo jednom, tvoju ženu, ali se sećam da je bila veoma lepa."

Mislio sam na naše ruke koje se dodiruju, na to sam se koncentrisao. Sada sam to potpuno smetnuo s uma. „Kada si je videla? I gde? Da li se sećaš?” _

Nasmešila se kao da hoće da kaže da su to budalasta pitanja. „Sećam se. To je bilo na terenu za softbol, one noći kada sam upoznala svog muža.”

Veoma lagano sam povukao svoju ruku iz njene. Koliko znam, ni Džo ni ja nismo bili ni blizu TR-a celog leta 1994. .. ali ono što sam ja znao je izgleda bilo sasvim pogrešno. Džo je bila ovde u utorak početkom jula. Čak je otišla i na utakmicu.

„Sigurna si da je to bila Džo?” pitao sam je.

Meti je pogledala ka putu. Nije mislila na moju ženu; stavio bih kuću i plac na tu kartu. Mislila je na Lensa. Možda je to bilo dobro. Ako je mislila na njega, verovatno neće baš pažljivo gledati u mene, jer ja nisam imao nikakvu kontrolu nad sobom. Mogla je na mom licu videti više nego što sam želeo da pokažem.

„Da,” rekla je. „Stajala sam sa Džinom Mekoj i Helen Giri - to je bilo malo pošto mi je Lens pomogao da iskopam bure iz blata i pitao me da li želim da posle utakmice idem s njima na picu“ - i Džina je rekla, „Vidi, to je gospođa Nunan," a Helen je rekla, „To je žena onog pisca, Meti, zar joj nije divna bluza?" Bluza je bila prekrivena plavim ružama.

Odlično sam je se sećao. Džo je volela jer je bila vic - ne postoje plave ruže, ni prirodne ni hibridne. Jednom kada ju je imala na sebi bacila mi se teatralno oko vrata, pribila kukove uz moje i uzviknula kako je ona moja plava ruža i da treba da je mazim dok ne postane ružičasta. Bolelo je setiti se toga, i to mnogo.

„Stajala je kod treće baze, iza žice-pilićarke,” Meti je rekla, „s nekim tipom u starom braon sakou sa zakrpama na laktovima. Smejali su se nečemu, a onda je ona okrenula glavu i pogledala pravo u mene.” Na trenutak je ućutala, stojeći pored mojih kola u crvenoj haljini. Podigla je kosu sa vrata, držala je malo tako, pa je opet spustila. „Pravo u mene. Stvarno me je gledala. I izgledala je nekako... malo pre toga se smejala, ali je tada izgledala nekako tužno. Kao da me je poznavala. Onda je taj tip zagrlio oko struka i otišli su.”

Tišinu su narušavali samo cvrčci i udaljeno brujanje nekog kamiona. Meti je zastala za trenutak, kao da sanja otvorenih očiju, a onda je nešto osetila i pogledala me.

„Da li je sve u redu?”

„Da. Samo, ko je taj tip sa rukom oko struka moje žene?”

Nasmejala se pomalo neubedljivo. „Pa sumnjam da joj je to bio dečko, znaš. Bio je poprilično stariji. Ma, imao je najmanje pedeset.” Pa šta? pomislio sam. I sam sam imao četrdeset, ali to ne znači da nisam primetio kako se Meti njiše pod haljinom ili kako podiže kosu sa vrata. „Mislim... šališ se, zar ne?”

„Nisam siguran. Čini mi se da u mnoge stvari ovih dana nisam siguran. Ali dama je kako god okreneš mrtva, pa nema ni veze.”

Meti je izgledala smeteno. „Majk, ako sam ti pozledila neku ranu, mnogo mi je žao.”

„Ko je bio taj čovek? Da li znaš?”

Odmahnula je glavom. „Mislila sam da je bio neko od turista - tako je izgledao, možda samo zato što je nosio sako u sred tople letnje večeri - ali i ako jeste, nije odseo u Voringtonu. Većinu tih bi prepoznala.”

„I otišli su zajedno?”

„Da.” Rekla je nevoljno.

„Ka parkingu?”

„Da.” Još nevoljnije. Ovog puta je slagala. U to sam bio ubeđen s nekom suludom sigurnošću koja je daleko prevazilazila granice intuicije; ovo je bilo nalik čitanju misli.

Posegao sam kroz prozor i uhvatio je ponovo za ruku. „Rekla si da ti kažem ako se setim nečega što bi mogla da uradiš da mi uzvratiš uslugu, Meti. Sada te molim. Kaži mi istinu.”

Ujela se za usnu i gledala u moju ruku preko njene. Onda me je pogledala u lice. „Bio je dežmekast. Ličio je na profesora u onom starom sportskom sakou, ali je isto tako mogao biti i stolar, što se mene tiče. Kosa mu je bila crna. Preplanulog lica. Smejali su se, a onda je pogledala u mene i smeha je nestalo sa njenog lica. Posle toga je on zagrlio i otišli su.” Zastala je. „Ne prema parkingu. Ka Ulici.”

Ulica. Odatle su mogli da idu na sever pored jezera i stignu do Nasmejane Sare. A onda? Ko zna?

„Nikada mi nije rekla da je dolazila ovamo tog leta,” rekao sam.

Meti se trudila da nađe odgovor, ali nije uspela. Pustio sam joj ruku. Bilo je vreme da krenem. U stvari, počeo sam da se kajem što nisam otišao pet minuta ranije.

„Majk, sigurna sam...“

„Ne,” rekao sam. „Nisi. Nisam ni ja. Ali voleo sam je i pokušaću ovo da zaboravim. To verovatno ništa ne znači, osim toga - nemam izbora. Hvala na večeri.”

„Nema na čemu.” Meti je izgledala kao da će svaki čas da se rasplače, pa sam je ponovo uzeo za ruku i poljubio je u nadlanicu. „Osećam se kao kreten.”

„Nisi kreten,” rekao sam.

Još jednom sam je poljubio u ruku i odvezao se kući. To je bio moj izlazak, prvi posle četiri godine.

Dok sam vozio ka kući setio sam se stare poslovice koja kaže kako ne možeš potpuno poznavati neku osobu. Lako je to izgovoriti, ali je strasan šok - kao kada dođe do jake turbulencije u vazduhu tokom leta koji je do tada bio sasvim miran - otkriti da je to činjenica koja se direktno odnosi na tvoj život. Sećao sam se naše prve posete doktoru pošto smo dve godine pokušavali da napravimo dete bez uspeha. Rekla nam je kako imam nizak broj spermatozoida - ne preterano nizak, ali dovoljno da Džo ne uspe da začne.

„Ako želite dete, verovatno čete ga dobiti bez neke medicinske pomoći,” rekla je doktorka. „I verovatnoča i vreme su još uvek na vašoj strani. Da li čete ikada napuniti kuću bebama? Verovatno ne. Ali možete da dobijete dve, a skoro sigurno ćete imati jednu ako nastavite da radite ono što ih pravi.” Nasmejala se. „Setite se, uživanje se podrazumeva.”

Uživanja je bilo mnogo, naravno, mnogo puta smo „zvonili Banteru", ali bebe nije bilo. Onda je Džoana umrla trčeći po parkingu tržnog centra u sred vrelog dana i jedan od kupljenih artikala je bio test za trudnoću koji mi nije pomenula. Kao što nije pomenula ni par plastičnih sova koje će naterati vrane da prestanu da seru po terasi.

Šta mi još nije rekla?

„Prestani,” promrmljao sam. „Pobogu, prekini o tome da razmišljaš.”

Ali nisam mogao.

*      *      *

Kada sam stigao u Nasmejanu Saru, magnetno povrće i voće na frižideru je ponovo formiralo krug. Četiri slova su bila u sredini:

d br
o

Pomerio sam o tamo gde sam mislio da pripada i dobio skraćenu verziju reči „dobro“. Što je značilo šta? „Mogao bih da špekulišem na tu temu, ali ja radije ne bih,” rekao sam praznoj kući. Pogledao sam u losa Bantera, pokušavajući da nateram zvonce oko njegovog vrata nagriženog moljcima da zazvoni. Pošto nisam uspeo, otvorio sam dva MAGNABET paketa i stavio magnete sa slovima na vrata od frižidera. Onda sam obučen otišao u severno krilo i oprao zube.

Iskezio sam se u ogledalo pokazujući očnjake kao likovi iz crtanog filma i razmišljao da ujutru ponovo pozovem Vorda Henkinsa. Mogao bih da mu kažem da se moja potraga za plastičnim sovama proširila od novembra 1993- do jula 1994. Koje sastanke je Džo upisala u rokovnik tog meseca? Čime se izgovorila da ode iz Derija? A kada završim sa Vordom, mogao bih da zagolicam Džoinu prijateljicu Boni Amudsen, da je pitam da li se nešto posebno dešavalo sa Džo njenog poslednjeg leta.

Pusti je da počiva u miru, hoćeš? To je bio onaj NLO glas. Šta time želiš da postigneš? Šta ako je svratila na TR posle nekog sastanka, neplanirano, iz hira, srela nekog starog prijatelja i odvela ga u kuću na večeru. Samo na večeru.

A nikad mi ništa nije rekla? Upitao sam NLO glas, pljujući puna usta paste za zube i ispirajući. Nikad ni reči o tome?

Kako znaš da nije? vratio se glas i sledio me usred odlaganja četkice u ormarić. NLO glas je bio u pravu. Zašao sam duboko u Sa samog vrha u julu ’94. Džo je mogla da ude i kaže mi da je videla Lon Čejni Džuniora kako igra sa kraljicom u Londonu, a ja bih joj verovatno rekao „Da, da, dušo, to je divno” ne prekidajući sa proveravanjem rukopisa.

„To je budalaština,” rekao sam svom odrazu u ogledalu. „To je čista budalaština.”

Samo što nije bila. Kada sam stvarno radio na knjizi potpuno bih se odrodio od sveta; nisam čitao ni novine - samo sportsku stranicu i to na brzinu. Tako da, da - bilo je moguće da mi je Džo rekla da će da svrati na TR posle sastanka u Luistonu ili Friportu, bilo je moguće da mi je rekla da je naletela na starog prijatelja - možda nekog kolegu sa seminara o fotografiji na kome je učestvovala na Bejtsu 1991- - i bilo je moguće da mi je rekla da su večerali zajedno na našoj terasi, da su jeli crne pečurke koje je ubrala dok je zalazilo sunce. Može da se desi da mi je sve to rekla, a ja nisam čuo ni reč od toga što je govorila.

I da li sam stvarno mislio da ću izvući išta verodostojno od Boni Amudson? Ona je bila Džoina prijateljica, ne moja, i može da se desi da Boni misli kako tajne ostaju tajne, zauvek.

Suština je bila koliko jednostavna toliko i brutalna: Džo je bila mrtva već četiri godine. Najbolje je voleti je i pustiti da sva neprijatna pitanja padnu u zaborav. Uzeo sam poslednji gutljaj vode direktno iz česme, promuljao ga kroz usta i ispljunuo u lavabo.

Kada sam se vratio u kuhinju da podesim tajmer na aparatu za kafu na sedam ujutru, ugledao sam novu poruku u krugu od voća i povrća. Pisalo je:

plava ruža laže ha ha

Gledao sam to sekund ili dva, pitajući se ko li je napisao i zašto.

Pitao sam se da li je to istina.

Ispružio sam ruku i pomešao magnete. Onda sam otišao u krevet.

TRINAESTO
POGLAVLJE

Kada sam imao osam godina dobio sam male boginje i mnogo se razboleo. „Mislio sam da ćeš umreti,” rekao mi je jednom moj otac, a on nije bio čovek sklon preterivanju. Ispričao mi je kako su me on i majka strpali u kadu punu hladne vode jedne noći, oboje ubeđeni da će mi od šoka stati srce, a sa druge strane sigurni da ću im, ako nešto ne urade, izgoreti pred očima. Počeo sam da govorim bučnim i isprekidanim glasom o sjajnim prilikama koje sam video u sobi - anđelima koji su došli da me odnesu, moja majka je bila sigurna u to - a kada mi je otac poslednji put izmerio temperaturu pre hladne kupke, rekao je da je živa na starom Džonsonovom rektalnom termometru stajala na 42 stepena. Posle toga, rekao je, više se nije usuđivao da meri.

Ne sećam se sjajnih figura, ali se sećam nestvarnog perioda u kome sam se osećao kao u hodniku u luna parku, gde svaki zid prikazuje različiti film. Svet je postao elastičan, bubrio je na mestima na kojima nikada ranije nije, treperio na mestima koja su ranije bila čvrsta. Ljudi - većinom izuzetno visoki - pretrčavali su kroz moju sobu na dugim nogama kao iz crtanog filma. Reči su im bile preglasne i odjekivale su. Neko je tresao par cipelica za bebe pred mojim nosom. Sećam se mog brata, Sidija, kako stavlja ruku pod majicu, pomera lakat gore-dole i proizvodi zvuke nalik prdežu. Neprekidnost vremena se narušila. Sve je dolazilo u segmentima, kao neke čudne viršle u otrovnom crevu.

Tokom godina, između tog doživljaja i mog povratka u Nasmejanu Saru imao sam uobičajene bolesti, infekcije i narušavanja metabolizma, ali se to grozničavo međuvreme od moje osme godine nikada nije ponovilo. Nisam to ni očekivao - verovao sam, mislim, da su takve stvari jedinstvene kod dece, bolesnika od malarije ili onih ljudi koji dožive užasan nervni slom. Međutim, te noći između sedmog i osmog jula sam preživeo period neverovatno sličan onom iz detinjstva. San, java i pokret su se spojili u jedno. Prepričaću vam sve najbolje što mogu, ali ništa neće moći da prenese nastranost tog iskustva. Bilo je kao da sam našao tajni prolaz sakriven iza zida stvarnog sveta i počeo da puzim kroz njega.

Prvo se čula muzika. Ne Diksilend, zato što nije bilo duvača, ali kao Diksilend. Primitivni, kotrljajući bibap. Tri ili četiri akustične gitare, usna harmonika, kontrabas (možda i par). U pozadini tvrdo, srećno bubnjanje koje nije dolazilo sa pravog bubnja; zvučalo je kao da neko sa mnogo udaračkog talenta dumbara po nekim kutijama. Onda im se pridružio ženski glas - kontra-alt, skoro muškobanjast, grub na visokim tonovima. Nezaobilazan, nasmejan i preteći u isto vreme i odmah sam znao da čujem Saru Tidvel, koja nikada u životu nije snimila ploču. Slušao sam Saru Tidvel i bila je fenomenalna.

Znaš da idemo u Menderli,
Na pesku ćemo igrati Minderli,
Uz muziku ću pevati JAnderli,
Igraćemo dok ne POPADAnderli -
Igraj sa mnom, bejbi, jea!”

Basovi - da, bila su dva - zabrundali su kao u prelazu u Elvisovoj verziji „Baby, let’s play house,” a onda je počeo gitarski solo: Son Tidvel svira gitaru zvanu pilićara, instrument iz kućne radinosti.

Svetla su treperila u mraku i setio sam se pesme iz pedesetih - Klodin Klark, „Party lights.” I bili su tu, japanski lampioni koji su visili sa drveća iznad stepenica od starih železničkih pragova koje vode od kuće do jezera. Šarena svetla su bacala mistične svede krugove kroz tamu: crvene, zelene i plave.

Sara je iza mene pevala kraj svoje pesme o Menderliju - mama voli bezobrazno, mama voli oštro, mama voli da igra celu noć - ali je zvuk bledeo. Sara i Red-top dečaci su svirali na prilazu za kola, sudeći po zvuku, tamo negde gde je Džordž Futmen parkirao kada je došao da mi donese sudski poziv od Maksa Devora. Spuštao sam se ka jezeru kroz krugove svetla, pored šarenih svetala okruženih noćnim leptirima mekih krila. Jedan je uspeo da uđe u lampu i bacao je čudovišnu senku koja je podsećala na slepog miša na rebrastom papiru lampiona. Zardinjere koje je Džo postavila pored stepenica su bile pune ruža koje cvetaju noću. Pod svetlom japanskih lampiona su bile plave.

Sada se iz grupe čuo samo nejasan žamor; mogao sam da čujem Saru kako izvikuje tekst i smeje se sve vreme, kao da je to najsmešnija stvar koju je ikada čula, sve te Menderli-Janderli-Minderli budalaštine, ali više nisam čuo zasebne reči. Mnogo jasnije se čulo pljuskanje jezera o stenje i podnožje stepenica, tupo čangrljanje buradi ispod splava za plivanje i krik gnjurca koji luta kroz noć. Neko je stajao na Ulici sa moje desne strane, pored jezera. Nisam mogao da mu vidim lice, ali sam video braon sako i majicu koju je nosio ispod. Reveri su isekli dobar deo poruke sa majice, pa se videlo ovo:

ormala
ro
permat

Ionako sam znao šta piše - u snovima uvek znate, zar ne? NORMALAN BROJ SPERMATOZOIDA, još jedna ogavna poskočica koja bi se uklopila u stil Vilidž kafea.

Bio sam u spavaćoj sobi u severnom krilu i sanjao sve ovo, i probudio se znajući da sanjam... osim što je bilo kao da se budim u nekom drugom snu, jer je Banterovo zvono luđački zvonilo i neko je stajao u hodniku. Gospodin Normalan broj spermatozoida? Ne, ne on. Ta senovita prikaza na vratima nije bila ljudska. Klonula, ruke joj se nisu razaznavale. Ustao sam u srebrnasti zvuk zvona, grčevito stežući opušteni čaršav uz go stomak, siguran da je to ona bela urlajuća avet - bela, umotana u pokrov, ustala iz groba da mi doaka.

„Molim te nemoj,” rekao sam suvim, drhtavim glasom. „Molim te, molim te.”

Senka na vratima je podigla ruke. „To je samo ambarski ples, šećeru!” Začuo se nasmejani, žestoki glas Sare Tidvel. „To je samo okolo-naokolo!”

Legao sam na leđa i pokrio se čaršavom preko glave, kao dete koje ne želi da poveruje u ono što se događa... i eto me opet na našoj maloj plaži, samo u gaćama. Stopala su mi bila do članaka u vodi. Bila je topla, jezero se tako zagreje polovinom leta. Moja nejasna senka je padala u dva pravca, u jednom pravcu zbog oskudne mesečine, a u drugom zbog japanskog lampiona sa zarobljenim leptirom. Čovek koji je stajao na puteljku je nestao, ali je obeležio svoje mesto jednom plastičnom sovom. Gledala me je zamrznutim, zlatom uokvirenim očima.

„Hej, Irče!”

Pogledao sam u splav za plivanje. Tamo je stajala Džo. Mora da je upravo izašla iz vode, jer joj se kosa još cedila i lepila za lice. Nosila je bikini sa fotografije koju sam pronašao, siv sa crvenim bretelama.

„Dugo se nismo videli, Irče - šta misliš, a?”

„O čemu?” Uzvratio sam, iako sam znao.

„O ovome!” Stavila je ruke preko grudi i stisnula ih. Voda se cedila kroz njene prste i curila preko zglobova.

„Hajde, Irče," čulo se pored i iznad mene, „hajde, kopile, dođi.” Osetio sam kako je strgla čaršav sa mene, lako ga izvukavši iz mojih snom utrnulih prstiju. Zatvorio sam oči, ali je ona uzela moju ruku i stavila je između svojih nogu. Kada sam pronašao taj plišani šav i počeo da ga milujem da se rastvori, ona je počela da mi trlja prstima vrat.

„Ti nisi Džo,” rekao sam. „Ko si ti?”

Ali nije bilo odgovora. Bio sam u šumi. Bilo je mračno i na jezeru su plakali gnjurci. Išao sam stazicom do Džoinog ateljea. Ovo nije bio san; osećao sam svež vazduh na koži i poneki ujed oštrog kamenčića na golim tabanima. Komarac mi je zujao oko uva i mahao sam da ga oteram. Bio sam u boksericama koje su se zatezale na svakom koraku o moju ogromnu, pulsirajuću erekciju.

„Šta je ovo, dođavola?” pitao sam dok je Džoin mali atelje od dasaka odskakao od mraka. Pogledao sam iza sebe i video Saru kako stoji na svom brdu, ne ženu nego kuću, dugačku brvnaru koja se pruža ka jezeru u noći. „Šta mi se to događa?”

„Sve je u redu, Majk,” rekla je Džo. Stajala je na splavu i gledala kako plivam ka njoj. Stavila je ruke iza vrata kao manekenke sa kalendara, a grudi su joj izgledale punije u vlažnom gornjem delu. Kao i na fotografiji, mogao sam da vidim kako joj bradavice štrče iz tkanine. Plivao sam u boksericama, sa istom onom strašnom erekcijom.

„Sve je u redu, Majk,” rekla je Meti u spavaćoj sobi u severnom krilu i otvorila mi oči. Sedela je pored mene na krevetu, glatka i gola na slabom treperavom noćnom svetlu. Kosa joj je padala na ramena. Grudi su joj bile male, veličine šoljica za čaj, ali su bradavice bile velike i nabubrele. Između nogu, gde je još uvek ležala moja ruka, imala je pufnicu za puder od plavih dlačica, mekih i glatkih. Telo joj je bilo uvijeno u senke nalik krilima leptira, nalik ružinim laticama. Bilo je nečeg očajno privlačnog u njoj dok je tako sedela - bila je kao nagrada za koju znate da je nikada nećete osvojiti na vašarskoj streljani. Nagrada koja se čuva na najvišoj i najdaljoj polici. Pružila je ruku ispod čaršava i stavila je na zategnutu tkaninu mojih bokserica.

Sve je u redu, to nije ništa drugo do okolo-naokolo, rekao je NLO glas dok sam se peo stepenicama do ateljea moje žene. Stao sam, potražio ključ pod otiračem i izvadio ga.

Peo sam se uz merdevine na splav, mokar, preda mnom moj preuveličani organ - ima li ičeg, pitao sam se, tako nehotično komičnog kao što je seksualno uzbuđen muškarac? Džo je stajala na daskama u mokrom kupaćem kostimu. Povukao sam Meti u krevet pored sebe. Otvorio sam vrata Džoinog ateljea. Sve te stvari su se desile u isto vreme, tkajući se jedna u drugu kao niti nekog egzotičnog užeta ili pojasa. Ono sa Džo je najviše ličilo na san, ono u ateljeu, ja koji prolazim kroz sobu i gledam u moju staru zelenu pisaću mašinu, najmanje. Meti u spavaćoj sobi je bila negde između.

Na splavu je Džo rekla, „Radi ono što želiš.” U severnoj spavaćoj sobi je Meti rekla, „Radi ono što želiš.” U studiju niko ništa nije morao da mi kaže. Znao sam tačno šta želim.

Na splavu sam sagnuo glavu i stavio usne na jednu Džoinu bradavicu i sisao mokru tkaninu. Osetio sam ukus tkanine i memljivog jezera. Posegla je tamo gde sam se isticao, a ja sam je lupio po ruci. Da me je dodirnula, odmah bih svršio. Sisao sam, pijući kapljice vode iz pamuka, stežući je rukama, prvo sam joj mazio dupe, a onda sam strgao donji deo njenog kupaćeg kostima. Skinuo sam ga sa nje, a ona je pala na kolena. I ja sam, takođe, konačno se oslobodivši mokrih gaća koje su se lepile za mene i koje sam bacio na daske preko njenih. Gledali smo jedno drugo, ja go, ona skoro.

„Ko je bio tip na utakmici?” dahtao sam. „Ko je on, Džo?”

„Niko posebno, Irče. Samo još jedna vreća kostiju.”

Nasmejala se, pa se povukla unazad sedeći na butinama i zurila u mene. Pupak joj je bio majušna, crna čaša. Bilo je nečeg čudnog, zmijoliko privlačnog u njenom položaju. „Sve tamo dole je smrt,” rekla je, i pritisla svoje hladne dlanove i bele, namreškane prste na moje obraze. Okrenula je i savila moju glavu da bih pogledao u jezero. Pod vodom sam video kako klize tela koja se raspadaju, vođena nekom dubokom strujom. Njihove mokre oči su zurile. Nosevi koje su nagrizle ribe su zjapili. Jezici su im visili između belih usana kao vlati jezerske trave. Neki mrtvi su ličili na bledunjave utrobe meduza; neki nisu bili ništa više od hrpe kostiju. Ipak me ni prizor ove plutajuće grobnice nije trgao iz moje želje. Otresao sam njene ruke, gurnuo je dole na daske i konačno ohladio ono što je bilo tako tvrdo i nezadovoljeno, porinuvši ga duboko. Njene oči posrebrene mesečinom su zurile u mene, kroz mene i onda sam video da joj je jedna zenica veća od druge. Tako su joj izgledale oči kada sam pogledao u TV monitor i identifikovao je u Mrtvačnici okruga Deri. Bila je mrtva. Moja žena je bila mrtva, a ja sam jebao njen leš. Ni to me nije zaustavilo. „Ko je on?” urlao sam na nju, prekrivajući njeno hladno telo koje je ležalo na mokrim daskama. „Ko je on, Džo, zaboga, reci mi ko je on!”

U spavaćoj sobi sam povukao Meti na sebe, uživajući u dodiru tih malih grudi na mojima i u dužini njenih nogu zamršenih u moje. Onda sam je prevrnuo na dalji kraj kreveta. Osetio sam kako je posegla za mnom i udario sam je - ako bi me dodirnula tamo gde je želela, svršio bih u trenutku. „Raširi noge, požuri,” rekao sam. Zatvorio sam oči, zaustavljajući sve ostale čulne osećaje u korist ovog. Zaneo sam se unapred, pa zastao. Malo sam se pomerio, gurajući moj prepuni penis rukom, pa sam pomerio kukove i kliznuo u nju kao prst u rukavicu postavljenu svilom Pogledala me je, raširenih očiju, pa je stavila ruku na moj obraz i okrenula mi glavu. „Sve tamo napolju je smrt,” rekla je, kao da samo objašnjava očigledno. U prozoru sam video deo Pete avenije između Pedesete i Šezdesete ulice, tamo gde su sve one moderne prodavnice, Bižan i Bali, Tifani i Bergdorf Gudmen i Mejsi. Eto ga Harold Oblovski, maše svojom aktn-tašnom od svinjske kože (onom što smo mu Džo i ja poklonili za Božić, godinu dana pre nego što je umrla). Pored njega je išla prelepa, raskošna Nola, njegova sekretarica, sa Barns & Nobl kesom u ruci. Samo što je njene raskoši nestalo. Ovo je bio iskeženi skelet žutih vilica, obučen u Dona Karan odelo i cipele na štiklu od aligatora i tanušne, ogoljene kosti zgrčene oko držača kese. Haroldovi zubi su se isticali u uobičajenom ja-sam-agent osmehu, sada opsceno širokim. Njegovo omiljeno odelo na dvoredno zakopčavanje, ugalj-sivo iz Pol Stjuarta je sada vijorilo na njemu kao jedro na vetru. Svuda oko njih, sa obe strane ulice, hodali su živi mrtvaci - mame mumije su vodile bebe leševe za ruke ili ih gurale u skupim kolicima, zombi vratari, skejtborderi... Tamo je crnac kome su sa lica visila poslednja dva komada mesa, uštavljena kao parče jelenske kože, šetao svog psa-kostura. Taksisti su trulili uz rege. Iz autobusa u prolazu nisu virila lica, nego lobanje, svaka sa svojom varijantom Haroldovog keza - Hej, kako si, kako žena, kako deca, je l’ pišeš još neku dobru knjigu? Prodavci kikirikija su se raspadali. I ništa od toga me nije moglo zaustaviti. Goreo sam. Zavukao sam joj ruke pod guzove, podigao je, grizući čaršav (nije me iznenadilo što je dezen bio od plavih ruža) dok ga nisam izvukao sa dušeka da je ne bih ujeo za vrat, rame, grudi, dokle god zubi mogu da dosegnu. „Kaži mi ko je on!” urlao sam na nju. „Znaš, znam da znaš!” Glas mi je bio toliko prigušen čaršavom da sam sumnjao da je iko osim mene to mogao razumeti. „Kaži mi, kučko!”

Stajao sam u pomrčini, na stazi između Džoinog ateljea i kuće, sa pisaćom mašinom u rukama i tom erekcijom iz snova koja je drhtala - sasvim spreman, a ničeg voljnog. Osim možda noćnog povetarca. Onda sam osetio da više nisam sam. Ona bela zavijena Prikaza je bila iza mene, prizvana kao noćni leptiri svetlom lampiona. Nasmejala se - besraman, duvanom načet osmeh koji može da pripada samo jednoj ženi. Nisam video ruku koja je posegla oko mog kuka da me zgrabi - pisaća mašina se isprečila - ali nisam morao da vidim da bih znao da je mrke boje. Stiskala je, polako zatežući i mrdajući prstima.

„Šta želiš da znaš, šećeru?” pitala je. I dalje se smejala. I dalje je začikavala. „Da li zaista želiš da znaš? Da li želiš da znaš ili želiš da osećaš?

„O, mučiš me!” kriknuo sam. Pisaća mašina - petnaest kila pisaće mašine - se ljuljala napred-nazad u mojim rukama. Osećao sam kako mi se mišići zatežu kao žice na gitari.

„Da li želiš da znaš ko je to bio, šećeru? Taj užasni čovek?”

„Samo me izdrkaj, kučketino!” zaurlao sam. Opet se nasmejala - tim grubim smehom nalik kašlju - i stegla tamo gde je najviše prijalo.

„Smiri se sad,” rekla je. „Smiri se sad, da se ne bi prepala i otkinula ti tu tvoju stvar...”

Ostatak nisam čuo jer je ceo svet eksplodirao u orgazmu tako dubokom i snažnom da sam pomislio da će me prosto razneti. Trgao sam glavom unazad kao čovek koga vešaju i ejakulirao gledajući u zvezde. Vrisnuo sam - morao sam - a na jezeru su kriknula dva gnjurca.

U isto vreme sam bio na splavu. Džo je nestala, ali se čuo zvuk benda - Sara i Soni i Red-top dečaci cepaju „Black mountain rag.” Uspravio sam se, nestabilan i istrošen, izdrkan do nemoći. Nisam video stepenice koje vode do kuće, ali sam mogao da naslutim gde su po japanskim lampionima. Bokserice su bile na daskama pored mene; mala, mokra gomilica. Podigao sam ih da bih ih obukao jer nisam hteo da ih držim u ruci dok plivam do obale. Zastao sam kada su bile raširene između mojih kolena i pogledao u prste. Bili su sluzavi od trulog mesa. Ispod nekoliko noktiju su virili tragovi iščupane kose. Kose leša.

„Isuse,” zapomagao sam. Snaga je iščilela iz mene. Propao sam u vodu. Bio sam u spavaćoj sobi. Ležao sam u nečem vrućem i prvo sam pomislio da je to sperma. Prigušeno svetlo od spolja mi je reklo da je nešto tamnije u pitanju. Meti više nije bila tu, a krevet je bio pun krvi. Ležao sam na strani i gledao ga. U sred bazena krvi je bilo nešto zašta sam u prvi mah pomislio da je grudva mesa ili deo nekog organa. Pogledao sam pažljivije i video da je to plišana igračka, predmet od crnog krzna, oivičen crvenim od krvi. Ležao sam na strani i gledao u to, želeći iz sve snage da izletim iz kreveta i pobegnem iz sobe, ali nisam bio u stanju. Moji mišići su bili u mrtvoj nesvesti. S kim sam zapravo spavao u ovom krevetu? I šta sam joj uradio? U ime Boga, šta?

„Ne verujem u ove laži,” začuo sam sebe, pa iako je to bila bajalica, nešto me je ošamarilo i doveo sam se u red. Nije se baš to dogodilo, ali to je jedini način da se relativno tačno prikaže ono što jeste. Bio sam trojica - jedan na splavu, jedan u spavaćoj sobi, jedan na stazi - i svaki od nas je osetio taj snažni šamar kao da je vetru izrasla pesnica. Onda je nadošla tama i u njoj ravnomerna zvonjava Banterovog zvonca. Onda je zvonjava izbledela, a i ja sa njom. Neko vreme nisam bio baš nigde.

Vratio sam se u uobičajeni letnji cvrkut ptica i ono posebno crvenilo koje znači da ti sunce sija kroz zatvorene očne kapke. Vrat mi je bio ukočen, glava iskrenuta pod čudnim uglom, noge nezgrapno podvijene i bilo mi je vruće.

Podigao sam glavu i štrecnuo se, znao sam i pre nego što sam otvorio oči da više nisam u krevetu, na splavu ili na stazi između kuće i ateljea. Poda mnom su bile daske poda, tvrde i beskompromisne.

Svetlo je bilo zaslepljujuće. Zatvorio sam oči i jauknuo kao mamuran. Ponovo sam ih otvorio, ispod šaka i dao im vremena da se prilagode, pa ih pažljivo otkrio, ustao i pogledao oko sebe. Bio sam u hodniku na spratu i ležao ispod pokvarenog klima uređaja. Poruka g-đe Mezerv je još visila na njemu. Pored mene, ispred vrata moje radne sobe bila je pisaća mašina, iz koje je virilo parče hartije. Pogledao sam u noge i shvatio da su prljave. Borove iglice su mi bile zalepljene za tabane, a jedan palac je bio ogreban. Ustao sam i malo se zateturao (desna noga mi je utrnula), pa sam se podupro rukom o zid i stao mirno. Pogledao sam se. Bio sam u istim boksericama u kojima sam legao u krevet i nije izgledalo kao da mi se omaklo u njima. Povukao sam lastiš oko struka i pogledao unutra. Kurac mi je izgledao kao i obično; mali i mek, zaspao zgrčen u dlačicama. Ako je Nunanov Luđak imao avanturu noćas, sada joj nije bilo ni traga.

„Stvarno je bila avantura,” krkljao sam. Skinuo sam znoj sa čela. Bilo je strašno toplo tamo gore. „I to ne neka od onih o kojima sam čitao u Plejboju.”

Onda sam se setio čaršava natopljenog krvlju u spavaćoj sobi i preturene plišane igračke u sred toga. Uz to sećanja nije došlo olakšanje, onaj hvala-Bogu-to-je-bio-samo-san osećaj koji dođe posle naročito teške noćne more. Bila je stvarna kao i sve one stvari koje sam iskusio tokom svog delirijuma u detinjstvu... a sve su te stvari bile stvarne, samo malo iskrivljene mojim pregrejanim mozgom.

Oteturao sam se do stepenica i ćopao do dole, čvrsto se držeći za gelender u slučaju da mi utrnula noga popusti. U podnožju sam zabezeknuto razgledao dnevnu sobu, kao da je prvi put vidim, pa krenuo ka spavaćoj sobi.

Vrata su bila otvorena i na trenutak nisam mogao da se nagnam da ih gurnem da se sasvim rastvore i uđem. Bio sam strašno uplašen i moj mozak je iz sve snage pokušavao da se seti cele epizode iz Poklona Alfreda HIčkoka, one u kojoj čovek zadavi ženu tokom alkoholne besvesti. Traži je čitav sat i konačno je nađe u ostavi, naduvenu i razjapljenih očiju. Kajra Devor je bila jedino dete u uzrastu koji odgovara plišanim igračkama, ali je ona mirno spavala pod svojim pokrivačem od ruža kada sam napustio njenu majku i krenuo kući. Bilo bi glupo i pomisliti da sam se odvezao čak tamo do Osinog brda, najverovatnije samo u gaćama i da sam...

Šta? Silovao ženu? Doveo dete ovde? U snu?

Uzeo sam pisaću mašinu u snu, zar ne? Eno je tamo gore na sred prokletog hodnika.

Preći petnaest metara kroz šumu i pet milja niz put nije isto, da bi...

Nisam hteo da stojim tu i slušam glasove kako se svađaju u mojoj glavi. Nisam bio lud - mislim da nisam - a ti svadljivi kreteni bi me verovatno dotle doveli i to ekspresno. Ispružio sam ruku i širom otvorio vrata.

Na trenutak sam stvarno video krv kako se kao oktopod širi po čaršavu, tako je stvaran i fiksiran bio moj užas. Onda sam čvrsto zatvorio oči, otvorio ih i ponovo pogledao. Posteljina je bila izgužvana i razbacana, a čaršav se sasvim odvojio od dušeka. Jedan jastuk je ležao na ivici kreveta. Drugi je bio naguran dole u podnožju. Ponjava - Džoino delo - bila je zarozana, a moja čaša vode je bila prevrnuta na noćnom stočiću. Spavaća soba je izgledala kao poprište svađe ili orgije, ali ne i ubistva. Nije bilo krvi, ni male plišane igračke sa crnim krznom.

Pao sam na kolena i pogledao pod krevet. Nije bilo ničega - čak ni grudvica prašine, zahvaljujući Brendi Mezerv. Pogledao sam ponovo u čaršav, ispravljajući prvo rukom njegov brdoviti teren, a onda navlačeći elastične uglove na dušek. Odličan izum, ti čaršavi; ako bi žene dodeljivale orden Slobode umesto grupice belih političara koji nikada u životu nisu namestili krevet ili oprali veš, čovek koji je izmislio ukrojene čaršave sa elastičnim ivicama bi ga verovatno dosad dobio. Na ceremoniji u Rouz gardenu.

Kada sam zategao čaršav, ponovo sam pogledao. Nije bilo krvi, ni kapljica. Nisam našao ni skorelu mrlju sperme. Krv nisam ni očekivao (ili sam već počeo sebe da ubeđujem u to), ali šta je sa ovim drugim? Na kraju krajeva, sanjao sam najkreativniji seksi-san - triptih u kome sam tucao dve žene, a treća mi je izdrkala, sve to u isto vreme. Činilo mi se i da imam onaj jutro-posle osećaj, onaj koji dobijete posle noći pune vratolomnog seksa. Ali, ako je došlo do vatrometa, gde su tragovi spaljenog baruta?

„U Džoinom ateljeu, verovatno,” rekao sam sunčanoj, praznoj sobi. „Ili na stazi između kuće i ateljea. Budi srećan što ga nisi istresao u Meti Devor, batice. Ne treba ti veza sa udovicom post-adolescentom.”

Deo mene se nije slagao s tim; deo mene je mislio da je Meti Devor upravo ono što mi treba. Ali, nisam spavao s njom sinoć, kao što nisam spavao sa svojom mrtvom ženom na splavu za kupanje, niti mi ga je izdrkala Sara Tidvel. Sada, kad sam se uverio da nisam ubio ni malu, slatku devojčicu, moje misli su se vratile pisaćoj mašini. Zašto sam je doneo? Zašto sam se uopšte potrudio?

O, čoveče. Kakvo glupo pitanje. Možda je moja žena krila stvari od mene, možda je čak imala ljubavnika; možda u kući ima duhova; možda je pola milje južno stanovao bogati starac koji je želeo da me nabije na oštar kolac i slomi ga u meni; možda, kad smo već kod toga, i na mom skromnom tavanu ima poneka labava daska. Ali, dok sam stajao tu na jarkom zraku sunca i gledao svoju senku na zidu, samo se jedna misao činila važnom: otišao sam u atelje moje žene, uzeo staru pisaću mašinu i postoji samo jedan razlog zašto bih to uradio.

Otišao sam u kupatilo, želeći da se otarasim znoja sa tela i prljavštine sa nogu pre nego što uradim bilo šta drugo. Posegao sam za tušem i stao. Kada je bila puna vode. Ili sam je sam dok sam hodao u snu napunio... ili je to učinio neko ili nešto drugo. Pošao sam do odvoda da je ispraznim, pa ponovo zastao, setivši se kako su mi se usta onomad pored šezdeset osmice napunila hladnom vodom. Shvatio sam da čekam da se to ponovo dogodi. Kada nije, otvorio sam odvod, ispustio vodu i počeo sa tuširanjem.

Mogao sam da snesem pisaću mašinu dole, možda čak i da je cimnem na terasu gde dopire povetarac sa jezera, ali nisam. Doneo sam je čak do vrata radne sobe, a radna soba je mesto na kome radim... ako mogu da radim. Radio bih tamo čak i ako bi se temperatura u potkrovlju popela do 46 stepeni... što do tri popodne može da se desi.

Papir uvučen u mašinu bio je stari roze račun iz fotografske radnje Klik! u Kesi Roku, gde je Džo kupovala materijal kada smo bili ovde. Okrenuo sam je tako da je prazna strana bila okrenuta ka glavi mašine. Na njoj sam otkucao imena mog malog harema, kao da sam se mučio da zabeležim moj trostruki san dok je trajao:

Džo Sara Meti Džo Sara Meti Džo Sara Meti Meti Meti Sara Sara Džo Džoana Sara Džo MetiSaraDžo.

Ispod, malim slovima:

normalan broj spermatozoida sperma norm sve je super

Otvorio sam vrata radne sobe, uneo mašinu i stavio je na staro mesto pored postera Ričarda Niksona. Izvadio sam ružičasri račun, zgužvao ga i bacio u kantu za đubre. Onda sam uzeo prekidač mašine i utaknuo ga u struju. Srce mi je lupalo jako i brzo, kao kada sam se sa trinaest godina peo na desetmetarsku skakaonicu na bazenu. Peo sam se uz te merdevine tri puta kad sam imao dvanaest, da bi se negde na pola samo sasuljao dole; ali sa trinaest, nije bilo nazad - stvarno sam to morao da uradim.

Mislio sam da sam video ventilator negde duboko u ormanu, iza kutije na kojoj je pisalo APARATI. Krenuo sam u tom pravcu, pa se okrenuo, kratko se nasmejavši. I ranije sam imao takve napade samopouzdanja, zar ne? Da. A onda bi se gvozdene šipke stegle oko mojih grudi. Bilo bi glupo izvući ventilator samo da bih otkrio kako nemam šta da tražim u ovoj sobi.

„Samo se smiri,” rekao sam, „samo se smiri.” Ali nisam mogao, kao što nije mogao ni onaj mršavi dečak u smešnim ljubičastim kupaćim gaćama da se smiri dok je hodao do udaljenog kraja trambuline, ka zelenom bazenu pod njim i uzdignutim licima dečaka i devojčica koja su bila tako sitna, sitna.

Sagnuo sam se do jedne od fioka sa desne strane i povukao je tako snažno da je ispala napolje. U poslednjem trenutku sam izmakao nogu sa mesta na koje je sletela i zasmejao se naglas, bez radosti. U njoj je bilo pola paketa hartije. Ivice su izgledale krto, kao što izgleda papir koji dugo stoji. Samo što sam to video, kada sam se setio da sam poneo svoju zalihu - mnogo svežiju od ovoga. Ostavio sam papir gde je bio i vratio fioku u ležište. To mi je uspelo tek iz nekoliko pokušaja, ruke su mi se tresle.

Konačno sam seo u svoju stolicu, začuo poznatu škripu kada je primila moju težinu i isto, staro dobro rolanje točkića kada sam se pomerio unapred, nameštajući noge pod stolom. Onda sam sedeo i gledao u tastaturu, obilno se znojio i i dalje zamišljao trambulinu, kako je elastična bila pod mojim nogama dok sam hodao do ivice, sećao se glasova ispod mene, mirisa hlora i ravnomernog, tihog topota pumpi: vuum, vuum, vuum, kao da voda ima svoje tajne otkucaje srca. Stajao sam na kraju trambuline i pitao se (i to ne prvi put!) da li možeš da ostaneš paralizovan, ako loše doskočiš u vodu. Verovatno ne, ali možeš da umreš od straha. U Riplijevoj knjizi Verovali ili ne, koja je bila moj izvor nauke između osme i četrnaeste godine, zabeleženo je nekoliko takvih slučajeva.

Počni! Kriknuo je Džoin glas. Moja verzija njenog glasa je obično bila mirna i sabrana; ovog puta je to bio vrisak. Prekini da oklevaš i počni!

Posegao sam za prekidačem mašine i setio se dana kada sam izbrisao Vord 6 iz kompjutera. Zbogom, stari druže, to sam pomislio.

„Molim te da ovo uspe,” rekao sam. „Molim te.”

Spustio sam ruku i pritisnuo prekidač. Mašina se uključila. Glava sa fontom Kurijer je napravila preliminarni okret, kao balerina koja stoji na prstima i čeka da nastavi. Podigao sam list papira i video kako moji znojavi prsti ostavljaju tragove. Nisam mario za to. Uvukao sam ga u mašinu, centrirao i napisao:

Prvo poglavlje

i čekao da počne oluja.

ČETRNAESTO
POGLAVLJE

Zvonjava telefona - ili, tačnije, kako sam ja doživeo zvonjavu telefona - ličila je na škripu moje stolice ili zujanje stare električne mašine. U početku mi se činilo da dopire iz daleka, a da se onda približava kao voz koji zviždi na ulazu u raskrsnicu.

Nije bilo telefona u mojoj i Džoinoj radnoj sobi; telefon na gornjem spratu, sa starim rotirajućim brojčanikom je stajao na stočiću u hodniku između njih - Džo ga je zvala „ničija zemlja". Tamo mora da je bilo 32 stepena, ali je vazduh ipak bio svež u odnosu na radnu sobu. Bio sam tako mastan od znoja da sam ličio na malo trbušastiju verziju mišićavih momaka koje sam ponekad viđao u teretani.

„Halo?”

„Majk? Da te nisam probudila? Jesi li spavao?” To je bila Meti, ali drugačija od one sinoć. Ova nije bila uplašena, čak ni pažljiva; ova je zvučala tako srećno da se skoro topila. To je skoro sigurno bila Meti koja je privukla Lensa Devora.

„Nisam spavao,” rekao sam. „Malo sam pisao.”

„Zezaš! Rekao si da si se povukao.”

„Tako sam i mislio,” rekao sam, „ali možda sam malo požurio. Šta ima novo? Zvučiš presrećno.”

„Upravo sam završila razgovor sa Džonom Storouom...“

Stvarno? Koliko dugo sam uopšte bio na drugom spratu? „Pogledao sam na ruku i našao sam bledi krug. Malo je prošlo vreme pega i plikova, kako smo govorili kada smo bili deca; sat mi je ostao dole u spavaćoj sobi, verovatno u lokvi vode iz prevrnute čaše.

„... njegove godine, i da će da pozove na sud njegovog drugog sina!

„E-ej,” rekao sam. „Izgubio sam se. Vrati se unazad i uspori.”

Usporila je. Navođenje važnih novosti nije trajalo dugo (retko traje): Storou dolazi sutra. Sleće na Okružni aerodrom i odseda u Lukaut hotelu na Kesi Vjuu. Njih dvoje će se naći u petak da razgovaraju o tužbi. „O, i pronašao ti je advokata,” rekla je. „Da ide s tobom da daš izjavu. Mislim da je iz Luistona.”

Sve je dobro zvučalo, ali je od samih činjenica bilo važnije to što je Meti povratila volju za borbom. Do ovog jutra (ako je još uvek jutro; svetlo koje je dopiralo sa prozora iza pokvarenog klima uređaja tvrdilo je da jeste, ali ne zadugo) nisam shvatio koliko je bila mračna ova mlada žena u crvenoj haljini i čistim belim patikama. Koliko je daleko otišla u ubeđivanju sebe da će izgubiti dete.

„To je sjajno. Mnogo mi je drago, Meti.”

„Ti si to postigao. Da si ovde, dobio bi najveći poljubac u životu.”

„Rekao ti je da možeš da dobiješ na sudu, zar ne?”

„Da.”

„A ti mu veruješ.”

„Da!” Onda joj se glas malo utišao. „Nije baš bio oduševljen kada sam mu rekla da smo sinoć večerali zajedno.”

„Ne,” rekao sam. „Nisam ni mislio da će biti.”

„Rekla sam mu da smo jeli u dvorištu, a on je rekao da je dovoljno da smo ušli zajedno unutra na šezdeset sekundi da počne ogovaranje.”

„Rekao bih da ima uvredljivo loše mišljenje o Jenki ljubavnicima,” rekao sam, „ali, naravno, on je iz Nju Jorka.”

Smejala se jače nego što je moja mala šala zasluživala, pomislio sam. Iz poluhisteričnog olakšanja što sada ima dva zaštitnika? Zato što je seks kao tema, za nju ipak malo tugaljiv? Najbolje bi bilo ne špekulisati dalje.

„Nije me baš mnogo grdio, ali mi je jasno dao do znanja da sledeći put hoće. Kada se ovo završi, pozvaću te na pravu klopu. Biće sve što želiš, baš onako kako želiš.”

Sve što želiš, baš onako kako želiš. I bila je, blagi Bože, potpuno nesvesna da ono što govori može i drugačije da se protumači - kladio bih se u to. Zatvorio sam oči na trenutak, smešeći se. Zašto se ne bih smešio? Sve što je govorila je zvučalo savršeno, naročito kada se odbace stege Majkl Nunanovog prljavog uma. Zvučalo je kao da nas čeka kraj iz bajke, ako budemo imali dovoljno hrabrosti i ostanemo na dobrom putu. I ako ja uspem da se suzdržim da ne muvam devojku dovoljno mladu da mi bude ćerka... na javi, naravno. Ako ne uspem, verovatno zaslužujem sve što će mi se dogoditi. Ali Kajra Devor ne zaslužuje. Ona je kao znak na haubi automobila, osuđen da ide gde ga kola odvezu. Ako mi neke loše ideje padnu na pamet, dobro bi mi došlo da se toga setim.

„Ako sudija pošalje Devota kući praznih ruku, odvešću te u „Renoarove noći“ u Portlandu i kupicu ti devet porcija francuske klope,” rekao sam. I Storoua, takođe. Čak ću se isprsiti i za advokata s kojim izlazim u petak. Ima li ko bolji od mene, a?”

„Niko koga znam,” rekla je, ozbiljna. „Vratiću ti, Majk. Sada sam švorc, ali neću zauvek biti. Ako treba, vraćaću ti celog života.”

„Meti, ne moraš da...“

„Moram,” rekla je sa tihom neumoljivošću. „Moram. A danas moram još nešto da uradim.”

„Šta to?” Sviđalo mi se da je slušam ovakvu kakva je jutros - srećna i slobodna, kao zatvorenik koji je upravo pomilovan i pušten iz zatvora - ali sam već s čežnjom gledao u vrata radne sobe. Danas neću moći još mnogo da radim, završiću pečen kao jabuka ako pokušam, ali sam hteo da napišem još stranicu, dve. Radi ono što želiš.

„Moram da kupim Kajri velikog medu u Volmartu u Kesi Roku,” rekla je. „Reći ću joj da je to zato što je bila dobra, jer ne smem da joj kažem da je zbog toga što je šetala po sred puta kad si ti tuda naišao.”

„Samo da ne bude crn,” rekao sam. Reči su izletele pre nego što sam ih uopšte bio svestan.

„A?” Zvučala je zbunjeno i sumnjičavo.

„Uh, stao sam na trn; donesi i meni jednog,” rekao sam, a reči su još jednom kliznule u liniju pre nego što sam i sam znao da su tu.

„Možda i hoću,” rekla je, zainteresovana. Onda se opet uozbiljila. „I, ako sam sinoć rekla nešto što te je rastužilo, čak i na minut, žao mi je. Nikada ne bih...”

„Ne brini,” rekao sam. „Nisam nesrećan. Malo sam zbunjen i to je sve. U stvari, već sam poprilično zaboravio na Džoin misteriozni sastanak.” Laž, ali dobronamerna.

„Tako je možda i najbolje. Neću te više zadržavati - idi da radiš. To je ono što želiš, zar ne?”

Zapanjio sam se. „Zašto si to rekla?”

„Ne znam, samo sam... Ućutala je. I odjednom sam shvatio dve stvari: šta je htela da kaže i zašto nije rekla. Sanjala sam te sinoć. Sanjala sam nas dvoje zajedno. Trebalo je da vodimo ljubav, i jedno od nas je reklo „Radi šta želiš„. Ili, ne znam, možda smo to oboje rekli.

Možda su ponekad duhovi živi - umovi i želje razvedeni od tela, otključani impulsi koji lebde, nevidljivi. Duhovi i, da, utvare iz dubine.

„Meti? jesi li još uvek tu?”

„Naravno. Da li želiš da ti se javljam? Ili ćeš čuti šta se događa od Džona Storoua?”

„Ako se ne budeš javila, biću stvarno ljut. Strašno.”

Nasmejala se. „Onda hoću. Ali ne dok pišeš. Zdravo, Majk. I hvala još jednom. Mnogo.”

Rekao sam zdravo, pa onda stajao tu na trenutak i gledao stari bakelitni telefon. Zvaće i obaveštavaće me, ali ne kada radim. Kako će znati kada je to? Jednostavno će znati. Kao što sam ja sinoć znao da laže kada je rekla da su Džo i čovek sa zakrpama na rukavima sakoa otišli u pravcu parkinga. Meti je nosila beli šorc i kratku majicu bez rukava kad je zvala, danas nije bilo suknje ili haljine jer je sreda, a biblioteka je zatvorena sredom.

Ne znaš ti ništa. Sve to si izmislio.

Ali nisam. Da sam izmišljao, verovatno bih je obukao u nešto malo stimulativnije - u komplet donjeg veša „vesela udovica" iz Viktoria’s Secret, možda.

Ta misao je prizvala drugu. Radi šta želiš, rekle su. Obe. Radi šta želiš. Tu rečenicu sam znao odnekle. Dok sam bio na Ki Largu, pročitao sam esej u Atlantic Monthly o pornografiji koji je napisala neka feministkinja. Nisam bio siguran koja, samo znam da nije bila ni Naomi Vulf, ni Kamil Palja. Ova žena je bila pomalo konzervativna i pomenula je tu frazu. Seli Tizdejl, možda? Ili je moj um samo čuo distorziran eho imena Sara Tidvel? Kog god bila, tvrdila je da je „uradi šta želiš” osnova pornografije koja cilja na muškarce. Žene zamišljaju da je govore u situacijama povezanim sa seksom; muškarci zamišljaju da im se govori. I onda je nastavila da kada se seks u stvarnom svetu izvitoperi u nešto loše - nešto nasilno, ponekad sramno, ponekad samo neuspelo sa tačke gledišta žene - pornografija je često neoptuženi ko-zaverenik. Muškarac je sklon da se besno okrene ka ženi i kaže: „Ti si to želela! Prekini da lažeš i priznaj! Ti si to želela!"

Spisateljica je tvrdila da je ono čemu se svaki muškarac nada da će čuti u krevetu upravo: Uradi ono što želiš. Ujedi me, liži mi nožne prste, pij vino iz mog pupka, daj mi četku za kosu i podigni bulju da te izudaram, nema veze. Radi šta želiš. Vrata su zatvorena i mi smo tu, ali si u stvari samo ti tu, ja sam samo voljni dodatak tvojim fantazijama i samo si ti tu. Nemam svojih želja, svojih potreba ili tabua. Radi šta želiš ovoj senci, ovoj fantaziji, ovom duhu.

Smatrao sam da je pola toga o čemu govori sranje; pretpostavka da muškarac može da doživi stvarno seksualno zadovoljstvo samo ako pretvori ženu u neko priručno sredstvo za drkanje, više govori o posmatraču nego o učesnicima. Ova dama je bila veoma elokventna i duhovita, ali je između redova govorila ono šta je Somerset Mom, Džoin miljenik, napisao za svoj lik Sejdi Tompson u „Kiši”, priči napisanoj pre osamdeset godina: muškarci su svinje, prljave, odvratne svinje, svi od reda. Ali mi nismo svinje, nismo zveri, ili bar nismo ako nas ne doteraju dotle, ako nas ne doteraju do ekstrema. A ako nas doteraju, to često nema veze sa seksom; više sa teritorijom. Čuo sam da feministkinje tvrde da su za muškarce seks i teritorija ista stvar, a to je daleko od istine.

Otišao sam do radne sobe, otvorio vrata, a iza mene se ponovo začuo telefon. I evo još jednog poznatog osećaja: ljutnja prema telefonu, poriv da ga jednostavno iščupam i razbijem o zid. Zašto je ceo svet morao da zove baš kada pišem? Zar nisu mogli samo... pa... da me puste da radim ono što želim?

Neubedljivo sam se nasmejao i vratio do telefona, na kome se video mokar otisak ruke od prošlog razgovora.

„Halo?”

„Rekao sam ti da budeš na vidnom mestu kada si s njom.”

„Dobro jutro i tebi, advokate Storou.”

„Ti mora da si u drugoj vremenskoj zoni, druže. Ovde kod mene u Njujorku je jedan i petnaest.”

„Večerao sam s njom,” rekao sam. „Napolju. Doduše, čitao sam maloj priču i pomogao sam joj da je stavi u krevet, ali...

„Mogu da zamislim kako pola grada već misli da se razbijate od karanja, a druga polovina će to misliti kad vidi da je ja zastupam u sudu.” Ali nije zvučao stvarno ljuto, zvučao je kao da ima dobar dan.

„Da li mogu da te nateraju da kažeš ko plaća za tvoje usluge?” pitao sam. „Na saslušanju, mislim?”

„Ne.”

„A na davanju izjave u petak?”

„Pobogu, ne. Dardžin bi izgubio sav kredibilitet tutora ad litem ako bi krenuo u tom pravcu. Isto tako, njima ide u korist da se drže podalje od priče o seksu. Oni su koncentrisani na dokazivanje da je Meti nepodobna i nebrižljiva majka, a možda i nasilna. Dokazivanje da mama nije časna sestra ne pali još od vremena kad se Kramer protiv Kramera pojavio u bioskopima. Niti je to srž njihovog problema.” Sada je zvučao savršeno razdragano.

„Pričaj.”

„Maks Devor ima osamdeset godina i razveden je. U stvari, dva puta je razveden. Pre nego što sud dodeli starateljstvo samcu njegovih godina, mora da se razmotri i pitanje sekundarnog starateljstva. To je, u stvari, najvažnija stvar ovde, osim optužbi da je majka zlostavlja i zapostavlja dete.”

„Koje su to optužbe, da li znaš?”

„Ne. Meti takođe ne zna, zato što su izmišljene. Uz put, mnogo je slatka..."

„Da, jeste.”

„... i mislim da će biti odličan svedok. Jedva čekam da je upoznam. A sada, prestani da me zagovaraš. Pričali smo o sekundarnom starateljstvu, zar ne?”

„Da.”

„Devor ima ćerku koja je proglašena mentalno nesposobnom i živi u nekoj ludnici u Kaliforniji - u Modestu, mislim. I nije baš dobra karta za starateljstvo.”

„I meni se čini.”

„Sin, Rodžer ima...” Čuo sam udaljeni sušanj stranica sveske...

„...pedeset četiri godine. Ni on nije baš piletina. Ipak, mnogo ljudi u tim godinama danas postaju očevi; ovo je vrli novi svet. Ali Rodžer je homoseksualac.”

Setio sam se Bila Dina kad je rekao, guzičar. Čujem da toga ima kol’ko voliš u Kaliforniji.

„Zar nisi rekao da seks nije važan?”

„Možda je trebalo da kažem da hetero seks nije važan. U određenim državama - Kalifornije je jedna od tih - ni homo seks nije važan... ili bar ne preterano. Ali ovaj slučaj se neće raspravljati u Kaliforniji. Raspravljaće se u Mejnu, gde su ljudi mnogo manje prosvećeni na temu kako dva venčana muškarca - jedan sa drugim, mislim - mogu da odgaje malu devojčicu.”

„Rodžer Devor je oženjen?” Dobro. Priznajem. Sada sam i ja postao nekako zgroženo razdragan. Bilo me je sramota - Rodžer Devor je samo čovek koji živi svoj život, a verovatno i nema neke velike veze sa ovdašnjim poslovima svog postarijeg oca - ali ipak.

„On i softver dizajner po imeni Moris Rajding su se venčali 1996., rekao je Džon. „To sam našao u kompjuterima u prvoj pretrazi. A ako ovo završi na sudu, imam nameru da to iskoristim koliko god mogu. Ne znam koliko - u ovom trenutku je nemoguće predvideti - ali ako mi se pruži šansa da sudu predočim sliku te male, plavooke devojčice kako raste sa dva postarija pedera koji verovatno najveći deo vremena provode na četu, raspravljajući šta su Kapetan Kirk i gos’n Spok radili kada se ugase svetla u zemlji oficira... pa, ako mi daju šansu, iskoristiću je.”

„Da nije to malo zlobno?” pitao sam. Čuo sam sebe kako govorim tonom čoveka koji očekuje da bude ismejan ili razuveren, ali se to nije dogodilo.

„Naravno da je zlobno. To je kao da skreneš iz trake na trotoar i pokupiš par nevinih prolaznika. Rodžer Devor i Moris Rajding ne diluju drogu, ne trguju malim dečacima i ne pljačkaju bakice. Ali ovo je spor za starateljstvo, a starateljstvo pretvara ljude u insekte čak mnogo više nego razvod. Ovaj slučaj i nije najgori, ali je odvratan zato što je tako jasan. Maks Devor je došao tu, u svoj rodni grad, iz samo jednog razloga: da kupi dete. To me strašno ljuti.”

Iskezio sam se, zamišljajući advokata koji liči na Elmera iz crtanog filma i stoji pored zečje rupe pored koje piše DEVOR sa sačmaricom u rukama.

„Moja poruka Devoru je veoma jednostavna: cena deteta je upravo skočila. I to toliko da je ni on ne može izdržati.”

„Ako to završi na sudu - to si rekao več nekoliko puta. Misliš da postoji šansa da Devor odustane i ode?”

„I to veoma dobra šansa, da. Rekao bih skoro sigurna, da nije tako star i navikao da dobija sve što poželi. Pitanje je, takođe i da li je još uvek dovoljno bistar da proceni šta je u njegovom interesu. Pokušaču da se nađem s njim i njegovim advokatom dok sam ovde, ali dosad nisam uspeo da doprem više od sekretarice.”

„Rodžete Vitmor?”

„Ne, mislim da je ona stepenicu više u hijerarhiji. Nisam razgovarao ni sa njom. Ali nameravam.”

„Pokušaj preko Ričarda Ozguda ili Džordža Futmena,” rekao sam. „Bilo koji od njih dvojice mogu da te spoje sa Devorom ili Devorovim glavnim savetnikom.”

„Hteo bih da razgovaram sa Vitmorovom u svakom slučaju. Ljudi kao Devor kada počnu da stare postaju sve ovisniji i ovisniji o svojim bliskim savetnicima, pa bi ona mogla biti ključ kojim bi ga mogli naterati da se mane ćorava posla. Takođe bi moglo da se desi da nam zadaje glavobolje. Možda ga ona nagoni na borbu jer misli da će sigurno pobediti, a možda i želi da gleda kako leti perje. A, možda se i uda za njega.”

„Uda za njega?”

„Zašto da ne? Dao bi joj da potpiše predbračni ugovor - ja to ne bih mogao da iskoristim na sudu, kao što ni oni ne smeju da pominju ko je mene unajmio - a to bi mu povećalo šanse da dobije.”

„Džon, video sam tu ženu. Ona ima najmanje sedamdeset.”

„Ali ona je potencijalni ženski igrač u raspravi o starateljstvu koje se tiče male devojčice, a negde je na stepenici između matorog Devora i homoseksualnog bračnog para. Treba to da imamo na umu.”

„Dobro.” Pogledao sam opet u vrata radne sobe, ali sa manje čežnje. Dođe trenutak kada više ne možeš da radiš, bez obzira da li to želiš ili ne, a mislim da sam tada dotle dogurao. Možda uveče...

„Advokat koga sam unajmio za tebe zove se Romeo Bisonet.” Zastao je. „Da li je moguće da mu je to pravo ime?”

„Je l’ on iz Luistona?”

„Da, kako znaš?”

„Zato što u Mejnu, naročito oko Luistona, to može da bude pravo ime. Da li treba da odem da se vidim s njim?” Nisam želeo da idem kod njega. Do Luistona ima pedeset milja putem koji je najčešće pretrpan kamp-prikolicama i kombijima. Želeo sam samo da odem na plivanje i da pošteno odspavam. Spavka bez snova.

„Ne moraš. Zovi ga i popričaj malo s njim. On je samo štit, zapravo - on će prigovarati ako ispitivanje izađe iz okvira incidenta od četvrtog jula. A o tome kaži istinu, celu istinu i samo istinu. Razumeš?”

„Da.”

„Prvo razgovaraj s njim, a onda se nađite u petak u... čekaj... tu je negde...” Ponovo su zašuštali listovi sveske. „Nađi se s njim u restoranu na auto putu 120 u devet i petnaest. Popijte kafu. Razgovarajte malo, upoznajte se, svađajte se oko toga ko će da plati račun... Ja ću biti sa Meti, pokušaću da izvučem iz nje što je više moguće. Mislim da ćemo morati da unajmimo privatnog detektiva.”

„Volim kad postane napeto.”

„A-ha. Potrudiću se da moji računi stižu kod tvog čoveka Goldejkera. On će ih poslati tvom agentu, a tvoj agent može...“

„Ne,” rekao sam. „Kaži Goldejkeru da ih šalje pravo ovamo. Harold je prava jevrejska mama. Koliko će me ovo koštati?”

„Sedamdeset pet hiljada dolara, minimum,” rekao je bez oklevanja. Bez traga izvinjavanja u glasu.

„Nemoj da kažeš Meti.”

„Dobro. Da li si počeo da se zabavljaš, Majk?”

„Da znaš da jesam,” rekao sam zamišljeno.

„Za sedamdeset pet hiljada, i treba.” Pozdravili smo se i Džon je prekinuo vezu.

Dok sam spuštao slušalicu, palo mi je na pamet da sam u ovih pet dana živeo više nego tokom poslednje četiri godine.

Ovog puta telefon nije zvonio i vratio sam se u radnu sobu, ali sam znao da sam za taj dan završio. Seo sam pred pisaću mašinu, napravio par proreda i počeo sebi da pišem podsetnik za sutra. Kakva kisela skalamerija je taj telefon, i kako malo dobrih vesti kroz njega čujemo! Danas je bio izuzetak, doduše, pa sam završio sa osmehom. Radio sam, ipak - radio. Deo mene se još uvek čudio što uopšte tu sedim, dišem bez muke, srce mi ravnomerno kuca, a na horizontu mojih emotivnih događanja nema ni traga stresu. Napisao sam:

(Dalje: Drejk u Rajford. Staje kod tezge sa povrćem da popriča sa vlasnikom, starim izvorom, izmisli mu neko dobro i interesantno ime. Slamnati šešir. Majica iz Diznilenda. Pričaju o Šeklfordu.)

Okretao sam valjak dok mašina nije ispljunula stranicu, stavio je na vrh rukopisa i nadrljao još jednu poruku: „Pozovi Teda Rozenkrajfa da ti kaže nešto o Raifordu.” Rozenkrajf je bio penzionisani marinac koji živi u Deriju. Zaposlio sam ga da bude asistent na nekim studijama koje su mi bile potrebne za nekoliko knjiga; za jedan projekat je morao da otkrije kako se pravi hartija, za drugi kakve su selidbene navike pojedinih ptica i da sazna nešto o arhitekturi grobnica u piramidama za treći. I uvek tražim „samo malo", nikada ne želim sve o prokletoj stvari. Moj moto pisca je „ne zbunjuj me činjenicama". Beletristika u stilu Artura Hejlija mi je potpuno strana - ne mogu to ni da čitam, a kamoli tako da pišem. Želim da znam taman toliko da mogu uverljivo da lažem. Rozi je to znao, pa smo uvek dobro sarađivali.

Ovog puta mi je trebalo „malo" o državnom zatvoru Raiford na Floridi, kako to stvarno izgleda. Takođe mi je trebalo malo o psihologiji serijskih ubica. Mislio sam da će Rozi verovatno biti srećan da me čuje... skoro isto koliko i ja, jer konačno imam razloga da zovem.

Podigao sam osam kucanih stranica sa duplim proredom i prelistao ih, i dalje zaprepašćen njihovim postojanjem. Da li je ključ mog problema sve vreme bila stara električna pisaća mašina? U svakom slučaju mi se tako činilo.

Ono što je iz mene izašlo je takođe bilo fenomenalno. Imao sam nekoliko ideja tokom mog četvorogodišnjeg sabatikla; piščeva blokada nije pokrivala i taj deo. Jedna je bila stvarno sjajna, jedna od onih koje bi sigurno postale roman da sam bio u stanju da pišem. Njih desetak sam klasifikovao kao „prilično dobre", što znači da nisu loše za početak... osim ako ne porastu i postanu misteriozne preko noći, kao čarobni pasulj. Većina njih su bile samo iskre, male „šta-ako” koje dolaze i odlaze kao zvezde padalice dok vozim ili šetam ili samo ležim noću u krevetu i čekam da zaspim.

Čovek u crvenoj majici je bio „šta-ako”. Jednog dana sam video čoveka koji pere izloge u Džej-Si Peni robnoj kući u Deriju - malo pre nego što se zatvorila. Mlada žena i muškarac su prošli ispod merdevina... to donosi nesreću, po starom verovanju. Ovo dvoje nisu znali gde idu, zapravo - držali su se za ruke, gledali jedno drugo u oči, potpuno zaljubljeni kako to samo dvadesetogodišnjaci ovog sveta mogu. Mladić je bio visok, dok sam ih posmatrao, glava mu je prošla pored nogu perača prozora toliko blizu da je malo falilo da ih zakači. Da se to dogodilo, cela skalamerija bi se srušila.

Ceo taj događaj se završio za pet sekundi. Pisanje Čoveka u crvenoj majici je trajalo pet meseci. Preciznije, cela knjiga je bila gotova u sekundi kada sam pomislio „šta-ako”. Zamislio sam da se dogodio sudar, umesto promašaja. Sve je krenulo odatle. Dalje pisanje knjige je bilo čisto sekretarsko odrađivanje.

Ideja na kojoj sam trenutno radio nije bila jedna od Majkovih Fantastičnih Ideja (Džoin glas je pažljivo naglašavao reči), ali nije bila ni „šta-ako”. Nije mnogo ličila ni na moje stare gotičke saspens zaplete; V.C. Endrjuz sa kurcem nije bila ni na vidiku. Ali, imala je težinu, kao prava stvar i ovog jutra mi je došla prirodno kao dah.

Endi Drejk je bio privatni detektiv na Ki Largu. Imao je četrdeset godina, bio je razveden, otac trogodišnje devojčice. Na samom početku je bio u kući g-đe Redžine Vajting na Ki Vestu. G-đa Vajting je imala malu kćer, staru pet godina. G-đa Vajting je bila udata za veoma bogatog građevinara, koji nije znao ono što je znao Endi Drejk: da je do 1992. godine Redžina Tejlor Vajting bila Tifani Tejlor, skupa kol-gerla iz Majamija.

Toliko sam napisao pre nego što je počeo da zvoni telefon. Ovo je ono što sam planirao da napišem tokom sledećih nekoliko nedelja, pretpostavivši da ću uspeti da održim ovu neverovatnu sposobnost da ponovo radim:

Jednog dana, kada je Keren Vajting imala tri godine, zazvonio je telefon dok su ona i njena majka sedele u đakuziju u dvorištu. Redžina je htela da zamoli baštovana da se javi, a onda je odlučila da to ipak uradi sama - baštovan koji obično radi za njih je imao grip, a ona nije želela da moli stranca za uslugu. Upozorivši kćer da mirno sedi, Redžina je ustala da se javi na telefon. Kada je Keren podigla ruku da je majka ne bi isprskala dok izlazi iz đakuzija, ispustila je lutku koju je kupala. Kada se savila da je podigne, kosa joj se zaglavila u jednom od moćnih odvoda đakuzija. (Čitao sam o ovakvom incidentu pre par godina i to je načelo priču u mojoj glavi).

Baštovan, neki anonimus koga su poslali sa biroa, je video šta se dogodilo. Pretrčao je travnjak, skočio na glavu u đakuzi i iščupao dete sa dna, ostavivši deo njene kose i kože sa temena u odvodu sa užasno jakim pritiskom. Davao joj je veštačko disanje dok se nije povratila. (Ovo će biti predivna scena puna napetosti, jedva čekam da je napišem.) Odbiće sve nagrade koje će mu nuditi histerična, presrećna majka, iako će na kraju pristati da joj da adresu da bi njen muž mogao da ga pronađe. Samo što će se i adresa i ime, Džon Sanborn, ispostaviti lažnim.

Dve godine kasnije je bivša kurva u srećnom braku videla čoveka koji joj je spasio dete na naslovnoj strani dnevnih novina. Objavili su njegovo ime, Džon Seklford, a bio je uhapšen zbog silovanja i ubistva devetogodišnje devojčice. I, nastavlja se članak, sumnja se da je počinio preko četrdeset drugih ubistava, u kojima su mnoge žrtve bila deca. „Da li ste uhvatili Kačketa?” jedan od novinara je urlao na konferenciji za štampu. „Da li je Džon Šeklford, Kačket?”

„Pa,” rekao sam dok sam silazio dole, „oni sigurno misle da jeste.”

Na jezeru se danas popodne čulo isuviše čamaca da bih se odlučio na kupanje bez kupaćih gaća. Navukao sam ih, prebacio peškir preko ramena i krenuo niz stepenice - one koje su bile osvetljene japanskim lampionima u mom snu - da sperem sa sebe znoj moje noćne more i neočekivanog jutarnjeg pregalaštva.

Između Sare i jezera su dvadeset i tri stepenika od železničkih pragova. Sišao sam niz četiri ili pet kada me je žestina onoga što mi se dogodilo pogodila. Usta su počela da mi se tresu. Boje neba i drveća su se zamutile kada su mi potekle suze. Iz mene je izašao zvuk - neka vrsta prigušenog jecaja. Snaga mi je napustila noge i pao sam na trupac. Na trenutak sam pomislio da je gotovo, da je to bila lažna uzbuna, ali sam onda počeo da plačem. Dok je najgore trajalo stavio sam u usta jedan kraj peškira, u strahu da čamdžije na jezeru ne čuju zvuke koje sam ispuštao; pomislili bi da se ovde odigrava ubistvo.

Plakao sam od bola zbog praznih godina koje sam proveo bez Džo, bez prijatelja i bez mog posla. Plakao sam iz zahvalnosti jer su te godine nerada izgleda prošle. Bilo je suviše rano da budem siguran - jedna lasta ne čini proleće, a osam strana prve verzije definitivno nisu oživela karijera - ali sam mislio da je možda stvarno tako. I plakao sam od straha, takođe, kao što plačemo kada je neko grozno iskustvo konačno za nama ili kada je neka strašna nesreća za dlaku sprečena. Plakao sam jer sam iznenada shvatio da sam šetao po beloj liniji otkada je Džo umrla, da sam išao po sred puta. Nekim čudom sam odnešen u bezbednost. Nisam imao pojma ko me je odneo, ali to je bilo u redu - to je bilo pitanje koje može da čeka neki drugi dan.

Sve sam to isplakao iz sebe. Onda sam otišao dole do jezera i skočio.

Hladna voda je više nego prijala mom pregrejanom telu; kao da sam vaskrsao.

PETNAESTO
POGLAVLJE

Recite vaše ime za zapisnik.”

„Majkl Nunan.”

„Adresa?”

„Deri je mesto prebivališta, ulica Benton broj 14, ali živim i u kući na TR-90, na jezeru Dark Skor. Adresa je Box 832. Kuća je na putu broj 42, jedno od skretanja sa šezdeset i osmice.”

Elmer Dardžin, tutor ad litem Kajre Devor je mahnuo debeljuškastom rukom, ili da odagna neku dosadnu bubu ili da mi da do znanja da je to dovoljno. Složio sam se da jeste. Osećao sam se kao ona mala devojčica iz komada Naš grad koja je za adresu navela Grovers Korner, Nju Hempšir, Amerika, severna hemisfera, Svet, solarni sistem, Mlečni put i um Boga. Bio sam nervozan. Napunio sam četrdeset godina i još uvek sam bio nevin po pitanju sudskih procedura - iako smo bili u sali za sastanke u firmi Dardžin, Piters i Džeret u ulici Bridž u Kesi Roku, ipak je to bila sudska procedura.

Na ovoj žurci sam video jedan detalj dovoljno čudan da bude vredan pomena. Stenograf nije koristio jednu od onih tastatura na postolju koje liče na velike digitrone, već stenomasku, aparat koji je nosio preko donjeg dela lica. Video sam ih i ranije, ali samo u crno-belim krimi-filmovima, onim u kojima se Den Darija ili Džon Pejn uvek voze u Bjuiku sa okruglim prozorčićima, sa namrgođenim izrazom lica i kamelom u zubima. Bilo je suludo baciti pogled u ugao i tamo videti čoveka koji izgleda kao najstariji borbeni pilot na svetu. Čuti sve što kažeš ponovljeno kao eho je bilo još luđe.

„Hvala gospodine Nunan. Moja žena je pročitala sve vaše knjige i kaže da ste joj vi omiljeni pisac. Samo sam hteo da to ude u zapisnik.” Dardžin se debelo zakikotao. Zašto da ne? On je bio debeo čovek. Volim većinu debelih ljudi - imaju široku narav da se slaže sa njihovim širokim strukovima. Ali, među njima postoji podgrupa koju sam nazvao Mali Zli Debeli Ljudi. S njima se ne treba kačiti ako baš ne morate; oni će vam spaliti kuću i silovati psa ako im date pola povoda i četvrtinu zgodne prilike. Retko koji od njih pređe metar šezdeset (procenio sam da je to i Dardžinova visina), a mnogi su ispod metar i po. Stalno se smeju, ali su im oči ozbiljne. Mali Zli Debeli Ljudi mrze ceo svet. Uglavnom mrze ljude koji mogu da pogledaju niz svoje telo i ugledaju svoja stopala. Tu spadam i ja, mada jedva.

„Molim Vas, zahvalite se supruzi u moje ime, gospodine Dardžin. Siguran sam da može da vam preporuči jedan od mojih naslova za početak.”

Dardžin se zakikotao. Desno od Dardžina se njegova asistentkinja - lepa devojka koja je izgledala kao da je završila fakultet pre sedamnaest minuta - zakikotala. Levo od mene se zakikotao Romeo Bisonet. U uglu je najstariji svetski borbeni pilot samo nastavio da mrmlja u stenomasku.

„Čekaću verziju na velikom platnu,” rekao je. Oči su mu odavale neki ružan sjaj. Kao da je znao da nikada nije snimljen ni jedan film po mojim knjigama - samo televizijski film po Biti dvoje koji je bio gledan otprilike kao i nacionalno takmičenje u presvlačenju sofa. Nadao sam se da smo završili sa onim što ovaj debeli mali drkadžija smatra kurtoazijom.

„Ja sam tutor ad litem Kajre Devor,” rekao je. „Da li znate šta to znači, gospodine Nunan?”

„Mislim da znam.”

„To znači,” Dardžin je mleo, „da sam postavljen od strane sudije Rankorta da odlučim - ako mogu - šta je najbolje za dobrobit Kajre Devor, ako bude došlo do rasprave o starateljstvu. Sudija Rankort u tom slučaju ne mora da zasnuje svoju odluku na mojim zaključcima, ali se to u većini slučajeva ipak događa.”

Pogledao je u mene, a ruke su mu ležale sklopljene na praznom bloku. Lepa asistentkinja je, naprotiv, žvrljala kao luda. Možda nije verovala borbenom pilotu. Dardžin je izgledao kao da čeka aplauz.

„Da li je to bilo pitanje, gospodine Dardžin?” pitao sam, a Romeo Bisonet me je lako i uvežbano kvrcnuo po nožnom članku. Nije trebalo da ga pogledam da znam da to nije bilo slučajno.

Dardžin je napućio usne koje su bile tako glatke i vlažne da su izgledale kao da je stavio providni sjaj. Otprilike dvanaest dlaka je bilo talasasto očešljano na njegovoj blistavoj ćeli. Uputio mi je dug, strpljiv pogled, odmeravajući me. Iza tog pogleda se nazirala sva nepomirljiva ružnoća Malih Zlih Debelih ljudi. S kurtoazijom je gotovo, nego šta. Bio sam siguran u to.

„Ne, gospodine Nunan, to nije bilo pitanje. Prosto sam mislio da bi voleli da znate zbog čega smo vas pozvali da ostavite svoje divno jezero tako lepog jutra. Možda sam pogrešio. Sada, ako...“

Začulo se odlučno kucanje na vratima, praćeno vašim i našim prijateljem Džordžom Futmenom. Danas je sportski Klivlend stil zamenjen oker uniformom zamenika šerifa, kompletiranom opasačem. Lepo se poslužio očima asistentkinjinim grudnim košem, izloženim u plavoj svilenoj bluzi, pa joj pružio fasciklu i kasetofon. Uputio mi je kratak, značajan pogled kada je izlazio. Sećam te se, druškane, rekao je pogled. Mudroser pisac, jeftin za izdržavanje.

Romeo Bisonet je nagnuo glavu ka meni. Rukom je pokrio prostor između mog uveta i njegovih usana. „Devorova kaseta,” rekao je.

Klimnuo sam da pokažem da sam razumeo i ponovo se okrenuo ka Dar džinu.

„Gospodine Nunan, upoznali ste Kajru Devor i njenu majku, Meri Devor, zar ne?”

Kako dobiješ Meti od Meri, pitao sam se... a onda sam znao, kao što sam znao za beli šorc i kratku majicu bez rukava. Meti je prvi Kajrin pokušaj da izgovori Meri.

„Gospodine Nunan, da vas ne zadržavamo?”

„Nema potrebe za sarkazmom, zar ne?” pitao je Bisonet. Njegov ton je bio blag, ali mu je Dardžin uputio pogled koji je nagoveštavao da će se Bisonet, ako Mali Zli Debeli Ljudi ostvare svoj cilj, dominaciju nad svetom, naći na prvom autobusu koji vozi u gulag.

„Izvinite,” rekao sam pre nego što je Dardžin stigao da odgovori. „Samo sam odlutao na trenutak.”

„Ideja za novu priču?” Pitao je Dardžin, iskrivivši svoje sjajne usne u osmeh. Izgledao je kao žaba krastača u sportskom sakou. Okrenuo se ka borbenom pilotu, rekao mu da izbriše ovo poslednje, pa ponovio svoje pitanje o Kajri i Meti.

Da, rekao sam, upoznao sam ih.

„Jedanput ili više nego jedanput?”

„Više nego jedanput.”

„Koliko puta ste se videli?”

„Dva puta.”

„Da li ste, takođe i razgovarali sa Meri Devor telefonom?”

Već su se ta pitanja kretala u pravcu koji mi nije bio prijatan.

„Da.”

„Koliko puta?”

„Tri puta.” Treći put je bilo juče, kada je zvala da pita da li bih se pridružio njoj i Storou na ručku u gradskom parku posle davanja izjave. Ručak u sred grada pred Bogom i svima... mada, sa advokatom pratiocem kakve veze ima?

„Da li ste razgovarali telefonom sa Kajrom Devor?”

Kakvo blesavo pitanje! A niko me nije ni pripremio za njega. Verovatno ga je delimično zbog toga i postavio.

„Gospodine Nunan?”

„Da, razgovarao sam s njom jednom

„Možete li da nam opišete prirodu tog razgovora?”

„Pa...“ Pogledao sam bojažljivo u Bisoneta, ali od njega nije dolazila pomoć. Očigledno ni on nije znao ništa o ovome. „Meti...“

„Pardon?” Dardžin se nagnuo u napred koliko god je mogao. Oči su mu bile pune skrivene namere u svojim ružičastim džepovima od mesa. „Meti?”

„Meti Devor. Meri Devor.”

„Zovete je Meti?”

„Da,” rekao sam i dobio neizdrživu želju da dodam: U krevetu! Tako je zovem u krevetu! Vičem „Oh, Meti, tako, ne prekidaj, tako! „Tako mi se predstavila kada smo se upoznali. Upoznao sam je...“

„Stići ćemo do toga, ali sada me interesuje vaš telefonski razgovor sa Kajrom Devor. Kada je to bilo?”

„Juče.”

„Ko je zvao?”

„Me... Meri Devor.” Sada će da pita zašto je zvala, pomislio sam, a ja ću reći da je htela još jedan seks-maraton, a za predigru ćemo jedno drugo hraniti jagodama prelivenim čokoladom i gledati fotografije golih debelih patuljaka.

„Kako to da je Kajra Devor razgovarala s vama telefonom?”

„Pitala je da li može. Čuo sam da je rekla majci kako ima nešto da mi kaže.”

„I šta vam je rekla?”

„Da se prvi put kupala u peni.”

„Da li vam je takođe rekla da je kašljala?”

Tiho sam ga gledao. U tom trenutku sam shvatio zašto ljudi mrze advokate, posebno ako ih potkače oni koji dobro rade svoj posao. „Gospodine Nunan, da li želite da ponovim pitanje?”

„Ne,” rekao sam, pitajući se odakle mu te informacije. Da nije ta kopilad prisluškivala Metin telefon? Moj telefon? Oba? Možda sam tada prvi put razumeo iz ličnog iskustva šta znači imati pola milijarde dolara. Sa toliko love možeš da ozvučiš mnogo telefona. „Rekla je da joj je majka gurnula balončiće pene u lice, pa se zakašljala. Ali bila je...“

„Hvala, gospodine Nunan, sada se okrenimo..."

„Pustite ga da završi,” rekao je Bisonet. Činilo mi se da je već na sebe preuzeo više nego što je očekivao u ovoj proceduri, ali mislim da nije mario. Bio je čovek pospanog izgleda, sa poverljivom, žalobnom njuškom ptičara. „Ovo nije sudnica, a ni unakrsno ispitivanje.”

„Ja moram da razmišljam o dobrobiti devojčice,” rekao je Dardžin. Zvučao je i pompezno i ponizo, kombinacija koja se slagala kao krem od čokolade i čorba od kupusa. „To je odgovornost koju uzimam veoma ozbiljno. Ako vam se učinilo da vas salećem, gospodine Nunan, izvinjavam se.”

Nisam se potrudio da prihvatim izvinjenje - tako bi i ja ispao folirant. „Sve što sam hteo da kažem je da se Ki smejala kada mi je to rekla. Rekla je da su se ona i njena majka gađale penom. Kada se njena majka ponovo javila i ona se smejala.”

Dardžin je otvorio fasciklu koju je doneo Futmen i brzo je prelistavao dok je govorio, kao da nije čuo ni reč. „Njena majka... Meti, kako je zovete.”

„Da. Zovem je Meti. Kako to da uopšte znate o čemu smo razgovarali u našem privatnom telefonskom razgovoru?”

„To nije vaša stvar, gospodine Nunan.” Izabrao je jedan list papira i zatvorio fasciklu. Podigao je papir na kratko, kao doktor kada gleda randgenski snimak i video sam da je prekriven jednoprorednim kucanim tekstom. „Da se vratimo na vaš prvi susret sa Meri i Kajrom Devor. To je bilo četvrtog jula, zar ne?”

„Da.”

Dardžin je klimao. „Jutro četvrtog. I prvo ste upoznali Kajru Devor.”

„Da.”

„Upoznali ste prvo nju samu, jer njena majka u to vreme nije bila tamo, zar ne?”

„To pitanje je loše formulisano, gospodine Dardžin, ali valjda je odgovor da.”

„Laska mi što mi čovek koji je bio na bestseler listama isprivlja gramatiku,” rekao je Dardžin, smešeći se. Osmeh je poručivao da bi sada voleo da vidi i mene u onom autobusu za gulag, pored Bisoneta. „Recite nam o tom susretu, prvo sa Kajrom, a onda sa Meri Devor. Ili Meti, ako vam se tako sviđa.”

Ispričao sam priču. Kada sam završio, Dardžin je stavio kasetofon ispred sebe. Nokti na njegovim kratkim, ćevapolikim prstima bili su isto tako sjajni kao i njegove usne.

„Gospodine Nunan, vi ste mogli da pregazite Kajru, to je istina, zar ne?”

„Nikako, Vozio sam trideset pet - po ograničenju brzine tamo kod samousluge. Imao sam i više nego dovoljno vremena da stanem pošto sam je ugledao."

„Šta bi bilo da ste dolazili iz drugog pravca, na primer - da ste vozili na sever, umesto na jug. Da li bi je i tada videli na vreme?”

To je bilo poštenije pitanje od većine drugih, u stvari. Neko ko bi vozio iz suprotnog pravca bi imao mnogo manje vremena da reaguje. Ipak...

„Da,” rekao sam.

Dardžin je podigao obrve. „Da li ste sigurni u to?”

„Da, gospodina Dardžin. Možda bih morao malo jače da pritisnem kočnicu, ali...

„Sa trideset pet na sat.”

„Da, sa trideset pet. Rekao sam Vam, to je ograničenje..."

„...na tom određenom delu puta šezdeset osam. Da, to ste mi rekli. Rekli ste. Da li, po vašem iskustvu, većina ljudi poštuje to ograničenje?”

„Nisam proveo mnogo vremena na TR-u od 1993, pa ne mogu...”

„Dajte, gospodine Nunan, molim vas - ovo nije scena iz jedne od vaših knjiga. Samo odgovarajte na pitanja ili ćemo ovde sedeti do ujutru.”

„Dajem sve od sebe, gospodine Dardžin.”

Uzdahnuo je, priteran uza zid. „Vlasnik ste kuće na jezeru Dark Skor od osamdesetih godina, zar ne? A ograničenje brzine oko Lejkvju samousluge, pošte i auto servisa Diki Bruksa - dakle, u onom delu koga zovu Nort Vilidž - se otada nije promenilo, zar ne?”

„Ne,” priznao sam.

„Da se vratim na početno pitanje, onda - da li po vašem mišljenju većina ljudi poštuje ograničenje brzine od trideset pet na sat na tom delu puta?”

„Ne mogu da govorim o većini jer nisam radio analizu ponašanja u saobraćaju za taj deo, ali mislim da mnogi ne poštuju.”

„Da li bi želeli da čujete svedočenje zamenika šerifa okruga Kesi o tome gde se na TR-u piše najviše saobraćajnih kazni, gospodine Nunan?”

„Ne,” rekao sam, sasvim iskreno.

„Da li je još neko vozilo prošlo kada ste razgovarali prvo sa Kajrom Devor, a onda i sa Meri Devor?”

„Da.”

„Koliko?”

„Ne znam tačno. Nekoliko.”

„Da nije tri?”

„Možda.”

„Pet?”

„Ne, verovatno ne toliko mnogo.”

„Ali ne znate tačno, zar ne?”

„Ne.”

„Zato što je Kajra Devor bila uzbuđena.”

„U stvari, baš je bila prisebna za dete...“

„Da li je plakala u vašem prisustvu?”

„Pa... da.”

„Da li je njena majka dovela do plača?”

„To nije fer.”

„Isto toliko nefer kao i dozvoliti da trogodišnje dete odšeta sredinom prometnog auto-puta u praznično jutro, po vašem mišljenju, ili ne baš toliko nefer?”

„Ej, o’ladi malo,” rekao je blago gospodin Bisonet. Nervoza se javila na njegovom mirnom, kerećem licu.

„Povlačim pitanje,” rekao je Dardžin.

„Koje?” pitao sam.

Umorno me pogledao, kao da je hteo da kaže kako stalno mora da trpi kretene kao što sam ja i da je navikao na takvo ponašanje. „Koliko automobila je prošlo od trenutka kada ste podigli dete i odneli je na bezbedno mesto do momenta kada ste se vi i Devorove rastali?”

Mrzeo sam onaj deo „odneli na bezbedno mesto", ali je starac već ponavljao pitanje u stenomasku dok sam formulisao odgovor. A to sam, u stvari, i učinio. Nisam ga mogao izbeći.

„Rekao sam Vam, nisam siguran.”

„Pa, dajte mi slobodnu procenu.”

„Možda tri.”

„Uključujući i samu Meri Devor? Koja je vozila -" Pogledao je papir koji je izvadio iz fascikle. - „džip Skaut iz 1982?”

Setio sam se kako je Ki rekla Meti vozi brzo i shvatio na šta je Dardžin ciljao. A ja nisam mogao ništa da preduzmem.

„Da, vozila je ona i vozila je džip. Ne znam iz koje godine.”

„Da li je vozila ispod dozvoljene brzine, dozvoljenom brzinom ili je prekoračila dozvoljenu brzinu kada je prošla pored mesta na kome ste stajali sa Kajrom u naručju?”

Vozila je najmanje pedeset, ali rekao sam Dardžinu da nisam siguran. Nagovarao me je da pokušam - odbio sam najpristojnije moguće.

Ponovo je podigao papir. „Gospodine Nunan, da li bi vas iznenadilo kada bih vam rekao da su dva svedoka - Ričard Bruks mlađi, vlasnik auto-servisa i Rojs Meril, penzionisani stolar - tvrdili kako je g-đa Devor vozila mnogo brže od trideset i pet na sat kada je prošla mesto na kome ste stajali?”

„Ne znam,” rekao sam. „Bavio sam se devojčicom.”

„Da li bi vas iznenadila procena Rojsa Merila da je išla bar šezdeset na sat?”

„To je smešno. Kada bi stala na kočnicu, zanela bi se u stranu i prevrnula se u jarak.”

„Tragovi guma koje je izmerio zamenik Futmen pokazuju da je vozila najmanje pedeset milja na sat,” rekao je Dardžin. To nije bilo pitanje, ali me je ipak gledao izazivački, kao da me poziva da se još malo borim i potonem još dublje u ovu štrokavu rupu. Ništa nisam rekao. Dardžin je ponovo sklopio ruke i nagnuo se preko njih ka meni. Izazivački pogled je nestao.

„Gospodine Nunan, da niste odneli Kajru Devor na ivicu puta - da je niste spasli - da li je moglo da se desi da je pregazi njena rođena majka?” Ovo je bilo najvažnije pitanje, a kako da odgovorim? Bisonet mi nije slao nikakve znake koji bi pomogli; izgledalo je kao da pokušava da pogledom uspostavi kontakt sa lepom asistentkinjom. Pomislio sam na knjigu koju je Meti čitala uz „Bartlbija" - Tihi svedok, Ričarda Norta Patersona. Za razliku od onih Grišamovih, Patersonovi advokati uvek izgledaju kao da znaju šta rade. Prigovor, gospodine sudija, traži špekulaciju od strane svedoka.

Slegnuo sam ramenima. „Izvinite, ne znam - ostavio sam kristalnu kuglu kod kuće.”

Ponovo sam ugledao ružni odsjaj u Dardžinovim očima. „Gospodine Nunan, uveravam vas da ćete, ako ne odgovorite na ovo pitanje ovde, biti vraćeni sa Malibua ili Uskršnjeg ostrva da na njega odgovorite kasnije.”

Opet sam slegnuo. „Već sam vam rekao da sam bio okupiran detetom. Ne mogu vam reći koliko brzo je vozila njena majka, ili koliko je oštar vid gospodina Merila, ili da li je zamenik Futmen izmerio prave tragove guma. Na tom delu putu ima odrane gume koliko volite, da vam kažem. Pa čak i da pretpostavimo da je vozila pedeset? Da je čak vozila pedeset i pet, uzmimo to. Ona ima dvadeset i jednu godinu, Dardžin. Sa dvadeset i jednom, njene vozačke sposobnosti su na vrhuncu. Verovatno bi izbegla dete, i to lako.”

„Mislim da bi to bilo dovoljno.”

„Zašto? Zato što niste dobili ono što želite?” Bisonetova cipela je ponovo kvrcnula moj članak, ali sam je ignorisao. „Ako ste na Kajrinoj strani, zašto onda zvučite kao da ste na strani njenog dede?”

Mali zlobni osmeh je dodirnuo Dardžinove usne. Onaj što kaže, Dobro, mudrijašu, hoćeš da se igramo? Privukao je kasetofon bliže sebi. „Kad već pominjete Kajrinog dedu, gospodina Maksvela Devora iz Palm Springsa, hajde da malo porazgovaramo o njemu, hoćete?”

„Vi vodite program.”

„Da li ste ikada razgovarali telefonom sa Maksvelom Devorom?"

„Da.”

„Lično ili telefonom?”

„Telefonom.” Hteo sam da dodam da se nekako dokopao mog neobjavljenog broja, pa sam se setio da je i Meti uradila isto i odlučio da ćutim.

„Kada je to bilo?”

„Prošle subote uveče. U noći četvrtog jula. Zvao me je dok sam gledao vatromet.”

„I da li je tema razgovora bila vaša jutarnja avantura?” Dok je to pitao, Dardžin je zavukao ruku u džep i izvadio kasetu. Bilo je nečeg razmetljivog u tom gestu; u tom trenutku je izgledao kao mađioničar koji vam pokazuje obe strane svilene maramice. I blefirao je. Nisam mogao biti siguran u to... pa ipak jesam. Devor je snimio naš razgovor, naravno - taj tihi šum je ipak bio preglasan, a toga sam postao svestan čak i u toku razgovora s njim - i mislio sam da je to bilo na kaseti koju je sada Dardžin stavljao u kasetofon... ali je to bio blef.

„Ne sećam se,” rekao sam.

Dardžinova ruka se zamrzla u sred spuštanja providnog poklopca kasetofona. Pogledao me je sa iskrenom nevericom... i još nečim. Mislim da je to nešto bio potisnuti bes.

„Ne sećate se? Molim Vas, gospodine Nunan. Siguran sam da pisci vežbaju pamćenje razgovora, a ovaj se odigrao pre nedelju dana. Recite mi o čemu ste razgovarali.”

„Stvarno ne bih znao da vam kažem,” rekao sam mu ravnodušnim, bezbojnim glasom.

Na trenutak se Dardžin skoro uspaničio. Onda su mu se crte lica ispravile. Jedan izglancani nokat je klizio napred-nazad preko dugmića na kojima je pisalo REW, FF, PLAY i REC. „Kako je gospodin Devor počeo razgovor?”

„Rekao je dobro veče,” rekao sam blago; i začuo se kratki prigušeni zvuk iz pravca stenomaske. Možda je starac pročišćavao grlo, a možda se trudio da prikrije smeh.

Crveni pečati su cvetali na Dardžinovom licu. „A posle dobro veče? Šta onda?”

„Ne sećam se.”

„Da li ste mu rekli da su Meri Devor i njena kćer bile zajedno, gospodine Nunan? Da su zajedno brale cveće? Zar niste to rekli zabrinutom dedi kada se raspitivao o incidentu o kome je brujao ceo grad tog četvrtog jula?”

„O, Bože,” Bisonet je rekao. Podigao je jednu ruku iznad stola, a onda dlan te dodirnuo prstima druge, oblikujući sudijino T. „Tajm aut.”

Dardžin ga je pogledao. Crvenilo u njegovim obrazima je sada postalo još izraženije, a usne su mu se povukle i otkrile vrhove sitnih, urednih zuba. „Šta vi hoćete?” skoro je zarežao, kao da je Bisonet tek sad svratio, da mu ispriča nešto više o Jehovinim svedocima ili o Mormonskom putu.

„Hoću da prekinete da navodite ovog čoveka i hoću da se cela stvar sa branjem cveća izbriše iz zapisnika,” rekao je Bisonet.

„Zašto?” prasnuo je Dardžin.

„Zato što pokušavate da unesete u zapisnik stvari koje ovaj svedok nije rekao. Ako hoćete da prekinemo ovde na neko vreme i pozovemo na konsultaciju sudiju Rankorta, da vidimo šta on misli..."

„Povlačim pitanje,” rekao je Dardžin. Gledao me je sa dečjim bespomoćnim, osornim besom u očima. „Gospodine Nunan, da li želite da mi pomognete da radim svoj posao?”

„Želim da pomognem Kajri Devor ako mogu,” rekao sam.

„Odlično.” Klimnuo je kao da se nisam ogradio od njegovog pitanja. „Onda mi molim vas recite o čemu ste razgovarali vi i Maksvel Devor.”

„Ne sećam se.” Pogledao sam ga u oči. „Možda,” rekao sam, „vi možete da mi osvežite pamćenje.”

Na trenutak je bila tišina, kao ona koja ponekad prati uplaćivanje poslednjih opklada i prethodi otvaranju karata u pokeru sa visokim ulozima. Čak je i stari borbeni pilot bio tih i treptao je očima iznad stenomaske. Onda je Dardžin gurnuo kasetofon u stranu šakom (tako je stegnuo zube da se videlo da ima iste misli u glavi kao i ja kada pogledam u telefon) i vratio se na jutro četvrtog jula. Ništa nije pitao o večeri sa Meti i Ki u utorak i nije se vratio na moj razgovor sa Devorom - onaj u kome sam rekao sve one tupave i lako oborive stvari.

Nastavio sam da odgovaram na pitanja do pola dvanaest, ali je ispitivanje stvarno završeno kada je Dardžin odgurnuo kasetofon u stranu. Znao sam to, a siguran sam i on.

„Majk! Majk, ovamo!”

Meti je mahala sa jednog od stolova za piknik iza bine za orkestar. Bila je srećna i puna energije. Odmahnuo sam joj i krenuo u tom pravcu; provukao sam se kroz decu koja su se igrala, preskočio par tinejdžera koji su se vatali u travi i izbegao frizbi koji je vesto uhvatio jedan vučjak.

Sa njom je bio visok, mršav riđokos čovek, ali sam jedva stigao da ga pogledam. Meti me presrela dok sam još bio na stazi, stavila mi ruke oko vrata, zagrlila me - i to nije bio jedan od onih polovičnih dupe-u-vazduhu zagrljaja - i poljubila me u usta dovoljno jako da mi pritisne usne na zube.

Čuo se poprilično jak cmok kada se odvojila od mene. Leđima se nagla unazad i pogledala me sa neskrivenim ushićenjem. „Zar to nije najveći poljubac koji si ikada dobio?”

„Najveći u protekle četiri godine,” rekao sam. „Da li možeš time da se zadovoljiš?” A ako se ne odmakne od mene u sledećih par sekundi, dobiće i fizički dokaz koliko sam uživao.

„Valjda ću morati.” Okrenula se ka riđokosom momku sa čudnim prkosom. „Da li je to bilo u redu?”

„Verovatno ne,” rekao je, „ali bar niste u vidokrugu onih starkelja iz auto-servisa. Majk, ja sam Džon Storou. Drago mi je što smo se upoznali ovako uživo.”

Odmah mi se dopao, možda zato što sam ga zatekao kako sedi obučen u svoje trodelno njujorško odelo i uredno reda papirne tanjire na sto, dok mu je kovrdžava riđa kosa lepršala oko glave kao morska trava. Imao je svetao ten, prekriven pegama, onaj što ne može da pocrni već samo izgori i oljušti se. Kada smo se rukovali, činilo se da mu je čitava ruka od sitnih zglobova. Mora da je imao bar trideset; a izgledao je kao da je Metino godište i nagađao sam da treba da prođe bar još pet godina da može da kupi piće a da mu ne traže ličnu kartu.

„Sedi,” rekao je. „Imamo ručak od pet jela, - sendviči, koje ovde iz nepoznatih razloga zovu italijanskim... pržene štapiće mocarele... pomfrit s belim lukom... gumene bombone.”

„To je samo četiri,” rekao sam.

„Zaboravio sam piće,” rekao je i izvukao tri dugovrate flašice soka. „Hajde da jedemo. Meti vodi biblioteku od dva do osam petkom i subotom, a ovo baš na bi bio dobar momenat za izostajanje s posla.”

„Kako je prošao klub čitalaca sinoć?” pitao sam je. „Lindi Brigs te nije živu pojela, vidim.”

Nasmejala se, pljesnula rukama i prodrmala ih iznad glave. „Bila sam zvezda večeri! Apsolutni pogodak! Nisam se usudila da im kažem da sam sve najbolje ideje dobila od tebe...”

„Hvala Bogu na malim uslugama,” rekao je Storou. Vadio je svoj sendvič iz hartije u koju je bio umotan, pažljivo i pomalo sumnjičavo, koristeći samo vrhove prstiju.

„...i onda sam im rekla da sam prelistala par knjiga i u njima pronašla nekoliko stvari. Baš je bilo divno. Osećala sam se kao studentkinja.”

„Dobro.”

„Bisonet?" pitao je Džon Storou. „Gde je on? Nikada nisam upoznao tipa koji se zove Romeo.”

„Rekao je da mora da se vrati u Luiston. Žao mi je.”

„U stvari, bolje da smo u manjem broju, bar u početku.” Zagrizao je u sendvič - prodaju ih u dugim veknicama - i pogledao me, iznenađen. „Ovo nije loše.”

„Pojedi više od tri i navukao si se za ceo život,” rekla je Meti i zaglabala u svoj.

„Pričaj nam o davanju izjave,” rekao je Džon i sve sam im ispričao dok su jeli. Kada sam završio, podigao sam moj sendvič i prelio ga kečapom. Zaboravio sam kako je ukusan italijanski - sladak, kiseo i masan u isto vreme. Naravno da ništa što ima tako dobar ukus ne može da bude zdravo; to je datost. Pretpostavljam da bi čovek mogao postaviti sličan postulat o zagrljajima sa devojkama koje imaju zakonskih problema.

„Veoma interesantno," rekao je Džon. „Zaista veoma interesantno.” Uzeo je jedan štapić mocarele iz masne papirne kese, prelomio ga i gledao u rastopljenu belu slinu unutra sa nekom vrstom fasciniranog gađenja. „Ljudi ovde ovo jedu?” pitao je.

„Ljudi u Njujorku jedu riblje bešike,” rekao sam. „Žive.”

„Touche.” Umočio je komad u plastičnu posudicu sa sosom za špagete (u ovom kontekstu se to zove „umak za sir" u zapadnom Mejnu), i pojeo ga-

„Pa?” pitao sam.

„Nije loše. Samo, treba da budu vrući.”

Da, tu je bio u pravu. Jesti hladne štapiće mocarele je kao da jedeš hladne sline, primedba koju sam odlučio da zadržim za sebe ovog lepog letnjeg petka.

„Ako je Dardžin imao kasetu, zašto je nije pustio?” pitala je Meti. „Ne razumem.”

Džon je ispružio ruke, zapucketao prstima i pogledao je dobroćudno. „Verovatno nikada nećemo saznati,” rekao je.

Bio je uveren da će Devor povući tužbu - time je odisao svaki njegov pokret i svaka promena u njegovom glasu. To je ulivalo nadu, ali bi bilo dobro da Meti ne počne isuviše da se nada. Džon Storou nije bio tako mlad kao što je izgledao, a verovatno ni naivan (ili sam se tome samo iz sve snage nadao), ali je ipak bio mlad. A ni on ni Meti nisu znali priču o sankama Skutera Leribija. Niti su videli lice Bila Dina dok mi je pričao.

„Da li želiš da čuješ neke od varijanti?”

„Naravno,” rekao sam.

Džon je spustio sendvič, obrisao ruke i počeo da pucketa prstima. „Prvo, on je zvao. Snimljeni razgovori imaju veoma sumnjivu vrednost u tim okolnostima. Drugo, nije se baš pokazao, zar ne?”

„Ne.”

„Treće, tvoja izmišljotina osporava tvoj iskaz, Majk, ali ne presudno, a Meti ni ne dovodi u pitanje. A, uzgred budi rečeno, ono za Meti i mehuriće koje je gurnula Kajri u lice mi se mnogo dopada. Akt) je to najviše što mogu da urade, bolje bi im bilo da odmah odustanu. Poslednje - a to je i najverovatnije - ja mislim da Devor ima Niksonovu bolest."

„Niksonovu bolest?” pitala je Meti.

„Kaseta koju je dobio Dardžin nije jedina. Ne može biti. A tvoj svekar se boji da preda sudu kasetu koju je snimio tim sistemom koji drži u Voringtonu, da mu sud ne bi tražio i ostale. A ja ću dati sve od sebe da se to dogodi.”

Izgledala je zbunjeno. „Šta bi moglo da bude na njima? I ako je nešto loše, zašto ih jednostavno ne uništi?”

„Možda ne može,” rekao sam. „Možda su mu potrebne za nešto drugo.”

„To uopšte nije važno,” rekao je Džon. „Dardžin je blefirao, a to jeste važno.” Blago je lupio dlanom o sto. „Mislim da će da se povuče. Stvarno to mislim.”

„Suviše je rano da se o tome razmišlja,” rekao sam brzo, ali sam na Metinom licu video - zračilo je više nego ikad - da je šteta učinjena.

„Ispričaj mu šta si sve uradio,” Meti je rekla Džonu. „Onda moram da krenem u biblioteku.”

„Gde daješ Kajru radnim danima?” pitao sam.

„Kod gospođe Kalum. Živi dve milje od nas. A u julu je otvorena LŠV od deset do tri. To je Letnja škola veronauke. Ki je obožava, naročito pevanje i lutkarske predstave o Noi i Mojsiju. Autobus je ostavi kod Arlin, a ja je pokupim oko petnaest do devet.” Nasmešila se pomalo čežnjivo. „U to vreme je pronađem kako čvrsto spava na kauču.”

Džon je govorio sledećih deset minuta. Nije dugo radio na slučaju, ali je već povukao mnoge konce. Saradnik u Kaliforniji je sakupljao podatke o Rodžeru Devoru i Morisu Rajdingu („sakupljao podatke je zvučalo mnogo bolje nego „špijunirao"). Džon se naročito zainteresovao za profil odnosa Rodžera Devora i njegovog oca, kao i da li je Rodžer upoznat sa planom otimanja svoje male bratanice iz Mejna. Džon je takođe skicirao i kampanju pomoću koje bi saznali što je više moguće o potezima koje je Maks Devor napravio otkako se vratio na TR-90. U to ime je unajmio privatnog detektiva koga je preporučio Romeo Bisonet, moj rent-advokat.

Dok je govorio i ubrzano prelistavao malu svesku koju je izvukao iz unutrašnjeg džepa sakoa, setio sam se šta je rekao o gospođi Pravdi tokom našeg telefonskog razgovora: Nabaci lisice ribi na ruke i zalepi joj malo trake preko usta da ide uz povez preko očiju, siluj je i uvaljaj u blato. Ovo je bila možda malo prejaka formulacija onoga što smo radili, ali mi se ipak činilo da gospođu malo zavlačimo. Zamislio sam sirotog Rodžera Devora na klupi za svedoke, pošto je preleteo tri hiljade milja da bi ga ispitivali o njegovim seksualnim afinitetima. Morao sam svaki čas da se podsećam da ga u tu poziciju nismo doveli ni Meti, ni ja, ni Džon Storou, več njegov otac.

„Da li si nešto uradio po pitanju sastanka sa Devorom i njegovim glavnim advokatom?” pitao sam.

„Nisam siguran. Karte su na stolu, kocka je bačena, pak je na ledu - možeš da ih izmešaš kako ti odgovara.”

„Gvožde je na vatri,” rekla je Meti.

„Figure su na tabli,” dodao sam ja.

Zgledali smo se i nasmejali. Džon nas je pogledao sažaljivo, uzdahnuo, podigao sendvič i ponovo počeo da jede.

„Da li stvarno moraš da se vidiš s njim dok mu advokat igra pipirevku?” pitao sam.

„Da li bi želeo da pobedite, pa onda otkrijete kako mora sve ponovo zbog neprofesionalnog ponašanja advokata Meri Devor?” odvratio je Džon.

„Nemojte da se zezate s tim!” uzviknula je Meti.

„Nisam se šalio,” rekao je Džon. „Advokat mora da bude prisutan, da. Mislim da ovog puta neće biti sastanka, ne sada. Još nisam video matorog i moram vam priznati da me radoznalost ubija.”

„Ako je samo to potrebno da budeš srećan, pojavi se sledećeg utorka uveče na tribinama pored softbol terena,” rekla je Meti. „Biće tamo u svojoj haj-tek invalidskoj stolici, da se smeje i tapše i sisa svoj usrani kiseonik svakih petnaest minuta.”

„To nije loša ideja,” rekao je Džon. „Moram da se vratim u Njujork za vikend - odlazim posle sastanka sa Ozgudom - ali možda se vratim u utorak. Možda čak ponesem i svoju softbol rukavicu.” Počeo je da skuplja ostatke našeg ručka i ponovo sam pomislio kako izgleda i drago i uštogljeno u isto vreme, kao Sten Laurel sa keceljom. Meti ga je sklonila u stranu i preuzela.

„Niko nije jeo gumene bombone,” rekla je, pomalo tužno.

„Odnesi ih svojoj ćerki,” rekao je Džon.

„Ne pada mi na pamet. Ne dozvoljavam joj da jede takve stvari. Šta ti misliš, kakva sam ja majka?”

Videla je naše izraze lica, shvatila šta je upravo rekla i prasnula u smeh. Pridružili smo joj se.

Metin stari džip je bio parkiran na jednom od parking mesta iza ratnog memorijala, koji u Kesi Roku predstavlja vojnika iz Prvog svetskog rata sa plitkim šlemom bogato prelivenim ptičjim govnima. Gane nov Taurus sa Hercovom nalepnicom je stajao pored njega. Džon je bacio svoju aktn-tašnu - razuveravajuće tanku i ne preterano napadnu - na zadnje sedište.

„Ako budem mogao da dodem u utorak, zvaću te,” rekao je Meti. „Ako uspem da zakažem sastanak sa tvojim svekrom preko tog čoveka Ozguda, javiću ti.”

„Kupiću italijanske sendviče,” rekla je Meti.

Nasmešio se, pa je uzeo njenu ruku u jednu, a moju u drugu. Izgledao je kao novo-zaređeni pop koji se sprema da privenča svoj prvi bračni par.

„Vas dvoje razgovarajte telefonom ako treba,” rekao je, „stalno budite svesni činjenice da je jedan, ili da su oba telefona ozvučena. Nalazite se u samousluzi, ako treba. Majk, ti ćeš ponekad svratiti u biblioteku da uzmeš knjigu.”

„Ne dok ne platiš članarinu,” rekla je Meti, poslavši mi prekoran pogled.

„Ali, više nećeš ići u Metinu prikolicu. Da li je to jasno?”

Rekao sam da; ona je rekla da; Džon Storou je delovao ubeđeno. Počeo sam da se pitam da nije on primetio nešto u našim glasovima i telima čega tu ne bi trebalo da bude.

„Prinuđeni su da napadaju sa klimave osnove i verovatno im neće uspeti,” rekao je. „Ne smemo da rizikujemo i damo im materijal da učvrste svoju poziciju. To uključuje i svakakve insinuacije na odnose između vas dvoje; kao i na odnose Majka i Kajre.”

Metin šokiran izraz lica je učinio da ponovo izgleda kao da ima dvanaest godina. „Majk i Kajra! O čemu to govoriš?”

„O optužbama za maltretiranje deteta kojih bi se prihvatili ljudi koji su toliko očajni da bi učinili bilo šta.”

„To je suludo,” rekla je. „A ako moj svekar hoće da se gađa takvom vrstom blata...“

Džon je klimnuo. „Da, obavezaće nas da uzvratimo. Novine širom zemlje će pratiti priču, možda čak i Sudski kanal, Bože sačuvaj. To ćemo izbeći ako ikako možemo. Nije dobro ni za dete, ni za odrasle. Sada ili kasnije.” Sagnuo se i poljubio Meti u obraz.

„Žao mi je zbog svega ovoga,” rekao je, i zvučao je potpuno iskreno. „Takvo ti je starateljstvo.”

„Mislim da si me upozorio na to. Samo... ideja da bi neko mogao tako nešto da izmisli samo zato što je to jedini način da pobedi...”

„Upozoriću te još jedanput,” rekao je. Lice mu se smračilo najviše što njegove mlade i dobroćudne crte lica mogu da dopuste. „Pred nama stoji jedan izuzetno bogat čovek koji ima izuzetno klimave šanse. Ta kombinacija može da zaliči na rukovanje starim dinamitom.”

Okrenuo sam se ka Meti. „Da li se još uvek brineš za Ki? Još uvek imaš osećaj da je u opasnosti?”

Video sam kako razmišlja da li da izvrda odgovor - iz razloga stare, dobre, jenkijevske rezervisanosti - i odustaje. Možda je odlučila da je izvršavanje luksuz koji sebi ne može da dozvoli.

„Da. Ali to je samo osećaj, znate.”

Džon se namrštio. Posumnjao sam da je i njemu pala na pamet ideja da Devor može da posegne za ilegalnim merama kako bi dobio ono što želi.

Drži je na oku najviše što možeš,” rekao je. „Poštujem intuiciju. Da li se tvoja bazira na nečem konkretnom?”

„Ne,” Meti je odgovorila, a kratak pogled u mom pravcu mi je rekao da držim jezik za zubima. „Ne baš.” Otvorila je vrata džipa i ubacila na sedište malu braon kesu sa gumenim bombonama - ipak je odlučila da ih ponese. Onda se okrenula ka meni i Džonu sa nečim bliskim ljutnji na licu. „Nisam sigurna kako to da izvedem. Radim pet dana nedeljno, a u avgustu, kada obnavljamo mikrofiš, radiću šest. Sada Ki ruča u Školi veronauke, a večera kod Arline Kalum. Vidam je ujutru. Preostalo vreme..." znao sam šta će da kaže pre nego što je rekla; izraz je veoma star. „... je na TR-u.”

„Mogu da ti pomognem da pronađeš stalnu bebisiterku,” rekao sam, pomislivši da će biti itekako jeftinija od Džona Storoua.

„Ne,” ispalili su kao iz topa u isto vreme, pogledali se i prasnuli u smeh. Ali je Meti, čak i dok se smejala, izgledala napeto i nesrećno.

„Ne želimo da ostavimo nikakav dokumentovani trag kojim bi se bavili Dardžin i Devorov tim advokata,” Džon je rekao. „Ko mene plača je jedna stvar. Ko plača bebi siterku, to je već sasvim druga.”

„Osim toga, već sam dovoljno dobila od tebe,” rekla je Meti. „Toliko da već ne mogu mirno da spavam. Neću da se uvaljujem još dublje zato što sam demoralisana i naplašena.” Ušla je u džip i zatvorila vrata.

Naslonio sam ruku na otvoren prozor. Sada smo bili na istoj visini, a pogledi su nam se susreli sa takvim intenzitetom, da nas je oboje smeo. „Meti, ne postoji ništa drugo na šta bih potrošio novac. Stvarno.”

„Kada je u pitanju Džonov honorar, to prihvatam. Zato što je Džonov honorar za Ki.” Spustila je na trenutak ruku na moju. „Ovaj drugi bi bio za mene. U redu?”

„Da. Ali moraš da kažeš ženi koja čuva Ki i ljudima u Školi veronauke da si u sred borbe za starateljstvo, da može da postane gadno i da Kajra ne sme da bude predata nikom drugom osim tebi, čak i ako su u pitanju ljudi koje poznaju.”

Nasmešila se. „Već sam to uradila. Džon mi je to savetovao. Javi se, Majk.” Podigla je moju ruku, srdačno je poljubila i odvezla se na posao.

„Šta misliš?” pitao sam Džona dok smo gledali kako džip pušta ulje na putu za most Prauti koji vodi na šezdeset i osmicu iz ulice Kesi.

„Mislim da je sjajno što ima dobro potkovanog dobrotvora i mudrog advokata,” rekao je Džon. Zastao je, i dodao: „Ali, reći ću ti nešto - nekako mi deluje baksuzno. Imam tako neki osećaj... nemam pojma...”

„Kao da je oko nje nevidljivi oblak.”

„Možda. Možda je to.” Provukao je šake kroz gustu, neposlušnu riđu kosu. „Samo znam da je nešto tužno.”

Tačno sam znao na šta misli... osim što sam ja osećao nešto više. Ja sam želeo da budem u krevetu sa njom, bilo tužno ili pogrešno. Želeo sam da osetim njene ruke na meni, da me pritiska i trlja, tapše i miluje. Želeo sam da mogu da pomirišem njenu kosu i osetim ukus njene kože. Želeo sam da joj usne budu na mom uvu, da njen dah golica tanane dlačice u njemu dok mi govori da radim ono što želim, samo ono što želim.

Vratio sam se u Nasmejanu Saru nešto pre dva sata i ušao unutra, razmišljajući samo o mojoj radnoj sobi i pisaćoj mašini. I dalje nisam mogao da verujem. Radio bih možda (mada to nisam doživljavao kao posao posle četiri godine blokade) do šest sati, otišao na kupanje, pa onda do Vilidž kafea na jedan od Badijevih specijaliteta bogatih holesterolom. .

Onog trenutka kada sam kročio u kuću, Banterovo zvono je počelo užurbano da zvoni. Stajao sam u predsoblju, a ruka mi se zamrzla na kvaki. U kući je bilo svetlo i vrelo, nije se videla ni senka, ali sam se naježio kao da je ponoć.

„Ko je to?” pitao sam.

Zvono je ućutalo. Na trenutak je bila tišina, a onda je žena kriknula. Krik se čuo odasvud, kuljao je iz sunčevih zraka postavljenih prašinom kao znoj iz vrele kože. To je bio krik izbezumljenja, besa, bola... ali uglavnom, mislim, užasa. I ja sam kriknuo. Nisam mogao da se zaustavim. Bio sam uplašen tamo na mračnim podrumskim stepenicama dok sam slušao udarce nevidljive pesnice na izolaciji, ali ovo je bilo mnogo gore.

Nikada nije prestao, taj krik. Samo je izbledeo, kao što su izbledeli i jecaji deteta; izbledeo kao da je osoba koja vrišti brzo odneta niz dugi hodnik dalje od mene.

Konačno je nestao.

Naslonio sam se na policu sa knjigama, šakom sam pritisnuo grudi, a ispod je galopiralo moje srce. Borio sam se za dah, a moji mišići su bili nekako razneti, kao što budu pošto se dobro uplašite.

Prošao je minut. Srce mi se postepeno umirilo, a s njim mi se usporilo i disanje. Ispravio sam se, klimavo koraknuo i pošto su me noge izdržale, koraknuo još jednom. Stajao sam na vratima kuhinje i gledao u dnevnu sobu. Banter me je staklasto gledao iznad kamina. Zvono na njegovom vratu je visilo nepokretno i bezvučno. Vreo odsjaj sunca je svetlucao na jednoj njegovoj strani. Jedini zvuk je stvaralo kucanje onog glupog mačka Feliksa u kuhinji.

Misao koja me je već tad mučila je bila sumnja da je žena koja vrišti pžo, da se vratila u Najsmejanu Saru i da pati. Mrtva ili ne, pati.

„Džo?” upitao sam tiho. „Džo, da li si...“

Ponovo je počelo jecanje - zvuk prestravljenog deteta. U istom trenutku su mi se nos i usta ponovo napunili jezerskom vodom gvozdenog ukusa. Stavio sam jednu ruku preko grla, uplašeno krkljajući, pa sam se naslonio na sudoperu i pljunuo. Dogodilo se isto što i pre - umesto da je iz mene pokuljala voda, izletela je samo mala kapljica pljuvačke. Osećaj preplavljenosti je nestao kao da ga nikad nije ni bilo.

Ostao sam tu gde sam, snažno stežući ivicu kuhinjskog elementa i naginjući se nad sudoperu, verovatno sam ličio na pijanca koji je krunisao žurku povraćajući većinu popijenog piva. Tako sam se i osećao - izmučeno i zabezeknuto, isuviše opterećeno da shvatim šta mi se događa.

Konačno sam se uspravio, uzeo peškir sa ručke pored sudopere i obrisao lice. U frižideru je bilo ledenog čaja, a ja sam želeo jednu punu čašu, natrpanu ledom. Posegao sam ka vratima i zaledio se. Magneti su ponovo formirali krug. Na sredini je pisalo:

pomozi mu davi se

To je to, pomislio sam. Odlazim odavde. Sada. Danas.

Ipak sam sat kasnije bio u mojoj vreloj, zagušljivoj radnoj sobi sa čašom čaja na stolu pored mene (kockice leda su se već odavno istopile), u kupaćim gaćama, izgubljen u svetu koji sam stvarao - onaj u kome privatni detektiv po imenu Endi Drejk pokušava da dokaže da Džon Šeklford nije serijski ubica pod nadimkom Kačket.

Ovako mi živimo: dan po dan, obrok po obrok, jedan po jedan bol, jedan po jedan dah. Zubari rade jedan po jedan most; brodograditelji grade jedan po jedan trup broda. Ako pišete knjige, pišete jednu po jednu stranicu. Zaboravimo na sve što znamo i sve čega se plašimo. Proučavamo kataloge, gledamo fudbalske utakmice, menjamo doktore. Brojimo ptice na nebu i ne okrećemo se od prozora kada čujemo korake nekoga ko ide niz hodnik iza nas; mi kažemo da, slažem se da oblaci često liče na druge stvari - ribe i jednoroge i muškarce na konjima - ali su to samo oblaci. Ćak i kada se u njima prolomi munja mi kažemo da su to samo oblaci i okrenemo se sledećem obroku, sledećem bolu, sledećem udisaju, sledećoj stranici. Tako nastavljamo dalje.

ŠESNAESTO
POGLAVLJE

Knjiga je bila sjajna, znate. Knjiga je bila velika. Bojao sam se da promenim sobu, a kamoli da uzmem pisaću mašinu i mršavi, tek započeti rukopis i odnesem ga u Deri. To bi bilo isto tako opasno kao da iznesete dete napolje u sred oluje. Tako da sam ostao, odlučivši da uvek mogu da odem ako stvari postanu isuviše izvitoperene (kao što pušači odluče da prestanu da puše onda kada počnu jako da kašlju); i prošlo je još nedelju dana. Svašta se dešavalo te nedelje, ali dok nisam sreo Maksa Devora na Ulici, sledećeg petka, sedamnaestog jula, najvažnija stvar je bila činjenica da sam nastavio da radim na knjizi koja bi se, kada završim, zvala Moj prijatelj iz detinjstva. Možda mi uvek mislimo da je ono što smo izgubili bilo najbolje što smo imali... ili bi bilo najbolje što smo ikada imali. Nisam siguran. Ono u šta jesam siguran je da se moj život te nedelje okrenuo Endiju Drejku, Džonu Šeklfordu i nečijoj senci koja se nazirala duboko u pozadini. To je bio Rejmond Gereti, Džon Šeklfordov prijatelj iz detinjstva. Čovek koji je ponekad nosio kačket.

Tokom te nedelje su se natprirodne pojave u kući nastavile, ali u manjoj meri - nije bilo ničeg nalik na onaj krik koji zgrušava krv. Ponekad je zvonilo Banterovo zvono, a ponekad su magneti u obliku voća i povrća formirali krug... u kome, doduše, nije bilo reči; ne te nedelje. Jednog jutra sam ustao i pronašao prevrnutu teglu za šećer, pa sam se setio Metine priče o brašnu. U prosutom šećeru nije ništa pisalo, osim male žvrljotine -

- kao da je nešto pokušalo da piše, pa nije uspelo. Ako je tako, onda razumem. Znam kako je.

Dao sam izjavu Elmeru Dardžinu u petak, desetog jula. Sledećeg utorka sam odšetao Ulicom do softbol terena u Voringtonu, nadajući se da ću uspeti da vidim Maksa Devora. Bilo je blizu šest sati kada sam se dovoljno približio da čujem uzvike, navijanje i udarce. Staza označena ukrasnim slovima (izuvijano V sprženo gvožđem u strelice od hrastovine) je vodila pored napuštene kućice za čamce, par šupa i tezge pretrpane palačinkama sa džemom od borovnica. Konačno sam izbio na teren, sa strane na kojoj nije bilo tribina. Raštrkano đubre - kese čipsa, omoti čokolade i konzerve piva ukazivali su na to da i ostali ponekad sa te tačke gledaju utakmicu. Nisam mogao da ne mislim na Džo i njenog tajanstvenog prijatelja, onog u braon sportskom sakou; dežmekastog tipa koji je zagrlio oko struka i poveo je sa utakmice, nasmejan, ka Ulici. Dva puta ovog vikenda samo što nisam nazvao Boni Amudsen, da vidim da li bih možda mogao da ujurim tipa, otkrijem njegovo ime i oba puta sam odustao. Davna prošlost, svaki put bih rekao sebi. Davna prošlost, Majkl.

Te večeri sam stajao sam na toj strani terena, učinilo mi se da sam na bezbednoj udaljenosti od zalutalih lopti - treba imati u vidu da me je čovek koji često parkira svoju invalidsku stolicu sa suprotne strane nazvao lažovom, a ja mu odgovorio da moj telefon može da nabije tamo gde ne sija sunce.

Nisam morao da brinem. Devor nije bio prisutan, kao ni ljupka Rodžet.

Video sam Meti iza razglavljene žice pilićarke kojom su bile zaštićene tribine. Pored nje je bio Džon Storou, u farmerkama, polo majici i sa kačketom koji je skoro uspeo da obuzda njegovu crvenu kosu. Gledali su utakmicu i ćaskali kao stari prijatelji oko pola sata i tek onda me spazili - to je bilo sasvim dovoljno vremena da pozavidim Džonu na mestu i budem malo ljubomoran.

Konačno je neko zafrljačio dugu loptu ka mojoj strani, gde je šuma bila jedina ograda. Igrač na centru se izmakao unazad, ali je lopta išla daleko preko njegove glave. Letela je u mom pravcu, malo udesno. Nesvesno sam se pomerio u tom pravcu, preskačući neko šiblje koje je obeležavalo prelaz između pokošenog terena i šume, nadajući se da neću naleteti na koprive. Uhvatio sam loptu ispruženom levom rukom i nasmejao se kada mi je publika aplaudirala. Igrač na centru mi je tapšao tako što je golom rukom tapkao po onoj u rukavici. Udarač je u međuvremenu veselo trčao oko baza, znajući da je zaradio poen.

Bacio sam loptu onom na centru i video da me Meti i Džon gledaju dok sam se vraćao na svoje staro mesto.

Ako išta može da potvrdi teoriju da mi nismo ništa drugo do još jedna životinjska vrsta sa malo većim mozgom i veoma pretencioznim viđenjem svoje važnosti u svemiru je činjenica da gestom, kada smo na to prisiljeni, možemo jedno drugom preneti jako mnogo. Meti je stavila ruke preko grudi, nakrenula glavu u stranu, podigla obrve - Moj heroj. Podigao sam šake u visinu ramena i okrenuo ih na gore - Draga gospođice, nije to ništa. Džon je spustio glavu i stavio prste na čelo kao da ga boli glava - Baš imaš sreće.

Kada smo razmenili ove komentare, pokazao sam na Devorovo mesto i upitno slegao ramenima. I Džon i Meti su odrečno zavrteli glavama. Malo kasnije je mali dečak koji je izgledao kao jedna gigantska rascvetala pega dotrčao do mesta na kome sam stajao, a preveliki dres Majkla Džordana mu je vijorio oko kolena.

„Onaj tip tamo mi je dao pedeset centi da ti kažem da ga nazoveš kasnije u hotel u Kesi Roku,” rekao je, uperivši prst u Džona. „Rekao mi je da ćeš mi i ti dati pedeset centi ako pošalješ odgovor.”

„Kaži mu da ću ga nazvati oko pola deset,” rekao sam. „Nemam sitno. Može dolar?”

„Hej, da, baš si džek.” Zgrabio je novčanicu, krenuo, pa zastao. Iscerio se i pokazao komplet zuba uhvaćen negde na prelazu između prvog i drugog čina. „Onaj tip ti je takođe poručio da je ono hvatanje bilo čista sreća.”

„Kaži mu da su ljudi to isto govorili o Vili Mejsu u to vreme.”

„Vili ko?”

Oh, mladost. Oh, navike. „Samo mu kaži, sine. Znaće on.”

Ostao sam još malo, ali je onda kvalitet utakmice opao, a Devor se nije pojavio; pa sam se vratio kući istim putem kojim sam i došao. Sreo sam jednog ribara koji je stajao na steni i mladi par koji je šetao Ulicom ka Voringtonu i držao se za ruke. Mahnuo sam im, a oni su mi uzvratili. Osećao sam se usamljeno i zadovoljno u isto vreme. Verujem da je to jedna retka vrsta sreće.

Neki ljudi provere poruke na telefonskoj sekretarici čim uđu u kuću; ja sam tog leta uvek proveravao vrata od frižidera. Ćiribu-ćiriba, duhovi će progovoriti. Te noći nisu, iako su magneti sada oblikovali sinusoidan oblik nalik zmiji ili slovu S koje je leglo da spava:

Malo kasnije sam pozvao Džona i pitao ga gde je bio Devor, a on je rečima ponovio ono što mi je, mnogo kraće, rekao gestom na utakmici. „Ovo je prva utakmica koju je propustio otkad je došao ovde,” rekao je. „Meti je pokušala da pita nekoliko ljudi da li mu je dobro, a oni su se saglasili da jeste... koliko znaju.”

„Kako to misliš „pokušala je“ da pita ljude?”

„Mislim da neki od njih nisu hteli da razgovaraju s njom. „Ladno je otkačili, kako to kaže generacija mojih roditelja.” Pazi se, ortak, pomislio sam, ali nisam izgovorio, to je na korak daleko od moje generacije. „Na kraju je s njom progovorila jedna od njenih starih prijateljica; ali, postoji neki opšti stav koga se svi drže po pitanju Meti Devor. Možda je onaj tip Ozgud govno od trgovca, ali kao Devorov gospodin Kinta savršeno uspeva da razdvoji Meti od ostalih ljudi u gradu. Da li je to grad, Majk? Taj deo mi baš nije jasan.”

„To je samo TR,” rekao sam odsutno. „Ne postoji pravi način da se to objasni. Da li stvarno veruješ da Devor podmićuje sve njih? To baš ne podržava Vordsvortijansku ideju o pastoralnoj nevinosti i dobroti, zar ne?”

„On deli novac i koristi Ozguda - možda i Futmena, takođe - da šire tračeve. A ljudi ovde mi izgledaju pošteno kao pošteni političari.”

„Misliš na one koje kupiš samo jednom?”

„Da. E, da, video sam i jednog od Devorovih ključnih svedoka u slučaju Odbeglog deteta. Rojsa Merila. Stajao je tamo kod ostave za opremu sa nekim svojim drugarima. Da li si ga primetio?”

Rekao sam da nisam.

„Tip mora da ima sto trideset godina,” rekao je Džon. „Ima štap sa zlatnom glavom veličine slonovog čmara.”

„To je štap Boston Posta. Dobije ga najstarija osoba u okrugu.”

„Ne sumnjam da ga je pošteno zaradio. Ako ga Devorovi advokati izvedu da svedoči, odvojiću ga od kostiju.” Bilo je nečeg jezivog u Džonovoj razdraganoj samouverenosti.

„Siguran sam,” rekao sam. „Kako je Meti podnela odjebavanje od strane starih prijatelja?” Setio sam se kad je rekla da mrzi utorak uveče, da ne voli da misli o tome kako se softbol utakmice i dalje odigravaju kao i uvek na terenu na kome je upoznala svog muža.

„Dobro,” rekao je Džon. „Mislim da je od većine njih odustala, prihvatila je činjenicu da je to izgubljen slučaj.” Sumnjao sam u to - činilo mi se da se sećam da se takve stvari ne podnose baš najbolje kada imaš dvadeset i jednu godinu - ali sam to prećutao. „Drži se. Bila je usamljena i uplašena, mislim da se u glavi već pripremala na momenat kada će morati da odustane od Kajre, ali joj se sada povratilo samopouzdanje. Uglavnom, zahvaljujući susretu sa tobom. Kad smo kod tvoje srećne zvezde.”

Pa, možda. Setio sam se kako je Džoin brat Frenk jednom rekao da ne postoji srećna zvezda, samo sudbina i trenuci nadahnuća kada donosimo važne odluke. Onda sam se setio slike TR-a izukrštanog nevidljivim kablovima, vezama koje se ne vide, ali su jake kao čelik.

„Džone, zaboravio sam da te pitam najvažniju stvar onog dana posle davanja izjave. Ova sudska rasprava koja nas toliko muči... da li je uopšte zakazana?”

„Dobro pitanje. Proverio sam u nedelju na tri načina, kao i Bisonet. Ukoliko Devorovi ljudi nisu posegli za nekom varijantom ispod žita, na primer da zakažu suđenje u drugom okrugu, onda mislim da nije."

„Da li bi mogli to da urade? Da zakažu u drugom okrugu?”

„Možda. Ali verovatno to ne bi mogli da sakriju od nas.”

„Pa šta to onda znači?”

„Da je Devor na putu da odustane,” ispalio je Džon kao iz topa. „Sada ne mogu to da objasnim nikako drugačije. Vraćam se u Njujork sutra, ali ću se javiti. Ako se nešto ovde dogodi, javi se ti.”

Rekao sam da hoću i otišao u krevet. Večeras u snu nisam imao ženske posetioce. To je bilo pravo olakšanje.

Kada sam u sredu ujutru sišao dole da sipam sebi ledeni čaj, Brenda Mezerv je rastegla konopce za veš i kačila moju odeću. Ovo je, bez sumnje, radila baš onako kako je naučila majka, pantalone i majice na spoljnje konopce, a donji veš na unutrašnje, da neki radoznali prolaznici ne bi znali šta volite da nosite najbliže koži.

„Unesite ovo oko četiri sata,” rekla je g-đa M. dok se pripremala da ode. Pogledala me je jasnim i ciničnim pogledom žene koja je radila za dobrostojeće muškarce celog svog života. „Nemojte da ga zaboravite i ostavite da visi preko noći - orošena odeća nikada ne bude čista i sveža dok je ponovo ne operete.”

Najpozniznije moguće sam joj obećao da ću se setiti da unesem veš pre spavanja i onda je pitao - osećajući se kao špijun na diplomatskoj žurci - da li ona misli da je sve u redu sa kućom.

„Kako to mislite, u redu?” pitala je, a jedna obrva joj se uzdigla.

„Pa, čuo sam čudne zvuke nekoliko puta. Noću.”

Ušmrknula je. „Kuća je od trupaca, zar ne? Redali su ih jedan na drugi. S godinama se oni sležu. Verovatno se to čuje.”

„Nema duhova, a?” rekao sam, glumeći razočaranje.

„Ne da sam ih ja vid’la,” rekla je, sigurnim tonom računovođe, „ali moja mama kaže da ih ovde ima kol’ko 'oćeš. Kaže da je celo jezero puno avetinja. Duhovi Mikmak indijanaca koji su ovde živeli dok i’ nije pobio general Ving i onih ljudi koji su otišli u građanski rat i tamo poginuli - preko šest stotina njih je odavde otišlo, a vratilo se manje od sto pedeset, gospodine Nunan. Mama isto kaže da Dark Skorom šeta i onaj crni dečko što je ovde umro, siroma. Pripadao je onim Red-topovima, znate.”

„Ne - znam za Saru i Red-top dečake, ali ne za to.” Zastao sam. „Da se nije udavio?”

„Jok, u’vatio se u zamku. Borio se s njom sam ceo dan, zapomag’o. Na kraju su ga našli. Spasli su nogu, ali nije trebalo. Trovanje krvi - umro je. Zato su valjda i otišli, bilo im tužno ovde. Ali mama kaže da je mali ostao. Kaže da je još na TR-u.”

Pitao sam se šta bi mi g-đa M. rekla kada bih joj ispričao da je mali verovatno bio tu da me pozdravi kada sam stigao iz Derija i da je posle toga još nekoliko puta svratio u posetu.

„Onda ima i otac Kenija Ostera, Normal,” rekla je. „Znate tu priču, zar ne? O, to je grozna priča.” Izgledala je baš zadovoljno - ili zato što zna tako groznu priču ili zato što ima priliku da je ispriča.

„Ne,” rekao sam. „Znam Kenija. On ima onog hrta - Borovnicu.”

„Nego. On je stolar i kućepazitelj, kao i njegov otac pre njega. Njegov otac je održavao mnoge kuće, znate, i tamo negde pred kraj Drugog svetskog rata, Normal Oster je udavio Kenijevog mlađeg brata iza svoje kuće. Tada su živeli tamo na Osinjem brdu, na raskrsnici gde se skreće za marinu. Ali, nije udavio siroče u jezeru. Stavio ga je na zemlju pod česmu i samo ga tako držao dok se bebica nije napunila vode i umrla.”

Stajao sam tamo i gledao je, a veš je iza nas mlatarao na vetru. Setio sam se svojih usta i grla punih vode mineralnog ukusa, vode koja je mogla da bude i bunarska; ovde dole sve ide iz istih podzemnih basena. Setio sam se poruke na frižideru: pomozi mu davi se.

„Ostavio je bebu tamo, ispod te pumpe. Imao je novi Ševrolet i dovezao se ovde na put 42. Poneo je i pušku.”

„Nemojte mi reći da se Normal Oster ubio u mojoj kući, gospođo Mezerv?”

Odmahnula je glavom. „A, ne. Upucao se na terasi Brikersovih. Seo na ljuljašku i razneo svoju prokletu glavudžu, beboubica.”

„A Brikersovi? Ne sećam...“

„I ne možete. Nije ovde bilo Brikersovih od šezdesetih. Oni su iz Delavera. Mlogo fini svet. Kao Voršburnovi, tako nešto, ali su i oni sada otišli. Prazna im kuća. Svako malo onaj rođeni debil Ozgud dovede ponekog kupca, ali nikad je neće prodati za te pare koje traži. Paz’te šta vam kažem.”

Vošburnove sam poznavao - par puta sam igrao bridž sa njima. Dobri ljudi, mada verovatno ne ono što g-đa M. sa svojim smešnim provincijalnim snobizmom zove - mlogo fini svet. Kuća im je negde na 200m severno uz Ulicu od moje. Od njih pa nadalje nema baš mnogo toga - obala jezera postaje strma, a šuma gusta kao mreža sa upletenim žbunjem borovnica i šipaka. Ulica ide do zaliva Oreol na najsevernijem kraju Dark Skora, ali od tačke na kojoj se put 42 uliva u auto put ona postaje staza kojom leti prođu samo ekspedicije u potrazi za bobicama, a s jeseni lovci.

Normal, pomislio sam. Savršeno ime za čoveka koji je udavio rođenog sina pod česmom iza kuće.

„Da li je ostavio neku cedulju? Neko objašnjenje?”

„Ne. Ali ćeš čuti ljude da pričaju kako i on ovuda avetinja. Mali gradovi su najverovatnije puni duhova, ali ja ne bi znala o tome da vam pričam - nisam osetljiv tip. Sve što znam o vašoj kući gos’n Nunane, je to da smrdi na vlagu kol’ko god ja vetrila. Valjda zbog klada. Brvnare baš nisu za pored jezera. Vlaga uđe u drvo.”

Spustila je tašnu između svojih Ribok patika; sada se sagla i podigla je. To je bila tašna seljanke, crna, bez stila (osim velikih zlatnih alki koje su pridržavale ručke) i funkcionalna. U nju je mogla da stavi veći broj kuhinjskih aparata da je htela.

„Ne mogu da stojim ovde i trtljam ceo dan, kol’ko god to volela. Imam još jedno mesto da obiđem dok ne budem gotova. U ovom delu sveta je leti žetva, znate. Sad, nemojte da zaboravite to odelo napolju, gosn Nunane. Nemojte da se ovlaži.”

„Neću.” I nisam. Ali, kada sam izašao da ga unesem, u kupaćim gaćama i sav znojav zbog rerne u kojoj sam pisao (moram da popravim klima uređaj, jednostavno moram) video sam da je nešto promenilo raspored g-đe Mezerv. Farmerke i šorcevi su sada visili na unutrašnjim konopcima. Gaće i čarape, koje su bile smerno sakrivene kada se g-đa Mezerv odvezla svojim starim Fordom, sada su visile na spoljnjim konopcima. Kao da mi se moj nevidljivi gost - ili moji nevidljivi gosti - naglas smejao.

Sledećeg dana sam otišao u biblioteku, a prva stvar na dnevnom redu mi je bilo plaćanje članarine. Lindi Brigs lično mi je naplatila i unela moje podatke u kompjuter, izjavivši mi saučešće za Džo. Kao i u Bilovom, čuo sam prekor u njenom glasu, kao da sam ja kriv što sam tako kasno primio saučešće. Valjda i jesam.

„Lindi, da li imate gradsku istoriju?” pitao sam kada smo završili sa svim formalnostima koje se tiču moje žene.

„Imamo dve,” rekla je, pa se nagnula prema meni preko stola; mala žena u drečavoj haljini bez rukava sa očima koje su plutale iza bifokalnih naočara. Poverljivim tonom je dodala: „Nijedna ne valja.”

„Koja je bolja?” pitao sam, imitirajući njen ton.

„Verovatno ona Edvarda Ostina. Dolazio je samo preko leta negde do pedesetih, a kad je otišao u penziju, doselio se za stalno. Napisao je Dane Dark Skora 1965. ili ’66. Morao je sam da je izda jer nije mogao da nađe izdavačku kuću koja bi se toga prihvatila. Čak i izdavači iz ovog kraja je nisu hteli.” Slegnula je ramenima. „Ljudi odavde su je kupovali, ali to baš nije neka proda, zar ne?”

„Ne, valjda nije,” rekao sam.

„Jednostavno nije bio neki pisac. A ni fotograf - od onih njegovih malih crno-belih sličica bole me oči. Ipak, ima tu po koja dobra priča. Isterivanje Mikmak indijanaca, konj generala Vinga, uragan u osamsto osamdesetima, požari iz trideset treće...”

„Ima li nešto o Sari i Red-top dečacima?”

Klimnula je, osmehujući se. „Konačno si odlučio da potražiš istoriju svoje kuće, a? Drago mi je što to čujem. Našao je neku staru fotografiju i tu je, unutra. Mislim da je napisao da je snimljena na vašaru u Frajburgu 1900. Ed je govorio kako bi mnogo dao da čuje ploču te grupe.”

„I ja bih, ali je nikada nisu snimili.” Odjednom sam se setio haikua grčkog pesnika Jorgosa Seferisa: Da li su ovo glasovi mrtvih prijatelja ili gramofon? „Šta se desilo sa gospodinom Ostinom? Ne sećam mu se imena.”

„Umro je godinu ili dve pre nego što ste ti i Džo kupili kuću na jezeru,” rekla je. „Rak.”

„Rekli ste da ima dve istorije?”

„Za ovu drugu verovatno znaš - Istorija okruga Kesi i Kesi Roka. Štampana je za dvestogodišnjicu oblasti, suva kao trud. Knjiga Edija Ostina nije baš dobro napisana, ali bar nije suva. Toliko mu moramo priznati. Obe ćeš naći tamo.” Pokazala je prstom na police iznad kojih je pisalo O DRŽAVI MEJN. „One se ne iznose.” Onda se razvedrila. „Mada, rado ćemo primiti sav sitniš koji poželiš da ubaciš u našu fotokopir mašinu.”

Meti je sedela na drugom kraju sa dečakom u naopako okrenutom kačketu i pokazivala mu kako da koristi čitač mikrofilmova. Pogledala me je, nasmešila se i usnama oblikovala reči Odlično hvatanje. Pretpostavljam da se to odnosilo na moje slučajno hvatanje lopte u Voringtonu. Skromno sam slegnuo ramenima pre nego što sam se okrenuo ka policama sa knjigama O DRŽAVI MEJN. Bila je u pravu - slučajno ili ne, to je bila lepo uhvaćena lopta.

„Šta tražiš?”

Toliko sam se zadubio u istorije da me je Metin glas trgao. Okrenuo sam se sa osmehom, primetivši prvo da je stavila neki lak i prijatan parfem, a onda da nas Lindi Brigs gleda sa glavnog pulta, ovog puta bez prijatnog osmeha.

„Nešto više o mestu u kome živim,” rekao sam. „Stare priče. Zainteresovala me moja kućna pomoćnica za to.” Onda, nešto tiše: „Učiteljica nas gleda. Ne okreći se.”

Meti je izgledala zatečeno - i, činilo mi se, pomalo zabrinuto. Kako se ispostavilo kasnije, imala je i zbog čega. Tihim glasom koji je ipak dopirao do Lindinog pulta pitala je da li može da vrati jednu od knjiga na policu umesto mene. Pružio sam obe. Dok ih je uzimala, rekla je skoro zavereničkim tonom: „Onaj advokat koji je s tobom išao da daš izjavu u petak je unajmio Džonu privatnog detektiva. Kaže da su izgleda pronašli nešto interesantno o tutoru ad litem.”

Otišao sam sa njom do polica sa knjigama o Mejnu, u nadi da je ne uvaljujem u nevolju i pitao je da li zna šta bi to interesantno moglo biti. Odmahnula je glavom, uputila mi profesionalno ljubazni osmeh bibliotekara i udaljila se.

Na putu kući sam pokušao da razmišljam o onome što sam pročitao, ali toga nije bilo mnogo. Ostin je bio loš pisac koji je snimao loše fotografije, pa iako su priče bile zanimljive, imale su tanku istorijsku osnovu. Pomenuo je Saru i Red-top dečake, ali je o njima govorio kao o „Diksilend oktetu", a čak sam i ja znao da to nije tačno. Red-top dečaci su možda svirali pomalo Diksilenda, ali su prvenstveno bili bluz (petkom i subotom uveče) i gospel grupa (nedeljom ujutru). Ostinov rezime na dve strane o Red-top dečacima i njihovom boravku na TR-u je jasno govorio da nije čuo nijednu obradu Sarinih pesama.

Potvrdio je da je dete umrlo od trovanja krvi prouzrokovanog ranom od zamke, priča slična onoj Brendinoj ... ali zašto i ne bi? Ostin je verovatno i čuo od Brendinog oca ili dede. Dodao je i da je taj dečak bio jedino dete Sona Tidvela, čije je pravo ime bilo Redžinald. Pretpostavio je da su Tidvelovi dolutali na sever iz kuplerajske četvrti u Nju Orleansu - čaroban kraj u kome su klubovi smenjivali javne kuće, početkom veka poznat kao Storivil.

O Sari i Red-top dečacima nije bilo pomena u nešto formalnijoj istoriji okruga Kesi, o Keni Osterovom udavljenom bratu i da ne govorimo - nije ga bilo ni u jednoj. Malo pre nego što je Meti prišla, pala mi je na pamet sumanuta ideja: da su Son i Sara Tidvel bili muž i žena, a da je mali (Ostin nije pronašao njegovo ime) bio njihov sin. Pronašao sam sliku koju je pomenula Lindi i pažljivo je prostudirao. Na slici je bilo najmanje dvanaest crnaca, koji su kruto i uspravno stajali ispred nečeg što je izgledalo kao stočni sajam. U pozadini je bila stara panorama. Vrlo je verovatno da je snimljena na vašaru u Frajburgu i iako je bila stara i izbledela, zračila je prostom, elementarnom snagom kojoj sve ostale fotografije koje je snimio Ostin nisu mogle parirati. Videli ste fotografije razbojnika iz doba Vesterna i ekonomske krize, sve odaju utisak neke jezive realnosti - stroga lica iznad kravata i tvrdih okovratnika i oči koje jedva vire pod senkama starinskih oboda na šeširima.

Sara je stajala u sredini, u crnoj haljini i sa gitarom. Nije se otvoreno smejala na ovoj slici, ali se činilo da su joj oči bile nasmejane i pomislio sam da su to oči koje možete nači na ponekoj umetničkoj slici - one koje vas prate dok se krećete kroz sobu. Gledao sam fotografiju i setio se njenog skoro prkosnog glasa iz sna: Šta želiš da znaš, šećeru? Valjda sam hteo da saznam nešto o njoj i ostalima - ko su bili, šta su bili jedno drugom kad nisu pevali i svirali, zašto su otišli i gde su otišli.

Obe njene ruke su se jasno videle, jedna je bila na žicama njene gitare, a druga na vratu, hvatala je G-akord tog oktobarskog dana 1900. na Frajburškom vašaru. Prsti su joj bili dugi i gipki, bez prstenja. Naravno, to nije značilo da ona i Son Tidvel nisu bili venčani, a i da jesu, mali koji je stao u zamku se verovatno rodio vanbračno. Samo, isti odsjaj smeha je tinjao u očima Sona Tidvela. Sličnost je bila zapanjujuća. Onda sam dobio ideju da su njih dvoje brat i sestra, a ne muž i žena.

Razmišljao sam o tome na putu kući i pomislio na one kablove koje je lakše osetiti nego videti... ali sam najviše razmišljao o Lindi Brigs - kako mi se smešila i kako mi se, nešto kasnije, nije smešila i kako se nije smešila mladoj bibliotekarki sa diplomom srednje škole. To me je brinulo.

Tada sam stigao kući i sve o čemu sam brinuo su bili moja priča i ljudi u njoj - vreće kostiju koje su svakog dana dobijale sve više mesa.

Majkl Nunan, Maks Devor i Rodžet Vitmor su odigrali svoju užasnu malu komediju u petak uveče. Dve stvari vredne pomena su se dogodile pre toga.

Prva je bila poziv Džona Storoua u četvrtak uveče. Sedeo sam i gledao bezbol utakmicu na TV-u kome sam isključio ton (dugme MUTE koje sada postoji na većini daljinskih upravljača je možda najbolji izum dvadesetog veka). Razmišljao sam o Sari Tidvel i Sonu Tidvelu i njegovom malom sinu. Razmišljao sam o Storivilu, to je ime koje pisac mora da voli. I, negde duboko u podsvesti sam razmišljao o svojoj ženi, koja je umrla trudna.

„Halo?” rekao sam.

„Majk, imam fantastične vesti,” rekao je Džon. Zvučao je kao da će prsnuti od sreće. „Romeo Bisonet je možda blesavo ime, ali detektiv koga nam je pronašao uopšte nije blesav. Zove se Džordž Kenedi, kao onaj glumac. Dobar je i brz je. Mogao bi da radi u Nju Jorku.”

„Ako je to najveći kompliment koji možeš da smisliš, treba češće da ideš van grada.”

Nastavio je kao da me nije čuo. „Kenedi je stalno zaposlen u nekoj firmi za obezbeđenje - ovo ostalo je strogo ispod žita. Što je strašan gubitak, veruj mi. Sve ovo je saznao preko telefona. Ne mogu da verujem.”

„U šta zapravo ne možeš da poveruješ?”

„Uboli smo džek-pot, dušo." Opet je govorio onim tonom punim gramzivog zadovoljstva koji me je brinuo i smirivao u isto vreme. „Elmer Dardžin je uradio sledeće stvari od kraja maja: otplatio auto; otplatio vikendicu na jezeru Rengli; platio oko devedeset godina alimentacije...“

„Niko ne plaća alimentaciju devedeset godina,” rekao sam, ali sam to uradio čisto da otvorim usta... da izduvam malo uzbuđenja koje je i u meni raslo. „To nije moguće, batice.”

„Jeste ako imaš sedmoro dece,” rekao je Džon i počeo da urla od smeha.

Setio sam se zadriglog samozadovoljnog lica, napućenih punih usana, sjajnih i nacifranih noktiju. „Sereš,” rekao sam.

„Ne serem,” rekao je Džon, smejući se. Zvučo je kao pravi luđak - manijakalno, bez depresivnog. „Stvarno ima! Od četrnaest do t-t-tr-i-i goo-din-e-e! Mora da ima potentni kurčić kad ga tako upošljava!” Još nesavladivih urlika. Tada sam već i ja urlao od smeha zajedno sa njim - prešlo mi k’o zauške. „Kenedi će da mi pošalje slike ccele... poorodice!” Potpuno smo se izbezumili od smeha preko međugradske. Mogao sam da vidim Džona Storoua kako sedi sam u svom ofisu na Park Aveniji, brekćući k’o luđak i plašeči čistačice.

„To nije bitno, doduše,” rekao je kada je konačno uspeo da progovori razgovetno. „Jasno ti je šta je tu bitno, zar ne?”

„Da,” rekao sam. „Kako je mogao da bude tako glup?” Mislio sam prvenstveno na Dardžina, ali i na Devora. Džon je razumeo, mislim, da govorim o obojici.

„Elmer Dardžin je advokatčić iz malog gradića zabijenog u šume zapadnog Mejna, to je sve. Kako je mogao da pretpostavi da će se ni od kuda pojaviti anđeo čuvar sa dovoljno sredstava da ga napuši? Inače, kupio je i brod. Pre dve nedelje. Poveliki. Gotovo je, Majk. Domaći tim pobedio s devet razlike u prvom poluvremenu - gosti se predali, pehar je naš!”

„Ako ti tako kažeš.” Tako sam zvučao, a moja ruka je sama od sebe napravila pesnicu i drmnula od zadovoljstva stočić od punog drveta.

„Čekaj, ipak softbol utakmica nije bila potpuni promašaj.” Džon je još uvek imao napade kikotanja koji su podsećali na balone punjene helijumom.

„Ne?”

„Potpuno sam zanet njom.”

„Njom?”

„Meti,” rekao je strpljivo. „Meti Devor.” Pauza, a onda: „Majk? jesi li tu?”

„Aha,” rekao sam. „Ispao mi je telefon. Izvini.” Telefon se nije mrdnuo, ali je to ispalo dovoljno prirodno, nadao sam se. A i da nije, pa šta? Kada je u pitanju Meti, ja sam - po Džonovom mišljenju - van svake sumnje. Kao posluga na seoskom imanju kod Agate Kristi. Imao je dvadeset osam, možda trideset godina. Ideja da bi Meti mogla seksualno privlačiti čoveka koji je dvanaest godina stariji od nje mu verovatno nije pala na pamet... ili možda jeste, tamo u parku, na trenutak, pa je otpisao kao ludost. Kao što je Meti otpisala mogućnost da su Džo i čovek u braon sakou mogli biti više od prijatelja. .

„Ne mogu da odigram svoj udvarački ples dok radim za nju,” rekao je, „to ne bi bilo profesionalno. Ne bi bilo ni bezbedno. Ali, malo kasnije... nikad se ne zna.”

„Ne,” rekao sam, a glas mi je zvučao tuđe, kao ponekad kada vas uhvate nespremne. Zvučao sam kao neko sa radia ili sa ploče, možda. Da li su to glasovi mrtvih prijatelja ili samo gramofon? Zamislio sam njegove ruke - duge i tanke prste bez prstenja. Kao Sarini na staroj fotografiji. „Ne, nikad se ne zna.”

Pozdravili smo se i ja sam nastavio da gledam nemu bezbol utakmicu. Lomio sam se da li da ustanem i uzmem pivo, ali se činilo da je do frižidera isuviše dug put - safari, u stvari. Ono što sam osećao je bila neka vrsta tupog bola, koji je pratilo nešto bolje: čežnjivo olakšanje, valjda bi se tako moglo nazvati. Da li je bio prestar za nju? Ne, mislim da ne. Taman kako treba. Princ na belom konju broj 2, ovog puta u trodelnom odelu. Možda se Metina loša sreća sa muškarcima konačno menja, pa ako je tako, onda mi je drago. Biće mi drago. I biće mi lakše. Zato što moram da pišem knjigu i prestanem da obraćam pažnju na bele patike koje blješte u mraku ispod crvene haljine bez rukava, ili na žar njene cigarete koji igra u tami.

Ipak, osetio sam se stvarno usamljenim po prvi put otkako sam video Kajru koja maršira uz belu liniju šezdeset osmice u njenom kupaćem kostimu i papučama.

„Ti čudni, mali čoveče, rekao je Striklend,” rekao sam praznoj sobi. Izašlo je pre nego što sam znao da ću bilo šta reći i u tom trenutku se promenio kanal na TV-u. Sa bejzbola je prešao na reprizu Sve ostaje u krugu porodice, pa onda na Rena & Stimpija. Pogledao sam u daljinski upravljač. Još je bio na stočiću, gde sam ga i ostavio. TV kanal se ponovo promenio i ugledao sam Hemfrija Bogarta i Ingrid Bergman. Iza njih je bio avion i nisam morao da uzmem daljinski i pojačam ton da bih znao da je Hemfri rekao Ingrid da treba da uđe u njega. To je bio omiljeni film moje žene. Nije bilo šanse da se ne rasplače na kraju.

„Džo?” pitao sam. „Jesi li to ti?”

Banterovo zvono je tiho zazvonilo. Veoma tiho. U kući je bilo nekoliko duhova, bio sam siguran u to... ali večeras sam, po prvi put, znao da je sa mnom Džo.

„Ko je bio taj čovek, dušo?” pitao sam. „Taj tip na softbol terenu, ko je to bio?”

Banterovo zvono je tiho visilo. Ona je ipak bila u sobi. Osećao sam je, kao da je neko zadržavao dah.

Setio sam se ružne, podrugljive poruke na fižideru posle večere kod Meti i Ki: plava ruža laže ha' ha.

„Ko je on?” Glas mi je bio nesiguran, na rubu suza. „Šta si radila ovde s tim tipom? Da li si..." Ali, nisam uspeo da se nateram da je pitam da li me je lagala, da li me je varala. Nisam mogao da pitam iako je prisustvo koje sam osećao, suočimo se s tim, moglo biti samo u mojoj glavi.

Na TV-u se ponovo promenio kanal i pojavio se naširoko omiljeni advokat, Peri Mejsn. Perijev egzekutor, Hamilton Burger, ispitivao je neku ženu koja je izgledala izgubljeno, a ton se odjednom pojačao i prepao me.

„Ja nisam lažov!” neka prepotopska glumica je urlala. Na trenutak je pogledala pravo u mene i ostao sam bez daha - ugledao sam Džoine oči na crno-belom licu neke glumice iz pedesetih. „Nikada nisam lagala, gospodine Burger, nikada!”

„Imam dokaze da jesi!” odgovorio je Burger. Krenuo je ka njoj, požudno buljeći očima kao vampir. „Imam dokaze da...“

TV se iznenada ugasio. Banterovo zvono se na kratko prodrmalo i onda je, šta god da je ovde bilo, nestalo. Ali, osećao sam se bolje. Ja nisam lažov... Nikada nisam lagala, nikad.

Mogao sam u to da poverujem ako bih poželeo.

Ako bih poželeo.

Otišao sam na spavanje i nije bilo snova.

Počeo sam ranije da ustajem, da bih radio pre nego što vrućina potpuno preuzme radnu sobu. Popio bih malo soka, progutao tost i onda seo za pisaću mašinu i tu ostao do podneva, gledajući kako se loptica sa Kurijer fontom vrti i igra po stranicama koje lete kroz mašinu i izlaze pune teksta. Ta stara čarolija, tako čudna i divna. Nikada to nisam smatrao poslom, iako sam ga tako zvao; to je bilo kao neka uvrnuta mentalna trambulina na kojoj sam odskakao. Ti federi bi na neko vreme odneli svu težinu sveta.

U podne bih se odmorio, odvezao se do Badi Dželisonove laboratorije za proizvodnju masti na nešto gadno, a onda bih se vratio i radio još sat-dva. Posle toga sam plivao i spavao u severnoj spavaćoj sobi mrtvim snom. Jedva da sam promolio nos u veliku spavaću sobu otkako sam došao, a ako je g-đa Mezerv mislila da je to „udareno", svoje mišljenje je zadržala za sebe.

U petak, sedamnaestog, sam na povratku kući svratio do Lejkvju samoposluge da sipam benzin. I auto-servis je imao pumpu, benzin je tu bio nešto jeftiniji, ali mi se nije dopadala atmosfera. Danas, dok sam stajao ispred radnje i pridržavao crevo u rezervoaru, gledajući u planine sa druge strane pumpe se uparkirao Bil Dinov Dodž. Izašao je i osmehnuo se. „Kako je, Majk?”

„Nije loše.”

„Brenda kaže da pišeš k’o lud.”

„Tako je,” rekao sam i na vrh jezika mi je visilo pitanje kada će popraviti moj klima uređaj. Na vrh jezika je i ostalo. Još uvek sam bio malo nervozan po pitanju bilo kakvih promena u mom radnom okruženju. Možda je glupo, ali ponekad stvari dobro idu zato što ti tako misliš. To je podjednako dobra definicija sudbine kao i bilo koja druga.

„Pa, drago mi je što to čujem. Veoma drago.” Učinilo mi se da je bio iskren, ali nekako nije zvučao kao stari Bil. Bar ne kao onaj Bil koji je došao da me pozdravi.

„Tražio sam neke stare priče o mojoj strani jezera,” rekao sam.

„O Sari i Red-topovima? Uvek su te oni zanimali, sećam se.”

„Da, ali ne samo oni. Još neke stvari. Razgovarao sam sa g-đom M. i ispričala mi je o Normalu Osteru. Kenijevom ocu.”

Bil je nastavio da se smeši i samo je na trenutak zastao dok je odšrafljivao poklopac rezervoara, ali sam ipak osetio, sasvim jasno, da se zaledio iznutra. „Ti ne bi pisao o tako nečem, zar ne Majk? Zato što mnogi ljudi ovde misle da to nije dobro i shvatiće te pogrešno. Rekao sam Džo istu stvar.”

„Džo?” Osetio sam jaku potrebu da skočim između dve pumpe, na ostrvo i zgrabim ga za ruku. „Šta Džo ima s tim?”

Odmerio me je dugo i pažljivo. „Ništa ti nije rekla?”

„O čemu to pričaš?”

„Mislila je da nešto napiše o Sari i Red-top dečacima za jedne od lokalnih novina.” Bil je lagano birao reči. Sećam se toga sasvim jasno i sunca koje mi je pržilo vrat i oštrine naših senki na asfaltu. Počeo je da sipa benzin, pa je čak i zvuk pumpe bio veoma oštar. „Mislim da je čak pomenula i Jenki magazin. Nisam baš siguran u to, ali mislim da je tako.”

Ostao sam bez reči. Zašto bi krila od mene da želi da se oproba u pisanju malog teksta za novine? Možda je smatrala da bih ja pomislio da zalazi na moju teritoriju? To je suludo. Kao da me nije dovoljno poznavala... a možda i nije?

„Kada ste o tome razgovarali, Bile? Da li se sećaš?”

„Naravno da se sećam,” rekao je. „Istog dana kada je došla ovamo da dočeka one plastične sove. Samo, ja sam načeo tu temu jer su mi ljudi rekli da se raspituje okolo.”

„Zabada nos gde ne treba?”

„Ja to nisam rekao,” kruto je odgovorio, „ti si.”

Istina, ali je to pomislio. „Nastavi.”

„Nemam o čemu da nastavim. Rekao sam joj da ima nekih bolnih prstiju tu i tamo na TR-u, kao i svugde i molio sam je da im ne gazi na žuljeve ako baš ne mora. Rekla je da razume. Možda jeste, a možda i nije. Samo znam da je nastavila da šeta okolo i postavlja pitanja. Sluša priče starih budaletina koje imaju više vremena nego pameti.”

„Kada je to bilo?”

„U jesen i zimu 1993. i u proleće 1994. Išla je po gradu, svugde, nego - čak je i do Motona i Harloua stigla - sa malom sveskom i kasetofonom. Eto, to je sve što znam.”

Shvatio sam neverovatnu stvar: Bil Din je lagao. Da ste me tak© nešto pitali dan ranije, rekao bih vam da u Bilu Dinu nema jedne jedine laži. A mora da ih nema mnogo, jer je loše lagao.

Mislio sam da ga prozovem, ali čemu? Trebalo mi je vremena da razmislim, a to ovde nisam mogao - mozak mi je ključao. S vremenom će se ključanje smiriti, pa ću uvideti da to nije ništa, mala stvar, ali mi je bilo potrebno to vreme. Kada počneš da otkrivaš neočekivane stvari o nekom koga si voleo i ko je neko vreme mrtav, to te uzdrma. Verujte mi, tako je.

Bil je skrenuo pogled, ali me je sada ponovo pogledao u oči. Izgledao je iskreno i - mogao bih se zakleti - malo uplašeno.

„Pitala je o malom Keniju Osteru, a to ti je dobar primer onoga što ja zovem trpanjem prsta u ranu. To nisu stvari za novine ili za časopise. Normal je odlepio. Niko ne zna zašto. To je bila užasna tragedija, besmislena, a ovde još ima ljudi koje to može da povredi. U ovako malim gradovima su stvari nekako povezane ispod površine..."

Da, nevidljivim kablovima.

„...a prošlost se sporije zaboravlja. Sara i oni njeni, to je nešto drugo. Oni su bili samo... samo lutalice... iz daleka. Džo je mogla da se drži njih i sve bi bilo u redu. I da znaš - kol’ko ja znam, jeste. Jer nikad nisam vid’o da je napisala i jednu reč. Ako je pisala.”

To je bila istina, osećao sam. Ali sam osetio i nešto drugo, bio sam u to siguran kao i da je Meti nosila beli šorc onog dana kada je zvala. Sara i oni njeni su bili samo lutalice iz daleka, rekao je Bil, ali je oklevao u sred misli, zamenjujući lutalicama reč koja je prirodno došla iz njegovog uma. Crnčuge je bila reč koju nije izgovorio. Sara i oni njeni su bili samo crnčuge iz daleka.

I, sasvim iznenada sam počeo da mislim na staru priču Reja Bredberija, „Mars je raj”. Prvi svemirski putnici za Mars su otkrili da je tamo zapravo Grin Taun, Ilinoi i da su svi njihovi mili i dragi tamo. Samo što su mili i dragi u stvari bili vanzemaljski monstrumi i tokom noći, dok su naši astronauti spavali u krevetima svojih davno umrlih rođaka i prijatelja na mestu koje smatraju rajem, zaklali su ih sve do jednog.

„Bil, da li si siguran da je dolazila ovamo nekoliko puta van sezone?”

„Jesam. I nije bilo samo nekoliko. Mora da je bilo tuce ili više. Dnevni izleti, znaš.”

„Da li si ikada video nekog čoveka sa njom? Dežmekast, crne kose?”

Razmislio je. Zadržao sam dah. Konačno je odmahnuo glavom. „Nekoliko puta sam je video i bila je sama. Ali je nisam video svaki put kad je bila tu. Ponekad bih samo čuo da je bila. Video sam je u junu 1994., vozila se ka zalivu Oreol u onim svojim maleckim kolima. Ma’nula je i ja joj odma’nuo. Otiš'o sam do kuće kasnije to veče da vidim da li joj nešto treba, al’ je nije bilo. Više je nisam video. Kada je kasnije tog leta umrla, ’Veta i ja smo baš bili šokirani.”

Štagod da je tražila, mora da o tome nikada nije napisala ni red. Ja bih sigurno pronašao rukopis.

Ipak, da li je to tačno? Mnogo puta je dolazila ovde, a čini se da nije preduzela nikakve mere da se sakrije; jednom je čak pratio nepoznati čovek, a o svemu tome sam ja saznavao slučajno.

„Teško mi je da govorim o ovome,” rekao je Bil, „ali kad smo već ovoliko zadrli, možemo i da odemo do kraja. Kad živiš na TR-u, to ti je k’o onda kad smo spavali po četvoro-petoro u krevetu u januaru, kad je stvarno 'ladno. Ako se svi odmaraju u miru; dobar si. Ali ako se jedan bacaka, prevrće i mrda, niko ne može da spava. Sad si ti taj što se bacaka. Tako narod na to gleda.”

Sačekao je da vidi šta ću da kažem. Kada je prošlo skoro dvadeset sekundi, a da ja nisam odreagovao (Harold Oblovski bi bio ponosan), premestio se s noge na nogu i nastavio.

„Ima ljudi kojima je neprijatno što se interesuješ za Meti Devor, na primer. Sad - ne kažem da ima nešto među vama - iako ima ljudi koji tako kažu - ali ako ‘oćeš da ostaneš na TR-u, ti baš samom sebi mećeš klipove pod noge.”

„Zašto?”

„To ti se svodi na ono što sam rek’o pre dve nedelje. Ona donosi nevolje.”

„Koliko se sećam, Bile, rekao si da je ona u nevolji. I jeste. Pokušavam da joj pomognem da se izvuče. Nema ničeg među nama osim toga.”

„Čini mi se i da sam ti rek’o da je Maks Devor lud,” rekao je. „Ako ga ti razbesniš, svi zajedno ćemo mu platiti.” Pumpa je kliknula, izvadio je iz rezervoara i vratio na mesto. Onda je uzdahnuo, podigao ruke i spustio ih. „Ti misliš da mi je lako da ti to kažem?”

„A ti misliš da je meni lako to da slušam?”

„Dobro, da, isto nam se ‘vata. Ali Meti Devor nije jedina na TR-u koja krpi kraj s krajem, znaš. Ima i drugih s problemima, onoliko. Da li možeš to da razumeš?”

Možda je shvatio da razumem i previše dobro jer su mu se ramena nekako izduvala.

„Ako tražiš da stanem sa strane i pustim da Devor uzme Metino dete bez borbe, zaboravi,” rekao sam. „I nadam se da nisi to hteo da kažeš. Zato što ne bih želeo da išta imam sa čovekom koji bi tražio od drugog čoveka da uradi tako nešto.”

„Sad ti to ionako ne bi tražio,” rekao je, a naglasak mu se pojačao do tačke u kojoj počinje prezir. „Bilo bi kasno, je l’ ne bi?” A onda se, neočekivano, smekšao. „Gospode Bože, brinem se za tebe. Ostali nek’ ser bese ako ‘oče, znaš? Tamo ‘de vrane mogu da ih kljucaju.” Opet je lagao, ali ovog puta mi to nije smetalo, jer je najviše lagao samog sebe. „Ali o tebi neko mora da se brine. Kad sam ti rek’o da je Devor lud, to nije bila fraza. Da l’ ti misliš da će on da se zajebava sa sudom ako sud ne bude mog’o da mu da ono što ‘oće? Narod je izgin’o u onim letnjim požarima iz 1933-Dobri ljudi. Spržili su pola proklete oblasti, a Maks Devor ih je podmetnuo. To je njegov poklon TR-u za rastanak. Nikada nije dokazano, ali to je bio on. Onda kad je bio mlad i bez kinte, jedva da je im’o dvaes’ godina. Šta misliš, šta bi sad sve mog’o da uradi?”

Pogledao me je ispitivački. Ništa nisam rekao.

Bil je klimnuo kao da sam progovorio. „Razmisli o tome. I seti se ovoga, Majk: ni jedan čovek kome nije stalo do tebe ne bi o ovome s tobom iskreno razgovarao.”

„Koliko iskreno, Bile?” Jedva sam primetio nekog turistu koji je kretao od svog volvoa do samoposluge i radoznalo nas gledao, a kada sam kasnije ponovo odgledao ovu scenu u glavi, bilo mi je jasno da je mislio da smo na rubu tuče. Sećam se da sam hteo da zaurlam od tuge i izgubljenosti i potpuno definisanog osećaja izdaje, ali sam se takođe sećao da sam bio užasno besan na ovog uspravnog starca - na starca u njegovoj blistavo čistoj pamučnoj potkošulji i s punim ustima lažnih zuba. Pa, možda i jesmo bili na rubu tuče, samo što mi to tada nije bilo jasno.

„Najiskrenije moguće,” rekao je i okrenuo se da uđe unutra i plati benzin.

„Moja kuća je posednuta,” rekao sam. .

Stao je, okrenut leđima, a ramena su mu bila zgrčena kao da čekaju jak udarac. Onda se, lagano, okrenuo. „Nasmejana Sara je oduvek bila posednuta, Majk. Ti si ih uzbunio. Možda bi ti bilo bolje da se vratiš u Deri dok se opet ne smire. To bi, mislim, bilo najbolje.” Zastao je, kao da premotava u glavi ono što je upravo rekao i onda je klimnuo. „Da, to bi bilo najbolje za sve.”

Kada sam stigao u Saru, pozvao sam Vorda Henkinsa. Onda sam konačno pozvao Boni Amudson. Deo mene se iskreno nadao da je neću zateći u turističkoj agencije u Ogasti čiji je bila suvlasnik, ali jesam. Negde na pola mog razgovora s njom, faks je počeo da štampa kopirane stranice Džoinih rokovnika. Na prvoj je Vord nažvrljao: „Nadam se da će ti ovo pomoći.”

Nisam uvežbao ono što ću reći Boni; mislio sam da bi tek to bila katastrofa. Rekao sam joj da je Džo nešto pisala - možda novinski članak, možda i seriju takvih - o gradiću u kome smo imali letnjikovac i da su neki lokalci bili malo podbodeni tom njenom radoznalošću. Da su neki još uvek. Da li je išta o tome rekla Boni? Možda joj je pokazala prvu verziju?

„Ne, a-a.” Boni je bila iskreno iznenađena. „Pokazivala mi je svoje fotografije i više uzoraka lekovitog bilja nego što sam želela da vidim, ali mi nikad nije pokazala ništa što je pisala. U stvari, mislim da se sećam kako je jednom rekla da je odlučila da pisanje ostavi tebi i...“

„proba po malo od svega drugog, je l’?”

„Da.”

Palo mi je na pamet da je ovo dobar trenutak da završimo razgovor, ali su momci iz podruma imali drugi plan. „Da li je viđala nekog, Boni?”

Na drugoj strani tišina. Rukom koja je bila najmanje četiri milje daleko od mog ramena, otcepio sam stranice faksa sa mašine. Njih deset - od novembra 1993- do avgusta 1994. Svugde zapisi Džoinim urednim rukopisom. Da li smo uopšte imali faks pre nego što je umrla? Nisam mogao da se setim.

„Boni? Ako nešto znaš, molim te, reci mi. Džo je mrtva, ali ja nisam. Mogu da joj oprostim ako treba, ali ne mogu da oprostim ono što ne raz... “

„Izvini,” rekla je i nervozno se nasmejala. „Samo nisam odmah shvatila šta pitaš. „Viđala s nekim", to je bilo tako... nespojivo sa Džo... Džo koju sam ja poznavala... da nisam razumela o čemu pričaš. Prvo sam pomislila da si mislio da li je viđala psihijatra, ali nisi, zar ne? Mislio si da li je viđala nekog drugog muškarca.”

„To sam mislio.” Prevrtao sam stranice koje su izašle iz faksa, ruka mi nije baš bila na realnoj udaljenosti od očiju, ali se približavala, malo po malo. Osetio sam olakšanje kada sam primetio iskreno zapanjenje u Boninom glasu, ali ne onoliko koliko sam očekivao. Zato što sam znao. Nije mi čak trebala ni žena iz Peri Mejsna i njena priča. Ipak je Džo bila u pitanju. Džo.

„Majk,” rekla je Boni nežno, kao da sam poludeo, „ona te je volela. Volela je tebe.”

„Da. Valjda jeste.” Stranice rokovnika su pokazivale koliko je zauzeta bila moja žena. Koliko produktivna. N-K Mejna... narodne kuhinje SkloŽen, oblasna mreža azila za zlostavljane žene. TinSklo. Prij.Me.Bib. Išla je na dva-tri sastanka mesečno - ponekad na dva-tri nedeljno - a ja sam to jedva primetio. Bio sam isuviše zauzet mojim ženama u opasnosti. „I ja sam voleo nju, Boni, ali ona je nešto smerala poslednjih deset meseci svog života. Nije ti ništa o tome nagovestila kada ste se vozile na sastanke upravnog odbora Narodnih kuhinja ili Prijatelja mejnskih biblioteka?”

Opet tišina.

„Boni?”

Odmaknuo sam slušalicu od uva da proverim da li gori sijalica koja označava da se ispraznila baterija, a onda se začulo moje ime. Ponovo sam je približio.

„Boni, šta je?”

„Nije bilo dugih vožnji tokom tih poslednjih deset meseci. Razgovarale smo telefonom i sećam se da smo jednom ručale u Votervilu, ali nije bilo dugih vožnji. Ona je istupila iz upravnog odbora.”

Ponovo sam prelistao stranice faksa. Svugde su bili pribeleženi sastanci Džoinim lepim rukopisom, uključujući i Narodne kuhinje.

„Ne razumem. Istupila je iz upravnog odbora Narodnih kuhinja?” Tišina. Onda, pažljivim glasom: „Ne, Majk. Ona je istupila iz svih upravnih odbora. Pred kraj ’93. je istupila iz Skloništa za žene i tinejdžere - istekao joj je mandat. Preostala dva - Narodne kuhinje i Prijatelji mejnskih bibilioteka... istupila je iz odbora u oktobru ili novembru 1993 “ Sastanci ubeleženi na svim stranicama koje mi je Vord poslao. Desetine njih. Sastanci u 1993, sastanci u 1994. Sastanci upravnih odbora kojima više nije pripadala. Dolazila je ovde. Umesto da ide na sastanke, Džo je dolazila ovde na TR. Kladio bih se u to.

Ali zašto?

SEDAMNAESTO
POGLAVLJE

Devor je bio lud, itekako, lud kao šeširdžija, a nije me mogao zateći u gorem, slabijem i užasnijem stanju. I mislim da je sve, od tog trenutka nadalje, bilo skoro predodređeno. Odatle do užasne oluje o kojoj se još priča u ovom delu sveta sve je krenulo kao lavina.

Dobro sam se osećao do kraja tog popodneva posle razgovora sa Boni, koji je mnoga pitanja ostavio bez odgovora, ali je ipak delovao blagotvorno. Napravio sam sebi brzo-prženo povrće (okajanje mog poslednjeg greha u Vilidž kafeu) i jeo uz večernje vesti. Sa druge strane jezera je sunce klizilo iza planina i preplavljivalo dnevnu sobu zlatom. Kada su se vesti završile, odlučio sam da prošetam na sever Ulicom - otići ću što dalje budem mogao, a da se ipak vratim kući pre mraka i razmišljaću u svemu onome što su mi rekli Bil Din i Boni Amudson. Razmišljaću o njima kao što ponekad razmišljam o interesnatnim obrtima u knjizi na kojoj radim.

Sišao sam niz stepenice od železničkih trupaca i dalje se osećajući sasvim dobro (zbunjeno, ali dobro) i krenuo Ulicom, pa zastao da bacim pogled na Zelenu damu. Čak i kad je obasjavalo zalazaće sunce teško je bilo videti u njoj ono što je, u stvari, bila - samo breza iza koje stoji polumrtvi bor, čija ogoljena horizontalna grana izgleda kao ruka koja pokazuje na sever. Kao da je Zelena dama govorila, idi na sever, momče, idi na sever. Pa, nisam baš bio momak, ali sam svakako mogao da idem na sever. Bar neko vreme.

Ipak sam stajao tu još trenutak, nesigurno razgledajući lice koje sam video u žbunju i nije mi se dopadalo što dah povetarca stvara nešto što je izgledalo skoro kao preteći osmeh. Mislim da sam tada počeo da se osećam pomalo loše, ali sam bio suviše zamišljen da bih to primetio. Krenuo sam na sever, pitajući se šta je, tačno, Džo mogla da napiše... jer sam tada počeo da verujem kako je verovatno nešto napisala. Zašto bih inače pronašao moju pisaću mašinu u njenom ateljeu? Pretražiću ponovo kuću, odlučio sam. Pažljivo ću je pretražiti i...

pomozi mi davi se

Glas je došao iz šume, iz vode, iz mene. Talas slabosti je prošao kroz moje misli i razneo ih kao vetar lišće. Stao sam. Odjednom sam shvatio da se nikada u životu nisam osećao tako loše, tako sparušeno. Grudi su mi se stegle. Stomak se zgrčio sam u sebe kao cvet na hladnoći. Oči su mi se napunile hladnom vodom ni malo nalik na suze i znao sam šta mi sleduje. Ne, pokušao sam da kažem, ali reč nije htela napolje.

Usta su mi se napunila jezerskom vodom, svim tim tamnim mineralima i odjednom je drveće zadrhtalo pred mojim očima kao da sam ih gledao kroz prozirnu tečnost, a pritisak u grudima je postao stravično lokalizovan i dobio oblik šaka. Držale su me dole.

„Kad će da prestane s tim?” neko je pitao - skoro kriknuo. Na Ulici nije bilo nikog osim mene, pa opet sam jasno čuo glas. „Da li će ikad prestati to da radi?”

Onda su mi u glavu došle tuđe misli, ne glas od spolja. Odbijale su se o moju lobanju kao noćni leptiri zarobljeni u lusteru... ili u japanskom lampionu.

pomozi mi davi se

pomozi mi davi se

pomozi mi davi se

čovek s plavom kapom kaže da me u’vatiš

čovek s plavom kapom kaže da me ne pustiš da jurcam

pomozi mi davi se

ispale mi bobice na put

on drži me

lice mu se trese i grozan je

pu’ti me gore, pu’ti me gore o dragi bože pu’ti me gore

volovi su pušteni ooooj ooooj pušteni molim te

vrisnula je moje ime

vrisnula je tako glasno

Sagnuo sam se unapred, užasnut, otvorio usta... iz mojih razjapljenih, bledih usta je šiknuo hladan mlaz...

Baš ničega.

Užas je prošao, a ipak nije. I dalje mi je bilo strašno muka, kao da sam pojeo nešto što je divljački uvredilo moje telo, neki otrov za mrave ili pečurku-ubicu, jednu od onih koje su uredno fotografisane i uokvirene crvenim u Džoinim priručnicima. Oteturao sam se nekoliko koraka unapred, iskašljavajući i dalje nešto čega nije bilo iz mog suvog grla, koje je verovalo da je puno. Tamo gde obala zalazi u jezero bila je još jedna breza koje se graciozno nadvijala svojim belim trupom preko vode kao da je htela da se ogleda na laskavom večernjem svetlu. Zgrabio sam je kao pijanac banderu.

Pritisak u grudima je počeo da se smanjuje, ali je bol bio jasan kao dan. Držao sam se za drvo, srce mi je jurcalo i odjednom sam postao svestan nekog smrada - podmukao, pokvareni smrad gori od zapušene septičke jame koja se celo leto krčkala na jakom suncu. Osećao sam neko jezivo prisustvo koje je ispuštalo taj smrad, nešto što je trebalo da bude mrtvo, a nije.

O, prestani, oooooj, prestani, sve ću da uradim, samo prestani, pokušao sam da kažem, ali nije htelo da izađe. Onda je nestalo. Osećao sam samo miris jezera i šume... ali sam nešto video: u jezeru je bio dečak - mali udavljeni crni dečak leži na leđima. Obrazi su mu se naduli. Usta su mu bila labavo otvorena. Oči su mu bile bele kao oči statue.

Usta su mi se ponovo napunila neumoljivom gvozdenom jezerskom vodom. Pomozi mi, pu’ti me gore, pomozi davi se. Sagnuo sam se, urlajući te reči u glavi, urlajući dole u to mrtvo lice, i onda sam shvatio da gledam gore u sebe, gledam gore kroz zlatni treptaj vode pod zalaskom sunca u belog čoveka u farmerkama i žutoj polo majici koji se drži za drhtavu brezu i pokušava da vrisne, njegovo lice od vode se pokreće, a oči mu na trenutak izbrisane pticom koja juri ukusnu bubu, u isto vreme sam bio crni dečak i beli čovek, udavljen u vodi i davljen na vazduhu, da li je stvarno tako, da li se to događa, udari jednom za da, dvaput za ne.

Povratio sam samo kap pljuvačke, i sasvim nemoguće, riba je iskočila pravo u nju. Skočiće na šta bilo u sumrak; verovatno ih nešto u svetlosti smiraja izluđuje. Riba je ponovo uronila u vodu oko dva metra od obale, za njom je ostao srebrnasti trag i onda je nestao - ukus u ustima, jezivi smrad, lice udavljenog dečaka - crnca, tako bi on sebe nazivao - čije je ime skoro sigurno bilo Tidvel.

Pogledao sam udesno i video sivo čelo stene kako viri iz mulja. Pomislio sam, Tamo, baš tamo i kao da potvrđuje, onaj smrad raspadajućeg tela me je ponovo zapahnuo, činilo se iz zemlje. Zatvorio sam oči, držao se za brezu kao davljenik za slamku i bilo mi je muka i bio sam slab i tada je Maks Devor, taj luđak, progovorio iza mene. „Reci, kurvaru, gde ti je kurva?”

Okrenuo sam se - stajao je tu, a pored njega Rodžet Vitmor. To je bio prvi i poslednji put da smo se upoznali - jednom je bilo sasvim dovoljno. Verujte mi - i više nego dovoljno.

Njegova invalidska stolica jedva da je ličila na invalidsku stolicu. Više je izgledala kao prikolica za motorcikl ukrštena sa spejsšatlom. Po šest točkova od hroma se pokretalo sa svake strane. Veći točkovi - njih četiri, mislim - bili su postavljeni paralelno sa zadnje strane. Izgledalo je kao da nijedan od njih nije na istoj visini, a onda sam shvatio da svaki ima poseban amortizer. Devor se ne bi truckao ni na mnogo grubljem terenu od Ulice. Iznad zadnjih točkova je bila zatvorena pregrada za motor. Devorove noge su bile zaštićene haubom od presovane staklene vune, crne sa crvenim prugama koja bi sasvim lepo stajala na trkačkim kolima. Na sredini je bio ugrađen uređaj koji je izgledao baš kao i moja satelitska antena... neka vrsta kompjuterizovanog sistema za navođenje, valjda. Možda čak i auto-pilot. Nasloni za ruke su bili široki i prepuni komandi. Na desnoj strani mašine je bila zakačena zelena boca kiseonika duga metar i po; harmonika-cev se završavala u maski koja je ležala na Devorovom krilu. Setio sam se stenomaske i starca iz suda. S obzirom na to šta je ovome prethodilo, mogao sam prizor pripisati halucinaciji, da nije bilo nalepnice na haubi, ispod antene. KRV MI JE PLAVA KAO DODŽERI, pisalo je.

Ove večeri je žena koju sam video ispred Sanset bara nosila belu bluzu sa dugim rukavima i crne pantalone kojima su prednji šavovi bili tako oštro ispeglani da su joj noge izgledale kao neisukani mačevi. Usko lice sa upalim obrazima je više nego ikad podsećalo na Munkov Vrisak. Kosa joj je visila oko lica kao ravna kukuljica. Usne su joj bile obojene jarko crveno, kao da je krvarila.

Bila je stara i ružna, ali prava premija u odnosu na Metinog svekra. Koščat, plavih usana, koža oko očiju i usta tamno ljubičasta - izgledao je kao nešto što bi arheolog pronašao u grobnicama piramide, okruženo prepariranim kućnim ljubimcima i ženama, opervažen svojim omiljenim draguljima. Nekoliko pramenova suve kose se još uvek držalo uz njegovu pločastu lobanju; još par čuperaka je virilo iz ogromnih ušiju koje su delovale nekako rastopljeno, kao skulpture od voska ostavljene na jakom suncu. Nosio je bele pamučne pantalone i plavu košulju. Dodaš crnu beretku i izgledao bi kao neki francuski slikar iz devetnaestog veka na kraju svog veoma dugog života.

Na krilu je nosio štap od nekog crnog drveta. Na jedan kraj je bila navučena jarko crvena guma, koja se stavlja na rukohvat bicikla i sprečava da klize znojave ruke. Prsti koji su ga obavijali su izgledali moćno, ali im je boja sve više naginjala crnoj boji štapa. Napuštala ga je cirkulacija - nisam mogao ni da zamislim kako mu izgleda donji deo nogu.

„Kurvetina je otrčala i ostavila te, sigurno?”

Pokušao sam nešto da kažem. Samo sam zakrkljao. Još uvek sam se držao za brezu. Pustio sam je i pokušao da se uspravim, ali me noge nisu držale, pa sam morao ponovo da je zagrlim.

Promrdao je srebrnu polugu i stolica se pomerila pet metara bliže, prepolovivši udaljenost između nas. Ispuštala je zvuk ništa jači od svilenkastog šapata; kretala se kao neki zli leteći ćilim. Mnogobrojni točkovi su se podizali i spuštali nezavisni jedan od drugog i blještali na zalazećem suncu, koje je počelo da poprima crvenkastu nijansu. Kada se približio još bliže, osetio sam ga. Telo mu je trulilo pred očima, ali je snaga kojom je zračio još uvek bila bespogovorna i stroga kao oluja puna elektriciteta. Žena je koračala pored njega, posmatrajući tiho i zainteresovano. Oči su joj bile rozikaste. Pretpostavio sam da su svetlo-sive i da su pokupile nešto od zalaska sunca, ali sada mislim da je bila albino.

„Uvek sam voleo dobru kurvu,” rekao je. Podvukao je tu reč, kurrrrvu. „Zar ne, Rodžet?”

„Da, gospodine,” rekla je. „Dobru kurvu sa ulice.”

„A ponekad sa ulice meni na lice!” zaurlao je sa nekom vrstom luđačke prgavosti, kao da mu je protivrečila. „Gde je ona, mladiću? Na čijem li licu sada sedi? Pitam se. Možda onog mudrosera advokata koga si joj našao? O, znam sve o njemu, sve do keca iz vladanja u trećem razredu. Moja stvar je da sve znam. To je tajna mog uspeha.”

Uspeo sam da ustanem uz natčovečanski napor. „Šta radite ovde?”

„Šetamo, isto kao i ti. Nema zakon protiv toga, zar ne? Ulica pripada onome ko želi da njom prošeta. Nisi ti ovde bio dugo, mladi kurvaru, ali sigurno dovoljno dugo da to znaš. Ovo ti je naša varijanta gradskog parka, gde dobre kuce i džukele šetaju zajedno.”

Još jednom je upotrebio ruku koja nije obavijala crvenu gumu na štapu i stavio masku za kiseonik, duboko udahnuo i ponovo je bacio u krilo. Iscerio se - neopisiv saučesnički kez koji je otkrio desni boje joda.

„Je l’ dobra? Ta tvoja kurrrvica? Mora da je dobra kad je zarobila mog sina u toj gadnoj maloj prikolici u kojoj živi. A onda eto tebe još pre nego što su crvi završili sa očima mog sina. Da li njena pička sisa?”

„Zaveži.”

Rodžet Vitmor je zabacila glavu i nasmejala se. Smeh je ličio na vrisak zeca uhvaćenog u sovine kandže i sav sam se naježio. Bilo mi je jasno da je luda koliko i on. Hvala Bogu što su bili stari. „Tu si pogodio živac, Maks,” rekla je.

„Šta hoćete?” Udahnuo sam... i ponovo osetio miris onog raspadanja. Zagrcnuo sam se. Nisam mogao da se suzdržim.

Devor se uspravio u stolici i duboko udahnuo, kao da me imitira. U tom trenutku je izgledao kao Robert Duval u Apokalipsi danas, koji šeta plažom i objašnjava svetu koliko voli da rano ujutru oseti miris napalma. Iscerio se još šire. „Divno ovo mesto, zar ne? Udobno da čovek zastane i zamisli se, šta kažeš?” Pogledao je oko sebe. „Ovde je to bilo, da. Aha."

„Tu se dečak udavio.”

Učinilo mi se da je osmeh Vitmorove posle tih reči postao malo nesiguran. Devorov nije. Zgrabio je svoju providnu masku za kiseonik preširokim stiskom starca, prstima koji napipavaju, umesto da posežu. Video sam balončiće sline kako pune masku iznutra. Ponovo je duboko udahnuo i vratio je dole.

„Trideset ili više ljudi se udavilo u ovom jezeru, a to su samo oni za koje se zna,” rekao je. „Šta je jedan dečak, manje-više?”

„Ne razumem. Da li je ovde umrlo dva dečaka Tidvelovih? Onaj koji je dobio trovanje krvi i ovaj...“

„Da li volite svoju dušu, gospodine Nunan? Svoju besmrtnu dušu? Božji leptir uhvaćen u lutku od mesa koja će uskoro smrdeti kao i moja?” Ništa nisam rekao. Užas onoga što se dogodilo pre nego što se on pojavio je nestajao. Zamenio ga je neverovatan lični magnetizam. Nikada u životu nisam osetio toliko sirove snage. U tome nije bilo ničega natprirodnog, sirova je prava reč. Mogao sam da bežim. U drugim okolnostima, siguran sam da bih. U svakom slučaju me tu nije zadržala hrabrost; noge su mi i dalje bile od gume i bojao sam se da ću pasti.

„Daću ti jednu šansu da spasiš svoju dušu,” Devor je rekao. Podigao je jedan prst da mi ilustruje šta je hteo da kaže. „Odlazi, dragi moj kurvaru. Sada, u toj garderobi koju imaš na sebi. Ne trudi se da se pakuješ, ne zastaj čak ni da proveriš da li su isključene ringle. Ostavi kurvu i kurvinče.”

„Ostavim ih tebi.”

„Nego - meni. Ja ću da uradim ono što mora da se uradi. Duše su za one što su diplomirali društvene nauke, Nunane. Ja sam inženjer.”

„Jebi se.”

Rodžet Vitmor je ispustila još jedan od onih zečjih zvukova.

Starac je sedeo u stolici, sagnute glave, kiselo se smejući. Ličio je na nešto što je ustalo iz mrtvih. „Da li si siguran da želiš ti da budeš taj, Nunane? Njoj je svejedno, znaš - ti ili ja, isto joj se hvata.”

„Ne znam o čemu govoriš.” Ponovo sam duboko udahnuo, a vazduh je ovog puta imao normalan ukus. Pomerio sam se korak od breze i noge su mi bile dobro. „A i baš me briga. Nikada nećeš dobiti Kajru. Nikada dok traje to što ti je ostalo od života. Potrudiću se da to moje oči ne vide.”

„Prijatelju, videćeš ti dosta,” rekao je Devor, cereći se svojim jodastim desnima. „Pre kraja jula ćeš videti toliko da ćeš se kajati što nisi iščupao oči iz duplji u junu.”

„Idem kući. Pusti me da prođem.”

„Idi, kako ja mogu da te sprečim?” pitao je. „Ulica pripada svima.” Napipao je masku za kiseonik u krilu i udahnuo. Stavio je u krilo i stavio šaku na ručku svoje svemirske invalidske stolice.

Zakoračio sam ka njemu i pre nego što sam shvatio šta se događa, stolica je pojurila ka meni. Mogao je da me udari i veoma povredi - da mi slomi jednu ili obe noge, bez sumnje - ali je stao u pravi čas. Skočio sam unazad, ali samo zato što mi je on to dozvolio. Čuo sam da se Vitmorova opet smeje.

„Šta je Nunane?”

„Skloni mi se s puta. Upozoravam te.”

„Zbog te kurve si nervozan, a?”

Krenuo sam u levo, misleći da ga tuda obiđem, ali je u sekundi okrenuo stolicu, poleteo unapred i presekao mi put.

„Odlazi sa TR-a, Nunane. Dajem ti dobar sav...“

Pohrlio sam udesno, ovog puta sa jezerske strane i uspeo bih da se provučem pored njega da nije bilo pesnice, male i tvrde, koja je udarila o levu stranu mog lica. Kučka s belom kosom je nosila prsten i kamen me je posekao iza uveta. Osetio sam peckanje i topao tok krvi. Okrenuo sam se u mestu i gurnuo je sa obe ruke. Pala je na stazu zastrtu iglicama i skiknula, besna i iznenađena. U sledećem trenutku me je nešto raspalilo u mali mozak. Narandžasti bljesak me je na momenat zaslepio. Zateturao sam se unazad kao na usporenom snimku, mašući rukama i ponovo sam ugledao Devora. Vrteo se u mestu u svojoj stolici glave isturene unapred i sa štapom kojim me je udario, još uvek podignutim. Da sam bio deset godina mlađi, mislim da bi mi naprsla lobanja, umesto što sam se na trenutak ošamutio.

Naleteo sam na moju staru prijateljicu brezu. Podigao sam ruku do uveta i s nevericom pogledao u krv na vrhovima prstiju. Glava me je bolela od udarca.

Vitmorova se mučila da ustane, skidajući borove iglice sa pantalona i gledala me sa zverskim osmehom. Obrazi su joj se ispunili bledim ružičastim rumenilom. Njene preterano crvene usne su se povukle i pokazale male zube. Na svedu zalazećeg sunca oči kao da su joj gorele.

„Skloni mi se s puta,” rekao sam, ali je moj glas zvučao malo i slabašno.

„Ne,” rekao je Devor i naslonio štap na haubu koja se nadvijala preko njegovih nogu. Sada sam mogao da vidim malog dečaka koji je želeo da ima nove sanke, bez obzira na to koliko će poseći ruke kada ih bude uzimao. Video sam ga sasvim jasno. „Ne, ti kurvarska pizdo. Neću.”

Još jednom je pomerio srebrnu polugu i stolica je tiho jurnula na mene. Da sam ostao tu gde sam, proburazio bi me štapom isto kao što su bušili zle barone u pričama Aleksandra Dime. Verovatno bi smrskao krhke kosti svoje desne šake i istrgao tu ruku pravo iz ramena u sudaru, ali ovaj čovek nikad nije brinuo o takvim stvarima; ostavljao je prebrojavanje gubitaka malim ljudima. Da sam oklevao usled šoka ili neverice, sigurno bi me ubio. Ipak sam se otkotrljao u levo. Moje patike su na sekund kliznule niz obalu klizavu od iglica. Onda su izgubile dodir sa zemljom i ja sam padao.

Upao sam u vodu nezgodno i preblizu obali. Leva noga mi je udarila u potonuli koren drveta i iskrenula se. Bol je bio strašan, nešto što je ličilo na zvuk grmljavine. Otvorio sam usta da zaurlam i jezero je pokuljalo u njih - onaj hladan, metalni ukus, ovoga puta stvaran. Iskašljao sam i istresao vodu iz nosa i otplutao dalje od mesta na koje sam pao, misleći Dečak, mrtvi dečak je tu dole, šta ako posegne gore i zgrabi me?

Okrenuo sam se na leđa ne prestajući da kašljem i mlataram, svestan da mi se farmerke lepe za noge i - kakav apsurd - brinuo o novčaniku. Nije mi bilo stalo do kreditnih kartica i vozačke dozvole, ali će dve dobre Džoine fotografije biti uništene.

Devor samo što se nije odvezao preko ivice i za trenutak sam pomislio da bi još uvek mogao da padne. Prednji deo stolice je štrčao nad vodom na onom mestu na kome sam ja upao (video sam tragove mojih patika baš pored delimično otkrivenog korenja breze), pa iako su mu zadnji točkovi i dalje bili čvrsto na zemlji, krta zemlja se krunila pod njima u malim suvim lavinama koje su se trupkajući odranjale niz padinu u vodu i stvarale male ukrštene nabore. Vitmorova je držala naslon stolice i cimala je unazad, ali je ova bila isuviše teška za nju; ako Devor može biti spašen, mora da se spasi sam. Dok sam stajao u vodi do struka, dok je odeća plutala oko mene, navijao sam da upadne.

Ljubičasta kandža se posle nekoliko neuspelih pokušaja ponovo dokopala srebrne poluge. Jedan prst je pomerio unazad i stolica je krenula u rikverc, poslavši poslednji odron kamenčića i zemlje u jezero. Vitmorova je vešto skočila u stranu, da joj ne pregazi noge.

Devor se još malo petljao sa komandama, pa je okrenuo stolicu u pravcu mesta na kome sam stajao, oko tri metra udaljen od nadvijene breze i onda je ponovo pomerio ka obali, ovog puta pazeći da bude bezbedno udaljen od ivice. Vitmorova se okrenula na potpuno drugu stranu; sagnula se i dupe joj je štrčalo u mom pravcu. Ako sam uopšte razmišljao o njoj, a ne sećam se da jesam, mora da sam pomislio da pokušava da povrati dah.

Devor je izgledao kao da je u boljem stanju nego nas dvoje, čak mu nije trebao ni šmrk iz maske za kiseonik na njegovom krilu. Pozno svetlo mu je osvetljavalo lice, pa je izgledao kao da su ga polili benzinom i zapalili.

„Uživaš u plivanju?” pitao je i nasmejao se.

Pogledao sam oko sebe, u nadi da ću videti neki par koji šeta ili možda ribara u potrazi za mestom sa koga bi još jednom zabacio štap pre mraka... a ipak sam se u isto vreme nadao da nikoga neću videti. Bio sam ljut, povređen i uplašen. Najviše od svega sam bio postiđen. U jezero me umočio čovek od osamdeset pet godina... čovek koji je imao nameru da ostane i pretvori me u sport.

Počeo sam da hodam na desno - na jug, ka kući. Voda je bila duboka jo struka, sveža i skoro osvežavajuća, sada kada sam navikao na nju. Patike su mi cvilele preko kamenja i potopljenih grančica. Zglob koji sam iskrivio je boleo, ali me je nosio. Da li će to i dalje uspevati kada izađem iz jezera bila je sasvim druga stvar.

Devor je još malo prčkao po komandama. Stolica se okrenula i polako se zakotrljala niz Ulicu, lako držeći korak sa mnom.

„Nisam te ni pošteno upoznao sa Rodžet, je'l?” rekao je. „Bila je opasan sportista na univerzitetu, znaš. Softbol i hokej na travi su bili njena stvar i ostalo joj je ponešto od te veštine. Rodžet, pokaži ovom mladiću šta znaš.”

Vitmor je polako obišla stolicu u pokretu sa leve strane. Na trenutak je bila sakrivena iza nje. Kada se ponovo ukazala, video sam šta drži u ruci. Nije se saginjala da povrati dah.

Odšetala je do ivice obale smešeći se, sa levom rukom kojom je grlila kamenje pokupljeno sa ivice staze priljubljenom na grudima. Izabrala je komad veličine loptice za golf, zamahnula rukom unazad do uveta i bacila ga na mene. Jako. Zviznuo mi je pored leve slepoočnice i pljusnuo u vodu iza mene.

„Hej!” uzviknuo sam, više iznenađen nego uplašen. Čak i posle svega što je ovome prethodilo nisam mogao da verujem u ono što se događa.

„Šta je s tobom, Rodžet?” Devor je grdio. „Nikad nisi bacala kao devojčica. Ud’ri ga!”

Druga kamenica je preletela pet santimetara iznad moje glave. Treća je mogla da mi slomi zube. Odbranio sam ljutito uzviknuvši i tek kasnije primetio da mi je ostavila masnicu na dlanu. U tom trenutku sam bio svestan samo njenog nasmejanog lica punog mržnje - lica žene koja je ubacila dva dolara u kasu streljane i ima nameru da dobije najvećeg plišanog mecu makar gađala do ujutru.

A bacala je brzo. Kamenje je sipalo oko mene, pljuskalo sa moje leve i desne strane stvarajući male gejzire. Počeo sam da se krećem unazad, nisam smeo da joj okrenem leđa i otplivam da ne bi u tom trenutku bacila neki veliki. Ipak sam morao da joj se izmaknem iz domašaja. Devor se u međuvremenu smejao staračkim hripavim smehom, a njegovo istrošeno lice se grčilo kao lice neke zlobne lutke.

Jedan kamen me je jako udario u ključnu kost i odskočio u vazduh. Viknuo sam, a i ona je: „Aiii!,” kao karatista koji je uputio dobar udarac.

Toliko o mirnom povlačenju. Okrenuo sam se, zaplivao u dubinu i onda me je kučka dokačila. Prva dva kamena koja je bacila pošto sam počeo da plivam su izgleda određivali raspon. Onda je došla pauza tokom koje sam pomislio Ide mi, izlazim joj iz doma... i onda me je nešto udarilo u potiljak. Osetio sam ga i čuo na isti način - čulo se TONK!, kao nešto što možeš da pročitaš u stripu o Betmenu.

Površina jezera se prelivala iz svetlo narandžastog u jarko crveno pa, u bordo. Nazirao sam kao kroz maglu Devorovo odobravanje i čudni smeh Vitmorove. Progutao sam još jedan gutljaj jezerske vode i bio tako ošamućen da sam morao da podsetim sebe da ga ispljunem, da ga ne progutam. Noge su mi sada bile preteške za plivanje, a moje proklete patike su bile teške tonu. Spustio sam noge da stanem i nisam pronašao dno - zašao sam u dubinu. Pogledao sam ka obali. Izgledala je fenomenalno, šljašteći na zalasku sunca kao pozorišna scena osvetljena narandžastim i crvenim reflektorima. Sada sam verovatno bio na oko deset metara od obale. Devor i Vitmor su stajali na ivici Ulice i gledali. Ličili su na mamu i tatu sa Grent Vudove slike. Devor je ponovo koristio masku, ali sam mogao da vidim da se ceri. I Vitmor se cerila.

U usta mi je pljusnulo još vode. Uspeo sam da ispljunem skoro sve, ali je nešto otišlo dole i teralo me da kašljem i gušim se. Počeo sam da tonem i borio sam se da isplivam, divljački malatarajući rukama, trošeči devet puta više energije nego što mi je bilo potrebno da ostanem na površini. Panika je bila u najavi - grickala je svojim sitnim oštrim zubima kroz moju ošamućenu zbunjenost. Postao sam svestan piskavog, slatkog zujanja u glavi. Koliko li je udaraca moja sirota glava primila? Jedan pesnicom... jedan Devorovim štapom... jedan kamen... da nije bilo dva? Bože, ne mogu da se setim.

Dođi sebi, zaboga - nećeš valjda da mu dozvoliš da te ovako pobedi? Da te udavi kao što se udavio onaj mali dečak?

Ne, neću, ako ikako budem mogao.

Zahvatao sam vodu i prešao levom rukom po potiljku. Nešto iznad sam napipao čvorugu koja je i dalje rasla. Kada sam je pritisnuo, bol me je skoro naterao da povraćam i onesvestim se u isto vreme. Suze su mi navrle na oči i kotrljale se niz obraze. Krvi je bilo samo na vrhovima mojih prstiju, ali teško je proceniti kakve su posekotine kada si u vodi.

„Izgledaš kao detlić zatečen na kiši, Nunane!” Njegov glas je sada jedva dopirao do mene, kao da je prelazio veliku udaljenost.

„Jebi se!” viknuo sam. „Visićeš u zatvoru zbog ovoga!”

Pogledao je u Vitmorovu. Uzvratila mu je pogled sa istim izrazom lica i oboje su prasnuli u smeh. Da mi je neko u tom trenutku stavio uzi u šake, ubio bi ih oboje bez oklevanja i tražio još jedan šaržer da im izrešetam tela.

Pošto nisam imao uzi, počeo sam kučećim stilom da plivam na jug, ka kući. Oni su šetali naporedo Ulicom, on klizeći u svojoj nečujnoj invalidskoj stolici, a ona pored njega ozbiljna kao časna sestra, stajući svaki čas da podigne zgodan kamen.

Umorio sam se iako nisam preterano dugo plivao. Od šoka, verovatno. Na kraju sam pokušao da udahnem vazduh u pogrešnom momentu, nagutao se još vode i potpuno se uspaničio. Počeo sam da plivam ka obali, do mesta na kome bih mogao da ustanem. Rodžet Vitmor je počela da ispaljuje kamenice istog trenutka, prvo je bacala kamenje koje je rukom pridržavala na grudima, a onda one koje je nagomilala u Devorovo krilo. Zagrejala se, više nije bacala kao devojčica, a imala je ubistvenu ruku. Kamenje je pljuštalo svud oko mene. Još jedan sam odbio rukom - jedan poveći, da me je udario, pocepao bi mi čelo - ali sledeći me je pogodio u biceps i napravio duboku ogrebotinu. Dosta. Okrenuo sam se i počeo ponovo da plivam van njenog domašaja, dahćući i pokušavajući da držim glavu iznad vode uprkos užasnog, rastućeg bola u vratu.

Kada sam bio dovoljno daleko, okrenuo sam se i pogledao ih. Vitmorova je stala na samu ivicu obale, želela je da iskoristi svaku stopu ako može. Jebote, svaki santimetar. Devor je parkirao iza nje. Oboje su se još uvek kezili, a lica su im sada bila crvena kao lica đavolčića u paklu. Crveno nebo u noći, na put će pomorac poći. Još dvadeset minuta i pašće mrak. Da li mogu da se održavam na površini još dvadeset minuta? Verovatno, ako se ne uspaničim, ali ne mnogo duže od toga. Zamislio sam davljenje u pomrčini, jedan poslednji pogled gore u Danicu pre nego što konačno potonem i oštar zub panike me je ponovo začepio. Taj pacov panike je bio gori od Rodžetinog kamenja, mnogo gori.

Možda ne gori od Devora.

Pogledao sam u oba pravca duž obale, proveravajući Ulicu gde god da je izvirivala iz drveća i žbunja. Sad se više nisam brinuo zbog bruke, ali nikog nije bilo. Dragi Bože, gde su svi? Otišli u Mauntin vju u Frajburgu na picu ili u Vilidž kafe na milk-šejk?

„Šta hoćeš?” viknuo sam Devoru. „Da li hoćeš da ti kažem da ti se neću mešati u posao? Važi, neću!”

Nasmejao se.

Pa, nisam ni očekivao da to upali. Čak i da sam bio iskren, ne bi mi poverovao.

„Mi samo želimo da vidimo koliko dugo možeš da plivaš,” rekla je Vitmorova i bacila još jednu kamenčinu - visok, spor udarac koji je završio negde dva metra ispred mene.

Ovi stvarno nameravaju da me ubiju, pomislio sam. Stvarno.

Da. A osim toga, verovatno će se izvući. Sinula mi je luda ideja - u isto vreme i verovatna i neverovatna. Mogao sam da zamislim Rodžet Vitmor kako lepi na veliku oglasnu tablu ispred samoposluge sledeću poruku:

MARSOVCIMA SA TR-90, POZDRAV!

Gospodin MAKSVEL DEVOR, vaš omiljeni Marsovac će svakom stanovniku TR-a dati

STO DOLARA, ako se svi obavežu da neće odlaziti na Ulicu u PETAK UVEČE, 17. JULA,

od sedam do devet sati uveče. Zadržite podalje odatle i naše prijatelje turiste! I setite se: DOBRI MARSOVCI su kao DOBRI MAJMUNI:

ne VIDE zlo, ne ČUJU zlo i ne GOVORE ništa zlo!

Nisam u to mogao da poverujem, ne u trenutnoj situaciji... a opet, malo mi je falilo. U najmanju ruku mu moram odati priznanje da ima đavolsku sreću.

Umoran. Patike su mi bile teže nego ikad. Pokušao sam da skinem jednu i uspeo sam samo da napunim usta jezerskom vodom. Stajali su i gledali me, a Devor je povremeno podizao masku iz krila i uzimao po jedan oživljavajući udisaj.

Nisam smeo da dočekam mrak. Sunce napušta scenu na brzinu ovde u Mejnu - isto kao i u svakom drugom planinskom okruženju - ali se sumrak dugo razvlači. Taman kada bi na zapadu bilo dovoljno mračno da mogu da se krećem neopaženo, na istoku bi izašao mesec.

Uhvatio sam sebe kako zamišljam svoju osmrtnicu u Njujork Tajmsu, u naslovu bi pisalo POPULARNI PISAC LJUBAVNIH TRILERA SE UDAVIO U MEJNU. Debra Vajnstok bi ih opskrbila fotografijom autora sa korica nove knjige, Heleninog obećanja. Harold Oblovski bi rekao sve prave stvari i setio bi se da pošalje skromni in memoriam Izdavačkom nedeljniku. Podelio bi troškove pola-pola sa Patnamom, i...

Potonuo sam, progutao još vode i pljunuo je. Ponovo sam počeo da treskam po jezeru i morao sam da se nateram da prestanem. Sa obale je dopirao zveketavi smeh Vitmorove. Kučko jedna, pomislio sam - ti koščata, gad...

Majk, rekla je Džo.

U glavi sam čuo njen glas, ali ne onaj koji stvorim kada zamišljam njenu stranu mentalnog dijaloga ili kad mi nedostaje, pa hoću da je prizovem u sećanju. Kao da želi da podvuče ovo, nešto pored mene je pljusnulo u vodu, i to jako. Kada sam pogledao u tom pravcu, nije bilo ničega - ni ribe, ni traga od bačenog kamena. Umesto njih sam ugledao splav za plivanje, usidren oko pedeset metara daleko u vodi oslikanoj zalaskom sunca.

„Ne mogu da plivam tako daleko, dušo," zakrkljao sam.

„Šta si rekao, Nunane?” Devor je viknuo sa obale. Obešenjački prenaglašenim pokretom je prineo savijenu šaku svom ogromnom u vetu od voska. „Nisam baš najbolje razumeo! Zvučiš kao da si ostao bez daha!” Još zveketavog smeha Vitmorove.

Uspećeš, ja ću ti pomoći.

Splav je, shvatio sam, možda moja jedina šansa - na ovom delu obale je bio jedini, a udaljen je najmanje deset metara od domašaja precizne Rodžetine ruke. Počeo sam da pljuskam u tom pravcu rukama i nogama teškim kao olovo. Svaki put kada sam osetio da mi je glava na ivici da potone zastao bih, zahvatajući rukama vodu i govorio sebi da se smirim, da sam u dobroj formi i da lepo napredujem, da će sve biti u redu ako se ne uspaničim. Stara kučka i još starije kopile su nastavili da hodaju naporedo sa mnom, ali su prestali da se smeju kad su shvatili kuda sam se uputio. Prestali su i da zadirkuju.

Dugo mi se činilo da se uopšte ne približavam splavu. Rekao sam sebi da je to zbog umirućeg svetla, boja vode je prelazila iz crvene do ljubičaste i crne boje Devorovih desni, ali je ova ideja bila sve manje ubedljiva dok mi se skraćivao dah i ruke sve više otežavale.

Na trideset metara od splava me je uhvatio grč u nozi. Prevrnuo sam se na stranu kao nasukana jedrilica, pokušavajući da dohvatim skvrčeni mišić. Još vode je poteklo mojim grlom. Pokušao sam da je iskašljem, onda sam se zagrcnuo i potonuo, dok je moj stomak nastavljao da se trza, a prsti da traže čvor iznad kolena.

Stvarno se davim, pomislio sam, zapanjujuće miran sada kada se to zapravo događalo. To ovako izgleda, to je to.

Onda sam osetio kako me ruka hvata za potiljak. Bol počupane kose me je vratio nazad u stvarnost u tren oka - bolje nego inekcija epinefrina. Osetio sam još jednu ruku oko leve noge, osetio sam na kratku prijatnu toplotu. Grč je popustio i izronio sam na površinu plivajući - ovog puta stvarno plivajući, bez mlataranja i kučećeg stila i držao sam se za merdevine splava posle, činilo mi se, samo nekoliko sekundi. Disao sam isprekidano grabeći vazduh i čekao da vidim da li će sve biti u redu ili će mi srce eksplodirati u grudima kao granata. Konačno su moja pluća počela da nadoknađuju nedostatak kiseonika i sve je počelo da se smiruje. Dao sam im još minut, pa sam izašao iz vode u pepeo sumraka. Stajao sam neko vreme okrenut na zapad, savijen sa rukama na kolenima i cedio se na daske. Onda sam se okrenuo, da im pokažem ne jedan, nego dva prsta. Nisam imao kome da pokažem. Ulica je bila prazna. Devor i Rodžet Vitmor su otišli.

Možda su otišli. Bolje bi mi bilo da imam u vidu da se dobar deo Ulice odavde ne vidi.

Sedeo sam na splavu prekrštenih nogu dok nije izašao mesec. Čekao sam i pazio na svaki pokret na obali. Pogledao sam na sat, ali odatle nije bilo pomoći; popio je malo vode i stao u pola osam. Na listi stvari koje mi duguje Devor našao se sada i moj Tajmeks - to je $29.99, govnarčino, ispljuni ih.

Konačno sam se spustio merdevinama u jezero i zaplivao na obalu najtiše što sam mogao. Odmori sam se, glava je prestala da me boli (iako je čvor na potiljku i dalje ravnomerno pulsirao) i više nisam osećao ošamućenost i nedostatak ravnoteže. Na neki način je to bilo najteže - truditi se da izađeš na kraj sa prikazom udavljenog dečaka, bačenim kamenjem i jezerom, dok sve vreme imaš osećaj da se sve to možda i ne događa, jer bogati stari softverski moguli ne idu okolo i dave popularne pisce koji im zalutaju u vidokrug.

Da li je ovo večeras bio slučaj zaletanja u Devorov vidokrug? Slučajni susret, ništa više od toga? Zar nije verovatnije da me posmatra još od četvrtog jula... možda s druge strane jezera, možda ima ljude sa moćnom optičkom opremom? Gomila paranoičnog sranja, rekao bih... ili bih rekao pre nego što su me njih dvoje zamalo udavili u Dark Skor jezeru kao dete čamac od papira u bari.

Rešio sam da me ne interesuje preterano da li me neko gleda sa druge strane. Baš me briga i ako njih dvoje još uvek vire iz nekog dela Ulice zaklonjenog drvečem. Plivao sam dok nisam osetio travu na zglobovima i video krivinu moje plaže. Onda sam ustao, žmirkajući na vazduhu koji je sada bio hladan. Odšepesao sam na obalu s jednom rukom podignutom u odbranu od kiše kamenica - koje nisu doletele. Na trenutak sam zastao na Ulici dok su mi se farmerke i majica cedili i pogledao levo-desno. Činilo se da je ovaj mali deo sveta prepušten meni. Konačno sam pogledao u vodu, na kojoj je slabi odsjaj meseca nacrtao trag od plaže do splava.

„Hvala, Džo,” rekao sam i počeo da se penjem stepenicama do kuće. Na pola puta sam stao i seo. Nikada u životu nisam bio tako potpuno umoran.

OSAMNAESTO
POGLAVLJE

Popeo sam se stepenicama na terasu, umesto da idem okolo do glavnog ulaza i kretao sam se sporo, čudeći se što su mi noge duplo teže nego obično. Kada sam zakoračio u dnevnu sobu pogledao sam oko sebe raširenih očiju nekoga ko je bio odsutan deset godina i zatekao sve isto, onako kako je i ostavio - los Banter na zidu, Boston Gloub na kauču, zbirka ukrštenica na stočiću, tanjir na šanku sa ostacima mog povrća. Dok sam gledao sve ovo, shvatio sam šta mi se dogodilo - krenuo sam u šetnju, ostavivši za sobom ovaj mali nered i zamalo umro. Zamalo bio ubijen.

Počeo sam da drhtim. Otišao sam u spavaću sobu, skinuo mokru odeću i bacio je u kadu - šljap. Onda sam se okrenuo ne prestajući da drhtim i blenuo u svoj odraz u ogledalu iznad lavaboa. Izgledao sam kao neko iz gubitničkog tima posle kafanske tuče. Na jednom bicepsu je bila duga, zgrušana ogrebotina. Na levoj ključnoj kosti je crno-ljubičasta masnica ocrtavala nešto nalik na osenčena krila. Krvav trag se protezao od vrata do iza uva, tamo gde me je ljupka Rodžeta zakačila kamenom iz prstena.

Uzeo sam ogledalce za brijanje da proverim u kakvom mi je stanju potiljak. „Je l’ ti ušlo to u tu tvoju tvrdu glavu?!” urlala je moja majka kada smo Sid i ja bili deca i sada sam zahvaljivao Bogu što je mama izgleda bila u pravu po pitanju faktora tvrdoće, bar u mom slučaju. Mesto koje je Devor pronašao svojim štapom je izgledalo kao vrh nedavno ugaslog vulkana. Pun pogodak Vitmorove je ostavio za sobom crvenu ranu koju bi trebalo zašiti da ne ostane ožiljak. Krv, nalik rđi, retka, obojila mi je vrat oko linije kose. Bog zna koliko li je isteklo iz tih ružnih crvenih usta u jezero.

Sipao sam hidrogen na skupljenu šaku, zgrčio se i pljusnuo ga na ranu kao afteršejv. Ujed je bio jeziv i morao sam da stisnem zube da ne bih zaurlao. Kada je bol počeo da bledi, natopio sam vatu sa još malo hidrogena i isprao ostale rane.

Istuširao sam se, obukao majicu i farmerke i otišao u dnevnu sobu da pozovem šerifa. Nisam morao da zovem 988, kartica sa VAŽNIM TELEFONIMA bila je zakačena za tablu za poruke i šerifov broj je bio tu, pored telefona vatrogasaca, hitne pomoći i onog na kome možete dobiti rešenje Tajmsove ukrštenice.

Prva tri broja sam brzo okrenuo, a onda sam usporio. Već sam okrenuo 955-960 kada sam zastao. Stajao sam u predsoblju sa slušalicom na uvu, zamišljajući još jedan naslov, ne u pristojnom Tajmsu, već u džulovskom Njujork Postu - PISAC POSTARIJEM KRALJU KOMPJUTERA: „GRUBIJANE JEDAN!” Ispod, jedna pored druge, moja i Devorova slika, na kojima se otprilike vide i moje i Devorove godine, koji izgleda kao da mu je otprilike sto šest. Post bi se divno zabavio pričajući čitaocima kako je Devor (sa postarijom prijateljicom koja ima oko četrdeset pet kila sa krevetom) izašao na kraj sa piscem upola mlađim od sebe - tipom koji je, bar na slici, izgledao kao da je u prilično dobroj formi.

Telefon se umorio čuvajući u sebi samo šest od potrebnih sedam brojeva, dva puta kliknuo i šutnuo me nazad u otvorenu vezu. Sklonio sam slušalicu sa uva, zverao u nju na trenutak i onda je nežno spustio na kućište.

Nisam preterano osetljiv na ponekad duhovitu, a ponekad zamornu pažnju štampe, ali sam oprezan, kao što bih bio pored loše raspoložene divlje životinje. Amerika je pretvorila ljude koji je zabavljaju u uvrnute skupe kurve, a mediji se rugaju svakoj poznatoj ličnosti koja se požali na svoj tretman. „Prekini da kukaš!” vrište novine i tračerske TV emisije. „Da li stvarno misliš da smo ti platili svu tu kintu da otpevaš pesmu ili tri puta zakucaš?! Zajebao si se, volino! Plaćamo te da bi ti se divili kad to radiš dobro - šta god da je to što radiš - i da uživamo kad sve sjebeš. Ako prestaneš da nas zabavljaš, uvek te možemo ubiti i pojesti.”

Ne mogu te stvarno pojesti, naravno. Ali mogu da štampaju tvoje fotografije na kojima si go do pojasa i da kažu kako si se baš ugojio, mogu da pišu o tome koliko možeš da popiješ i koliko pilula da progutaš ili o onoj večeri kada si povukao neku starletu sebi na krilo i pokušao da joj zavučeš jezik u uvo, ali ne mogu stvarno da te pojedu. Tako da me nije Post, koji bi me nazvao plačljivkom, ni to što bi bio deo Lenovog uvodnog monologa, naterao da spustim slušalicu; već spoznaja da nemam nikakav dokaz. Niko nas nije video. I, shvatio sam, pronalaženje alibija za sebe i svoju asistentkinju bi za Maksa Devora bila najlakša stvar na svetu.

I još jedna stvar, takođe, veoma važna: zamislite da šerif pošalje Džordža Futmena, zvanog tatica, da zapiše moju izjavu o tome kako je zli čovek gurnuo malog Majkija u jezero. Kako bi se njih trojica smejali!

Odlučio sam da pozovem Džona Storoua, da ga pitam da Li sam u pravu, da li to ima smisla. Želeo sam da me podseti da su samo očajnici prisiljeni na tako ekstremne poteze (ne bih pomenuo, bar ne za sada kako su se njih dvoje smejali, kao da su se provodili bolje nego ikad u životu) i da se ništa nije promenilo po pitanju Ki Devor - da tužba njenog dede i dalje ne drži vodu.

Dobio sam Džonovu telefonsku sekretaricu kod kuće i ostavio poruku - samo pozovi Majka Nunana, nije hitno, slobodno zovi kasno. Onda sam pokušao da ga nađem u ofisu, setivši se zapisa Džona Grišama: mladi advokati rade dok ne popadaju. Slušao sam poruku sa telefonske sekretarice njegove kompanije, pa sam ukucao STO, početna slova Džonovog prezimena.

Čuo se klik i začuo se njegov glas - još jedna poruka, na žalost. „Zdravo, ovde Džon Storou. Otišao sam u Fili na vikend da posetim mamu i tatu. Biću u ofisu u ponedeljak; a do kraja nedelje sam na službenom putu. Od utorka do petka verovatno ćete me naći na...”

Broj je počinjao sa 207-955, što je bio pozivni za Kesi Rok. Pomislio sam da je to broj hotela u kome je odsedao i ranije, onaj lepi gore na Vjuu. „Majk Nunan,” rekao sam. „Zovi me kad budeš mogao. Ostavio sam ti poruku i kod kuće.”

Otišao sam u kuhinju po pivo i onda sam malo stajao ispred frižidera i igrao se magnetima, Kurvar, tako me je nazvao. Je li, kurvaru, gde ti je kurva? Minut kasnije je ponudio da mi spasi dušu. Baš smešno, u stvari. Kao da se alkoholičar ponudi da ti pričuva ormarić sa pićem. Pomenuo te je sa iskrenim divljenjem, rekla je Meti. Tvoj pradeda i njegov pradeda su srali u istu rupu.

Ostavio sam frižider i svo pivo bezbedno u njemu, pa otišao do telefona i pozvao Meti.

„Zdravo,” još jedan snimak. Nisam imao sreće. „Ja sam, ali verovatno ne mogu da se javim ili nisam tu. Ostavite poruku, važi?” Pauza, šuštanje u mikrofonu, a onda Kajra, tako glasno da mi je probila bubnu opnu: „Ostavite lepu poruku!” Onda se čuo njihov smeh, presečen glasnim biiip.

„Ćao Meti, ovde Majk Nunan,” rekao sam. „Samo sam hteo...“

Nisam znao kako da završim ovu misao, a nisam ni morao. Čuo se klik, a onda se javila Meti, „Zdravo Majk.” Ovaj očajan, poražen glas toliko se razlikovao od onog veselog na traci da sam na trenutak ućutao. Onda sam je pitao šta nije u redu.

„Ništa,” rekla je i onda počela da plače. „Sve nije u redu. Izgubila sam Posao. Lindi me je otpustila.”

Lindi to naravno nije tako nazvala. Ona je to zvala „stezanjem kaiša , ali je bilo otpuštanje, nego šta i znao sam da bih, pogledavši u dokumentaciju biblioteke otkrio da je jedan od glavnih sponzora tokom proteklih godina bio gospodin Maks Devor. I nastaviće da bude glavni sponzor... ako Lindi Brigs bude igrala kako on svira.

„Nije trebalo da pričamo tamo gde ona može da nas vidi,” rekao sam, svestan toga da bi Meti izletela sa posla čak i da ja nisam prišao biblioteci. „Mogli smo ovo da predvidimo.”

„Džon Storou je predvideo.” I dalje je plakala, ali se trudila da se kontroliše. „Rekao je da Maks Devor verovatno hoće da bude siguran da sam saterana u ugao da može da me ucenjuje kada se približi saslušanje. Rekao je da Maks Devor hoće da bude siguran da ću odgovoriti sa „Ja sam nezaposlena, gospodine sudija" kada me sudija bude pitao gde radim. Rekla sam Džonu da gospođa Brigs nikada ne bi učinila nešto tako nisko, posebno ne devojci koja je tako briljantno analizirala Melvilovog „Bartlbija“. Znaš šta mi je rekao?”

„Ne.”

„Rekao je, „Ti si baš mlada." Mislila sam da je to bilo previše pokroviteljski, ali bio je u pravu, zar ne?”

„Meti..."

„Šta sad da radim, Majk? Šta da radim?” Pacov panike se preselio u prikolicu, izgleda.

Pomislio sam, prilično hladno: Zašto ne postaneš moja ljubavnica? Titula bi ti bila „istraživač-asistent”, savršeno legalno zanimanje što se tiče poreznika. Ubaciću i garderobu, nekoliko kreditnih kartica, kuću - pozdravi se sa tom zarđalom kantom od prikolice - i godišnji odmor od dve nedelje: kako ti zvuči februar na ostrvu Maui? Plus školovanje za Ki, naravno, i pristojan keš bonus na kraju godine. Obzirno i diskretno. Jednom ili dva puta nedeljno, i nikada pre nego što zaspi tvoja mala kćer. Treba samo da kažeš da i daš mi ključ. Sve što treba da uradiš je da klizneš preko mene kada ja kliznem u tebe. Sve što treba da uradiš je da me pustiš da radim šta želim - dok traje mrak, cele noći, da me pustiš da te dodirujem tamo gde hoću da te dodirujem, da mi dozvoliš da radim ono što želim i nikad ne kažeš ne, nikada ne kažeš prestani.

Zatvorio sam oči.

„Majk? jesi li tu?”

„Naravno,” rekao sam. Dodirnuo sam razjapljenu, pulsirajuću ranu na vratu i žmirnuo. „Biće sve u redu, Meti. Ti..."

„Prikolica nije otplaćena!” skoro da je zapomagala. „Imam dva neplaćena telefonska računa i prete da će mi ga iseći! Nešto nije u redu sa menjačem džipa i auspuhom, isto! Mislim da imam dovoljno da platim poslednju nedelju Kiine veronauke - gospođa Brigs mi je dala tri plate unapred - ali čime da joj kupim cipele? Sve tako brzo preraste... ima rupe na svim šorcevima i na većini njenih jebenih ga-a-a-ćica...”

Ponovo je počela da plače.

„Brinuću se o tebi dok ponovo ne staneš na noge,” rekao sam.

„Ne, ne mogu da ti doz...“

„Možeš. Za Kajru, možeš. Kasnije, ako i dalje budeš želela, možeš da mi vratiš. Zapisivaćemo svaki cent koji potrošiš, ako hoćeš. Ali ja ću se pobrinuti za tebe.” I nikada se nećeš skinuti kada sam s tobom. Obećavam, čvrsto.

„Majk, ne moraš to da radiš.”

„Možda, a možda ne. Ali ću to uraditi. Samo probaj da me sprečiš.” Zvao sam je u nameri da joj ispričam šta mi se dogodilo - preneo bih joj duhovitu verziju - ali to se sada činilo kao najgora ideja na svetu. „Ova stvar sa starateljstvom će se završiti za čas, a ako posle toga ne budeš pronašla nikoga dovoljno hrabrog da te zaposli ovde, ja ću naći nekoga u Deriju ko će hteti. Osim toga, reci mi iskreno - zar ne misliš da je došlo vreme da promeniš sredinu?”

Uspela je da se bledo nasmeje. „Valjda imaš pravo.”

„Da li si se čula sa Džonom danas?”

„Zapravo, jesam. On je u poseti kod roditelja u Filadelfiji, ali mi je dao njihov broj. Zvala sam ga.”

Rekao je da je zanet njom. Možda je i ona zaneta njime, takođe. Rekao sam sebi da je mali, trnovit udarac koji su osetila moja osećanja samo stvar moje uobrazilje. Bar sam pokušao to sebi da kažem. „Šta on kaže na to što si na takav način izgubila posao?”

„Isto što i ti. Ali, nisam se osećala bezbednom. Ti činiš da se osećam bezbednom. Ne znam zašto.” Ja sam znao. Bio sam odrastao čovek, a to je naš adut u privlačenju mladih žena: činimo da se osećaju sigurnim. „Dolazi u utorak ujutru. Rekla sam mu da ću ići s njim na ručak.”

Glatko, bez trunke oklevanja sam rekao: „Možda vam se i ja pridružim.”

Metin glas je zračio toplinom posle tog predloga; njeno spremno prihvatanje je učinilo da osetim paradoksalnu krivicu. „To bi bilo divno! Zašto ga ne bih pozvala i predložila da obojica dođete ovde? Mogla bih ponovo da zapalim roštilj. Možda da ne pošaljem Ki u školu, da nas ima četvoro. Nada se da ćeš joj pročitati još neku priču. Stvarno je uživala u tome.”

„To zvuči sjajno,” rekao sam i tako sam i mislio. Kajra je celu stvar činila prirodnijom, neće izgledati kao da sam im ja na smetnji. Takođe, taj ručak neće ličiti na sastanak između njih dvoje. Džon neće biti optužen da je žainteresovan za svog klijenta na neprofesionalan način. Na kraju ce mi verovatno i zahvaliti. „Verujem da je Ki spremna da pređe na „Ivicu i Maricu". Kako si Meti? Dobro?”

„Mnogo bolje nego pre nego što si zvao.”

„Dobro. Sve će biti u redu.”

„Obećaj mi.”

„Ućinilo mi se da već jesam.”

Usledila je kraća pauza. „Da li si dobro, Majk? Zvučiš malo... ne znam... malo čudno.”

„Dobro sam,” rekao sam, a i bio sam, ako se uzme u obzir da sam se pre manje od jednog sata davio. „Mogu li da te pitam nešto, pre nego što završimo razgovor? To me izluđuje.”

„Naravno.”

„One noći kada smo večerali zajedno, rekla si da je Devor pomenio da su se njegov i moj pradeda poznavali. I to dobro, ako je suditi po njegovim rečima.”

„Kaže da su srali u istu rupu. Pomislila sam kako je to baš elegantno.”

„Da li je rekao još nešto? Dobro razmisli.”

Razmislila je, ali se više ničeg nije setila. Rekao sam joj da me pozove ako se seti nečeg u vezi sa tim razgovorom, ili ako bude usamljena i uplašena, ili se zbog nečeg zabrine. Nisam hteo da ispričam baš sve, ali sam već odlučio da moram iskreno da porazgovaram sa Džonom o mojoj poslednjoj avanturi. Možda bi bilo pametno da privatni detektiv iz Luistona - Džordž Kenedi, kao glumac - pošalje par ljudi ovamo na TR da paze na Meti i Kajru. Maks Devor je bio lud, baš kako je rekao moj kućepazitelj. Tada to nisam razumeo, ali sada jesam. Ako bih ikada u to posumnjao, treba samo da dodirnem potiljak.

Vratio sam se do frižidera i još jednom zaboravio da ga otvorim. Ruke su mi. opet pošle ka magnetima i počeo sam da ih pomeram okolo, da posmatram kako se reči stvaraju, razbijaju i proizilaze jedna iz druge. To je bila čudna vrsta pisanja... ali, bilo je pisanje. Znao sam to jer sam počeo da padam u trans.

To polu-hipnotisano stanje neguješ dok nisi u stanju da ga voljno uključiš i isključiš... bar kada sve ide kako treba. Intuitivni deo uma se otključa kada počneš da radiš i poleti na visinu od tri metra (možda pet, kada je dan dobar). Kada već uđeš u to, samo lebdiš i primaš crnomagične poruke i sjajne slike. Taj deo se zaključa kada završiš i do kraja dana nema nikakav uticaj i zaboravljen je od strane onog drugog dela mašinerije... osim onda kada se uključi samo i ti iznenada padneš u trans, tvoj um pravi asocijacije koje blješte neočekivanim prizorima i nemaju veze sa racionalnim mislima. Ovo je na neki način najneverovatniji deo kreativnog procesa. Muze su duhovi koji ponekad dođu nepozvani.

Moja kuća je posednuta.

Nasmejana Sara je oduvek bila posednuta... ti si ih uznemirio.

Uznemirio, to sam napisao na frižideru. Ali to nije izgledalo kako treba, pa sam okolo napravio krug od povrća i voća. To je bilo mnogo bolje. Stao sam tamo na trenutak, s rukama prekrštenim na grudima kao što ih prekrstim na radnom stolu kad ne mogu da pronađem odgovarajuću frazu ili reč, a onda sam sklonio uznemirio i napisao posednuta.

„Posednuta u krugu,” rekao sam i jedva načuo bledu zvonjavu Banterovog zvona, u znak potvrde.

Skinuo sam slova i razmišljao o tome kako je čudno imati advokata koji se zove Romeo -

(romeo se pojavilo u krugu)

- i detektiva koji se zove Džordž Kenedi.

(džordž se pojavilo na frižideru)

Pitao sam se da li bi Kenedi mogao da mi pomogne sa Endi Drejkom... (drejk ode na frižider)

...možda da mi da neke informacije o svom poslu. Nikada ranije nisam pisao o privatnim detektivu, a sitnice o likovima...

(rejk je otišlo, ostavilo d, kome sam dodao etalji)

...su najvažnije. Okrenuo sam 3 na leđa i ispod nje stavio slovo I. Napravio sam trozubac, đavolji znak. Đavo leži u detaljima.

Odatle sam krenuo u drugom pravcu. Ne znam tačno u kom, zato što sam bio u transu, taj intuitivni deo mene je bio toliko visoko da ga ne bi pronašla ni četa izviđača. Stajao sam ispred frižidera i igrao se slovima, ispisivao deliće misli ne razmišljajući o njima. Ne morate da verujete da su takve stvari moguće, ali svaki pisac zna da jesu.

U stvarnost me je povratilo svetlo koje je preplavilo prozore predsoblja. Pogledao sam i video obris kola koja su se parkirala iza mog Ševroleta. Grč strave je presekao moj stomak. To je bio trenutak u kome bi se odrekao svega što imam za pun pištolj. Zato što je to bio Futmen. To je morao biti on. Devor ga je pozvao kada su se on i Vitmorova vratili u Vorington, rekao mu da Nunan odbija da bude dobar Marsovac i da ode tamo da ga sredi.

Kada su se otvorila vrata sa vozačeve strane i upalilo se svetlo u kabini, odahnuo sam. Nisam znao ko je to bio, ali svakako nije „tatica". Ovaj čovek je izgledao kao da nije u stanju da sredi kućnu muvu smotanim novinama... iako, pretpostavljao sam, ima mnogo ljudi koji su isto to pomislili za Džefri Damera.

Na frižideru je stajala gomila sprejeva, svi stari i verovatno pogubni po ozonski omotač. Nisam znao kako ih je g-đa M. propustila, ali sam bio srećan zbog toga. Uzeo sam prvi koji mi je pao pod ruku, skinuo poklopac * nabio ga u prednji džep farmerki. Onda sam se okrenuo ka fiokama sa desne strane sudopere. U prvoj je stajao escajg. U drugoj je bilo ono što je Džo zvala „kuhinjska sranja" - sve od termometara za pečenje mesa do onih stvarčica koje nabiješ u klip kukuruza da se ne ispečeš. U trećoj je bila gomila rasparenih oštrih noževa. Uzeo sam jedan, stavio ga u drugi džep i otišao do vrata.

Čovek koji je stajao na tremu malo se trgnuo kada sam upalio svetlo i onda žmirnuo na mene kao kratkovidi zec. Imao je oko metar sedamdeset, mršav, bled. Kosa mu je bila kratka. Oci smeđe. Čuvale su ih naočare u rožnatom ramu sa masnim staklima. Njegove male ruke su visile sa strane. Jedna je držala ručku pljosnate kožne torbe, a druga mali beli pravougaonik. Bio sam siguran da mi nije suđeno da poginem od ruke čoveka koji nosi vizit-kartu, pa sam otvorio vrata.

Tip se nasmešio onim zabrinutim, malim osmehom kao likovi iz Vudi Alenovih filmova. Bio je i obučen kao Vudi Alen, primetio sam - izbledela karirana košulja malo kraćih rukava, pamučne pantalone preširoke na kukovima. Mora da mu je neko već pomenuo tu sličnost, pomislio sam. Mora da je to u pitanju.

„Gospodin Nunan?”

„Da?”

Pružio mi je vizit kartu. NOVI VEK AGENCIJA ZA NEKRETNINE, pisalo je zlatnim slovima. Ispod toga, skromnijom crnom bojom bilo je odštampano ime mog posetioca.

„Ja sam Ričard Ozgud,” rekao je kao da ne umem da čitam i pružio mi ruku. Potreba američkih muškaraca da uzvrate taj gest je veoma duboko usađena u njihovu psihu, ali sam joj ovog puta odoleo. Držao je svoju ružičastu šapu tako još trenutak duže, a onda je spustio i nervozno obrisao dlan o pantalone. „Imam poruku za vas od gospodina Devora.” Čekao sam.

„Mogu li da uđem?”

„Ne,” rekao sam.

Pomerio se korak unazad, ponovo obrisao šake o pantalone i trudio se da se sabere. „Mislim da nema potrebe za nepristojnošću, gospodine Nunan.”

Nisam bio nepristojan. Da sam hteo da budem nepristojan, sasuo bi mu u lice pola spreja protiv bubašvaba. „Maks Devor i njegova negovateljica su pokušali da me udave u jezeru večeras. Ako vam se čini da su mi maniri malo zarđali, to je sigurno zbog toga.”

Ozgudov šokiran izraz je bio stvaran, čini mi se. „Mora da ste previše prionuli na vaš novi projekat, gospodine Nunan. Maks Devor će napuniti osamdeset i šest sledeće godine - ako dogura dotle, što je sada malo verovatno. Siroti matorac jedva može da odšeta od stolice do kreveta. A što se tiče Rodžete... „

„Jasno mi je šta hoćete da kažete,” rekao sam. „U stvari, sve sam to shvatio bez vaše pomoći pre dvadeset minuta. Jedva da i sam mogu da poverujem, a bio sam tamo. Dajte mi štagod da ste doneli.”

„Dobro," rekao je izveštačenim, tankim „dobro, kad si takav" tonom Otvorio je džep sa prednje strane kožne torbe i izvadio beli zapečaćeni koverat. Uzeo sam ga, nadajući se da Ozgud neće osetiti koliko mi jako lupa srce. Devor je povlačio poteze prokleto brzo za čoveka koji je šetao okolo sa bocom za kiseonik. Pitanje je bilo, kakav je ovo potez?

„Hvala,” rekao sam i počeo da zatvaram vrata. „Dao bih vam napojnicu da imate za piće, ali sam ostavio novčanik u spavaćoj sobi.”

„Čekajte! Treba to da pročitate i kažete mi svoj odgovor.”

Podigao sam obrve. „Ne znam odakle Devoru ideja da može da mi naređuje, nemam nameru da dozvolim da njegovi prohtevi menjaju moje ponašanje. Nosi se.”

Usne su mu se iskrenule na dole, stvarajući duboke rupice na krajevima njegovih usta i odjednom uopšte nije ličio na Vudi Alena. Izgledao je kao pedesetogodišnji agent za prodaju nekretnina koji je prodao dušu đavolu i sada ne može da podnese da gleda kako neko šutira šefov trozubasti rep. „Prijateljski savet, gospodine Nunan - treba da se pripazite. Maks Devor nije čovek s kim se treba zajebavati.”

„Srećom, ne zajebavam se.”

Zatvorio sam vrata i stajao u predsoblju držeći koverat i posmatrajući gospodina NOVI VEK NEKRETNINE. Izgledao je besno i zbunjeno - niko ga u poslednje vreme nije oterao sa praga, nagađao sam. Ovo će mu dobro činiti. Baciće novo svetlo na njegov život. Podsetiće ga da, bez obzira na Maksa Devora, i dalje ima samo metar sedamdeset. Čak i u kaubojkama. „Gospodin Devor želi odgovor!” viknuo je kroz zatvorena vrata. „Nazvaću ga,” uzvratio sam, pa onda polako podigao dva srednja prsta koja sam se nadao da ću pokazati Maksu i Rodžeti nešto ranije. „U međuvremenu, možda možete ovo da im prenesete.”

Skoro da sam očekivao da skine naočare i protrlja oči. Umesto toga je otišao do kola, ubacio unutra torbu i onda ušao za njom. Gledao sam dok se nije popeo u prilaz i otišao. Onda sam ušao u dnevnu sobu i otvorio koverat. U njemu je bio jedan list papira, blago zamirisan parfemom koji je moja majka nosila kada sam bio mali. Vajt šoulders, mislim da se tako zvao. Pri vrhu - uredno i damski, odštampano velikim slovima - pisalo je:

RODŽET VITMOR

Ispod je bila ova poruka, napisana drhtavom ženskom rukom:

8:30 uveče

Dragi gospodine Nunan,

Maks želi da vam prenese koliko mu je drago što vas je upoznao! I ja delim njegova osećanja. Vi ste veoma zabavan i duhovit čovek! Zaista smo uživali u vašim gegovima.

A sada na posao. M. vam nudi veoma jednostavan dogovor, ako pristanete da se više ne raspitujete o njemu, i pristanete da ne preduzimate nikakve zakonske mere - ako pristanete da ga ostavite da počiva u miru, da tako kažem - onda Maks Devor obećava da će odustati od svojih namera da preuzme starateljstvo nad svojom unukom. Ako vam ovo odgovara, treba samo da kažete gospodinu Ozgudu „Slažem se.” On će nam prene ti poruku! Maks se nada skorom povratku u Kaliforniju - ima neka posla koja više ne može da odlaže, iako je uživao u vremenu koje je proveo ovde i vas smatrao posebno interesantnim. On želi da Vas podsetim kako starateljstvo nosi veliku odgovornost i moli vas da ne zaboravite ovo što vam poručuje.

Rodžet

P.S. Podsetio me je da mu niste odgovorili na pitanje - da li njena pička sisa? Maks je veoma radoznao po tom pitanju.

R.

Pročitao sam po drugi put ovu poruku, pa onda treći. Pošao sam da je stavim na sto, pa sam je pročitao četvrti put. Kao da nikako nisam mogao da je shvatim. Morao sam da se obuzdavam da odmah ne poletim na telefon i pozovem Meti. Gotovo je Meti, rekao bih. To što ti je oteo posao i uvalio me u jezero bili su poslednji pucnji rata. Odustao je.

Ne. Ne, dok ne budem potpuno siguran.

Pozvao sam Vorington, gde sam dobio svoju četvrtu telefonsku sekretaricu te večeri. Devor i Vitmorova se nisu potrudili da poruka bude topla i duhovita; glas hladan kao hotelski ledomat je jednostavno rekao da ostavim poruku i začuo se oštar zvuk, biiip.

„Nunan je,” rekao sam. Pre nego što sam rekao bilo šta drugo, čuo se klik i neko se javio.

„Da li ste uživali u kupanju?” Rekla je Rodžet Vitmor, prijatnim, vickastim tonom. Da je nisam video uživo, zamislio bih Barbaru Stenvik u najboljim godinama na crvenom plišanom kauču, u kućnoj haljini boje kajsije, sa slušalicom u jednoj i muštiklom od slonovače u drugoj ruci.

„Da sam mogao da vas stignem, g-đo Vitmor, bilo bi vam sasvim jasno kako se osećam.”

„Oooo,” rekla je. „Naježile su mi se butine.”

„Molim vas da me poštedite pomisli na vaše butine.”

„Drvlje i kamenje, gosn Nunane,” rekla je. „Čemu dugujemo ovo zadovoljstvo?”

„Poslao sam gospodina Ozguda napolje bez odgovora.”

„Maks je i mislio da ćete to uraditi. Rekao je, „Naš mladi kurvar veruje u vrednost ličnog kontakta. To se vidi na prvi pogled.”

„Popizdi kad izgubi, zar ne?”

„Gospodin Devor nikada ne gubi.” Glas joj se spustio za nekoliko stepeni i sva vickastost je nestala. „On može da promeni svoje ciljeve, ali nikada ne gubi. Vi ste večeras ličili na gubitnika, gospodine Nunan, dok ste šljapkali i urlali tamo na jezeru. Uplašili ste se, zar ne?”

„Da. Strašno.”

„I trebalo je. Pitam se da li znate koliko sreće imate?”

„Mogu li nešto da vam kažem?”

„Naravno, Majk - mogu li da vas zovem Majk?”

„Zašto se ne bi zadržali na gospodine Nunan? A sada - slušate?”

„Zadržala sam dah.”

„Vaš šef je star, lud i sumnjam da može da izdrži i partiju domina, a kamoli borbu za starateljstvo. Bio je zbrisan sa terena još prošle nedelje.”

„Šta želite da kažete?”

„Sada ćete saznati i slušajte dobro, da bi sve shvatili: ako još jednom neko od vas pokuša išta slično, krenuću na tog matorog skota i nabiću mu onu njegovu slinavu masku u guzicu tako duboko da će moći da plakne pluća s donje strane. A ako vas vidim na Ulici, g-đo Vitmore, bićete mi odlična meta. Da li ste me razumeli?”

Zastao sam, teško dišući, zaprepašćen i poprilično zgađen samim sobom. Da ste mi ranije rekli da sam u stanju tako nešto da izgovorim, prezreo bih Vas.

Posle duge ćutnje sam rekao: „G-đo Vitmor? Čujete li me?”

„Tu sam,” rekla je. Hteo sam da bude besna, ali je ona zapravo zvučala zabavljeno. „Zanima mi ko je sad popizdeo, gospodine Nunan?”

„Ja,” rekao sam, „i dobro to zapamti, ti kučko jedna.”

„Koji je vaš odgovor?”

„Dogovorili smo se. Ja ću zavezati, vaši advokati ćute, on nestaje iz živote Kajre i Meti Devor. Ako on, s druge strane, pokuša da...“

„Znam, znam, vi ćete ga pronaći i razbiti. Pitam se šta li ćeš o svemu ovome misliti za nedelju dana, ti drski, glupi stvore?”

Pre nego što sam stigao da odgovorim - hteo sam da joj kažem da je čak i na svom sportskom vrhuncu ipak bacala kao devojčica - prekinula je vezu.

Stajao sam tako sa slušalicom u ruci par sekundi, a onda sam je spustio. Da li je ovo trik? Imao sam osećaj da je trik, ali u isto vreme mi se činilo da nije. Ovo Džon mora da sazna. Nije ostavio broj svojih roditelja na sekretarici, ali ga je dao Meti. Ali ako bih je opet pozvao, onda bih morao da joj ispričam šta se upravo dogodilo. Možda bi bilo pametno odložiti pozive do sutra. Da cela stvar prespava.

Gurnuo sam ruku u džep i umalo je iskasapio na kuhinjskom nožu koji sam tu stavio. Potpuno sam ga zaboravio. Izvadio sam ga, odneo u kuhinju i vratio u fioku. Onda sam izvadio i sprej za gamad, vratio ga nazad na frižider kod starije braće i stao. U krugu od povrća i voća pisalo je:

n I z
d
I 9

Da li sam ovo sam namestio? Da li sam bio tako duboko u zoni, u takvom transu, da sam sam napravio mini-ukrštenicu na frižideru, koje se sada ne sećam? I da jesam, šta znači?

Možda je neko drugi napisao, pomislio sam. Neko od mojih nevidljivih cimera.

„Idi niz devetnaest,” rekao sam, dodirnuvši slova. Koordinate na mapi? Ili je to u vezi sa ukrštenim rečima. Ponekad u ukrštenici dobiješ pitanje koje jednostavno kaže da vidiš devetnaest uspravno - idi niz devetnaest. Ako je to značenje ovoga, koju ukrštenicu da pogledam?

„Dobro bi mi došla mala pomoć ovde,” rekao sam, ali nije bilo odgovora - ni iz astralne ravni, ni iz moje glave. Konačno sam uzeo onu konzervu piva koju sam obećao samom sebi i prilegao na sofu. Uzeo sam moju knjigu superteških ukrštenica i pogledao onu koju sam počeo da rešavam. „Potopi bol u alkohol”, tako se zvala, i bila je prepuna glupavih doskočica koje su zabavne samo ovisnicima o ukrštenicama. Pripiti glumac? Marlon Brendi. Nacvrcani južnjački roman? Tekila Mokingbrd. A kada sam krenuo niz devetnaest uspravno, dobio sam pitanje medicinska sestra na Istoku, što svaki kruciverbalist na svetu zna da je amah. Ovde nije bilo ničeg što ima veze sa događanjima u mom životu, bar koliko sam ja mogao da vidim.

Prošao sam kroz još neke ukrštenice u knjizi, tražeći devetnaest uspravno. Alat kamenoresca? Dleto. Hrast? Dub. Etanol i dimetil etar? Izomeri. Bacio sam knjigu, zgađen. Ko je rekao da je baš ova zbirka ukrštenica u pitanju? Verovatno ima pedeset drugih u kući, po četiri-pet u svakoj fijoci stočića na koji sam stavio pivo. Naslonio sam se na sofu i sklopio oči.

Uvek sam voleo kurve... s ulice na moje lice.

Ovde dobre kuce i džukele zajedno šetaju.

U ovom gradu nema dežurnog pijanca, mi se smenjujemo.

Ovde se to dogodilo. A-ha.

Zaspao sam i probudio se tri sata kasnije sa ukočenim vratom i groznim bolom u potiljku. Grmljavina je tutnjala daleko u planinama a, u kući je bilo baš vrućina. Kada sam ustao sa kauča, ostavio sam na meblu kožu sa butina. Odvukao sam se do severnog krila kao istrošen, star čovek, pogledao u mokru odeću, pomislio da ne bi bilo loše da je odnesem do veš mašine, pa shvatio da će mi se glava raspasti ako se odlučim na tako dugu šetnju. ßal;kan:do:wñlo:ad.org.

„To sredite vi duhovi,” promrmljao sam. „Ako možete da promenite mesta gaćama i pantalonama na konopcima, onda možete i ovo da bacite u lavor.”

Popio sam tri andola i legao u krevet. U neko doba sam se ponovo probudio i čuo fantomsko jecanje.

„Prestani,” rekao sam. „Prestani, Ki, niko ne sme da te dira. Bezbedna si.” Onda sam ponovo zaspao.

DEVETNAESTO
POGLAVLJE

Zvonio je telefon. Zvonjava me je trgla iz sna u kome sam se davio i nisam mogao da dišem; bol u potiljku me je naterao da stegnem zube dok sam spuštao noge iz kreveta. Telefon će ućutati pre nego što stignem do njega, to uvek tako bude u sličnim situacijama i onda ću da se vratim i ponovo legnem pitajući se deset uzaludnih minuta ko je to bio pre nego što konačno ustanem.

Drrrrrn... drrrrrn... drrrrrrn...

Deset puta? Dvanaest? Zabrojao sam se. Neko je bio baš prilježan. Nadao sam se da nije nešto loše, ali iz iskustva znam da ljudi nisu toliko uporni zbog dobrih vesti. Bojažljivo sam dotakao potiljak vrhovima prstiju. Prilično je bolelo, ali je onaj duboki, mučni pulsirajući osećaj nestao. I, kada sam pogledao prste, na njima nije bilo krvi.

Otabao sam niz hodnik i podigao slušalicu. „Halo?”

„Pa, sad bar više ne moraš da brineš zbog te tužbe za starateljstvo.”

„Bile?”

„Ja sam.”

„Kako si saznao...” Nagnuo sam se iza ćoška i virnuo u dosadnog mačka Feliksa koji je mrdao repom. Sedam i dvadeset i već je vrućina. Toplije nego u govnima, kako to mi Marsovci sa TR-a imamo običaj da kažemo. „Kako znaš da je odlučio..."

„Ne znam je ništa o njegovim poslovima.” Bil je zvučao napeto. „On mene nikad ne zove da me pita za savet, pa mu ga ja ni ne nudim.”

„Šta se desilo? Šta se događa?”

„Još nisi upalio TV?”

„Još nisam ni kafu skuvao.”

Nije bilo izvinjenja, Bil veruje da ljudi koji posle šest ujutru još nisu ustali zaslužuju sve što ih snađe. Sada sam bio sasvim budan. I otprilike sam naslućivao šta sledi.

„Devor se ubio sinoć, Majk. Seo u kadu punu vruće vode i nabio na glavu najlon kesu. Mora da nije dugo trajalo, kakva su mu bila pluća.”

Ne, pomislio sam, verovatno nije trajalo dugo. Zadrhtao sam uprkos vlažnoj letnjoj žegi koja je već preplavila kuću.

„Ko ga je pronašao? Žena?”

„A-ha, naravno.”

„Kad?”

„Malo pre ponoći, rekli su na vestima kanala 6.”

Otprilike onda kada sam se probudio na kauču i ukrućeno odvukao u krevet, drugim rečima.

„Da li je ona umešana?”

„Da li je izigravala doktora Kevorkijana, misliš? Na vestima koje sam ja gledao to nisu pominjali. Dole u samousluzi već sve bruji od tračarenja, al’ ja još nisam bio dole da čujem. Ako mu je i pripomogla, sumnjam da će ikada zbog toga biti u nevolji, zar ne? Imao je osamdeset pet godina i bio je bolestan.”

„Hoće li da ga sahrane ovde na TR-u?”

„U Kaliforniji. Ona kaže da će pogreb biti u Palm Springsu u utorak.”

Preplavio meje neki neverovatno čudan osećaj kada sam shvatio da će izvor Metinih problema verovatno ležati u kapeli punoj cveća dok Prijatelji Kajre Devor budu varili roštilj i pripremali se da igraju frizbi. To će biti slavlje, pomislio sam zabezeknuto. Ne znam kako će oni tamo u Maloj kapeli Mikročipova u Palm Springsu, ali kod Osinjeg brda će se igrati i pevati i mlatarati rukama i vikati, hvala ti Bože.

Nikada ranije mi nije bilo drago kada čujem da je neko umro, ali mi je bilo drago zbog Devora. Bilo mi je žao što se tako osećam, ali to je tako. Staro kopile me gurnulo u jezero... a pre nego što se noć završila, on je bio taj koji se udavio. Udavio se najlon kesom, sedeči u kadi punoj mlake vode.

„Kako li su ovi sa televizije saznali tako brzo?” Nije baš bilo super-brzo, prošlo je sedam sati otkako su otkrili telo i jutarnjih vesti, ali ljudi sa TV-a ponekad naginju ka lenjosti.

.Vitmorova ih je zvala. Održala je press-konferenciju tamo u holu Voringtona u dva ujutru. Sedela je na onoj bordo sofi od pliša, onoj za koju je Džo stalno govorila da pripada na nekoj salonskoj umetničkoj slici, da na njoj leži gola žena. Sećaš se?”

„Aha.”

„Video sam i par pandura da se šećkaju u pozadini i nekog tipa koga sam video u pogrebnom zavodu u Motonu.”

„To je baš čudno,” rekao sam.

„Aha, telo se još nije ni o’ladilo, a ona blebeće okolo... ali ona tvrdi da je samo izvršavala šefova naređenja. Kaže da je ostavio kasetu na kojoj kaže da je to uradio u petak uveče da ne bi uticao na cenu akcija kompanije i da ‘oće da Rodžeta odma’ sazove konferenciju za štampu i kaže ljudima da je s firmom sve u redu, da će uz njegovog sina i upravni odbor sve biti pod konac. Onda je rekla za pogreb u Palm Springsu.”

„Ubije se, pa održi konferenciju za štampu preko zamenika da smiri akcionare.”

„Aha. To baš liči na njega.”

Između nas je legla tišina. Pokušao sam da razmišljam i nisam mogao. Sve što sam znao je da želim da idem gore i sednem da radim, bolne glave ili ne. Hteo sam da se pridružim Endiju Drejku, Džonu Šeklfordu i Šeklfordovom prijatelju iz detinjstva, odvratnom Reju Geretiju. U mojoj priči je bilo ludila, ali ja sam ludilo razumeo,

„Bile,” konačno sam progovorio, „da li smo još uvek prijatelji?”

„Isuse, da,” brzo je rekao. „Ali ako ti se učini da okolo ima nekih koji te se malo klone, znaćeš zašto, je l’ da?“

Naravno da ću znati. Mnogi će me kriviti za smrt tog starca. To je bilo suludo, s obzirom na njegovo zdravstveno stanje, što će biti mišljenje većine, ali će ideja makar na kratko dobiti određeni stepen verovatnoće - znao sam to kao što sam znao i istinu o prijatelju iz detinjstva Džona Šeklforda.

Dečice, bila jednom jedna guska koja je odletela nazad u mali, raštrkani gradić gde je živela kao malecko gušče. Počela je da izleže predivna zlatna jaja, a građani su se okupili da se dive i uzmu svoj deo. Sada je guska bila pečena i neko je morao biti kriv. Nešto će se svaliti na mene, ali će u Metinoj kuhinji biti mnogo toplije; ona je imala dovoljno smelosti da se bori za svoje dete umesto da je tiho preda.

„Nemoj da se istrčavaš u sledećih nekoliko nedelja,” rekao je Bil. „Tako bi ja uradio. U stvari, ako imaš neka posla van TR-a dok se ovde stvari ne srede, to bi bilo najbolje.”

„Cenim tvoje dobre namere, ali ne mogu. Pišem knjigu. Ako skupim prnje i pokupim se, možda sve pokvarim. Već mi se to događalo, ovog puta ne želim da rizikujem.”

„Dobra priča, a?”

„Nije loša, ali nije to najvažnije. Ova je... pa, dovoljno je da ti kažem da mi je važna iz nekih drugih razloga.”

„Pa je l’ neće da izdrži do Derija?”

„Da li ti to pokušavaš da me se otreseš, Vilijame?"

„Samo pokušavam da te zaštitim, znaš - brinem se, znaš. I nemoj da kažeš da nisi upozoren: košnica će početi da zuji. Dve priče već kruže o tebi, Majk. Jedna je da muljaš sa Meti Devor. Druga je da si došao da napišeš knjigu o TR-u i potpuno nas sasečeš. Da izvučeš što više prljavog veša.”

„Da završim ono što je Džo počela, drugim rečima. Ko širi tu priču, Bil?”

Tišina. Opet smo se vratili na nestabilno tle i ovog puta je bilo nestabilnije nego ikad.

„Knjiga koju pišem je roman,” rekao sam. „Radnja je smeštena na Floridi.”

„A, je l’?” Ko bi pomislio da četiri slova mogu odisati tolikim olakšanjem.

„Misliš da bi mogao da pustiš tu priču po kraju?”

„Mislim da mogu,” rekao je. „Ako kažeš Brendi Mezerv, proširiće se mnogo brže i mnogo dalje.”

„Dobro, važi. A što se tiče Meti...“

„Majk, ne moraš...“

„Ne muljam ništa s njom. Nije to poenta, nikada nije ni bilo. Poenta je u ovome: šetaš, skreneš iza ugla i vidiš nekog rmpaliju kako bije mršavka.” Zastao sam. „Ona i njen advokat planiraju roštilj kod nje u utorak oko podne. Nameravam da im se pridružim. Da li će ljudi u gradu misliti da igramo na Devorovom grobu?”

„Neki hoće. Rojs Meril hoće. I Diki Bruks. Babe u pantalonama, tako ih ’Veta zove.”

„Ko ih jebe,” rekao sam. „Sve do jednoga.”

„Znam kako se osećaš, ali reci joj da se ne trti mnogo,” skoro da je molio. „Samo toliko, Majk. Neće je ubiti da odvuče roštilj iza prikolice, zar ne? Tako će bar ovi iz garaže videti samo dim.”

„Preneću poruku. A ako ja napravim žurku i ja ću da stavim roštilj iza kuće.”

„Bolje bi ti bilo da se kloniš te devojke i njenog deteta,” rekao je Bil. „Možeš da mi kažeš da gledam svoja posla, ali govorim ti kao da si moj, za tvoje dobro.”

Pred očima mi je bljesnuo delić mog sna. Bila je glatka i izuzetno uska kada sam kliznuo u nju. Male grudi i tvrde bradavice. Moje telo je odreagovalo u sekundi. „Znam to,” rekao sam.

„Dobro.” Pao mu je kamen sa srca što ga nisam izgrdio, odveo ga u školu, kako on kaže. „Sad ću da te pustim da doručkuješ.”

„Cenim što si zvao.”

„Umalo nisam. Iveta me je nagovorila. Rekla je 'Uvek si najviše voleo Majka i Džo Nunan od svih za koje si radio. Nemoj sad da se svađaš s njim kad se vratio kući'.”

„Zahvali joj se,” rekao sam.

Spustio sam slušalicu i pogledao je zamišljeno. Izgleda da smo opet u dobrim odnosima... ali ne baš prijateljskim. Svakako ne kakvi smo bili. To se promenilo kada sam shvatio da me Bil laže i da neke stvari krije od mene; takođe se promenilo kada sam shvatio kako je umalo nazvao Saru i Red-top dečake.

Ne možeš osuditi čoveka zbog nečeg što je samo delić tvoje mašte.

Tačno, pokušaću da to ne radim... ali - što znam, znam.

Otišao sam u dnevnu sobu, upalio TV pa ga ugasio. Moja satelitska antena ima pedeset ili šezdeset različitih kanala, a nijedan lokalni. U kuhinji je portabl TX pa ako okrenem njegove zečje uši ka jezeru, možda uhvatim VMTX podružnicu kanala ABC u zapadnom Mejnu.

Zgrabio sam Rodžetinu poruku, otišao u kuhinju i uključio mali Soni, zavučen ispod kuhinjskih elemenata pored aparata za kafu. Trajala je emisija Dobro jutro, Ameriko, ali će je uskoro prekinuti zbog lokalnih vesti. U međuvremenu sam razgledao poruku, ovog puta se koncetrišući na ton više nego na sadržaj koji je obuzeo moju pažnju prošle noći.

Maks se nada skorom povratku u Kaliforniju, napisala je.

Ima neka posla koja više ne može da odlaže, napisala je.

Ako ga pustite da počiva u miru, napisala je.

To je bilo prokleto oproštajno pismo.

„Znala si,” rekao sam, trljajući reljefna slova njenog imena palcem. „Znala si dok si ovo pisala, a verovatno i dok si me gađala kamenjem. Ali zašto?”

Starateljstvo nosi veliku odgovornost, napisala je. Ne zaboravite njegove reči.

Ali cela ta priča o starateljstvu je gotova, zar ne? Čak ni sudija koji je kupljen i otplaćen ne može da dodeli starateljstvo mrtvacu.

Konačno su počele vesti koje je započelo samoubistvo Maksa Devora. Slika je bila loša, puna snega, ali sam video bordo sofu o kojoj je Bil govorio i Rodžet Vitmor na njoj sa rukama sabrano skrštenim u krilu. Učinilo mi se da je jedan od pandura iza nje Džordž Futmen, ali je sneg bfo suviše gust da bih bio potpuno siguran.

Gospodin Devor je često govorio o prekidanju svog života tokom poslednjih osam meseci, rekla je Vitmorova. Bio je veoma loše. Zamolio je da izađe s njim prethodne večeri i ona je shvatila da želi da vidi svoj poslednji zalazak sunca. Bio je fantastičan, dodala je. Tu sam se složio; sećam se zalaska sunca odlično, samo što se nisam udavio pod njegovom svetlošću.

Rodžeta je čitala Devorovu izjavu kada je telefon ponovo zazvonio To je bila Meti, koja je plakala u snažnim naletima.

„Vesti,” rekla je, „Majk, jesi li video... je l’ znaš...”

U početku je uspela samo to povezano da izgovori. Rekao sam joj da znam, da mi je javio Bil Din i da sam deo toga uhvatio na vestima. Pokušala je da odgovori ali nije mogla. Krivica, olakšanje, užas, čak i ushićenje - sve se to čulo u njenom plaču. Pitao sam gde je Ki. Mogao sam da razumem kako se osećala Meti - dok nije čula jutrošnje vesti mislila je da je Maks Devor njen najljući neprijatelj - ali mi se nije dopadala ideja da trogodišnja devojčica gleda kako joj se majka raspada.

„Napolju,” promucala je. „Doručkovala je. Sada pravi pi-i-i-knik za lu-uu-u-...”

„Piknik za lutke. Da. Dobro. Istresi se onda. Skroz. Izbaci to iz sebe.” Plakala je najmanje dva minuta, možda i duže. Stajao sam tako sa slušalicom na uvu, znojio se na julskoj vrelini i trudio se da budem strpljiv.

Daću ti jednu šansu da spasiš svoju dušu, rekao mi je Devor, ali ovog jutra je bio mrtav i duša mu je bila već gdegod. Bio je mrtav, Meti je bila slobodna, ja sam pisao. Trebalo bi da se osećam divno, ali nisam.

Konačno je počela da dolazi sebi. „Žao mi je. Nisam tako plakala - stvarno plakala - otkad je Lens umro.”

„Razumljivo i imaš moju dozvolu.”

„Dođi na ručak,” rekla je. „Dođi na ručak, molim te Majk. Ki će poslepodne provesti sa drugaricom koju je upoznala u školi veronauke, pa možemo da razgovaramo. Moram s nekim da razgovaram... Bože, vrti mi se u glavi. Molim te, kaži da ćeš doći.”

„Voleo bih, ali to je loša ideja. Pogotovo zato što Ki neće biti tu.” Prepričao sam joj cenzurisanu verziju mog razgovora sa Bilom Dinom. Pažljivo je slušala. Očekivao sam da besno prasne kada završim, ali sam zaboravio jednu prostu činjenicu. Meti Stenčfild Devor je ovde živela celog svog života. Znala je kako stoje stvari.

„Shvatila sam da će se stvari srediti brže ako spustim pogled, zatvorim usta i skupim kolena,” rekla je, „i daću sve od sebe da to činim, ali samo do neke granice. Taj starac je pokušao da mi otme kćer, zar ne razumeju to tamo dole u toj jebenoj samoposluzi?”

„Ja razumem.”

„Znam. Zato sam s tobom htela da razgovaram.”

„Šta misliš da ručamo u parku u Kesi Roku? Negde u petak? Oko petice? „Morala bih da povedem Ki...“

„Fino,” rekao sam. „Povedi je. Kaži joj da znam „Ivicu i Maricu napamet i da želim njoj da je ispričam. Hoćeš da pozoveš Džona u Filadelfiju? Da mu ispričaš sve detalje?”

„Da. Pričekaću još sat vremena. Bože, kako sam srećna. Znam da nije lepo, ali toliko sam srećna da ću se raspući!”

„Ima nas više.” Na drugom kraju tišina. Čuo sam dug, vlažan udisaj. „Meti? Sve u redu?”

„Da, ali kako da kažem trogodišnjakinji da joj je umro deda?”

Reci joj da se matori skot okliznuo i pao naglavačke u najlon kesu, pomislio sam, pa pritisnuo nadlanicom usta da prigušim provalu ludačkog kikota.

„Ne znam, ali ćeš to morati da uradiš čim uđe u prikolicu.”

„Moraću? Zašto?”

„Zato što će te videti. Videće ti lice.”

Izdržao sam tačno dva sata gore u radnoj sobi, pa me je oterala vrućina - na termometru u prozoru sam pročitao da je 35 stepeni u deset ujutru. Pretpostavljao sam da je na gornjem spratu pet stepeni toplije.

Isključio sam pisaću mašinu i poneo je dole, u nadi da ne pravim grešku. Radio sam bez majice i pozadina mašine je kliznula niz znoj koji je prekrivao moju nadlakticu - samo što to zasterelo govno nisam ispustio na noge. To me je podsetilo na moj članak, onaj koji sam povredio kada sam upao u jezero, pa sam ostavio mašinu sa strane da ga pogledam. Bio je raznobojan, crn i ljubičast i crvenkast po ivicama, ali ne previše naduven. Nagađao sam da je hladna voda smanjila otok.

Stavio sam pisaću mašinu na sto na terasi, iskopao odnekle produživač, uključio je ispod Banterovog pažljivog pogleda i seo okrenut prema zamagljenoj, sivo-plavoj površini jezera. Sačekao sam da me spopadne jedan od mojih starih napada - zgrčen stomak, pulsiranje u očima i, najgori osećaj od svih, onaj stisak nevidljivih gvozdenih pojaseva preko mojih pluća, koji onemogućavaju disanje. Ništa slično se nije dogodilo. Reči su tekle lako kao i gore u sobi, a moje golo telo je uživalo u slabom povetarcu koji je povremeno duvao sa jezera. Zaboravio sam na Maksa Devora, na Meti Devor, Kajru Devor. Zaboravio sam na Džo Nunan i Saru Tidvel. Zaboravio sam na sebe. Na dva sata sam se vratio na Floridu. Približavalo se pogubljenje Džona Seklforda. Endi Drejk se trkao sa vremenom.

Telefon me je vratio u stvarnost i ovog puta mi uznemiravanje nije smetalo. Da me nisu omeli, nastavio bih sa pisanjem dok se ne bi pretvorio u znojavu gomilicu pudinga na terasi.

To je bio moj brat. Razgovarali smo o mami - po Sidijevom mišljenju, sada joj je falio ceo krov, ne samo par dasaka u glavi - i njenoj sestri, Fransini, koja je slomila kuk u junu. Sid je želeo da zna kako sam, i rekao sam mu da sam dobro, da sam imao nekih problema sa novom knjigom, ali se to izgleda sredilo (za moju porodicu je jedino dozvoljeno vreme za raspravljanje o sopstvenim problemima onda kada su rešeni). A kako je Sidster? Kul, rekao je, što je valjda značilo dobro - Sidi je imao sina od dvanaest godina, pa je, posledično, odlično poznavao sleng. Novi računovodstveni biznis je počeo da se učvršćuje, iako se neko vreme plašio (prvi put čujem o tome, naravno). Nikada neće moći dovoljno da mi se zahvali za pozajmicu prošlog novembra. Odgovorio sam mu da je to najmanje što mogu da učinim, što je bila apsolutna istina, pogotovo kada obratim pažnju koliko vremena - i uživo i telefonom - on provodi sa našom majkom.

„Pa, sad ću da te pustim,” rekao je Sidi posle još par ljubaznosti - nikada ne kaže doviđenja ili ćao preko telefona, uvek pa, sad ću da te pustim, kao da te je držao kao taoca. „Osvežavaj se tamo, Majk - vremenska prognoza kaže da će u Novoj Engleskoj biti toplije nego u paklu tokom celog vikenda.”

„Ako stvari dotle doguraju, tu je jezero. Hej, Sid?”

„Hej, šta?” Kao i Sad ću da te pustim, Hej, šta seže čak u naše detinjstvo. To je bilo nekako utešno, a bilo je i pomalo jezivo.

„Svi naši potiču iz Prauts Neka, je l’ da? Mislim, s tatine strane.” Mama je poticala iz sasvim drugog sveta - onog u kome muškarci nose Lacoste polo majice, a žene kombinezone ispod haljina i svi znaju drugu strofu „Diksija" napamet. Upoznala se sa mojim ocem u Portlandu, gde je učestvovala u nekoj studentskoj proslavi kao čir-liderka. Materfamilias je poticala od finih iz Memfisa, dušo, i to ti je stalno stavljala do znanja.

„Valjda,” rekao je. „Da. Ali ne pitaj me mnogo o porodičnom stablu, Majk - ja još uvek nisam siguran koja je razlika između šogora i devera, to sam rekao i Džo.”

„Je l’?” Sve u meni je postalo veoma mirno... ali ne mogu reći da sam bio iznenađen. Tada ne.

„A-ha, nego.”

„Šta te je pitala?”

„Da joj kažem sve što znam. Što nije baš nešto. Mogao sam da joj pričam o maminom pra-pradedi, onom što ga ubiše Indijanci, ali Džo nije marila za mamine rođake.”

„Kad je to bilo?”

„Je l’ važno?”

„Moglo bi da bude.”

„Dobro, da vidimo. Mislim da je to bilo negde u vreme Patrikove operacije slepog creva. Da, siguran sam da je tada. Februar 1994. Možda mart, ali sam skoro siguran da je februar.”

Šest meseci pre parkinga apoteke. Džo ulazi u senku svoje sopstvene smrti kao žena koja stupa u hlad strehe. Tada nije bila trudna, ne još. Džo odlazi na izlete na TR. Džo postavlja pitanja, zbog kojih se ljudi osećaju neprijatno, sudeći po Bilu Dinu... ali je bez obzira na to nastavila da ih postavlja. Da. Kada bi se Džo za nešto zakačila, bila je kao terijer sa krpom u čeljustima. Da li je ispitivala i čoveka u braon sakou? Ko je bio čovek u braon sakou?

„Pet je bio u bolnici, da. Dr Alpert je rekao kako je sve u redu, ali sam skočio na telefon kada je zazvonio - na pola sam očekivao da je to on, Alpert, zove da mi kaže kako je Pet opet imao napad ili tako nešto..”

„Gde si, pobogu, pokupio taj predosećaj strašnog usuda, Sid?”

„Nemam pojma, druže, ali stalno je tu. Nebitno, nego, nije bio Alpert, nego Džoana. Želela je da zna da li imamo neke pretke - tri, možda čak četiri generacije unazad - koji su živeli tamo gde si ti sad, ili negde u okolnim gradićima. Rekao sam joj da ne znam, ali da ti možda znaš. Rekla je da nije htela da te pita jer je to iznenađenje. Da li je bilo iznenađenje?”

„Veliko,” rekao sam. „Tata je vadio jastoge..."

„Jezik pregrizao, on je bio umetnik - „pomorski naivac". Mama ga još uvek tako zove.” Sid se nije baš smejao.

„Jebote, pa on je prodavao stočiće ukrašene klještima jastoga i mladunčad njorki turistima kada je postao isuviše reumatičan da baca mrežu.”

„Znam to, ali je mama montirala svoj brak kao film za televiziju.”

Prava istina. Naša lična verzija Blanše Diboa. „Tata je lovio jastoge u Prauts Neku. On..

Sidi je uleteo, užasno falširajući prvu strofa „Papa was a rollin’ stone”. „Daj, ovo je ozbiljno. Prvi brodić je nasledio od oca, je l’ da?”

„To je ta priča,” složio se Sid. „Lenja Beti Džeka Nunana, prvi vlasnik Pol Nunan. Takođe iz Prautsa. Brodić je dobio grozne batine od uragana Done, tamo I960. Mislim da je bila Dona.”

Dve godine pošto sam se ja rodio. „A tata ga je prodao 1963.”

„Da. Ne znam šta je posle bilo s njim, ali prvo je pripadao deda Polu. Sećaš li se svih onih paprikaša od jastoga koji smo pojeli kao deca, Majki?”

„Morska vekna od mesa,” rekao sam, skoro nesvesno. Kao i većina dece koja su rasla na obali Mejna, ne mogu ni da zamislim da naručim jastoga u restoranu - to je za ravničare. Razmišljao sam o deki Polu, koji je rođen osamsto devedesetih. Pol Nunan je začeo Džeka Nunana, Džek Nunan Majka i Sida Nunana, i to je sve što sam znao, osim da su svi Nunanovi odrasli daleko od mesta na kome sam sada stajao dok mi se preznojavao mozak.

Srali su u istu rupu.

Devor je pogrešio, to je sve - kada Nunanovi nisu nosili polo majice i bili „fini iz Memfisa“, bili su iz Prauts Neka. Teško da su Devorov i moj pradeda imali išta zajedničko u bilo kom slučaju; stari govnar je bio duplo stariji od mene i to je značilo da se čak ni generacije ne slažu.

„Majk?” pitao je Sid. „Tu si?”

„Aha.”

„Jesi li dobro? Ne zvučiš baš previše dobro, moram da ti kažem.”

„To je zbog vrućine,” rekao sam. „Da ne pominjemo tvoj stalni predosećaj nekog usuda. Hvala što si se javio, Sidi.”

„Lepo je čuti te, brate.”

„Kul.”

Otišao sam u kuhinju da uzmem čašu hladne vode. Dok sam je sipao, čuo sam kako se magneti pokreću na vratima frižidera. Okrenuo sam se i prosuo malo vode na bosa stopala a da nisam ni primetio. Bio sam uzbuđen kao dete koje se nada da će ugledati Deda Mraza pre nego što poleti uz dimnjak.

Jedva sam stigao na vreme da vidim kako se osam slova pomera u krug iz svih pravaca kompasa. Pisalo je KARLADIN... ali samo na sekund. Neko prisustvo, moćno ali nevidljivo, projurilo je pored mene. Nije mi se pomerila ni dlaka na glavi, ali sam osećao kao da me je nešto odbilo, kao udar vazduha kada jako blizu vas prođe brzi voz. Iznenađeno sam viknuo i tresnuo čašu nazad na sudoperu, prosipajući. Više mi uopšte nije trebala hladna voda, pošto je temperatura u kuhinji Nasmejane Sare pala ispod nule. Dunuo sam i ugledao belu izmaglicu, kao na hladnom januarskom danu. Jedan izdah, možda dva i već je nestalo - ali je bilo tu, nego, i na možda pet sekundi se znoj na mom telu pretvorio u skramu od leda.

KARLADIN je eksplodiralo u svim pravcima - kao da gledate crtani film u kome se cepa atom. Namagnetisana slova, voće i povrće su poleteli sa vrata frižidera i rasuli se po celoj kuhinji. Na trenutak sam furiju koja je prouzrokovala to rasulo mogao skoro da osetim u ustima, kao barut.

I nešto je popustilo pred njom, odlazeći sa tužnim, tihim uzdahom koji sam čuo i ranije: „O, Majk. O, Majk.” To je bio glas koji sam uhvatio na kaseti diktafona, pa iako tada nisam, sada sam bio siguran - to je bio Džoin glas.

Ali ko je bio ono drugo? Zašto je rasulo slova?

Karla Din. Nije Bilova žena; to je Ivet. Njegova majka? Njegova baba?

Polako sam hodao kroz kuhinju, sakupljajući magnetiće kao đubretar i lepio ih nazad na Kenmor. Niko ih nije izbacio iz mojih ruku, ništa nije ledilo znoj na mom vratu, a Banterovo zvono nije zvonilo. Ipak, nisam bio sam i to sam znao.

KARLADIN: to je Džo htela da mi kaže.

Nešto drugo nije. Nešto drugo je proletelo pored mene kao đule, pokušavajući da razbaca slova pre nego što ih pročitam.

Džo je bila ovde; dečak koji plače u noći je bio ovde, takođe.

I šta još?

Šta je još delilo moju kuću sa mnom?

DVADESETO
POGLAVLJE

U početku ih nisam video, što nije bilo iznenađujuće; činilo se da je pola Kesi Roka bilo u parku tog sparnog subotnjeg popodneva koje je težilo ka večeri. Vazduh je blistao na bledoj letnjoj svetlosti, a deca su milela preko sprava na igralištu, grupa staraca u jarko crvenim puloverima - neki klub, pomislio sam - igrala je šah, a grupa mladih ljudi je ležala na travi i slušala mladića sa trakom preko čela kako svira gitaru i peva stvar koje se sećam sa ploče Jana i Silvije, vesela melodija koja ide otprilike ovako

„Ela Spid se bacila u promet,
a potom je Džon Martin upucao koltom...”

Nije bilo džogera, a ni pasa koji jurcaju za frizbijem. Bilo je pasje toplo.

Okrenuo sam se ka bini za orkestar, tamo se oktet pod imenom Keslrokeri pripremao za svirku (sumnjao sam da je „I’m in the mood” najbliže rokenrolu što mogu da dobace), kada me je mala osoba gurnula s leđa, zgrabila nešto iznad kolena i umalo oborila na travu.

„Moj si!” uzviknula je mala osoba razdragano.

„Kajra Devor!” viknula je Meti, zvučala je zabavljeno i iznervirano u isto vreme. „Oborićeš ga!”

Okrenuo sam se, ispustio masnu MekDonalds kesu koju sam nosio i podigao dete. To je bilo nekako prirodno, osećao sam se divno. Niste svesni težine zdravog deteta dok ga ne podignete, niti možete u potpunosti da pojmite život koji kroz njih prolazi kao sjajna žica. Nisam se zaplakao („Nemoj sad da mi se raspekmeziš, Majk,” šapnuo bi ponekad Sid kada smo kao deca išli u bioskop, a meni zasuzile oči na neku tužnu scenu), ali sam pomislio na Džo, da. I na dete koje je nosila kada je pala na tom glupom parkingu, i na to, takođe.

Ki je cicala i smejala se raširenih ruku i kose koja je visila u dve kikice skupljene šarenim gumicama.

„Hej, ne ruši svog kvoterbeka!” viknuo sam i nasmejao se, a ona je na moje ushićenje odmah odvratila: „Ne ruši svog kvotermeka! Ne ruši svog kvotermeka!”

Spustio sam je dok smo se oboje smejali. Ki je zakoračila unazad, saplela se i sela u travu, smejući se jače nego ikad. Tada sam pomislio nešto pokvareno, na kratko, ali, oh, tako jasno: da je samo stari gmizavac ovde da vidi šta sve propušta. Kako bi bio tužan zbog svoje smrti.

Meti je prišla i večeras je izgledala kao što sam je zamišljao kada smo se prvi put upoznali - kao jedno od one ljupke, povlašćene dece koju vidite u kantri-klabu, kako gluvare sa prijateljima ili ozbiljno sede i večeraju sa roditeljima. Imala je belu haljinu bez rukava i ravne cipele, kosa joj je slobodno padala na ramena, blag karmin na usnama.. U očima sam joj video sjaj koga ranije nije bilo. Kada me je zagrlila, osetio sam njen parfem i pritisak čvrstih, malih grudi.

Poljubio sam je u obraz; ona je mene poljubila visoko u viličnu kost tako da je cmok odjeknuo mojim uvom skroz niz kičmu. „Kaži da će sve od sada biti bolje,” šapnula je, još uvek me grleći.

„Mnogo bolje,” rekao sam, a ona me je ponovo zagrlila, čvrsto. Onda se odmakla. „Bolje bi ti bilo da si doneo mnogo hrane, zato što smo mi mnogo gladne žene. Je l’ tako, Kajra?”

„Rušila sam mog kvotermeka,” rekla je Ki, pa se naslonila unazad na laktovima i radosno se kiko tala u svetlo i magličasto nebo.

„Hajde,” rekao sam i zgrabio je oko struka. Tako sam je odvukao do obližnjeg stola za piknik, a Ki je mlatila nogama i mahala rukama i smejala se. Poseo sam je na klupu; skliznula je s nje pod sto, gipka kao jegulja i neprekidno se smejala.

„Dobro, Kajra Elizabet,” rekla je Meti. „Sedi lepo i pokaži drugu stranu.”

„Dobra devojčica, dobra devojčica,” rekla je, pentrajući se do mene. „To je moja druga strana, Majk.”

„Siguran sam,” rekao sam. U kesi su bila dva big meka i pomfrit za mene i Meti. Za Ki je bila šarena kutija, na kojoj su veselo skakutali Ronald MekDonald i njegovi neimenovani saradnici.

„Meti, dobila sam Hepi mil! Majk mi je kupio Hepi mil! Tu ima igračaka!”

„Sad ćemo da vidimo šta si ti dobila.”

Kajra je otvorila kutiju, probrljala kroz nju i nasmešila se. Lice joj je potpuno sinulo. Izvadila je nešto za šta sam prvo pomislio da je ogromna grudva prašine. Na jedan grozan trenutak sam se vratio u moj san, onaj sa Džo ispod kreveta sa knjigom preko lica. Daj mi to, zarežala je. To je moj sakupljač prašine. I još nešto je bilo, takođe - neka druga asocijacija možda iz nekog drugog sna. Nisam mogao da se setim.

„Majk?” rekla je Meti. U njenom glasu radoznalost, možda na granici sa zabrinutošću.

„To je kuca!” rekla je Ki. „Dobila sam kucu u Hepi milu!”

Da, naravno. Pas. Mali plišani pas. I bio je siv, a ne crn... mada ne znam zašto bi boja bila preterano bitna, ovako ili onako.

„Baš si dobro prošla,” rekao sam, uzimajući ga u ruke. Bio je mekan, što je bilo dobro, i bio je siv, što je bilo još bolje. To što je bio siv mi je smirivalo savest, nekako. Ludo, ali istinito. Vratio sam joj ga i nasmešio se.

„Kako se zove?” pitala je Ki, skakućući kućom napred-nazad po njenoj Hepi mil kutiji. „Kako se zove kuca, Majk?”

Bez razmišljanja sam rekao, „Striklend.”

Mislio sam da će biti iznenađena, ali nije. Bila je oduševljena. „Striken!” rekla je, cupkajući psa napred-nazad u sve većim skokovima preko kutije. „Striken! Striken! Moj pas Striken!”

„Ko je taj tip Striklend?” pitala je Meti, smešeći se pomalo. Počela je da odvija svoj hamburger.

„Lik iz knjige koju sam davno čitao,” rekao sam, posmatrajući kako se Ki igra malim pufnastim psom. „Niko stvaran.”

„Moj deka je umro,” rekla je pet minuta kasnije.

Još uvek smo sedeli za piknik-stolom iako je većina hrane nestala. Striklend, plišana pufnica, postavljen je da stražari pored preostalog pomfrita. Ja sam skenirao prolaznike, pitajući se ko je od njih sa TR-a i da li posmatra naše mesto sastanka i prosto gori od želje da požuri sa vestima kući. Nisam video nikoga poznatog, ali to nije značilo ništa, ako se uzme u obzir koliko dugo sam izbivao iz ovog dela sveta.

Meti je spustila svoj hamburger i zabrinuto pogledala Ki, ali se meni činilo da je sa detetom sve u redu - samo mi je prenela vesti, nije izražavala tugu.

„Znam,” rekao sam.

„Deka je bio strašno star.” Ki je uštinula par krompirića svojim malim, debeljuškastim prstićima. Uzdigli su se do njenih usta, onda am! i nestali su. „On je sa Isusom sad. U školi smo imali sve o Isusu.”

Da, Ki, pomislio sam, dekica verovatno sad uči Isusa kako da koristi korel i foto šop i pita ga ‘de može da se nagazi dobra kurva.

„Isus je hodao po vodi i pretvarao vino u makarone.”

„Da, tako nešto,” rekao sam. „Tužno je kad ljudi umru, je l’ da?

„Bilo bi tužno ako bi Meti umrla i bilo bi tužno kad bi ti umro, ali deka je bio star.” To je rekla kao da prvi put nisam baš shvatio taj koncept. „U raju će sasvim ozdraviti.”

„To je dobar način razumevanja te stvari, dušo,” rekao sam.

Meti je popravila Kajrine opuštene kikice, radeći to pažljivo sa nekom odsutnom ljubavlju. Činilo mi se da je sijala na letnjem svetlu, koža joj je u finom, tamnom kontrastu sa belom haljinom, verovatno kupljenom na nekoj rasprodaji i znao sam da je volim. Možda je to bilo u redu.

„Ali nedostaje mi moja bela nana,” rekla je Ki i ovoga puta je bila tužna. Podigla je plišanog psa, pokušala da ga nahrani pomfritom, a onda ga ponovo spustila. Njeno malo, slatko lice je sada bilo setno i u njemu sam mogao da vidim trag njenog dede. Jedva vidljiv, duboko u njoj, ali prisutan, još jedan duh. „Mama kaže da se bela nana vratila u Kaliforniju sa dedinim zemaljskim otpacima.”

„Zemaljskim ostacima, Ki, ptičice,” rekla je Meti. „To znači s njegovim telom.”

„Da li će bela nana doći da me vidi, Majk?”

„Ne znam.”

„Igrale smo igru. Sve se rimovalo.” Pogledala me je setnija nego ikad. „Tvoja mama mi je ispričala za igru,” rekao sam.

„Neće se vratiti,” rekla je Ki, odgovorivši na sopstveno pitanje. Jedna velika suza joj se skotrljala niz obraz. Uzela je „Strikena", postavila ga na trenutak na zadnje noge, a onda ga vratila na stražu. Meti je zagrlila, ali se činilo da je Ki ne primećuje. „Bela nana me nije stvarno volela. Samo se pretvarala da me voli. To je bio njen posao.”

Meti i ja smo se pogledali.

„Ko ti je to rekao?” pitao sam.

„Ne znam,” rekla je Ki. Tamo gde je mladić svirao gitaru, žongler s belim licem je počeo da vrti pola tuceta šarenih loptica. Kajra se malo razveselila. „Mamice, mogu li da idem da gledam onog smešnog belog čoveka?”

„Jesi li sve pojela?”

„Da, ne mogu više.”

„Zahvali se Majku.”

„Ne ruši svog kvotermeka,” rekla je, pa se nasmejala da mi pokaže kako se samo šalila. „Hvala, Majk.”

„Nema na čemu,” rekao sam, a onda, jer je to zvučalo pomalo staromodno: „Kul."

„Možeš da ideš do onog drveta, ne dalje,” rekla je Meti. „A ti znaš zašto.”

„Da možeš da me vidiš. Važi.”

Zgrabila je Striklenda i potrčala, pa zastala i pogledala me preko ramena. „Valjda frižader-ljudi,” rekla je, pa se ispravila veoma pažljivo i ozbiljno „Fr-i-ži-der.” Srce mi je poskočilo u grudima.

„Šta s frižider-ljudima, Ki?” pitao sam.

„Oni su rekli da me bela nana ne voli.” Onda je otrčala do žonglera, ne primećujući vrućinu.

Meti je gledala kako odlazi, pa se okrenula ka meni. „Nisam nikome pričala o Kajrinim frižader-ljudima. Nije ni ona, do sada. Nisu baš pravi ljudi, ali se slova sama pomeraju. Kao kad prizivaš duhove.”

„Da li pišu nešto?”

Dugo ništa nije rekla. Onda je klimnula. „Ne uvek, ali ponekad.” Još jedna pauza. „Uglavnom, u stvari. Ki to zove pismo od frižader-ljudi.” Nasmejala se, ali su joj oči bile pomalo uplašene. „Da nisu to neka specijalna magnetna slova, šta misliš? Ili imamo poltergajsta na jezeru?”

„Ne znam. Žao mi je što sam ih doneo, ako su problem.”

„Ne budi lud. Ti si joj ih poklonio i to je sada velika stvar. Ona stalno govori o tebi. Više je zanimalo da izabere nešto lepo da obuče za tebe večeras nego da razgovara o smrti svog dede. I ja sam morala da se lepo obučem, Kajra je insistirala. Obično nije takva s ljudima - zabavlja se s njima dok su tu i zaboravi ih čim odu. Nije loše za devojčicu da tako odraste, ponekad mi se čini.”

„Obe ste se lepo obukle,” rekao sam. „U to sam siguran.”

„Hvala.” Pogledala je s ljubavlju u Ki, koja je stajala pored drveta i gledala žonglera. Ostavio je svoje loptice sa strane i uzeo indijanske palice. Onda je pogledala u mene. „Jesmo li završili sa hranom?”

Klimnuo sam i Meti je počela da skuplja đubre i trpa ga u masnu papirnu kesu. Pomogao sam joj i kada su nam se prsti dodirnuli, ona je zgrabila moju šaku i stegla je. „Hvala ti,” rekla je. „Za sve što si učinio. Hvala ti mnogo.”

Odgovorio sam stiskom i pustio.

„Znaš,” rekla je, „palo mi je napamet da Kajra sama pomera slova. Mentalno.”

„Telekineza?”

„Valjda je to stručni termin. Samo što Ki ne ume da napiše mnogo više od „kuca“ i „maca“.”

„Šta se pojavljuje na frižideru?”

„Imena, uglavnom. Jednom tvoje. Drugi put tvoje žene.”

„Džo?”

„Celo - DŽOANA. I NANA. Rodžet, valjda. DŽERD, ponekad i BRIDŽET. Jednom je bilo KAJTO.” Sricala je.

„Kajto," rekao sam i pomislio: Kajra, Kia, Kajto. Šta je ovo? „Muško ime, šta misliš?”

„Znam da jeste. Na svahiliju to znači dragoceno dete. Pogledala sam u mojoj knjizi imena.” Pogledala je u pravcu njenog dragocenog deteta dok smo šetali po travi do najbliže kante za đubre.

„Da li se sećaš još nekih?”

Razmislila je. „REDŽ se par puta pojavilo. A jednom KARLA. Ti shvataš da Ki ne ume ni da pročita ova imena, zar ne? Mora mene da pita šta piše.”

„Da li ti je palo napamet da Ki kopira to iz knjige ili iz novina? Da uči da piše slovima na frižideru umesto olovkom i papirom?”

„Pretpostavljam da je moguće...” Nije delovala uvereno, ipak. Nije ni čuđo. Ni ja ne bih.

„Mislim, nikad nisi zapravo videla kako se slova sama od sebe pomeraju na frižideru?” Nadao sam se da sam zvučao onoliko bezbrižno dok sam postavljao ovo pitanje koliko sam želeo.

Nasmejala se pomalo nervozno. „Bože, ne!”

„Još nešto?”

„Ponekad frižader-ljudi ostave poruke kao ĆAO i DOBRA DEVOJČICA. Juče se pojavila jedna koju sam prepisala da ti pokažem. Kajra me je zamolila. Bila je stvarno uvrnuta.”

„Šta je pisalo?”

„Radije ću ti pokazati, ostavila sam je u pregradi u kolima. Podseti me kad krenemo.”

Da. Hoću.

„To je baš neko jezivo sranje, senjor,” rekla je. „Kao onaj zapis u brašnu onda.”

Hteo sam da joj ispričam o mojim frižader-ljudima, pa nisam. Ima ona i bez toga o čemu da brine... ili sam to rekao sebi.

Stajali smo jedno pored drugog na travi i gledali Ki i žonglera. „Da li si zvala Džona?” pitao sam.

„Nego šta.”

„Njegova reakcija?”

Okrenula se, smejući se očima. „Otpevao je prvu strofu Ding, dong, veštica je mrtva".

„Pogrešan pol, emocija odgovarajuća.”

Klimnula je, vrativši pogled na Kajru. Pomislio sam da izgleda predivno, njeno vitko telo u beloj haljini, pravilne, savršene građe.

„Da li se ljutio što sam se pozvao na ručak?” pitao sam.

„Ne, oduševio se što ćemo praviti žurku.”

Žurka. Oduševio se. Osetio sam se veoma malim.

„Čak je predložio da pozovemo i tvog advokata od prošlog petka. Gospodina Bisoneta? I privatnog detektiva koga je Džon zaposlio po preporuci g. Bisoneta. Nemaš ništa protiv?”

„Ne. A ti, Meti? Kako si ti?”

„Dobro,” rekla je, okrećući se ka meni. „Danas sam primila nekoliko telefonskih poziva više nego obično, doduše. Odjednom sam veoma popularna.”

„O?”

„Uglavnom su spuštali slušalicu, ali je jedan džentlmen dao sebi na volju da me nazove pičkom, a jedna dama sa veoma jakim Jenki akcentom je rekla „Eto ti, kurvo, ubila si ga. Jes' sad zadovoljna?" Spustila je slušalicu pre nego što sam stigla da joj kažem da, veoma zadovoljna, hvala.” Ali Meti nije delovala zadovoljno; izgledala je nesrećno i krivo; kao da ga je bukvalno njena želja poslala u smrt.

„Žao mi je.”

„U redu je. Stvarno. Kajra i ja smo bile same jako dugo i ja sam se sve vreme plašila. Sada imam par prijatelja. Ako je par anonimnih telefonskih poziva cena koju treba da platim, platiću je.”

Stajala je veoma blizu i gledala me; nisam mogao da se zaustavim. Okrivio sam leto, njen parfem i četiri godine bez žene. Tim redom. Zagrlio sam je oko struka i sećam se savršeno teksture njene haljine pod mojim rukama; mali nabor na leđima tamo gde je rajsferšlus sakriven pod tkaninom. Sećam se kako je tekstil klizio po goloj koži. Onda sam je ljubio, veoma nežno, ali i podrobno - sve što je vredno uraditi treba uraditi kako treba - i ona je odgovarala u istom duhu, njene usne oprezne, ali ne uplašene. Bile su tople i glatke i zadržale neki bled, sladak ukus. Breskve, mislim.

Stali smo u isto vreme i malo se odvojili. Njene ruke su još uvek bile na mojim ramenima. Moje su bile nešto iznad njenih kukova. Lice joj je bilo sabrano, ali su joj oči bile sjajnije nego ikad i rumenilo se razlivalo niz njene jagodice.

„O, Bože,” rekla je. „Baš sam ovo želela. Otkad te je Ki rušila, a ti je podigao to sam želela.”

„Džonu se baš ne bi dopalo što se ljubimo na javnom mestu,” rekao sam. Moj glas nije bio baš ujednačen, a srce mi je tuklo. Sedam sekundi, jedan poljubac i svaki sistem u mom organizmu je prešao u crvenu zonu. „U stvari, Džonu se uopšte ne bi dopalo što se ljubimo. Sviđaš mu se, znaš.”

„Znam, ali se meni sviđaš ti.” Okrenula se da proveri gde je Ki - još uvek je poslušno stajala pored drveta i gledala žonglera. Ko li bi mogao da gleda nas? Neko ko se dovezao sa TR-a u letnje veče na sladoled kod Frenka i malkice uživa u muzici i društvu u parku? Neko ko je kupovao sveže voće i sveže tračeve u Lejkvju samoposluzi? Stalna mušterija u auto-servisu? Ovo je ludilo i ostaje ludilo kako god okreneš. Spustio sam ruke s njenog struka.

„Meti, mogli bi da stave našu sliku pored indiskretni u rečniku.” Spustila je ruke s mojih ramena i izmakla se korak unazad, ali njene sjajne oči nisu napustile moje. „Znam to. Mlada sam, ali nisam baš sasvim glupa.”

„Nisam mislio..."

Podigla je ruku da me zaustavi. „Ki odlazi na spavanje oko devet - ne spava dok se sasvim ne smrkne. Ja ostajem budna duže. Dođi u posetu, ako hoćeš. Možeš da se parkiraš iza prikolice.” Nasmešila se. To je bio drag osmeh; takođe je bio i neverovatno seksi. „Kada nema mesečine, to je tajno mesto.”

„Meti, dovoljno si mlada da mi budeš ćerka.”

„Možda, ali nisam. A ponekad bi ljudi trebalo da budu manje diskretni za njihovo dobro.”

Moje telo je tako nedvosmisleno znalo šta želi. Da smo u tom trenutku bili u njenoj prikolici, ne bi mogao da se suzdržim. I ovako se jedva suzdržavam. Onda sam se nečeg setio, nečeg u vezi sa Devorovim i mojim precima: generacije se ne uklapaju. Zar nije ista stvar i ovde bila u pitanju? I ja ne verujem da ljudi automatski imaju pravo na ono što žele, bez obzira na to koliko to žele. Ne treba svaku žeđ utažiti. Neke stvari jednostavno nisu u redu - valjda sam to pokušao da kažem. Ali nisam bio siguran da je ovo jedna od njih, a baš sam je želeo. Tako mnogo. Nisam mogao da prestanem da mislim na to kako je njena haljina klizila pod mojim rukama na njenom struku i na toplinu njene kože. I ne, nije mi bila kćer. „Već si mi se zahvalila,” rekao sam suvo. „To je bilo dovoljno. Stvarno.”

„Misliš da je ovo zahvalnost?” Iscedila je dubok, napet smeh. „Ti imaš četrdeset godina, Majk, ne osamdeset. Nisi Harison Ford, ali si privlačan muškarac. Talentovan i interesantan, takođe. I mnogo mi se sviđaš. Želim da budeš sa mnom. Da li želiš da te molim? Dobro. Molim te, budi sa mnom.”

Da, ovo je nešto više od zahvalnosti - valjda sam to znao i kada sam izgovarao tu reč. Znao sam da je nosila beli šorc i kratku majicu bez rukava kada je zvala onog dana kada sam počeo da radim. Da li je i ona znala šta ja imam na sebi? Da li je sanjala da je sa mnom u krevetu, da se razbijamo pod svetlom lampiona uz Saru Tidvel koja je pevala svoju verziju rime bele nane, ono ludilo od menderli, minderli? Da li je Meti sanjala da mi govori da radim šta želim?

I onda frižader-ljudi. I to nam je bilo zajedničko, što je još strašnije. Nisam skupio dovoljno hrabrosti da ispričam Meti o mojima, ali možda je i sama znala. Negde duboko u svom umu. Tamo duboko, gde se šljakeri muvaju kroz zonu. Njeni šljakeri i moji šljakeri, svi deo nekog čudnog sindikata. A možda cela stvar nije imala veze sa moralom per se. Nešto je u tome - u nama - bilo vrlo opasno.

I o, tako privlačno.

„Treba mi vremena da razmislim,” rekao sam.

„Ovo nema veze s razmišljanjem. Šta osećaš za mene?”

„Toliko da me plaši.”

Pre nego što sam mogao da kažem još nešto, uvo mi je uhvatilo poznatu seriju akorda. Okrenuo sam se ka klincu sa gitarom. Prešao je repertoar ranog Dilena i onda kliznuo u nešto sirovo i brzo, nešto što je teralo da se iskezite i tapšete rukama.

„'Oćeš da pecaš ovde
u mom ribnjaku?
Kažem da li ‘oćeš
malo da ga močiš,
ovde u mom ribnjaku?
Ako hoćeš da ga močiš
ovde u mom ribnjaku, dušo,
bolje bi ti bilo da imaš
veliki, dugački štap.”

„Pecaroški bluz.” Napisala Sara Tidvel, original izvodili Sara i Red-top dečaci, a onda prepevali svi od Ma Rejni do Laving Spunful. Ove bezobrazne su joj bile omiljene, dupli entendr je bio toliko tanak da si mogao da čitaš novine kroz njega... iako se Sara nije baš previše bavila čitanjem, sudeći po njenim tekstovima.

Pre nego što je klinac prešao na drugu strofa, nešto u vezi sa tresenjem i mešanjem kad ga zabaciš duboko, Keslrokeri su počeli sa pleh-bravurom kojom su hteli da kažu „Tišina, tamo, sad malo mi.” Mladić je prestao da svira; žongler je počeo da hvata svoje indijanske palice i da ih brzo baca na travu. Rokeri su se bacili na neki žestoki marš, muziku za serijske ubice i Kajra je dotrčala do nas.

„Žonger je gotov. Majk, hoćeš da mi ispričaš priču? Ivicu i Milicu?”

„Ivicu i Maricu,” rekao sam, „da, sa zadovoljstvom. Ali ‘ajmo negde gde je malo tiše, važi? Od ovog benda me boli glava.”

„Muzika ti razbolela glavicu?”

„Malkice.”

„Idemo tamo kod Metinog auta.”

„Dobra ideja.”

Kajra je otrčala prva da zauzme klupu na kraju parka. Meti mi je uputila dug i topao pogled i dala mi ruku. Uzeo sam je. Prsti su nam se spojili kao da su to radili godinama. Pomislio sam, Voleo bih da bude sporo, da se jedva mrdamo. U početku, bar. I da li bih doneo moj najduži, najbolji štap? Može da računa s tim. A onda, posle, bi pričali. Možda sve dok ne budemo mogli da vidimo nameštaj na prvom ranom svetlu. Kada si u krevetu sa nekim koga voliš, posebno prvi put, pet sati ujutru se čini svetim trenutkom.

„Treba ti odmor od sopstvenih misli,” rekla je Meti. „Kladim se da to svi pisci rade s vremena na vreme.”

„To je verovatno tačno.”

„Volela bih da smo kod kuće,” rekla je, a ja nisam mogao da procenim da li je njena žestina bila iskrena ili ne. „Ljubila bih te dok ceo ovaj razgovor ne bi postao nebitan. A ako bi se kolebao, bar bi se kolebao u mom krevetu.”

Okrenuo sam se u crvenu svetlost zapadnog sunca. „Tamo ili ovde, u ovo doba bi Ki još uvek bila budna.”

„Istina,” rekla je, zvučeći netipično tmurno. „Istina.”

Kajra je stigla do klupe blizu natpisa na kome je pisalo PARKING GRADSKOG PARKA i popela se na nju, držeći malog plišanog psa iz MekDonaldsa u jednoj ruci. Pokušao sam da izvučem ruku kada smo joj se približili, ali je Meti čvrsto držala. „U redu je, Majk. U školi veronauke se drži za ruke s prijateljima gde god da krene. Samo odrasli od toga prave veliku stvar.”

Stala je i pogledala me.

„Želim nešto da ti kažem. Možda to tebi neće značiti ništa, ali meni znači. Nije bilo nikog pre Lensa, a ni posle. Ako dođeš kod mene, bićeš drugi. Više neću s tobom govoriti o ovome. Reći „molim te“ je u redu, ali neću preklinjati.”

„Ne želim...“

„Pored stepenica prikolice je saksija sa paradajzom. Ostaviću ključ ispod nje. Ne razmišljaj. Samo dođi.”

„Ne večeras, Meti. Ne mogu.”

„Možeš,” odgovorila je.

„Požurite, sporaći!” viknula je Kajra, cupkajući na klupi.

„On je sporać!” odvratila je Meti i munula me u rebra. Onda, mnogo tišim glasom: „Jesi, samo da znaš.” Izvukla je ruku iz moje i potrčala ka svojoj kćeri, a pocrnele noge su joj špartale pod belom haljinom.

U mojoj verziji „Ivice i Marice” veštica se zvala Izopača. Kajra je buljila u mene razrogačenih očiju kada sam stigao do dela kada Izopača tera Ivicu da pokaže prst da bi videla koliko se ugojio.

„Je l’ suviše strašno?” pitao sam.

Ki je odlučno protresla glavom. Bacio sam pogled na Meti da se uverim. Klimnula je i mahnula mi da nastavim, pa sam završio priču. Izopača je upala u rernu i Marica je našla njenu tajnu zalihu pobedničkih lozova Deca su kupila džet-ski i živela srećno do kraja života na istočnoj obali Dark Skor jezera. Tada su Keslrokeri oskrvnjavali Geršvina i smiraj je bio blizu. Odneo sam Kajru u džip i stavio je u njeno sedište. Setio sam se kada sam prvi put pomagao da se dete posedne u sedište i onog nenamernog dodira Metinih grudi.

„Nadam se da iz ove priče neće izaći neki ružan san,” rekao sam. Dok nisam čuo rečenicu koja je izašlo iz mene, nisam shvatio koliko je u suštini bila grozna.

„Neću imati ružne snove,” rekla je Kajra odsečno. „Frižader-ljudi će ih oterati.” Onda, pažljivo, podsećajući se: „Fr-i-ži-der.” Okrenula se ka Meti. „Pokaži mu krštenicu, mamice.”

„Ukrštenicu. Hvala, zaboravila bih.” Palcem je otvorila pregradu i izvadila savijen list papira. „Ovo je jutros bilo na frižideru. Prepisala sam jer je Ki rekla da ćeš ti znati šta znači. Kaže da ti rešavaš ukrštenice. Pa, rekla je krštenice, ali sam ja shvatila šta misli.”

Da li sam rekao Kajri da rešavam ukrštenice? Skoro sam siguran da nisam. Da li me je iznenadilo što je znala? Ni malo. Uzeo sam list, raširio ga i pogledao u ono što je pisalo:

i

d e v e d e s e t 2

n i z

„Je l’ to krštenica, Majk?” pitala je Kajra.

„Valjda - veoma jednostavna. Ali ako nešto znači, ja ne znam šta je to. Mogu li da zadržim ovo?”

„Da,” rekla je Meti.

Otpratio sam je do vozačke strane džipa, posežući ponovo za njenom rukom dok smo išli. „Daj mi samo malo vremena. Znam da bi to trebalo da kaže devojka, ali...“

„Imaš vreme,” rekla je. „Samo nemoj dugo da čekaš.”

Nisam hteo da čekam ni sekund, a to je upravo i bio problem. Seks će biti sjajan, znao sam to. Ali posle?

Verovatno će biti posle. To sam znao, a i ona, takođe. Sa Meti, posle je bila verovatna mogućnost. Ta ideja je bila pomalo strašna i pomalo divna.

Poljubio sam je u ugao usana. Nasmejala se i zgrabila me za uvo. „Možeš ti i bolje,” rekla je i pogledala u Ki, koja je sedela u svom sedištu i zainteresovano nas posmatrala. „Ali ovog puta si se izvukao.

„Poljubi Ki!” pozvala me Kajra ispruženih ruku, pa sam otišao okolo i Poljubio je. Dok sam vozio kući s naočarima za sunce na očima da odbijem odbljesak zalazećeg sunca, palo mi je napamet da bih ja mogao postati otac Kajri Devor. To mi se činilo podjednako privlačnim kao i odlazak u krevet sa njenom majkom, što je bio jasan pokazatelj dubine mog potonuća. A padao sam i dublje, možda.

Još dublje.

*      *      *

Nasmejana Sara se činila veoma praznom posle zagrljaja sa Meti - usnula glava bez snova. Proverio sam slova na frižideru, nije bilo ničeg osim uobičajenog nereda i uzeo pivo. Izašao sam na terasu da ga popijem dok gledam ostatak zalaska sunca. Pokušao sam da razmišljam o frižader-ljudima i krštenicama koje su se pojavljivale na oba frižidera: „idi niz devetnaest” na putu 42 i „idi niz devedeset dva” na Osinjem brdu. Različiti vektori sa obale ka jezeru? Različita mesta na Ulici? Sranje, ko bi ga znao?

Pokušao sam da mislim na Džona Storoua i kako će biti nesrećan kada sazna da - da citiram Nasmejanu Saru, koja je napisala taj stih mnogo pre Džona Melenkampa - se neka druga mula rita u štali Meti Devor. Ali sam najviše razmišljao o tome kako je bilo grliti je po prvi put, ljubiti je prvi put. Nijedan ljudski instinkt nije moćniji od seksualnog, kada je potpuno probuđen, a momenti njegovog buđenja postaju emocionalne tetovaže koje nas nikada ne napuštaju. Za mene je to bio trenutak kada sam dodirnuo njenu kožu kroz haljinu. Ta svilenkasta tkanina...

Naglo sam se okrenuo i požurio kroz kuću u severno krilo, skoro trčeći i bacajući odeću sa sebe usput. Pustio sam ledenu vodu u tušu i stajao pod njim pet minuta, drhteći. Kada sam izašao, osećao sam se malo više kao ljudsko biće, a manje kao gomila trepćućih nervnih završetaka. Dok sam se brisao, još nečega sam se setio. U jednom momentu sam se setio Džoinog brata Frenka, setio sam se da ako postoji još neko osim mene ko bi osetio Džoino prisustvo u Nasmejanoj Sari, to je on. Nisam se još odlučio da ga pozovem, a sada nisam bio siguran ni da to želim. Počeo sam da bivam čudno posesivan, skoro ljubomoran, po pitanju svega što se ovde događa. A ipak, ako je Džo i pisala nešto krišom, Frenk bi znao. Naravno da mu nije rekla za trudnoću, ali...

Pogledao sam na sat. Devet i petnaest. U prikolici na šezdeset osmici kod Osinjeg brda je Kajra verovatno spavala... a njena majka je možda već stavila ključ ispod saksije pored stepenica. Pomislio sam na nju u beloj haljini, na krivinu kukova pod mojim rukama i miris parfema, pa odgurnuo taj prizor. Nisam mogao da provedem celu noć pod tušem. Devet i petnaest je još uvek bilo dovoljno rano, mogao sam da pozovem Frenka Arlena.

Podigao je slušalicu posle drugog zvona i zvučao u isto vreme srećno što me čuje i pripito, kao da je popio tri-četiri piva više od mene.

Razmenili smo uobičajene informacije - većina mojih su bile izmišljene smeteno sam shvatio - a on je pomenuo da je moj slavni sused bacio kašiku, kažu na vestima. Da li sam ga upoznao? Da, rekao sam, setivši se kako je Maks Devor uleteo u mene invalidskom stolicom. Da, upoznao sam ga. Frenk je pitao kakav je bio. Teško je reći, rekao sam. Siroma starac je bio zarobljen u invalidskoj stolici i patio je od emfizema.

„Baš slabašan, a?” Pitao je Frenk pun saosećanja.

„Da,” rekao sam. „Slušaj, Frenk, hteo sam nešto da te pitam o Džo. Razgledao sam njen atelje i pronašao sam moju pisaću mašinu. Tada sam došao do zaključka da je možda nešto pisala. Možda je počelo kao mali tekst o kući, pa preraslo u nešto veće. Ova kuća je nazvana po Sari Tidvel, znaš. Bluz pevačici.”

Duga tišina. Onda je Frenk rekao, „Znam.” Glas mu je zvučao teško, mračno.

„Šta još znaš, Frenk?”

„Da je bila uplašena. Mislim da je otkrila nešto što je uplašilo. Mislim da je to zato..."

Onda mi je konačno svanulo. Verovatno je trebalo da shvatim odmah, iz Metinog opisa, shvatio bih da nisam bio toliko uzbuđen. „Ti si bio ovde s njom, zar ne? U julu 1994. Otišli ste na softbol utakmicu, a onda ste se vratili Ulicom do kuće.”

„Kako znaš?” skoro da je zaurlao.

„Neko vas je video. Moj prijatelj.” Pokušao sam da ne zvučim ljuto, ali mi nije uspevalo. Bio sam ljut, ali to je bila neka vrsta besnog olakšanja, kao kada vam se dete pojavi na vratima sa pokunjenim izrazom lica, a vi se baš spremate da zovete miliciju.

„Umalo da ti kažem onog dana kada smo je pokopali. Bili smo u onom pabu, sećaš se?”

U Džekovom pabu, baš pošto je Frenk spustio cenu Džoinog kovčega. Naravno da se sećam. Čak se sećam i njegovog izraza lica kada sam mu rekao da je bila trudna kada je umrla.

Mora da je osetio kako se tišina odmotava, jer je progovorio zabrinutim tonom. „Majk, nadam se da nisi pogrešno sh...“

„Sta? Da nisam pogrešno shvatio? Da nisam pomislio da ima ljubavnika, je l’ to dovoljno pogrešno? Možeš to nazvati nečasnim, ali imao sam razloga. Ima dosta toga što je krila od mene. Šta je tebi rekla?”

„Skoro ništa.”

„Da li si znao da je istupila iz svih svojih odbora i kružoka? Prestala s tim i ništa nije pomenula?”

„Ne.” Mislim da nije lagao. Zašto bi, danas? „Gospode, Majk, da sam znao...“

„Šta se desilo tog dana kada ste zajedno došli? Reci mi.”

„Bio sam u štampariji u Senfordu. Džo me pozvala iz... ne sećam se, negde iz restorana na auto-putu.”

„Između Derija i TR-a?”

„Da. Išla je u Nasmejanu Saru i htela da se tamo nađemo. Rekla mi je da parkiram na prilazu ako stignem prvi, ali da ne ulazim u kuću... a mogao sam; znao sam gde držite rezervni ključ.”

Naravno da je znao, u praznoj konzervi ulja pod tremom. Sam sam mu pokazao.

„Da li ti je rekla zašto ne želi da uđeš?”

„Zvučaće ludo.”

„Neće. Veruj mi.”

„Rekla je da je kuća opasna.”

Na trenutak su reči samo visile u vazduhu. Onda sam pitao, „Da li si stigao prvi?”

„Aha.”

„I čekao si napolju?”

„Da.”

„Da li si osetio nešto opasno?”

Duga pauza. Konačno je rekao: „Na jezeru je bilo mnogo ljudi - gliseri, skijaši, znaš već kako je - ali sva ta buka motora i smeh i cika je nekako... umirala kada bi se približila kući. Da li si ikada primetio kako je tamo tiho čak i kada nije?”

Naravno da jesam; Sara kao da je postojala u svojoj sopstvenoj zoni tišine. „Ali, da li si osećao opasnost?”

„Ne,” rekao je, nevoljko. „Bar ne opasnost po mene. Ali mi se nije činilo ni da je baš prazna. Osećao sam... jebi ga, kao da me neko posmatra. Seo sam na jedan stepenik-prag i čekao moju seku. Konačno je stigla. Parkirala je iza mene i zagrlila me... ali nije skinula oko sa kuće. Pitao sam je u čemu je stvar, a ona je rekla da ne može da mi ispriča i da ne smem tebi da kažem da smo bili tu. Rekla je nešto kao, „Ako sam sazna, onda tako mora biti. Pre ili kasnije ću ionako morati da mu kažem. Ali ne mogu sad, jer mi je potrebna sva njegova pažnja. To ne mogu da dobijem kad radi.”

Osetio sam kako mi krv jurca u lice. „To je rekla, a?”

„Da. Onda je rekla da mora da uđe u kuću i nešto uradi. Želela je da čekam napolju. Rekla je da ako me pozove, treba da pojurim do nje. Ako ne, da čekam tu gde sam.”

„Htela je da neko bude s njofn ako upadne u nevolje.”

„Da, ali to je morao da bude neko ko neće postavljati pitanja na koja nije htela da odgovori. To sam ja. Uvek sam taj bio ja.”

„I?”

„Otišla je unutra. Sedeo sam na haubi mojih kola i pušio cigare Tada sam još uvek pušio. I da znaš, počeo sam da osećam kako nešto nije u redu. Kao da je u kući neko ko je čekao na nju, neko ko je nije voleo Možda neko ko bi je povredio. Možda sam to pokupio od Džo - bila je napeta i gledala je preko mog ramena u kuću i dok me je grlila - ali bilo je još nešto. Nešto... ne znam...”

„Kao vibracija.”

„Da!” skoro da je vikao. „Vibracija. Ali ne dobra vibracija, kao kod Bič Bojsa. Loša vibracija.”

„Šta se dogodilo?”

„Sedeo sam i čekao. Popušio sam samo dve cigare, pa valjda nisam čekao duže od dvadeset minuta ili pola sata, ali se činilo duže. Nisam mogao da prestanem da slušam kako zvuci sa jezera kreću ka kući i onda nekako... izumiru. I da uopšte nema ptica, samo negde daleko.

„Jednom je izašla. Čuo sam vrata terase i njene korake sa te strane. Pozvao sam je, pitao da li je dobro, a ona je rekla dobro. Rekla mi je da ostanem tu gde sam. Zvučala je malo zadihano, kao da je nešto nosila ili radila nešto po kući.”

„Da li je otišla u svoj atelje ili dole do jezera?”

„Ne znam. Nije je bilo još petnaestak minuta - dovoljno dugo da popušim još jednu - a onda je izašla kroz ulazna vrata. Proverila je da li su zaključana i onda je došla do mene. Izgledala je mnogo bolje. Rasterećeno. Kao što izgledaju ljudi koji obave neki prljav posao koji su dugo odlagali. Predložila je da idemo onim putićem koga zovu Ulica do onog odmarališta tamo...”

„Vorington.”

„Tačno, tačno. Rekla je da će da me časti pivom i sendvičem. To je i uradila, tamo na spavu.”

Sanset bar, tamo gde sam prvi put video Rodžet.

„Onda ste otišli da bacite pogled na softbol utakmicu.”

„To je bila Džoina ideja. Popila je tri piva i insistirala je. Rekla je da će sigurno biti sjajnih udaraca.” .

Sada sam jasno video sliku koju mi je Meti opisala. Štagod da je Džo uradila, to je učinilo da vrca od radosti i olakšanja. Usudila se da uđe u kuću, kao prvo. Izazvala je duhove da bi završila posao zbog koga je došla ' preživela je. Popila je tri piva da proslavi i malo joj je popustila opreznost... nije baš da se šunjala na svojim prethodnim izletima na TR. Frenk se setio da ako sam otkrijem, onda je tako moralo biti - que sera, sera. To nije bio stav nekoga ko bi krio ljubavnika i shvatio sam da je njeno Ponašanje ukazivalo na ženu koja čuva kratkoročnu tajnu. Rekla bi mi kad završim glupu knjigu, da je poživela. Da je.

„Neko vreme ste gledali utakmicu, pa ste se Ulicom vratili do kuće.”

„Da,” rekao je.

„Da li je iko od vas ušao unutra?”

„Ne.“ Kad smo stigli tamo, pivo je ishlapelo i mogla je da vozi. Smejala se sve vreme dok smo bili na utakmici, ali je prestala kada smo došli do kuće. Pogledala je i rekla, „Završila sam s njom. Nikada više neću preći taj prag, Frenk."

Prvo sam se sledio, pa naježio.

„Pitao sam je šta nije u redu, šta je otkrila. Znao sam da nešto piše, toliko mi je rekla..."

„Rekla je svima osim meni,” rekao sam... ali bez gorčine. Saznao sam ko je čovek u braon sakou i sva gorčina ili ljutnja - ljutnja prema Džo, prema sebi - je izbledela pred olakšanjem koje je nosilo to saznanje. Sve do sada nisam bio svestan koliko je taj tip bio prisutan u mojoj podsvesti.

„Mora da je imala svoje razloge,” rekao je Frenk. „Znaš to, zar ne?”

„Ali ti nije rekla koji su.”

„Sve što znam je da je počelo sa - već kada je to bilo - sa istraživanjem koje je radila za neki novinski članak. To je bilo zezanje, Džo izigrava Nensi Dru. ⁴ Skoro sam siguran da ti u početku nije rekla da bi to bilo iznenađenje. Čitala je, ali je uglavnom razgovarala sa ljudima - slušala njihove priče o starim danima i terala ih da pregledaju stara pisma... dnevnike... ta uloga joj je baš pristajala, mislim. Odlično joj je pristajala. Ništa od ovoga ne znaš?”

„Ne,” rekao sam teško. Džo nije imala ljubavnika, ali je mogla, da je htela. Mogla je da ima vezu sa Tomom Selekom i da to sazna televizija, a ja bih nastavio da drndam po tastaturi, blagosloveno nesvestan toga.

„Štagod da je otkrila,” rekao je Frenk, „mislim da je na to slučajno naletela.”

„I nikada mi nisi rekao. Četiri godine je prošlo i ništa od ovoga mi nisi rekao.”

„Tada sam poslednji put bio s njom,” rekao je Frenk, a sada nije zvučao ni pokajnički,ni postiđeno. „I poslednja stvar koju me je zamolila je bila da ti ne kažem da smo bili u kući na jezeru. Posle nisam mislio da je bitno. Majk, ona je moja sestra. Ona je bila moja sestra i obećao sam.”

„U redu, razumem.” I jesam - ali ne dovoljno. Šta je Džo otkrila? Da je Normal Oster udavio svog sina pod česmom? Da je negde na početku veka ostavljena zamka na mestu gde će mali crni dečak verovatno u nju stati? Da je drugog dečaka, možda plod incesta između Sona i Sare Tidvel, udavila majka u jezeru, možda se smejući onim dimom slomljenim, luđačkim smehom dok ga je gurala na dole? Moraš da mešaš dok treseš, dušo i držiš to mlado dole duboko.

„Ako treba da se izvinim Majk, računaj da jesam."

„Ne treba. Frenk, da li se sećaš još nečeg što je rekla te večeri? Bilo čega?”

„Rekla je da zna kako ste pronašli tu kuću.”

„Rekla je šta?”

„Rekla je da te kuća pozove kada joj trebaš.”

Prvo nisam mogao ništa da mu odgovorim, zato što je Frenk Arlen potpuno srušio jednu od pretpostavki koju sam izgradio o svom bračnom životu - jednu od najjačih, jedna od onih koja je toliko osnovna da ti ne pada na pamet da je dovedeš u pitanje. Gravitacija te drži dole. Svetlo ti omogućava da vidiš. Igla na kompasu pokazuje sever. Takve stvari.

Pretpostavka se zasnivala na ideji da je Džo bila ta koja želi da kupi Nasmejanu Saru onda kada smo videli prve velike pare od moje karijere pisca, zato što je Džo bila „čovek za kuće" u našem braku, kao što sam ja bio „čovek za kola". Džo je birala naše stanove kada smo samo to mogli sebi da dozvolimo, Džo bi negde okačila sliku i zamolila me da drugde stavim policu. Džo se zaljubila u kuću u Deriju i konačno je slomila moje protivljenje i ideju da je prevelika, prestara i prepuna da se upuštamo u to. Džo je gradila gnezdo.

Rekla je da te kuća pozove kada joj trebaš. To je verovatno bila istina. Ne, mogao sam ja i bolje, ako želim da ostavim po strani površno razmišljanje i selektivno pamćenje. To je zaista bila istina. Ja sam bio taj koji je prvi pomenuo kuću u zapadnom Mejnu. Ja sam sakupljao gomile brošura agencija za nekretnine i donosio ih kući. Ja sam počeo da kupujem oblasne časopise i čitao ih uvek od kraja, tamo gde su oglasi za nekretnine. Ja sam prvi video Nasmejanu Saru u sjajnoj brošuri i ja sam pozvao agenta pomenutog u njoj, a onda Mari Hingerman, pošto sam od njega izvukao ime vlasnika.

Džoana je takođe bila očarana Nasmejanom Sarom - misim da bi svako bio očaran njom, da je prvi put vidi na jesenjem suncu dok drveće blista oko nje i nanose suvog lišća koje leti po Ulici - ali sam ja aktivno tražio to mesto.

Osim što je to bilo još malo lenjog razmišljanja i selektivnog pamćenja. Zar ne? Sara je mene našla.

Onda, kako ja to dosad nisam znao? I kako to da sam uopšte doveden ovde, pun veselog neznanja?

Odgovor na oba pitanja je bio isti. To je bio i odgovor na pitanje kako je Džo uspela da otkrije nešto tako uznemirujuće o kući, o jezeru, možda o celom TR-u i izvukla se a da mi ne kaže. Nisam bio tu, to je sve. Bio sam u zoni, u transu, pisao sam jednu od mojih malih, glupih knjiga. Bio sam hipnotisan fantazijama u mojoj glavi, a hipnotisanog čoveka je lako zamajavati.

„Majk? jesi li tu?”

„Tu sam, Frenk. Ali, proklet bio ako znam šta je moglo toliko uplašiti.”

„Pomenula je i jedno ime koga se sećam: Rojs Meril. Rekla je da se on sećao najviše detalja, zato što je bio star. I rekla je „Ne želim da Majk s njim razgovara. Bojim se da bi starac mogao da se istrči i kaže mu više nego što treba da zna.“ Da li znaš na šta je mogla da misli?”

„Pa... pomenuli su mi da je iver sa starog porodičnog drveta pao ovde, ali je rodbina moje majke iz Memfisa. Nunanovi su iz Mejna, ali ne iz ovog dela.” Mada, u to više nisam potpuno verovao.

„Majk, zvučiš skoro bolesno.”

„Dobro sam. Bolje nego što sam bio, u svakom slučaju.”

„I razumeš zašto ti ništa do sad nisam rekao? Mislim, da sam znao kakve ideje imaš u glavi... da sam imao pojma...”

„Mislim da razumem. Te ideje mi nisu bliske, ali kada takve stvari počnu da ti se prikradaju...”

„Kada sam se te noći vratio u Senford i sve se završilo, mislim da sam pomislio da je cela stvar samo još jedna od onih Džoinih „Oh, sranje, senka je na mesecu, neka niko ne izlazi do ujutru". Ona je uvek bila sujeverna, znaš - kucala u drvo, bacala so preko ramena ako bi malo prosula, pa one minđuše u obliku deteline sa četiri lista koje je nosila...”

„Ili kad nikad nije htela da oblači majicu ako bi je greškom naopako navukla,” rekao sam. „Tvrdila je da će ti to preokrenuti ceo dan.”

„Pa? Zar neće?” pitao je Frenk i načuo sam smeh u njegovom glasu. Odjednom sam se setio Džo, tako potpuno, do malih zlatnih pegica u njenom oku i želeo sam samo nju. Niko drugi nije dovoljan.

„Mislila je da ima nečeg lošeg u vezi s kućom,” rekao je Frenk. „Toliko znam.”

Privukao sam sebi parče papira i nadrljao Kia na njemu. „Da. A tada je već verovatno posumnjala da je u drugom stanju. Možda se bojala... uticaja.” Ovde je bilo uticaja, nego šta. „Misliš da je sve to saznala od Rojsa Merila?” f

„Ne, to je samo ime koje je pomenula. Verovatno je razgovarala sa desetinama ljudi. Da li znaš tipa koji se zove Kloster? Gloster? Tako nešto?”

„Oster,” rekao sam. Ispod Kia je moja olovka crtala seriju polukrugova koji su mogli biti pisano slovo l ili trake za kosu. „Keni Oster. Je l’ to to?”

„Zvuči tako. U svakom slučaju, znaš kakva je bila kad se za nešto uhvati?”

Da. Kao terijer za pacovima.

„Majk? Hoćeš da dođem tu kod tebe?”

Ne. Sada sam bio siguran. Ni Harold Oblovski, a ni Frenk. U Sari se odvija neki proces, nešto tako krhko i organsko, kao testo koje se podiže u toploj sobi. Frenk bi mogao da poremeti taj proces... a možda bi ga proces mogao i povrediti.

„Ne, samo sam hteo da raščistim ovo sa Džo. Osim toga, pišem. Kada pišem, društvo mi teško pada.”

„Zvaćeš me ako mogu da pomognem?”

„Naravno,” rekao sam.

Spustio sam slušalicu, prelistao telefonski imenik i pronašao adresu Rojsa Merila na Dip Bej putu. Okrenuo sam taj broj, pustio da zvoni nekoliko puta i spustio slušalicu. Nema novotarija kao što je telefonska sekretarica kod Merila. Neobavezno sam se zapitao gde li je. U devedeset petoj je prestar da ide na igranku u Dom kulture u Harisonu, posebno ovako vrele večeri.

Pogledao sam u papir na kome je pisalo Kia. Ispod pisanih slova l sam napisao Kajra, i onda se setio kako sam, kada je Ki po prvi put rekla svoje ime, pomislio da je izgovorila „Kia”. Ispod Kajra sam napisao Kajto, oklevao trenutak, pa dodao Karla. Uokvirio sam ih. Pored sam nažvrljao Džoana, Bridžet i Džerd. Frižader-ljudi. Ljudi koji su želeli da idem niz devetnaest i devedeset i dva.

„Idi, Mojsije, ka obećanoj zemlji,” rekao sam praznoj kući. Pogledao sam oko sebe. Sami Banter, sat-vrtirep i ja... bar se tako činilo.

Kuća te pozove, kada joj trebaš.

Ustao sam po još jedno pivo. Voće i povrće je opet formiralo krug. U sredini je sada pisalo:

luži na miru

Ovo je kao na starim spomenicima, luži je valjda leži - Bože, daj da leži na miru. Dugo sam posmatrao ova slova. Onda sam se setio da je pisaća mašina još uvek na terasi. Uneo sam je, spustio je na trpezarijski sto i počeo da radim na mojoj novoj glupoj knjižici. Prošlo je petnaest minuta i bio sam izgubljen - samo ovlaš svestan grmljavine negde nad jezerom i mestimično drhtanje Banterovog zvona. Kada sam se vratio do frižidera Posle sat i nešto da uzmem još jedno pivo, u krugu je pisalo

samo lužina miru

a ja jedva da sam to i primetio. U tom trenutku me je bilo baš briga i da igraju na jednoj nozi pod srebrnim mesecom. Džon Seklford je počeo da se priseća svoje prošlosti i dečaka kome je bio jedini prijatelj. Mali, Zanemareni Rej Gereti.

Pisao sam do ponoći. Do tada je grmljavina izbledela, ali se vrućina zadržala i pritiskala me kao ćebe. Isključio sam pisaću mašinu i otišao u krevet... ne razmišljajući, koliko se sećam, ni o čemu - čak ni o Meti, koja je ležala u svom krevetu udaljena samo par milja. Pisanje je bar privremeno sagorelo sve misli o stvarnom svetu. Mislim da, kad svedemo račune, za to i služi. Dobro ili loše, prođe vreme.

DVADESET PRVO
POGLAVLJE

Šetao sam na sever Ulicom. Sa strane na drveću su visili japanski lampioni, ali nisu bili upaljeni jer je bio dan - jasan, vedar dan. Onaj zamagljeni, razliveni julski pejzaž je nestao, nebo je bilo boje tamnog safira, a tako izgleda samo u Oktobru. Tamni indigo jezera je bio isprskan sunčevim iskricama. Drveće je tek prošlo vrhunac jesenjih boja, gorući kao baklje. Vetar sa juga je duvao opalo lišće oko mene i između mojih nogu u šuštavim, mirišljavim nanosima. Japanski lampioni su klimali kao da odobravaju jeseni. Negde napred sam mogao čuti neku daleku muziku. Sara i Red-top dečaci. Sara je urlala iz stomaka i smehom se probijala kroz tekst kao i uvek... samo, kako to da smeh može toliko da podseća na režanje?

„Belče, nikad ne bi’ mogla da ubijem moje dete. Kako si mogao to da pomisliš!”

Munjevito sam se okrenuo, očekujući je tačno iza mene, ali nije bilo nikog. Pa...

Zelena dama je bila tamo, samo što je promenila haljinu u jesenju i postala Žuta dama. Ogoljena grana bora iza nje je i dalje pokazivala pravac: idi na sever, mladiću, idi na sever. Nešto dalje niz stazu je bila još jedna breza, ona za koju sam se držao kada me je ponovo spopao onaj užasan osećaj davljenja.

Pričekao sam da vidim da li će ponovo početi - da li će se moja usta i grlo ponovo napuniti gvozdenim ukusom jezera - ali nije. Pogledao sam unazad u Žutu damu, pa onda još dalje u Nasmejanu Saru. Kuća je bila na svom mestu, ali mnogo manja: nije bilo severnog krila, ni južnog krila, ni drugog sprata. Nije bilo ni traga Džoinom ateljeu. Nijedan od tih delova još uvek nije bio sagrađen. Gospođa Breza je putovala sa mnom iz 1998.; kao i ona koja se nadvija nad jezerom. Ostalo...

„Gde sam?” pitao sam Žutu damu i japanske lampione koji su se njihali. Onda sam smislio bolje pitanje. „Kada sam?” Nije bilo odgovora. „Ovo je san, zar ne? U krevetu sam i sanjam.”

Negde tamo sa sjajne, zlatom prelivene mreže jezera oglasio se gnjurac. Dva puta. Hukni jednom za da, dvaput za ne, pomislio sam. Nije san, Majkl. Ne znam šta je to tačno - duhovno putovanje kroz vreme, možda - ali nije san.

„Da li se ovo stvarno događa?” pitao sam dan i negde iz šume, kuda je staza koja će kasnije postati poznata kao put 42 ševrdala do šljakom posutog puta, koji će negde u budućnosti biti prozvan auto-put 68, zakreštala je vrana. Samo jednom.

Otišao sam do breze koja se nadvijala nad jezerom, zagrlio je jednom rukom (taj pokret je osvežio sećanje na moje ruke oko Metinog struka i dodir haljine i kože) i virnuo u vodu, na pola želeći da ugledam udavljenog dečaka, a na pola se toga plašeči. Nije bilo dečaka, ali je nešto bilo na dnu tamo gde je on ležao, između kamenja i travuljine. Začkiljio sam i baš tada je vetar malo utihnuo, umirujući odbljeske na vodi. To je bio štap, onaj sa zlatnom glavom. Boston Post štap. Oko njega je bilo spiralno umotano nešto nalik dvema trakama za kosu, bele sa crvenim obrubima, a krajevi su se lenjo talasali u vodi. Kada sam video Rojsov štap tako umotan, setio sam se srednjoškolskih matura i palice koju nosi đak generacije dok vodi maturante u odorama do njihovih mesta. Sada sam shvatio zašto se matora drtina nije javila na telefon. Dani javljanja na telefon Rojsa Merila su odbrojani. Znao sam to kao što sam znao da sam stigao u vreme kada se Rojs još nije ni rodio. Sara Tidvel je bila tu, čuo sam je kako peva, a ona je nestala sa Red-top porodicom dve godine pre nego što se 1903- godine Rojs rodio.

„Idi, Mojsije,” rekao sam štapu obavijenom trakama u vodi. „Idi ka obećanoj zemlji.”

Hodao sam dalje ka udaljenoj muzici, osvežen hladnim vazduhom i naletima vt:tra. Sada sam već dobro čuo glasove, mnogo njih, kako pričaju, viču i smeju se. Nad njima se uzdizao i pumpao kao cilindar hrapav urlik najavljivača programa: „’Ajde, narode, navali, požuri, požžžžuuri! Sve je tu, ali morate da požurite, sledeća predstava počinje za deset minuta! Da vidite Anđelinu ženu-zmiju, ona se uvija, ona se njiše, ona će ti začarati oko i ukrasti srce, ali ne prilazite blizu jer joj je ujed čist ottrrrov! Da vidite Henda, dečaka sa licem psa, on je užas južnih mora! Pogledajte čoveka-kostura! Čekaju vas bradata žena i Marsovci ubice! Sve je to ovde unutra, navali narode, navali!”

Čuo sam parne orgulje, vrteške i zvono na vrhu stuba, to je neki drvoseča upravo osvojio plišanu igračku za svoju dragu. Nagađao sam po ushićenim ženskim vriscima da je udario tako jako, da je skoro zbacio zvono sa stuba. Čuo se prasak pušaka iz streljane, hrktavo mukanje nečije izložbene krave... i osetio sam mirise koji su me podsetili na seoske vašare iz detinjstva: krofne, pečeni crni luk i paprike, šećerna vata, balega, slama. Počeo sam brže da hodam kada su se pojačali zvuci gitara i bubnjanje basova. Srce mi je ubacilo u veću brzinu. Videću Saru i Red-top dečake uživo na sceni. Ovo nije bio neki ludački san iz tri dela. Ovo se događalo sad, pa požžžuriii, požžžžuuurrri.

Kuća Vošburnovih (ona koja će za g-đu M. vazda biti kuća Brikerovih) je nestala. Iza mesta na kome će jednog dana biti sagrađena, uzdižući se sa strme nizbrdice sa istočne strane ulice, bile su drvene stepenice. Podsetile su me na one koje vode iz luna parka do plaže u Old Orčardu. Ovde su japanski lampioni bili upaljeni uprkos vedrini dana, a muzika glasnija nego ikad. Sara je pevala „Jimmy Crack Corn”.

Popeo sam se uz stepenice do smeha i vriske, zvuka Red-top dečaka i vrteške, do mirisa hrane i stoke. Iznad vrha stepenica je bio drveni luk na kome je pisalo

DOBRODOŠLI NA VAŠAR U FRAJBURGU
DOBRODOŠAO DVADESETI VEK

Dok sam to posmatrao, mali dečak u kratkim pantalonama i žena sa širokim pojasom i lanenom suknjom do članaka su prošli pored mene ispod luka. Zatreperili su, postali prozračni. Na trenutak sam mogao da im vidim skelete i iskežene vilične kosti pod nasmejanim licima. Sledećeg trenutka su nestali.

Dva farmera - jedan je nosio slamnati šešir, a drugi je živo gestikulisao klipom kukuruza u jednoj ruci - pojavili su se sa vašarske strane luka na isti način. Tako sam shvatio da postoji granica između Ulice i vašara. Ipak, mislio sam da me ona neće zaustaviti. Ja sam bio izuzetak.

„Da li je tako?” pitao sam. „Mogu li da uđem?”

Zvono na vrhu stuba „Koliko ste jaki?” je jednom odjeknulo jasno i glasno. Jedan plonk za da, dva za ne. Nastavio sam uz stepenice.

Sada sam već mogao da vidim panoramu koja se okreće naspram blistavog neba, točak koji se video u pozadini na fotografiji iz Ostinove istorije TR-a. Konstrukcija je bila metalna, a drečavo obojene gondole su bile od drveta. Ka njoj je vodio širok put kroz sredinu vašarišta, prekriven piljevinom, ličio je na prolaz do oltara. Piljevina je imala svoju funkciju: skoro svaki čovek koga sam sreo je žvakao duvan i pljuvao.

Zastao sam na trenutak u vrhu stepenica, još uvek na jezerskoj strani luka. Bojao sam se onoga što se može dogoditi ako prođem ispod. Bojao sam se smrti ili nestanka, da, ali najviše mogućnosti da ne budem u stanju da se vratim odakle sam došao, već da budem osuđen da provedem večnost kao posetilac Frajburškog vašara sa početka veka. I to je ličilo na priču Reja Bredberija, kad malo bolje razmislim.

Na kraju krajeva, Sara Tidvel je bila ta koja me je povukla u taj drugi svet. Morao sam da je vidim svojim očima. Morao sam da je gledam dok peva. Morao sam.

Osetio sam peckanje kada sam zakoračio pod luk, a u mojim ušima je odjeknuo veoma dalek uzdah miliona glasova. Uzdah olakšanja? Iznenađenja? Nisam znao. Bio sam siguran samo u to da je biti na drugoj strani drugačije - kao kad gledate park kroz prozor i kada sedite u njemu, na klupi; razlika između posmatranja i učestvovanja.

Boje su iskočile kao oni iz zasede u trenutku napada. Mirisi koji su sa jezerske strane luka bili puni nostalgije i prisećanja su sada postali grubi i požudni, proza umesto poezije. Osećao sam kobasice i prženu govedinu i slatku, preplavljujuću aromu ključale čokolade. Dvoje dece je prošlo pored mene, delili su jedan štapić šećerne vate. Oboje su grčevito stezali u rukama zavezane maramice sa sitnišem. „Hej, deco!” pozvao ih je najavljivač u tamno plavoj košulji. Nosio je podvezice za rukave, a osmeh mu je otkrivao jedan sjajan, zlatan zub. „Prevrnite flaše od mleka i nosite nagradu! Nisam im’o gubitnika ceo dan!”

Još napred su Red-top dečaci svirali „Ribarski bluz.” Mislio sam da je onaj klinac u Kesi Rok parku bio dobar, ali je njegova verzija u odnosu na ovu bila zastarela, spora i potpuno nepovezana. Nije bila slatka, kao starinska slika dama sa suknjama podignutim do kolena dok plešu. Nije to bila ni melodija koju je Alen Lomeks sakupio uz ostale narodne pesme; još jedan prašnjavi američki leptir u prepunoj staklenoj vitrini; ovo je bila skarednost uglancana taman toliko da celu tu tamburašku grupicu održi van zatvora. Sara Tidvel je pevala o prljavom bugiju i nagađao sam da je svaki teksasom presvučeni, slamnatim šeširom zaštićeni, nažuljeni, duvanom zasićeni farmer tamo ispred pozornice sanjao da je s njom, da poseže pravo tamo gde se znoj stvara u pregibima i gde toplota postaje vrelina, a ružičasto se svetlucavo probija.

Krenuo sam u tom pravcu, svestan mukanja krava i blejanja ovaca i izložbenih štala. Prošao sam pored streljane i stuba za nabacivanje obruča; prošao sam pored pozornice gde su Anđelinine pratilje tkale spor, zmijoliki ples rukama sklopljenim kao za molitvu, dok je muškarac sa turbanom na glavi i imalinom na licu svirao frulu. Slika na rastegnutom platnu je nagoveštavala da u odnosu na Anđelinu - koju možete videti unutra za samo deset centi, komšija - ove dve ispred, izgledaju kao dve stare čizme. Prošao sam pored ulaza u Sokak degenerika, pored rupe za pečenje kukuruza, Kuće duhova, gde je još rastegnutog platna prikazivalo aveti koji se prikradaju kroz slomljene prozore i ruševne dimnjake. Sve tamo je smrt pomislio sam... ali tamo unutra su se čula deca koja su bila veoma živa nasmejana i ciktava dok su naletala na razne stvari u mraku. Oni malo stariji među njima su se verovatno krišom ljubili. Prošao sam pored stuba „Koliko ste jaki?”, na kome su podeoci obeleženi sa: BEBICI TREBA DUDA, ŽENSKI PETKO, PROBAJ PONOVO, VELIKI DEČKO, TI SI TAJ! i, ispod samog zvona, crvenim slovima HERKULES! Crvenokosi mladić je stajao nasred gomile ispred stuba i skidao košulju, otkrivajući čvrst i mišićav torzo. Tip sa cigarom u zubima mu je dodao malj. Prošao sam štand sa ručnim radovima, šator u kome su ljudi sedeli na klupama i igrali tombolu - sve sam to prošao i jedva da sam ih primetio. Bio sam u zoni, u transu. „Moraćeš da ga prizoveš nazad,” ponekad je Džo govorila Haroldu kada bi nazvao, „Majkl je trenutno u Zemlji Izmišljotina.” Samo što sada ništa nije ličilo na pretvaranje i sve što me je zanimalo bila je pozornica u podnožju panorame. Na njoj je bilo osmoro ili desetoro crnih ljudi. Ispred njih je sa gitarom stajala Sara Tidvel, smejući se dok peva. Bila je živa. Bila je na vrhuncu. Zabacila je glavu i nasmejala se oktobarskom nebu.

Iz mog polusna me otrgao uzvik koji je dopirao iza mene: „Čekaj, Majk! Čekaj me!”

Okrenuo sam se i video Kajru kako trči ka meni, štrikajući nožicama i izbegavajući šetače, igrače i blejače. Obukla je belu mornarsku haljinu sa crvenim paspulom i slamnati šešir sa teget trakom. U jednoj ruci je stezala Striklenda i bacila se unapred puna poverenja kada je stigla do mene, znajući da ću je uhvatiti i uzeti u ruke. To sam i učinio, a kada je njen šešir počeo da pada, uhvatio sam ga i stavio joj ga natrag na glavu.

„Srušila sam svog kvotermeka,” rekla je. „Opet.”

„U redu je,” rekao sam. „Ti si pravi Zli Džo Grin.” I ja sam nosio teksas kombinezon (iz onog džepa na grudima je virila pranjem izbledela plava maramica) i radničke čizme umrljane balegom. Pogledao sam Kajrine bele soknice i video da su ručno rađene. Da sam skinuo njen slamnati šešir i pogledao u obod, ne bih našao nenametljivu malu etiketu na kojoj piše MADE IN MEXICO ili MADE IN CHINA. Ovaj šešir je verovatno iz Motona; napravila ga je neka farmerova žena sa pocrvenelim rukama i oteklim, bolnim zglobovima.

„Ki, gde je Meti?”

„Kod kuće, mislim. Ona nije mogla da dođe.”

„Kako si ti došla?”

„Uz stepenice. Mnogo stepenika. Trebalo je da me čekaš. Da me nosiš, kao pre. Hoću da čujem muziku.”

„I ja. Da li znaš ko je to, Kajra?”

„Da,” rekla je. „Kajtova mama. Požuri, sporaću!”

Krenuo sam ka bini, pomislivši da bi bilo dobro da stanemo iza gomile, ali su se razdvojili kada smo naišli, ja sa Kajrom u naručju - sladak teret u mornarskoj haljinici i slamnatom šeširu ukrašenim trakom. Ruka joj je bila savijena oko mog vrata i oni su se razdvojili pred nama kao što se Crveno more razdvojilo pred Mojsijem.

Nisu se ni okrenuli da nas pogledaju. Tapšali su i trupkali i drali se uz muziku, potpuno zaneseni. Nesvesno su se razmakli, kao da ih je povukao neki čudan magnetizam - njihov negativan, a naš pozitivan. Neke žene u gomili su crvenele, ali je bilo jasno da uživaju; jedna od njih se smejala tako jako da su joj suze tekle niz lice. Nije imala više od dvadeset dve-tri godine. Kajra je uperila prst u nju i ustvrdila: „Znaš Metinu šefovicu u biblioteci? To je njena baka.”

Baba Lindi Brigs, sveža kao bela rada, pomislio sam. Dragi Bože.

Red-top dečaci su se raširili po sceni pod crvenim, plavim i belim barjacima kao neki rok bend koji putuje kroz vreme. Prepoznao sam ih sve sa one slike u Ostinovoj istoriji. Muškarci su nosili bele košulje, podvezice za rukave, tamne prsluke, tamne pantalone. Son Tidvel, na udaljenom kraju pozornice, jedini je nosio šešir, kao i na fotografiji. Ali Sara...

„Zašto ta teta nosi Metinu haljinu?” Kajra je upitala i počela da drhti.

„Ne znam dušo. Stvarno ne umem na to da ti odgovorim.” Nisam mogao ni da joj se suprotstavim - to je bila bela haljina bez rukava koju je Meti nosila u parku, baš ta.

Na pozornici je grupa zujala kroz instrumentalni blok. Redžinald „Son” Tidvel je došetao do Sare, trupkajući nogama, ruke su mu bile braon magla na vratu i žicama gitare, a ona se okrenula ka njemu. Priljubili su čela jedno uz drugo, ona nasmejana, a on ozbiljan; pogledali su se u oči i pokušali da nadsviraju jedno drugo dok su se Red-top dečaci smejali i slušali ih. Kada sam ih gledao zajedno, shvatio sam da sam bio u pravu: bili su brat i sestra. Sličnost je bila toliko velika da tu nije bilo promašaja. Ali sam uglavnom posmatrao kako joj se dupe njiše u toj beloj haljini. Kajra i ja smo bili obučeni kao seljaci sa početka veka, ali je Sara bila prava moderna devojka. Nije marila za steznike i čipkane duge gaće, pamučne čarape. Činilo se da niko nije ni primetio da je nosila haljinu iznad kolena - da je bila skoro gola po merilima tog vremena. A ispod Metine haljine je nosila odevne predmete kakve ovi ljudi još nisu videli: brushalter od likre i rastegljive gaćice podignute do kukova. Kada bih joj stavio ruku na struk, haljina ne bi kliznula preko odbojnog korseta već preko meke gole kože. Braon kože, ne bele. Šta želiš, šećeru?

Sara se okrenula od Sona, mešajući svojom neutegnutom, nesputanom guzom i smejući se. Vratio se na svoje mesto, a ona se okrenula ka gomili.

Otpevala je sledeću strofu i gledala pravo u mene.

„Pre nego što ga umočiš,
bolje proveri udicu.
Kažem pre nego što ga umočiš, srce,
proveri udicu.
Povućiću tvoju, dragi,
a ti najbolje nategni moju.”

Gomila je zadovoljno urlala. Kajra se u mom naručju tresla jače nego ikad. „Bojim se, Majk,” rekla je. „Ne volim tu tetu. Grozna je. Ukrala je Metinu haljinu. Hoću da idem kući.”

Kao da je Sara čula, bez obzira na muziku i žamor. Zabacila je glavu unazad, usne su joj se rastvorile i nasmejala se u nebo. Zubi su joj bili veliki i žuti. Ličili su na zube gladne životinje i odlučio sam da se složim sa Kajrom: teta je bila grozna.

„Važi, dušo,” promrmljao sam u Kajrino uvo. „Čistimo se odavde.”

Pre nego što sam uspeo da se pomerim, snaga žene - ne znam kako to drugačije da opišem - pala je preko mene i držala me. Sada sam razumeo šta je prošišalo pored mene u kuhinji i razbacalo slova KARLADIN; osetio sam istu hladnoću. Kao kada prepoznate osobu po odjeku koraka.

Povela je bend u još jednu strofu. Ovu nećete pronaći ni u jednoj zapisanoj verziji ove pesme:

„Neću da je pipnem, dušo,
ni za svo blago ovog sveta.
Kažem neću ti povrediti dete,
ni za bisere, ni za dijamante.
Samo jedno kopile s crnim srcem
sme nju da pipne.”

Gomila je cikala kao da je to nešto najsmešnije što su u životu čuli, ali je Kajra počela da plače. Sara je to primetila i isturila grudi - mnogo veće grudi nego Metine - i zatresla ih ka njoj, smejući se. Bilo je neke posprdne hladnoće u ovom gestu... i praznine, takođe. I tuge. Ipak nisam mogao da osetim sažaljenje prema njoj. Činilo se kao da je srce iščilelo iz nje i da je tuga koja je ostala bila ništa više do još jedan duh, sećanje na ljubav koje opseda skelet mržnje.

I zubi koji su se požudno žuteli kroz smeh.

Sara je uzdigla ruke povrh glave i zanjihala se od njih na dole, kao da mi čita misli i ismeva ih. Njihala se kao pihtije na tanjiru, kako kaže stara pesma iz tog vremena. Senka joj je treperila na pozadini od platna, to je bila slika Frajburga i shvatio sam, dok sam je gledao, da sam pronašao Prikazu iz mog sna o Menderliju. To je bila Sara. Sara je bila Prikaza i to je bila oduvek.

Ne, Majk. Blizu si, ali nije baš tako. U pravu ili u krivu, bilo mi je dosta. Okrenuo sam se i stavio ruku na Kajrin potiljak, gurajući joj lice u moje grudi. Obe ruke su joj sada panično stezale moj vrat.

Pomislio sam da ću možda morati na silu da se proguram kroz gužvu - propustili su me lako, ali možda neće biti tako ljubazni u povratku. Ne zezajte se sa mnom, momci, pomislio sam. Ne želite to.

I nisu. Na bini je Son Tidvel odveo bend od E do G, neko je počeo da lupa po tamburi, a Sara je prešla sa „Fishin’ Blues” na „Dog My Cats” bez pauze. Tu dole, ispred i ispod pozornice se gomila još jednom razdvojila da nas propusti, ne pogledavši nas i ne omašujući ritam, dok su pljeskali svojim rukama nateklim od rada. Jedan mladić sa belegom preko leve strane lica je otvorio usta - u dvadesetoj mu je već falilo pola zuba - i vrisnuo „Iiiiiihaaaa!” preko gromuljice otopljenog duvana za žvakanje. To je bio Badi Dželison iz Vilidž kafea, shvatio sam... Badi Dželison koji se nekom čarolijom zakotrljao u uzrastu od šezdeset i osme do dvadesete. Onda sam shvatio da mu je kosa pogrešne boje - svetlo, smeđa umesto crne (iako se približavao sedamdesetoj i tako izgledao, Badi nije imao ni jednu jedinu sedu). Ovo je bio Badijev đeda, možda čak i pradeda. U svakom slučaju me bolelo dupe za njega. Želeo sam samo da odem odavde.

„Izvinite,” rekao sam, očešavši se o njega u prolazu.

„Ovde nema dežurnog pijanca, ti radoznali kučkin sine,” rekao je, ne okrećući se ka meni i ne prestajući da tapše u ritmu. „Mi se smenjujemo.”

Ovo je ipak san, pomislio sam. Ipak je san, a ovo je dokaz.

Ali smrad duvana iz njegovih usta nije bio san, smrad gomile nije bio san i težina uplašenog deteta u mom naručju nije bio san. Moja košulja je bila vrela i mokra tamo gde je njeno lice pritiskalo. Plakala je.

„Hej, Irče!” pozvala je Sara sa pozornice, a glas joj je toliko ličio na Džoin da mi je došlo da vrisnem. Želela je da se okrenem - osetio sam kako njena volja obrađuje moje lice prstima - ali nisam hteo to da uradim.

Obišao sam tri farmera koji su prosleđivali keramičku bocu iz ruke u ruku i tu sam se oslobodio gomile. Put prekriven piljevinom je ležao preda mnom širok kao Peta avenija, a na njegovom kraju su bili luk, stepenice, Ulica i jezero. Kuća. Ako uspem da stignem do Ulice, bićemo bezbedni. Bio sam siguran u to.

„Skoro je gotovo, Irče!” Sara je urlala za mnom. Zvučala je ljuto, ali ne dovoljno ljuto da prestane da se smeje. „Dobičeš ono što želiš, šećeru, svu udobnost koju želiš, ali treba da mi dozvoliš da završim moj posao. Čuješ li me, dečko? Stani tu! Slušaj me, sad!”

Požurio sam istim putem kojim sam i došao, milujući Ki po kosi još uvek pritiskajući njeno lice u moju košulju. Spao joj je slamnati šešir i kada sam ga zgrabio u ruci mi je ostala samo traka, koja se oslobodila sa oboda. Nema veze. Moramo da bežimo odavde.

Sa naše leve strane je bilo igralište za bezbol i neki dečak je vikao „Vili je prebacio preko ograde, mama! Vili je prebacio preko ograde!” sa monotonošću koja je probijala mozak. Prošli smo tombolu, gde je neka žena urlala kako je osvojila ćurku, Bože, svaki broj je bio prekriven žetonom i dobila je ćurku. Iznad nas je sunce zaronilo u oblak i dan je postao bezbojan. Naše senke su nestale. Luk na kraju puta od piljevine se približavao izluđujuće sporo.

„Jesmo stigli?” Ki je skoro zapomagala. „Hoću kući, Majk, molim te nosi me kući kod moje mamice.”

„Hoću,” rekao sam. „Sve će biti u redu.”

Prošli smo pored „Koliko ste jaki?” stuba, tu je onaj mladić riđe kose ponovo oblačio košulju. Pogledao me je sa ravnodušnim neodobravanjem - instinktivno nepoverenje lokalca prema posetiocu, možda - i onda sam shvatio da i njega poznajem. ON će imati unuka pod imenom Diki, koji će, negde pred kraj veka kome je ovaj vašar posvećen, posedovati auto-servis na putu šezdeset i osam.

Iz štanda za ručne radove je izašla žena i pokazala prstom na mene. Istog trenutka joj se gornja usna iskrivila u nešto nalik psećem režanju. I to sam lice poznavao. Odakle? Negde iz grada. Nije bilo važno, a nisam želeo da saznam čak i da jeste.

„Nije trebalo da dođemo ovde,” tulila je Ki.

„Znam kako ti je,” rekao sam. „Ali mislim da nismo imali izbora, dušo. MI...“

Izašli su iz Sokaka degenerika, možda deset metara ispred nas. Ugledao sam ih i zastao. Sveukupno ih je bilo sedmorica, ljudi dugih koraka obučeni kao drvoseče, ali četvoricu nisam računao - ta četvorica su bili bledi i aveti. To su bili bolesni momci, možda mrtvi momci i nisu bili opasniji od dagerotipa. Ostala trojica su, pak, bili stvarni. Isto tako stvarni kao i sve ostalo na ovom mestu, valjda. Vođa je bio starac u izbledeloj unijinoj vojnoj kapi. Pogledao me je očima koje sam poznavao. Očima koje su me premeravale iznad maske za kiseonik.

„Majk? Zašto smo stali?”

„U redu je, Ki. Samo drži glavu dole. Sve ovo je san. Probudićeš se ujutru u svom krevetu.”

„’Bro.”

Tipovi su se raširili preko puta od piljevine čizmom uz čizmu, preprečivši nam put ka luku i Ulici. Stari sa vojnom kapom je bio u sredini. Oni pored njega su bili mnogo mlađi, možda i po pola veka. Dvojica onih bledih, onih odlazećih, stajali su sa leve i desne starčeve strane i pitao sam se da li bih mogao tuda da se probijem. Pomislio sam da nemaju više krvi i mesa od onoga što je lupalo na izolaciju u podrumu... Ali šta ako nisam u pravu?

„Daj je ovamo, sine,” rekao je starac. Glas mu je bio piskav i neumoljiv. Pružio je ruke. To je bio Maks Devor, vratio se, tražio je starateljstvo čak i mrtav. A ipak to nije bio on. Znao sam da nije. Crte lica ovog čoveka su bile nešto drugačije, obrazi mršaviji, a oči svetlije plave.

„Gde sam?” pitao sam ga, jako naglašavajući poslednju reč, a čovek sa turbanom ispred Anđelininog šatora je prosto spustio svoju frulu i posmatrao nas. Zmijolike devojke su prestale da plešu; i one su nas gledale, grleći jedna drugu i udobnije se nameštajući. „Gde sam, Devore? Ako su nam pradedovi srali u istu rupu, gde sam onda ja?”

„Nisam doš'o da odgovaram na tvoja pitanja. Daj je ovamo.”

„Ja ću da je uzmem, Džerde,” rekao je jedan od mladića - jedan od onih stvarnih. Pogledao je u Devora sa takvom laskavom pripravnošću da mi se smučilo; pogotovo zato što sam znao ko je: otac Bila Dina. Čovek koji je odrastao u jednog od najpoštovanijih ljudi u oblasti Kesi samo što nije lizao Devorovo čizme.

Ne osuđuj ga, Džo je prošaputala. Ne osuđuj ni jednog od njih. Bili su veoma mladi.

„Nećeš ti ništa,” rekao je Devor. Njegov piskav glas je zvučao iznervirano; Fred Din je bio posramljen. „On će sam da nam je da. A ako neće, uzećemo je zajedno.”

Pogledao sam u čoveka sa leve strane, skroz na kraju, treći koji je bio stvarno tamo. Da li sam to bio ja? Nije ličio na mene. Nešto u njegovom licu je bilo slično, ali...

„Predaj je, Irče,” rekao je Devor. „Zadnja šansa.”

„Ne.”

Devor je klimnuo kao da je baš to i očekivao. „Onda će’ da je uzmemo. Ovome mora doći kraj. ‘Ajdemo, momci.”

Krenuli su ka meni i dok su hodali shvatio sam na koga je onaj na kraju reda - onaj u okovanim čizmama i flanelskim pantalonama - ličio: na Kenija Ostera, čiji irski hrt jede kolače dok se ne raspadne. Keni Oster, čijeg mlađeg brata je otac udavio pod česmom.

Pogledao sam iza sebe. Red-top dečaci su još uvek svirali, Sara se smejala, uvijala kukovima uzdignutih ruku u nebo, a gomila je i dalje preprečivala put. Taj put i tako nije bio dobar. Da sam krenuo tuda, završio bih vaspitavajući malu devojčicu u ranim godinama dvadesetog veka, pokušavajući da zarađujem za život pišući jeftine horor priče i ljubavne romane. To i ne zvuči tako loše... ali tamo negde miljama i godinama udaljena odavde bila je usamljena mlada žena kojoj će nedostajati. Kojoj ćemo možda oboje nedostajati.

Okrenuo sam se i video da su nam đilkoši blizu. Neki od njih su bili prisutniji od drugih, vitalniji, ali su svi bili mrtvi. Svi prokleti. Pogledao sam u onog sa gnezdom na glavi čiji će naslednik biti Keni Oster i pitao ga-. „Šta ste uradili? Šta ste, zaboga, uradili?”

Pružio je ruke. „Predaj je, Irče. To je sve što treba da uradiš. Ti i žena možete da napravite još takvih. Koliko god hoćete. Mlada je, pljuckaće ih k’o semenke lubenice.”

Bio sam hipnotisan i stigli bi nas da nije bilo Kajre. „Šta se događa?” urlala je u moju košulju. „Nešto smrdi! Nešto strašno smrdi! O, Majk, neka prestane!”

Shvatio sam da i sam osećam smrad. Trulo meso i močvarni gas. Prsio tkivo i rane pune crva. Devor je bio najživlji od svih i zračio je istim onim sirovim, ali moćnim magnetizmom koji sam osetio oko njegovog unuka, ali je bio isto toliko mrtav kao i ostali. Kada se približio ugledao sam sitne bube koje su izjedale njegove nozdrve i ružičaste uglove očiju. Sve tamo je smrt, pomislio sam. Zar mi nije to rekla rođena žena?

Pružili su svoje mrke ruke, prvo da dodirnu, a onda da uzmu Ki. Uzmakao sam, pogledao udesno i video još duhova - neki su izlazili iz razbijenih prozora, a neki silazili sa dimnjaka od crvene cigle. S Kajrom u naručju poleteo sam u Kuću duhova.

„Drž’ ga!” Povikao je Džerd Devor, zbunjen. „Drž’te ga, momci! ‘Vatajte tu barabu! Majku mu!”

Potrčao sam uz drvene stepenice, jedva svestan da se nešto mekano pribilo uz moj obraz — Kajrin mali plišani pas u jednoj njenoj stisnutoj ruci. Hteo sam da se osvrnem i vidim koliko su se približili, ali se nisam usudio. Ako bih se sapleo...

„Hej!” graknula je žena sa blagajne. Obavijali su je oblaci tamno smeđe kose, a lice joj bilo prekriveno šminkom koja kao da je nanesena baštenskom lopatom. Srećom, nije ličila ni na koga poznatog. Bila je deo vašarskog osoblja, samo prolaznik kroz ovo zabačeno mesto. Ima sreće. „‘Ej, gos’n, mora da kupite kartu!”

Nema vremena, gospođo, nema vremena.

„Zaustavite ga!” urlao je Devor. „On je prokleta baraba i lopov! To nije njegova mala kod njega! Zaustavite ga!” Ali nisu i ja sam jurnuo u tamu Kuće duhova sa Ki u naručju.

Iza ulaza je hodnik bio toliko uzak da sam morao da se okrenem postrance da bih prošao. Fosforescentne oči su virkale u nas u mraku. Tamo, od napred, dopirala je buka drveta koje se okreće, čegrtav zvuk sa zveckanjem lanaca u pozadini. Iza nas se čuo trapavi klopot okovanih čizama koje su jurcale uz stepenice. Smeđokosa blagajnica je sada urlala na njih, rekla im je da ako nešto unutra slome, moraju da plate. „Slušajte me, proklete sirovine!”

Čegrtanje je sad bilo tik ispred nas. Nešto se okretalo. U početku nisam mogao da razaberem šta je.

„Spusti me, Majk!” Kajra je zvučala uzbuđeno. „Hoću da se provučena sama!”

Spustio sam je na noge i nervozno pogledao preko ramena. Jako svetlo na ulazu bilo je blokirano kada su pokušali da se naguraju unutra.

„Glupe guzice!” vikao je Devor. „Ne svi u isto vreme! Isuse Bože!” Pukao je šamar i neko je viknuo. Pogledao sam unapred taman na vreme da vidim kako Kajra protrčava kroz veliko bure koje se kotrlja, raširivši ruke da održi ravnotežu. Neverovatno, ali smejala se.

Pratio sam je, stigao do pola i sručio se na pod.

„Uups!” Kajra je viknula sa udaljenog kraja, pa se zakikotala kada sam pokušao da ustanem, ponovo pao i prevrnuo se. Maramica je ispala iz mog džepa. Kesica bombona je ispala iz drugog. Pokušao sam da se okrenem i vidim da li su se sabrali i krenuli za nama. Kada sam to učinio, bure me je prevrnulo još jednim saltom. Sada sam znao kako je vešu u mašini. Otpuzao sam do kraja bureta, ustao, uzeo Ki za ruku i pustio je da nas vodi dublje u Kuću duhova. Otišli smo oko deset koraka dalje kada je nešto belo bljesnulo oko nje. Vrisnula je. Neka životinja koja je zvučala kao ogromna mačka je glasno prosiktala. Adrenalin je pohrlio u moj krvotok i spremao sam se da je povučem unazad kada se siktanje začulo još jednom. Na člancima sam osetio topao vazduh a Kajrina haljina je ponovo formirala oblik zvona oko njenih nogu. Ovog puta se nasmejala umesto da vrisne.

„Idi, Ki!” Prošaputao sam. „Brzo.”

Nastavili smo dalje, ostavljajući za sobom ispust za paru. Ušli smo u hodnik presvučen ogledalima u kojima smo prvo izgledali kao patuljci, a onda neki koščati, izduženi stvorovi sa vampirskim crtama lica. Ponovo sam morao da požurujem Ki; htela je da se krevelji u ogledala. Iza nas sam čuo drvoseče koji su psovali pokušavajući da umilostive bure. Mogao sam da čujem i Devorove psovke, ali više mi nije delovao tako... pa, tako istaknuto.

Spustili smo se toboganom i aterirali na veliki platneni jastuk. Kada smo pali na njega, ispustio je glasan prdež, a Ki se smejala dok joj suze nisu ukvasile obraze, razdragano se kotrljajući i batrgajući nogama. Zavukao sam joj ruke ispod pazuha i uspravio je.

„Nemoj da rušiš svog kvotermeka,” rekla je, pa se ponovo nasmejala.

Njen strah je, izgleda, sasvim nestao.

Prošli smo kroz još jedan uzak hodnik. Mirisao je na borovinu od koje je sagrađen. Iza jednog od ovih zidova, „duhovi” su zveketali lancima mehanički i ujednačeno kao radnici na traci i pričali o tome gde će izvesti svoje devojke i ko će da donese malo „crvenooke mašine”, štagod to bilo. Nisam više nikog čuo iza nas. Kajra me je samouvereno vodila; jedna njena ručica je držala moju i vukla me napred. Kada smo stigli do vrata oslikanih svetlucavim plamenovima na kojima je pisalo OVUDA DO HADA, otvorila ih je bez oklevanja. Ovde je crvena želatinasta masa prekrivala plafon kao obojeni stakleni krov, dajući hodniku crvenkasti sjaj koji je bio isuviše prijatan za HAD.

Hodali smo, čini se, veoma dugo i shvatio sam da više ne mogu da čujem vrtešku, glasni plonk! stuba „Koliko ste jaki?”, a ni Saru i Red-top dečake. Niti me je to preterano iznenadilo. Mora da smo prešli bar četvrt milje. Kako bilo koja vašarska Kuća duhova može da bude tako velika?

Onda smo došli do troja vrata, jedna sa leve, druga sa desne strane i treća u dnu hodnika. Na jednima je bio naslikan mali tricikl. Na onim preko puta je bila moja zelena pisaća mašina. Slika na vratima na kraju hodnika je nekako izgledala starije - izbledelo i ofucano. Na njoj su bile dečije sanke. To su sanke Skutera Leribija, pomislio sam. One što ih je Devor ukrao. Leđa i ruke su mi se naježile.

„Pa,” rekla je Kajra, „evo ih naše igračke.” Podigla je Striklenda, valjda da vidi crveni tricikl.

„Da,” rekao sam. „Valjda.”

„Hvala što si me odveo odande,” rekla je. „Oni ljudi su bili grozni, ali je Kuća duhova bila baš smešna. Laku noć. Striken kaže laku noć, takođe.” Takođe je opet zazvučalo egzotično, kao apsolutna sreća na vijetnamskom.

Pre nego što sam stigao da kažem ijednu reč, gurnula je vrata sa slikom tricikla i zakoračila kroz njih. S treskom su se zatvorila za njom, a ja sam ugledao traku sa njenog šešira. Visila je iz džepa mog kombinezona. Na trenutak sam je gledao, a onda sam pokušao da otvorim vrata kroz koja je prošla. Nisu mogla da se otvore, a kada sam lupio rukom u drvo bilo je kao da sam udario u neki tvrd i neverovatno težak metal. Zakoračio sam unazad i nakrivio glavu u pravcu iz koga smo došli. Ništa. Apsolutna tišina.

Ovo je međuvreme, pomislio sam. Kada ljudi govore o „propadanju kroz pukotine”, misle na ovo. Ovo je mesto na koje stvarno odu.

Bolje da i sam kreneš, rekla mi je Džo. Ako ne želiš da ostaneš zarobljen ovde, možda zauvek, bolje da kreneš.

Pritisnuo sam kvaku vrata na kojima je bila naslikana pisaća mašina. Otvorila su se lako. Iza njih je bio uzak hodnik - još drvenih zidova i slatkog mirisa borovine. Nisam želeo da idem tamo, nešto me je u njemu podsećalo na dugački mrtvački sanduk, ali nisam imao izbora, nisam imao gde. Krenuo sam i vrata su se zalupila za mnom.

Gospode, pomislio sam. Ja sam na mračnom, zatvorenom mestu... vreme je za jedan od čuvenih napada panike Majkla Nunana.

Ali, preko mojih grudi se nisu spojile gvozdene šipke, pa iako mi je srce ubrzano kucalo a mišići i dalje bili puni adrenalina, kontrolisao sam se. Takođe, shvatio sam, nije bio potpuni mrak. Bilo je samo malo svetla, ali dovoljno da vidim zidove i pod od dasaka. Obmotao sam tamno plavu traku sa Kajrinog šešira oko članka na ruci, zavukavši ispod jedan kraj tako da mi ne spadne. Onda sam počeo da idem napred. Hodao sam dugo, hodnik je skretao tamo-ovamo, naizgled nasumično. Na kraju sam stigao do para zasvođenih prolaza. Stao sam ispred njih, pitajući se koja su prava i shvatio da kroz ona leva mogu da čujem bledu zvonjavu Banterovog zvona. Krenuo sam tuda i što sam dalje išao, zvonjava je bila jača. U jednom momentu se zvonjavi pridružio prasak groma. Jesenja svežina je nestala i ponovo je bilo vruće - vrelo. Pogledao sam dole i shvatio da su kombinezon i radničke čizme nestale. Na sebi sam imao dugačke gaće i neke čarape koje peckaju.

Još dva puta sam naišao na po dva prolaza i oba puta prošao kroz onaj kroz koji se čulo Banterovo zvono. Dok sam stajao pred drugim parom prolaza, odnekle iz pomrčine sam čuo glas koji je jasno rekao: „Ne, predsednikova žena nije pogođena. To je njegova krv na njenim čarapama.”

Nastavio sam dalje i onda stao kada sam shvatio da me stopala i članci na nogama više ne svrbe i da mi se butine više ne znoje u dugim gaćama. Nosio sam bokserice u kojima obično spavam. Pogledao sam gore i shvatio da sam u svojoj dnevnoj sobi, pažljivo štrikajući oko nameštaja kao što to obično činite u mraku i trudite se iz sve snage da ne razbijete glupi palac. Videlo se malo bolje; slabo mlečno svetlo je dopiralo kroz prozore. Stigao sam do šanka koji odvaja kuhinju od dnevne sobe i pogledao u Feliksa. Bilo je pet i pet.

Otišao sam do sudopere i pustio vodu. Kada sam posegao za čašom, na svom zglobu sam ugledao Kajrinu traku sa slamnatog šešira. Odmotao sam je i stavio je na šank između aparata za kafu i kuhinjskog TV-a. Onda sam sipao malo vode, popio je i pažljivo krenuo kroz hodnik severnog krila prateći bledi sjaj noćnog svetla u kupatilu. Piškio sam i otišao u spavaću sobu. Čaršavi su bili izgužvani ali nisu ličili na poprište orgija kao onog jutra posle sna sa Sarom, Meti i Džo. Zašto bi i bili? Ustao sam i lepo se prošetao u snu. Jedan vanredno jasan san o Frajburškom vašaru.

Samo, to je bilo sranje i to ne samo zbog Kiine plave trake koju sam našao na ruci. Ništa od svega ovoga nije posedovalo onaj kvalitet koji dobiju snovi kada se probudite, kada ono što se činilo verovatnim za tren oka postane suludo i glupo, a sve boje - i one vedre i mračne - odmah izblede. Podigao sam ruku do lica, stavio je preko nosa i duboko udahnuo. Borovina. Kada sam pogledao, video sam čak i trag smole na malom prstu.

Seo sam na krevet, pomislio da izdiktiram ono što sam upravo iskusio u diktafon, pa se umesto toga skljokao u krevet. Bio sam previše umoran. Grom je prasnuo. Zatvorio sam oči i počeo da bledim, kada je vrisak zaparao kroz kuću. Bio je oštar kao grlić slomljene boce. Ustao sam uzviknuvši, s rukom na grudima.

To je bila Džo. Nikada nisam čuo da tako vrišti tokom našeg zajedničkog života, ali sam, bez obzira na to znao ko je. „Prekini da je mučiš!” viknuo sam u tamu. „Kogod da si, prestani da je mučiš!”

Ponovo je vrisnula, kao da je nešto s nožem, klještima ili usijanim metalom zlobno uživalo u suprotstavljanju. Ovog puta se činilo da vrisak dopire iz daljine, a treći, iako nije bio ništa slabiji od prva dva, bio je još dalji. Bledeli su kao jecaji malog dečaka.

Četvrti vrisak je lebdeo u vazduhu i onda se Sara utišala. Bez daha, kuća je disala oko mene. Živa na vrućini, svesna udaljene grmljavine u zoru.

DVADESET DRUGO
POGLAVLJE

Konačno sam bio u stanju da uđem u zonu, ali i tako ništa nisam mogao da uradim. Uvek držim beležnicu u blizini - za spiskove likova, podsetnik, hronologiju datuma - i s tim sam se malo petljao, ali je list papira u pisaćoj mašini ostao prazan. Nije bilo gromovitog lupanja srca, pulsiranja u očima i otežanog disanja - drugim rečima, napada panike - ali nije bilo ni priče. Endi Drejk, Džon Šeklford, Rej Gereti, prelepa Redžina Vajting... stajali su okrenuti leđima odbijajući da govore i da se pomere. Rukopis je i dalje bio na svom uobičajenom mestu s leve strane mašine, stranice pritisnute lepim komadom kristala koji sam pronašao na putu, ali se ništa nije događalo. Nula.

Otkrio sam ironiju svega ovoga, možda čak i naravoučenije. Godinama sam izbegavao probleme stvarnog sveta, bežeći u raznolike rukavce moje mašte. Sada se stvarni svet prepunio čudesnim i zbunjujućim stvarima, a mašta se zatvorila meni ispred nosa.

Kajra, napisao sam njeno ime u sredini nekog nacigovanog oblika koji je trebalo da liči na ružu. Ispod toga sam nacrtao komad hleba i dodao beretku naherenu na reckavoj korici. Nunanovo viđenje francuskog tosta. Slova L.B. okružena talasićima. Majica sa skicom patke na njoj. Pored nje sam napisao KVA KVA. Ispod KVA KVA napisao sam - Treba pobeći „Bon Voyage”. ?

Na drugom kraju papira sam napisao Din, Oster i Devor. Oni su bili najstvarniji tamo, najglasniji. Zato što su imali naslednike? Ali sigurno ih većina tih đilkoša mora imati, zar ne? Tih dana su porodice bile ogromne. A gde sam ja bio? pitao sam, ali Devor nije hteo da mi kaže.

Čak i u pola deset, usred užasno toplog nedeljnog prepodneva mi to nije ličilo na san. I šta mi tačno preostaje? Vizije? Putovanje kroz vreme? A ako takvo putovanje ima neku svrhu, koja je? Kakva je to poruka i ko je pokušao da je pošalje? Sećam se jasno šta sam rekao pre nego što sam se probudio iz sna u kome sam otišao do Džoinog ateljea i doneo u kuću pisaću mašinu: Ne verujem u ove laži. Niti verujem sada. Dok ne vidim tračak istine, bilo bi bezbednije ne verovati ni u šta.

Na vrhu lista na kome sam žvrljao debelim slovima sam napisao reč OPASNOST!, pa je zaokružio. Od kruga sam povukao strelicu do Kajrinog imena. Od njenog imena sam povukao strelicu do Treba pobeći „Bon Voyage” i dodao METI.

Ispod hleba sa beretkom sam nacrtao mali telefon. Iznad sam nadrljao oblačić kao iz stripa i upisao T-R-R-R-RRRR u njega. Kada sam završio s ovim, zazvonio je bežični telefon.

„Majk?” Zvučala je uzbuđeno. Srećno. Rasterećeno.

„Da,” rekao sam i zaokružio L.B. na mom papiru.

„Lindi Brigs me je nazvala pre deset minuta - samo što sam završila razgovor s njom. Majk, vraća me na posao! Zar to nije divno?”

Naravno. I divno je kako će je to zadržati u gradu. Precrtao sam Treba pobeći „Bon Voyage”, znajući da Meti ne bi pošla. Ne sada. I kako da je to zamolim? Pomislio sam još jednom Da znam samo malo više...

„Majk? Šta.

„To je veoma divno,” rekao sam. Okom mog uma sam je video kako sedi u kuhinji, provlačeći izuvijani telefonski kabl kroz ruke, njene noge duge i živahne pod teksas šorcom. Video sam majicu koju nosi, belu, s kratkim rukavima i žutom patkom preko grudi. „Nadam se da je Lindi imala tri čiste da zvuči posramljeno.” Zaokružio sam majicu koju sam nacrtao.

„Da. I bila je dovoljno otvorena da me... pa, da me razoruža. Rekla je da je razgovala sa Vitmorovom prošle nedelje. Naredila je da me odmah otpuste. Ako bi to uradili, novac, kompjuterska oprema i softver koji je Devor dotirao biblioteci bi i dalje stizali. Ako ne, dotok robe i novca bi prestao odmah. Rekla je da je morala da se odluči za dobro zajednice ili za mene... rekla je da je to bila jedna od najtežih odluka koje je morala da donese..

„Aha.” Na bloku se moja ruka kretala sama od sebe, ispisujući reči MOLIM TE JA MOLIM TE. „U tome verovatno ima istine, Meti... ali, šta misliš koliko Lindi zarađuje?”

„Ne znam.”

„Kladim se više nego tri bibliotekara iz malih gradova države Mejn zajedno.”

U pozadini se čula Ki: „Mogu li ja, Meti? Mogu li da pričam sa Majkom? Molim te ja, molim te?”

„Samo trenutak, dušo.” Onda meni: „Možda. Sve što znam je da sam vratila moj stari posao - šta je bilo - bilo je.”

Na papiru sam nacrtao knjigu. Onda sam nacrtao seriju isprepletanih strelica između nje i majice sa patkom.

„Ki želi da razgovara sa tobom,” rekla je Meti, smejući se. „Kaže da ste vas dvoje sinoć išli na Frajburški vašar.”

„Jao, znači da sam imao sudar sa lepom devojkom i prespavao ga?”

„Izgleda. Da li si spreman za nju?”

„Spreman.”

„Dobro, evo ide čegrtaljka.”

Čulo se šuštanje dok je telefon prelazio iz ruke u ruku i onda se čula Ki. „Rušila sam te na vašaru, Majk! Srušila sam mog kvotermeka!”

„Stvarno?” pitao sam. „To je bio sjajan san, a Ki?”

S druge strane je usledila duga tišina. Mogao sam da zamislim kako se Meti pita šta se dogodilo sa njenom telefonskom čegrtaljkom. Konačno je Ki rekla oklevajućim tonom: „I ti bio tamo.” Taaa-moo. „Videli smo zmija-tete... stub sa zvonom na vrhu... išli smo u duhove... pao si u buretu! To je bio san... je l’ bio?”

Mogao sam da je ubedim da jeste, ali se to odjednom činilo kao loša ideja, na svoj način opasna. Rekao sam: „Imala si lepu haljinu i šešir.”

„Daaa!” Ki kao da je pao kamen sa srca. „A ti si imao...“

„Kajra, stani. Slušaj me.”

Odmah je ućutala.

„Bilo bi bolje da ne pričaš previše o snu, ja mislim. Ni mami, ni bilo kome drugom osim meni.”

„Osim tebi.”

„Isto važi i za ljude sa frižidera. Važi?”

„Važi. Majk, tamo je bila teta u Metinoj haljini.”

„Znam,” rekao sam. Bio sam siguran da može da priča, ali sam ipak pitao: „Gde je Meti sada?”

„Poliva cveće. Imamo mnogo cveća, bar milijardu. Moram da rasklonim sto. To je moja obaveza. Nije mi teško. Sviđa mi se obaveza. Jeli smo francuski tost. Uvek to jedemo u nedelju. To je njam, naročito sa džemom od jagoda.?

„Znam,” rekao sam, povlačeći strelicu na komad hleba sa beretkom. „Francuski tost je dobar. Ki, da li si rekla mami za tetu u njenoj haljini?”

„Ne. Pomislila sam da bi se uplašila.” Utišala je ton: „Evo je, ide!”

„Dobro... ali ovo je tajna, je l’ da?”

„Da.”

„Mogu li sada da razgovaram sa Meti?”

„Važi.” Glas joj se malo udaljio. „Mamice, Majk hoće da razgovara sa tobom.” Onda se vratila. „Hoćeš li da nas posetiš danas? Možemo da idemo na još jedan piknik.”

„Ne mogu danas, Ki. Moram da radim.”

„Meti nikada ne radi u nedelju.”

„Pa, kad ja pišem knjigu, pišem svaki dan. Moram, ili ću da zaboravim priču. Možda ćemo praviti pikniku utorak. Roštilj kod tvoje kuće.”

„Je l’ ima dugo do utorka?”

„Ne. To je prekosutra.”

„Je l’ treba dugo da se napiše knjiga?”

„Srednje-dugo.”

Čuo sam kako Meti kaže Ki da joj vrati telefon.

„Hoću, samo trenutak. Majk?”

„Tu sam, Ki.”

„Volim te.”

Bio sam dirnut, a i prestravljen. Na trenutak sam bio siguran da će mi se grlo stegnuti kao grudi onda kada sam pokušavao da pišem. Onda sam ga pročistio i rekao, „I ja tebe volim, Ki.”

„Evo ti Meti.”

Ponovo se čulo šuštanje dok je slušalica prelazila iz ruke u ruku, pa je Meti rekla: „Da li vam je ovo osvežilo sećanje na sudar sa mojom kćeri, gospodine?”

„Pa,” rekao sam, „sigurno je da je osvežilo njeno.” Između Meti i mene je postojala neka veza, ali nije sezala ovako duboko - bio sam siguran u to.

Nasmejala se. Mnogo mi se dopadalo kako je zvučala ovog jutra i nisam želeo da je oneraspoložim... ali nisam želeo ni da pomeša belu liniju na sred puta sa pešačkim prelazom.

„Meti, ti i dalje moraš da budeš oprezna, važi? Ne znači da su ti svi u gradu odjednom postali prijatelji samo zato što ti je Lindi Brigs vratila posao.”

„Znam,” rekla je. Ponovo sam pomislio da je pitam da li bi uzela u razmatranje predlog da odvede Ki u Deri na neko vreme - mogle bi da žive u mojoj kući, ostanu do kraja leta ako je to potrebno da se ovde srede stvari. Samo što ona to ne bi uradila. Kada je bila u pitanju cena skupog Njujorškog pravnog zastupnika, onda nije imala izbora. Sada ima. Ili misli da ima, a kako ja mogu da je nateram da promeni mišljenje? Nisam mogao da posegnem za logikom, povezanim činjenicama; sve što imam je nejasna mračna slutnja, nešto nerazaznatljivo, kao da leži ispod trideset santimetara snegom prekrivenog leda.

..Želim da te upozorim na dva čoveka,” rekao sam, „Jedan je Bil Din, a drugi je Keni Oster. On je onaj...“

„s velikim psom i maramom oko vrata. On...“

„To je Bolovnica!” viknula je Ki iz daljine. „Bolovnica mi je liznuo lice!

„Izađi napolje i igraj se, dušo,” rekla je Meti.

„Račišćavam sto.”

„Završićeš kasnije. Sada idi napolje.” Zastala je dok Ki nije izašla, sa Striklendom u rukam;. Iako je dete izašlo iz prikolice, Meti je progovorila spustivši ton, kao neko ko ne želi da ga čuju. „Da li pokušavaš da me zaplašiš?”

„Ne,” rekao sam, crtajući koncentrične krugove oko reći OPASNOST. „Ali želim da se pripališ. Bil i Keni su možda bili u Devorovom timu, kao i Futmen i Ozgud. Ne pitaj me zašto to mislim, zato što ti ne mogu pružiti zadovoljavajući odgovor. To je samo osećaj, ali se moji osećaji razlikuju otkad sam se vratio na TR.”

„Kako to misliš?”

„Da li na sebi imaš majicu sa patkom preko grudi?”

„Kako znaš? Ki ti je rekla?”

„Da li je upravo sada ponela sa sobom u dvorište plišanog psa iz Mekdonaldsa?”

Duga pauza. Konačno je rekla „Gospode Bože” tako tihim glasom da sam je jedva čuo. Onda: „Kako...“

„Ne znam kako. Ne znam da li si još uvek u... nevolji, ili zbog čega bi bila, ali osećam da jesi. Da ste obe u nevolji." Mogao sam da kažem i više, ali sam se bojao da potpuno ne isklizne iz koloseka.

„Mrtav je!” prasnula je. „Taj matori je mrtav! Zašto nas ne ostavi na miru?”

„Možda i jeste. Možda grešim. Ali malo opreznosti ti neće naškoditi, zar ne?”

„Ne. Najčešće je to u redu.”

„Najčešće?”

„Zašto ne dođeš kod mene, Majk? Možda bi mi mogli na vašar.”

„Možda ćemo ove jeseni ići. Nas troje.”

„Baš bih volela.”

„U međuvremenu, razmišljam o ključu.”

„Razmišljanje je pola tvog problema, Majk,” rekla je i ponovo se nasmejala. S tugom, pomislio sam. I znao sam na šta misli. Ono što izgleda nije razumela je da su osećanja druga polovina. To je kao praćka, a izgleda da na kraju većinu nas kamenuje do smrti.

Radio sam neko vreme, pa sam odneo pisaću mašinu u kuću i ostavio rukopis na njoj. Završio sam s tim, bar za sada. Nema više bežanja u maštu; nema više Endi Drejka i Džona Šeklforda dok se ovo ne završi. I, dok sam oblačio košulju sa dugačkim rukavima i pantalone po prvi put posle, činilo se, nekoliko nedelja, palo mi je napamet da možda nešto - neka sila - pokušava da me smiri pričom koju sam pisao. Da me smiri idejom da ponovo mogu da pišem. U tome je bilo smisla, rad je uvek bio moja izabrana droga, mnogo bolja od pića ili pilula za spavanje koje još uvek držim u ormariću za lekove. Ili je možda rad bio samo sistem za prenos, špric pun snenih snova. Možda je stvarna droga bila zona. Biti u zoni, Osetiti je, kako ponekad kažu košarkaši. Bio sam u zoni i stvarno sam je osećao.

Zgrabio sam ključeve Ševroleta sa šanka i pogledao u frižider. Magneti su ponovo bili u krugu. U sredini je bila poruka koju sam več video, ali je sada bila sasvim razumljiva, zahvaljujući dodatnim MAGNABET slovima:

pomozi joj

„Dajem sve od sebe,” rekao sam i izašao.

Tri milje na sever putem šezdeset i osam - tada ste već na onom delu koga zovu Kesi Rok put - je rasadnik sa prodavnicom ispred. Zeleniš i sitnice, tako se zove i tu je Džo provodila dosta vremena kupujući stvari za baštu ili pričajući sa ženama koje su tu radile. Jedna od njih je bila Helen Oster, Kenijeva žena.

Parkirao sam se ispred radnje negde oko deset u nedelju ujutru (bilo je otvoreno, naravno; tokom letnje turističke sezone se skoro svaki trgovac u Mejnu potpuno uspali), pored forda sa njujorškim tablicama. Ostao sam u kolima još malo da čujem vremensku prognozu na radiu - i dalje vrućina i vlaga, još najmanje dva dana - i onda izašao. Žena u kupaćem kostimu, suknji i ogromnom žutom šeširu je izašla iz radnje sa kesom ukrasne mahovine u naručju. Osmehnula mi se. Uzvratio sam sa osamnaest procenata zainteresovanosti. Bila je iz Njujorka, što znači da nije bila Marsovac.

U radnji je bilo toplije i vlažnije nego na beloj jari napolju. Lajla Proulks, suvlasnica, je razgovarala telefonom. Pored kase je stajao mali ventilator, a ona je stajala tačno ispred njega, drmusajući rukom bluzu bez rukava. Videla me je i savila prste, kao da maše. I ja sam savio moje, osećajući se kao neko drugi. Posao ili ne, još uvek sam bio u zoni. Još uvek sam je osećao.

Prošetao sam po prodavnici, uzeo nekoliko stvari skoro nasumice, posmatrao Lajlu krajičkom oka i čekao da završi da bi razgovarao s njom... i sve vreme je moj lični hiperdrajv lagano zujao. Konačno je spustila slušalicu i prišla tezgi.

„Majkle Nunane, ti si baš prizor za tužne oči!” rekla je i počela da ukucava u kasu cene onoga što sam izabrao. „Strašno mi je žao Džoane. Moram to odmah da obavim. Džo je bila srce.”

„Hvala, Lajla.”

„Nema na čemu. Ne moramo više o tome, ali je o takvim stvarima najbolje odmah govoriti. Oduvek sam u to verovala i uvek ću verovati. To mora odmah. Malo ćeš da radiš u bašti, a?”

„Ako ikada malo osveži.”

„Uh! Zar nije pakleno?” Ponovo je prodrmusala bluzu da mi pokaže koliko je pakleno, pa je onda pokazala jedan od artikala koji sam kupio. „’Oćeš ovo u odvojenoj kesi? Što je sigurno, sigurno, to je moj moto.”

Klimnuo sam glavom i pogledao u malu tablu naslonjenu na tezgu. SVEŽE BOROVNICE, bilo je napisano kredom.

„Hteo bih i pola kile borovnica,” rekao sam. „Ako nisu od petka. U šumi mogu da naberem svežije.”

Živahno je klimnula, kao da prokleto dobro zna da mogu. „Ove su bile na žbunu juče. Je l’ ti to dovoljno sveže?”

„Odlično,” rekao sam. „Kenijev pas se zove Borovnica, zar ne?”

„Kaži kako je smešan? Bože, obožavam velike pse, ako su dobri.” Okrenula se, izvadila kutiju sa borovnicama iz malog frižidera i stavila ih u kesu.

„Gde je Helen?” pitao sam. „Slobodan dan?”

„Ona? Nikad,” rekla je Lajla. „Ako je u gradu, motkom je ne možeš odavde isterati. Ona, Keni i deca su otišli dole u Taksačusets. Oni i porodica njenog brata svakog leta iznajme zajedno kućicu na moru na dve nedelje. Svi su tamo. I Borovnica - jurcaće za galebovima dok ne padne s nogu!” Nasmejala se glasno i neštedimice. To me podsetilo na Saru Tidvel. Ili me je Lajlin pogled dok se smejala podsetio na nju. Nije bilo smeha u njenim očima. Sitne i procenjivačke, hladno radoznale.

Hoćeš li da prestaneš s tim, pobogu? Rekao sam sebi. Ne mogu svi oni biti deo zavere, Majk!

Zar ne mogu? Postoji stvar koja se naziva gradska svest - svako ko u to sumnja nije nikada bio na zboru građana u Novoj Engleskoj. A gde postoji svest, zar nije verovatno da postoji i podsvest? I, ako Kajra i ja jedno drugom čitamo misli, zar nije verovatno da i ostali na TR-90 to rade, a da ni ne znaju? Svi delimo istu zemlju i vazduh; delimo jezero i vodeni basen koji leži ispod svega, podzemna voda sa ukusom stena i minerala. Delili smo i Ulicu, mesto gde džukele i dobre kuce šetaju zajedno.

Kada sam krenuo ka izlazu sa mojim zembiljom, Lajla je rekla: „Baš šteta za Rojsa Merila, jesi li čuo?”

„Ne,” rekao sam.

„Pao je niz podrumske stepenice juče uveče. Šta je čovek u njegovim godinama radio na tako strmim stepenicama - to mi nije jasno, ali valjda kad dođeš u te godine, imaš svoje razloge.”

Je l’ mrtav? Zaustio sam, pa sam preformulisao pitanje. Tako se ne izražava na TR-u. „Da li je otišao?”

„Ne još. Motonska hitna pomoć ga je odvela u oblasnu bolnicu. U komi je. Misle da se nikad neće probuditi, siroma čika. S njim če umreti deo istorije.”

„Ima u tome istine.” Srećan put, pomislio sam. „Da li ima decu?”

„Ne. Ovde na TR-u je bilo Merila dvesta godina. Ali sve stare porodice sada izumiru. Doviđenja, Majk.” Nasmešila se. Oči su joj ostale ravnodušne i procenjivačke.

Seo sam u Ševi, stavio torbu sa kupljenom robom na suvozačko sedište i onda prosto sedeo tako, dok je klima uređaj prosipao hladan vazduh na moje lice i vrat. Keni Oster je bio u Taksačusetsu. To je dobro. Korak u dobrom pravcu.

Ali, tu je još uvek bio moj kućepazitelj.

„Bil nije kod kuće,” rekla je Ivet. Stajala je na vratima, blokirajući ih što je više mogla (ne možeš biti preterano uspešan u tako nečem ako imaš metar šezdeset i pedeset kila), proučavajući me pogledom izbacivača u noćnom klubu koji odbija da pusti unutra pijanca koji je već bio izbačen napolje.

Stajao sam na tremu najurednije kuće na TR-u, na vrh Pibadi brda sa pogledom na Nju Hempšir i zadnje dvorište Vermonta. Ostave sa Bilovom opremom su bile naredane levo od kuće, sve ofarbane istom nijansom sive i na svakoj natpis: KUĆEPAZITELJ DIN, br. 1, br. 2 i br. 3- Ispred br. 2 je stajao parkiran Bilov kamionet. Pogledao sam ga, pa onda Ivet. Usne su joj se stegle još malo. Malo je falilo da sasvim nestanu sa njenog lica.

„Otišao je u Nort Konvej sa Bučom Viginsom,” rekla je. „Otišli su Bučovim kamionetom. Da dovezu...“

„Nema potrebe da lažeš za mene, dušo draga,” rekao je Bil iza nje.

Još je falio sat do podne, u sred Božjeg dana nedelje, a ja nikada nisam čuo čoveka koji je zvučao umornije. Krenuo je niz hodnik i kada je izašao iz njegove senke na svetlo - sunce se konačno probilo kroz oblake - na licu su mu se ogledale godine. Svaka, a možda i još deset više. Nosio je pantalone i košulju boje peska, kao i obično, ali su mu ramena bila slegnuta, skoro iščašena, kao da je nedelju dana cimao kofe koje su za njega bile isuviše teške. Upadanje njegovog lica je konačno počelo, ono nešto što je nemoguće definisati zbog čega oči izgledaju preveliko, vilica previše istaknuta, a usta pomalo opuštena. Izgledao je staro. Nije bilo ni dece koja bi nastavila porodični posao; sve stare porodice izumiru, rekla je Lajla Proulks. A možda je to i dobra stvar.

„Bile... počela je, ali je on podigao ruke da je zaustavi. Prsti prepuni žuljeva su pomalo drhtali.

„Idi u kuhinju na čas,' rekao joj je. „Moram da razgovaram sa mojim drugarom ovde. Neću dugo.”

Ivet ga je pogledala i kada je skrenula pogled ka meni, usne su joj zaista nestale. Uvideo sam, s žalosnom jasnoćom, da me je mrzela.

„Nemoj da ga premoriš,” rekla mi je. „Nije spavao. Od vrućine.” Otišla je niz hodnik, krutih leđa i uzdignutih ramena, nestajući u senkama koje su verovatno bile pune svežine. Nekako je uvek sveže u kućama starih ljudi, da li ste to primetili?

Bil je izašao na trem i stavio svoje krupne šake u džepove pantalona, ne ponudivši da se rukujemo. „Nemam šta da ti kažem. Ti i ja smo završili.”

„Zašto, Bile? Zašto smo završili?”

Pogledao je na zapad, tamo gde su brda stupala u goruću letnju izmaglicu, nestajući u njoj pre nego što postanu planine i ćutao. „Pokušavam da pomognem toj mladoj ženi.”

Pogledao me je krajevima očiju tako da sam u njima sve pročitao. „Aha. Pomažeš sebi da joj uskočiš pravo u gaćice. Vidim ja ljude što dođu iz Njujorka ili Nju Džerzija sa svojim devojčicama. Letnji vikendi, ski-vikendi, nema veze. Muškarci koji idu sa devojčicama u tim godinama uvek izgledaju isto, jezici im vise čak i kada su im usta zatvorena. Sad i ti tako izgledaš.”

Bio sam ljut i posramljen, ali sam se odupro želji da ga pojurim u tom pravcu. To je on želeo.

„Šta se dogodilo ovde?” Pitao sam ga. „Šta su vaši očevi, dedovi i pradedovi uradili Sari Tidvel i njenoj porodici? Niste ih samo oterali, zar ne?”

„Nismo morali,” rekao je Bil, gledajući kroz mene u brda. Oči su mu bile vlažne, skoro da su zasuzile, ali mu je vilica bila mirna i čvrsta. „Sami su se odselili. Nema crnčuge koju ne svrbe tabani, tako je govorio moj tata.”

„Ko je postavio zamku koja je ubila sina Sona Tidvela? Da li je to bio tvoj otac, Bile? Da li je to bio Fred?”

Oči su mu se pomerile; vilica nije. „Ne znam o čemu pričaš.”

„Čujem ga kako plače u mojoj kući. Da li znaš kako je to kad čuješ mrtvo dete koje ti plače u kući? Neki skot ga je ulovio kao lasicu i čujem ga kako plače u mojoj jebenoj kući!”

„Trebaće ti nov kućepazitelj,” rekao je Bil. „Ne mogu da radim za tebe više. Ne želim. Ono što želim je da se čistiš s mog trema.”

„Šta se događa? Pomozi mi, zaboga.”

„Pomoći ću ti čizmom ako ne kreneš sam.”

Gledao sam ga još trenutak, upijajući vlažne oči i mirnu vilicu, njegovu podeljenu prirodu ispisanu na licu.

„Izgubio sam ženu, ti matori skote,” rekao sam. „Ženu koju si tvrdio da voliš.”

Konačno mu se pomerila vilica. Pogledao me je iznenađeno i povređeno. „To se nije dogodilo ovde,” rekao je. „To nije imalo nikakve veze s ovim ovde. Ona nije dolazila na TR zato što... pa, možda je imala razloga da ne dolazi... ali ona se šlogirala. To bi se desilo bilo gde Bilo gde.”

„Ne verujem u to. A ni ti, siguran sam u to. Nešto je pratilo u Deri, možda zato što je bila trudna...”

Bilove oči su se raširile. Dao sam mu šansu da nešto kaže, ali je nije prihvatio. *; „... ili možda zato što je znala previše.”

„Ona se šlogirala.” Bilov glas nije bio sasvim ravan. „Sam sam pročitao umrlicu. Ona se šlogirala.”

„Šta je otkrila? Pričaj mi Bile, molim te.”

Usledila je duga pauza. Dok se nije završila čak sam pomislio da sam uspeo da doprem do njega.

„Imam samo jednu stvar da ti kažem, Majk - skloni se. Spasi svoju besmrtnu dušu, skloni se i pusti da stvari idu svojim tokom. To će se dogoditi bez obzira na tebe. Ova reka je skoro stigla do mora; ti je ne možeš zaustaviti. Skloni se. U ime boga, skloni se.”

Da li volite svoju dušu, gospodine Nunan? Božji leptir zarobljen u lutki od mesa koja će uskoro smrdeti kao moja?

Bil se okrenuo i otišao do vrata, a potpetice njegovih čizama su kloparale po obojenim daskama.

„Ne prilazi Meti i Ki,” rekao sam. „Ako se makar samo približiš prikolici...“ Okrenuo se, a zamagljeno sunce mu se odbilo o podočnjake. Izvadio je maramicu iz zadnjeg džepa i obrisao obraze. „Ne mrdam iz ove kuće. Voleo bih, tako mi Boga, da se uopšte nisam vratio sa odmora, ali jesam - uglavnom zbog tebe, Majk. One dve dole kod Osinjeg brda ne moraju da me se plaše. Ne, mene ne.”

Otišao je unutra i zatvorio vrata. Stajao sam tako i gledao ih, osećajući se nestvarno - nemoguće je da sam ovaj otrovni razgovor vodio sa Bilom Dinom, zar ne? Bil koji me je prekoreo što nisam dopustio da ovi ljudi odavde podele - i možda olakšaju - moj bol za Džo, Bil koji mi je poželeo tako toplu dobrodošlicu?

Onda se čuo metalni zvuk. Verovatno nije zaključao vrata kada je bio kod kuće nikada u životu, ali sada jeste. Taj zvuk je bio veoma jasan u julsko popodne bez daška vetra. Sve mi je rekao o mom dugom prijateljstvu sa Bilom Dinom. Okrenuo sam se i otišao do kola, spuštene glave. Nisam se okrenuo ni kada se iza mene otvorio prozor.

„Nemoj da si se ikada vratio ovamo, ti gradsko kopile!” Ivet Din se razdrala preko vrelog trema. „Slomio si mu srce! Da se nikad nisi vratio! Nikad! Nikad!”

*      *      *

„Molim Vas,” gđa M. je rekla. „Ništa me više ne pitajte, Majk. Ne mogu sebi da dozvolim da dospem na Bil Dinovu crnu listu, kao što ni moja majka nije smela da se zameri Fredu Dinu ili Normalu Osteru.”

Premestio sam slušalicu na drugo uvo. „Sve što želim da znam je..

„U ovom delu sveta kućepazitelji manje-više vode glavnu reč. Ako kažu sezoncima da treba da zaposle ovog stolara ili onog električara, njega sezonci zaposle. Ili ako kućepazitelj kaže da bi ovog ili onog trebalo otpustiti, on je otpušten. Ili ona. Jer, ono što jednom prođe električaru ili baštovanu, to ne prolazi služavki. Ako želite da vas preporuče i da nastave da vas preporučuju, mora da budete dobri sa ljudima kao što su Fred i Bil Din, ili Normal i Keni Oster. Razumete?” Skoro da je molila. „Kada je Bil otkrio da sam vam rekla šta je Normal Oster uradio Keriju, auu, al’ je bio ljut.”

„Brat Keni Ostera - onaj što ga je Normal udavio pod česmom - zvao se Keri?”

„Aha. Znam mnoge koji slično krste decu, misle da je to slatko. Pa, ja sam išla u školu sa bratom i sestrom koji su se zvali Roland i Rolanda Teriolt, mislim da je Roland sad u Mančesteru, a Rolanda se udala za onog momka iz...“

„Brenda, molim te, odgovori mi samo na jedno pitanje. Nikome neću reći. Molim te?”

Sačekao sam, zadržavajući dah, da čujem klik spuštene slušalice. Umesto toga je izgovorila tri reči mekim, glasom već punim kajanja. „Šta te zanima?”

„Ko je bila Karla Din?”

Preživeo sam još jednu dugu pauzu igrajući se trakom koja je spala sa Kajrinog šešira sa vašara.

„Ne smete nikome da kažete da sam rekla,” konačno je progovorila.

„Neću.”

„Karla je bila Bilova sestra bliznakinja. Umrla je pre šezdeset pet godina, kad su bili požari.” Požari koje je, kako je Bil tvrdio, podmetnuo Kajrin deda kao poklon TR-u za rastanak. „Ne znam kako se to baš dogodilo. Bil nikada ne govori o tome. Ako mu kažete da sam vam rekla, neću više oprati nijedno kupatilo na TR-u. Potrudiće se da tako bude.” Onda je, beznadežnim tonom, dodala: „Ma, ionako će saznati.”

Na osnovu mojih iskustava i pretpostavki, nagađao sam da je po tom pitanju u pravu. Ali, čak i da jeste, dobiće od mene ček svakog meseca do kraja svog radnog veka. Nisam imao nameru da joj to kažem preko telefona, to bi povredilo njeno Jenki srce. Umesto da joj zahvalim, ponovo sam je uverio da ću biti diskretan i spustio slušalicu.

Seo sam za sto na trenutak, belo zijajući u Bantera i rekao: „Ko je ovde?”

Nije bilo odgovora.

„Hajde,” rekao sam. „Nemojte se stideti. Hajdemo niz devetnaest ili devedeset dva zajedno. Hajde da razgovaramo s tim na umu.”

I dalje nije bilo odgovora. Ma, zvonce nije ni zadrhtalo na vratu prepariranog losa. Spazio sam nažvrljane beleške od onog razgovora sa Džoinim bratom i privukao ih sebi. Zaokružio sam Kia, Kajto i Karla. Produžio sam krug i dodao na dno ime Keri. Misle da je to slatko.

Ja nisam mislio da je slatko; mislio sam da je jezivo.

Palo mi je napamet da su bar dvoje ovih sa sličnim imenima udavljeni - Keri Oster pod česmom, Kia Nunan u stomaku svoje majke, dok još nije bila ništa veća od semenke suncokreta. A video sam i duh trećeg udavljenog deteta u jezeru. Kajto? Da li je to bio Kajto? Ili je Kajto onaj što je umro od trovanja krvi?

Mnogi krste decu slično, misle da je to slatko.

Koliko li je uopšte bilo dece sa sličnim imenima? Koliko ih je ostalo? Pomislio sam kako odgovor na prvo pitanje nije bitan, a odgovor na drugo sam već znao. Ova reka je skoro stigla do mora, rekao je Bil.

Karla, Keri, Kajto, Kia... svi otišli. Ostala je samo Kajra Devor.

Ustao sam tako naglo i brzo da sam prevrnuo svoju stolicu. Štropot u tišini me je naterao da uzviknem. Odlazim i to odmah. Nema više telefoniranja, nema više izigravanja Endi Drejka, privatnog detektiva, nema više sudskih izjava ili neodlučnih udvaranja. Trebalo je da slušam svoj instinkt i odem iz ove rupe još one prve noći. Pa, idem sad, samo ću da sednem u Ševi i prevežem bulju u Der—

Banterovo zvono je ludački zaklepetalo. Okrenuo sam se i ugledao kako skače oko njegovog vrata napred-nazad, kao da ga baca ruka koju nisam video. Klizeća vrata od terase su počela da se otvaraju i zatvaraju kao da ih vuče čekrk. Knjiga ukrštenica koja je stajala na stolu se otvorila na vetru koji se odjednom stvorio u sobi; stranice su se same listale. Čula se serija tupih udaraca o pod, kao da je ka meni puzalo nešto ogromno i usput udaralo pesnicama u pod.

Vetar - ne hladan, topao, kao nalet toplog vazduha koji vas zapahne kada pored vas prođe voz u leto - je sunuo pored mene. Čuo sam čudan glas koji kao da je govorio Baaaj, Baaaj, da mi poželi srećan put. Onda, kada mi je sinulo da glas u stvari kaže Kaaajra, Kaaajra, nešto me je udarilo i divljački bacilo unapred. Kao neka velika, meka pesnica. Presamitio sam se preko stola, grabeći ga rukama da se zadržim, prevrnuvši slanik i biber, držač za salvete i malu vazu koju je gđa. M. napunila belim radama. Vaza se otkotrljala sa stola i raspala u paramparčad. Upalio se televizor u kuhinji, neki političar je govorio o rastućoj inflaciji. Oglasio se i CD plejer, zaglušujući televizor; začula se „I Regret You Baby” Roling Stounsa, njihova obrada Sare Tidvel. Gore se uključio jedan požarni alarm, pa onda i drugi. Trenutak kasnije im se pridružio alarm Sevija. Ceo svet je postao kakofonija.

Nešto vruće i mekano kao jastuk mi je steglo ručni zglob. Ruka mi je poletela napred kao klip motora i sručila se na blok. Gledao sam dok je trapavo tražila praznu stranicu i onda zgrabila olovku koja je bila tu pored. Uhvatio sam je kao bodež i onda je nešto počelo da piše, silujući moju ruku. Ruka se u početku pomerala sporo, skoro naslepo, a onda je uhvatila ritam i poletela, skoro cepajući papir:

pomozi joj ne idi pomozi joj

ne idi nemoj nemoj

ljubavi molim te ne idi

pomozi joj pomozi joj

pomozi joj

Stigao sam skoro do kraja stranice kada se u sobu ponovo uselila hladnoća; ta površinska stud kao januarska slana koja je hladila moju kožu, krčkala sline u nosu i pravila bele oblačiće od mog daha. Ruka mi se zgrčila i olovka je pukla na pola. Iza mene je zvonilo Banterovo zvono u jednoj završnoj erupciji pre nego što se utiša. I čuo sam dva puta za redom čudan zvuk iza sebe, kao kada se izvadi čep boce za šampanjac. Onda se sve završilo. Štagod da je to bilo ili koliko god da ih je bilo, završilo se. Ponovo sam bio sam.

Isključio sam CD plejer baš kada su Mik i Kit prešli na „Howling Wolf” u verziji belih dečaka, pa otrčao gore da isključim požarne alarme. Nagnuo sam se kroz prozor velike gostinske spavaće sobe, uperio privezak za ključeve dole na Ševrolet i pritisnuo dugme. Alarm je ućutao.

Sad kada je nestala najjača buka, mogao sam da čujem blebetanje sa televizora u kuhinji. Otišao sam dole, ukinuo ga i sledio se dok mi je ruka još uvek bila na OFF dugmetu pri pogledu na Džoin dosadni vrtirep-sat. Rep je konačno prestao da se pomera, a velike plastične oči su ležale na podu. Ispale su mu iz glave.

Otišao sam do Vilidž kafea na večeru i ugrabio poslednje novine iz rafa (KOMPJUTERSKI MOGUL DEVOR UMIRE U ZAPADNOM MEJNU, TAMO GDE JE ODRASTAO, to je bio naslov) pre nego što sam seo za šank. Uz tekst je išla i fotografija na kojoj je Devor izgledao kao da ima trideset Smešio se. Većina ljudi to radi sasvim prirodno. Na Devorovom licu je osmeh izgledao kao naučena veština.

Naručio sam pasulj koji je preostao od Badi Dželisonove subotnje „Sve od pasulja" večere. Moj otac nije bio neki mudrac - u mojoj porodici je majka bila zadužena za bacanje bisera mudrosti - ali je svake subote uveče podgrevao pasulj i nepogrešivo rekao da su pasulj i gulaš mnogo bolji drugog dana. Valjda se to zalepilo za mene. Osim tog, jedini očinski savet koga se sećam je da uvek treba prati ruke pošto se posereš na autobuskoj stanici.

Dok sam čitao tekst o Devoru, Odri je prišla i rekla mi da je Rojs Meril umro pre nego što se povratio iz kome. Pogreb će biti u utorak popodne u Baptističkoj crkvi, rekla je. Svi iz grada će biti tamo, većina da vidi kako Ajla Mezerv prima štap Boston Posta. Hoću li i ja otići? Ne, rekao sam, verovatno ne. Mislio sam da bi bilo pristojno prećutati da ću verovatno prisustvovati pobedničkoj žurci kod Meti Devor dok Rojsova sahrana bude u toku malo dalje niz put.

Dok sam jeo, kroz kafe je prošao uobičajeni broj mušterija za nedeljno popodne, ljudi su naručivali hamburgere, pasulj, sendviče od piletine, kupovali pivo. Neki su bili sa TR-a, neki izdaleka. Mnoge od njih nisam ni primetio i niko mi se nije obratio. Nisam imao pojma ko mi je stavio salvetu u novine. Našao sam je kada sam ih otvorio i potražio sport. Izvadio sam je odatle u nameri da je stavim sa strane i video da sa druge strane, debelim crnim slovima piše: NOSI SE SA TR-a.

Nikada nisam otkrio ko je tu stavio. Mislim da je to mogao biti bilo ko.

DVADESET TREĆE
POGLAVLJE

Tama se vratila i preobratila nedeljni sumrak u objekat dekadentne lepote. Sunce je postalo crveno dok je klizilo za brda a izmaglica je prihvatila odsjaj, pretvarajući zapadno nebo u krv. Sedeo sam na terasi i gledao, pokušavajući da rešavam ukrštene reći, ali nisam daleko odmakao. Kada je zazvonio telefon, spustio sam knjigu ukrštenica na moj rukopis i otišao da se javim. Dosadilo mi je da gledam naslov svoje knjige kadgod tuda prođem.

„Halo?”

„Šta se dešava tamo kod Vas?” rekao je Džon Storou zahtevnim tonom. Nije se potrudio čak ni da kaže zdravo. Mada, nije zvučao kao da je ljut; zvučao je potpuno napaljeno. „Propuštam jebenu sapunsku operu!”

„Pozvao sam se na ručak u utorak,” rekao sam. „Nadam se da nemaš ništa protiv.”

„Ne, to je dobro, što nas je više, to veselije.” Zvučao je kao da stvarno tako misli. „Kakvo leto, a? Kakvo leto! Da li se još nešto desilo u međuvremenu? Zemljotresi? Vulkanske erupcije? Masovna samoubistva?”

„Nije bilo masovnog samoubistva, ali je matori umro,” rekao sam.

„Jebote, ceo svet zna da je Maks Devor bacio kašiku,” rekao je. „Iznenadi me, Majk! Zapanji me! Nateraj me da podvrisnem!”

„Ne, drugi matorac. Rojs Meril.”

„Ne znam o kome - o, čekaj. To je onaj sa zlatnim štapom što izgleda kao eksponat iz parka iz doba Jure?”

„Taj.”

„Sranje. Osim toga?”

„Osim toga je sve pod kontrolom,” rekao sam, pa se setio Feliksa, mačora-časovnika sa ispalim očima i samo što se nisam nasmejao. Bio sam siguran da je g. Duhoviti samo gluma i to me je zaustavilo - Džon je u stvari pozvao da vidi šta se, ako išta, događa između mene i Meti. A šta ja da mu kažem? Još uvek ništa? Jedan poljubac, jedna instant plavi-čelik-erekcija i sve što uz to vremenom ide?

Ali Džon je imao na umu sasvim druge stvari. „Slušaj, Majld, zovem jer imam nešto da ti kažem. Mislim da ćeš biti i zabavljen i zapanjen.”

„Stanje za kojim svi čeznemo,” rekao sam. „Pričaj.”

„Rodžet Vitmor je zvala i... da joj nisi ti dao broj telefona mojih roditelja? Sada sam u Njujorku, ali me je ona zvala u Fili.”

„Nemam broj telefona tvojih roditelja. Nisi ga ostavio ni na jednoj telefonskoj sekretarici.”

„A, da.” Nije bilo izvinjenja; bio je isuviše uzbuđen da bi se zamarao takvim banalnostima. I sam sam postao napet, iako nisam znao šta se kog đavola dešava. „Dao sam ga Meti. Da li misliš da je Vitmorova zvala Meti? Misliš da bi joj ga Meti dala?”

„Mislim da se Meti, da naiđe na Vitmorovu vezanu za vašarsku lomaču, ne bi na nju ni popišala da je ugasi.”

„Vulgarno, Majkle, tres vulgarino.” Ali, smejao se. „Možda ga je Vitmorova pronašla kao što je Devor pronašao tvoj.”

„Verovatno,” rekao sam. „Ne znam šta će se dogoditi tokom sledećih nekoliko meseci, ali sam siguran da ona sada i dalje ima pristup kontrolnoj tabli Maksa Devora. A ako neko zna kako da pritiska te dugmiće, onda je to ona. Da li je zvala iz Palm Springsa?”

„Aha. Rekla je da se upravo vratila sa preliminarnog sastanka sa advokatima zaduženim za starkeljin testament. Ako je verovati joj, deka je ostavio Meti Devor osamdeset miliona dolara.”

Ostao sam bez teksta. Još uvek nisam bio zabavljen, ali zapanjen svakako jesam.

„Al’ sam te zatek’o, a?” rekao je Džon veselo.

„Misliš ostavio ih je Kajri,” rekao sam konačno. „Ostavio ih Meti dok Kajra ne odraste.”

„Ne, baš to nije uradio. Tri puta sam pitao Vitmorovu, ali sam već kod trećeg puta shvatio u čemu je stvar. Bilo je neke metodičnosti u njegovom ludilu. Ne mnogo, ali bilo je. Vidiš, ima jedan uslov. Da je ostavio pare maloletnom detetu, a ne majci, uslov ne bi imao težinu. To je smešno ako uzmeš u obzir da je sama Meti jedva punoletna.”

„Smešno,” složio sam se i pomislio na njenu haljinu koja klizi između mojih ruku i glatkog, golog struka. Takođe sam se setio Bila Dina koji je rekao da muškarci sa mladim devojkama uvek izgledaju isto, jezik im visi napolje čak i kada su im zatvorena usta.

„Kakvu udicu je bacio na novac?”

„Meti treba da ostane na TR-u još godinu dana od Devorove smrti - to bi bilo do 17. jula 1999. Može da ide na dnevne izlete, ali mora da bude u svom krevetu na TK-u svako veče do devet, ili ostaje bez nasledstva. Da li si ikada u živetu čuo takvu glupost? Osim u nekom filmu Džordža Sendersa?”

„To ne drži vodu?”

„Naravno da ne drži. Jebeni senilko je mogao i da napiše da će joj dati osamdeset miliona ako bude koristila plave tampone godinu dana. Ali će dobiti osamdeset miliona, nego šta. Zainatio sam se. Već sam razgovarao sa trojicom naših advokata koji se time bave i... šta misliš da povedem jednog od njih sa mnom u utorak, a? Vil Stivenson će biti glavni u fazi nasledstva, ako se Meti složi.” Samo što nije balavio. Nije popio ni kap, kladio bih se u farmu da nije, ali je bio ekstatičan pri pomisli na sve mogućnosti. Što se njega tiče, stigli smo do „živeli su srećno do kraja života", do tog dela bajke; Pepeljuga se vraća kući kroz kišu para.

„... naravno Vil je malo star,” Džon je govorio, „ima oko trista godina, što ga ne čini baš savršenim za žurku, ali...”

„Ostavi ga kod kuće, važi?” rekao sam. „Ima vremena na pretek da se misli na Devorov testament. A u najbliskijoj budućnosti, siguran sam da Meti neće imati problema sa ispunjavanjem tog uslova. Vratili su je na posao, sećaš se?”

„Da, beli bufalo crkne i rasturi se celo krdo!” Džon je likovao. „Gledaj kako beže! A novopečena multimilionerka se vraća lepljenju etiketa i slanju obaveštenja o kašnjenju s vraćanjem knjiga! Dobro, u utorak je samo žurka.”

„Dobro.”

„Žurka do povraćanja.”

„Pa... mislim da ćemo mi stariji terati do blage mučnine, da li je to u redu?”

„Naravno. Već sam pozvao Romea Bisoneta, a on će dovesti Džona Kenedija, privatnog detektiva koji je sakupio svo ono sranje o Dardžinu. Bisonet kaže da je Kenedi smešan k’o bioskop kad popije dve-tri. Mislio sam da donesem stejkove iz Piter Lugera, jesam li ti to već rekao?”

„Mislim da nisi.”

„Najbolji stejkovi na svetu. Majkl, da li shvataš šta se dogodilo toj mladoj ženi? Osamdeset miliona dolara!”

„Moći će da zameni onaj stari džip.”

„A?”

„Ništa. Kad stižeš, sutra uveče ili u utorak?”

„U utorak ujutru oko deset, na aerodrom u Kesi Roku. Nju Ingland aerotransport. Majk. jesi li dobro? Zvučiš čudno.”

„Dobro sam. Tamo sam gde treba da budem. Bar tako mislim.”

„Šta to treba da znači?”

Ođlutao sam na terasu. U daljini je tutnjala grmljavina. Bilo je toplije nego u paklu, nije bilo ni daška vetra. Zalazak sunca je bledeo u zlokobnom sutonu. Nebo na zapadu je ličilo na ženicu zakrvavljenog oka.

„Ne znam,” rekao sam, „ali mislim da će se situacija sama rasvetliti. Doći ću po tebe na aerodrom.”

„Važi,” rekao je, a onda tihim, skoro zavereničkim glasom: „Osamdeset miliona jebenih američkih dolara.”

„Gomila salate,” složio sam se i poželeo mu laku noć.

*      *      *

Pio sam kafu i jeo tost u kuhinji sledećeg jutra, a na TV-u je bila vremenska prognoza. Kao i većina njih danas, spiker je imao pomalo luđački pogled, kao da su ga svi oni meteorološli radari doveli na ivicu.

„Još trideset šest sati ćemo morati da provedemo u ovoj vlazi, a onda će naići promene,” govorio je i pokazivao na neko tamno sivo sranje koje je pretilo sa srednjeg zapada. Malecke animirane munje su igrale po tome kao pokvarene kleme. Iza tog sivila i munja Amerika je bila čista sve do pustinja, a objavljene temperature su bile za sedam stepeni niže. „Danas će biti negde oko trideset stepeni i ne možemo se nadati olakšanju ni večeras, ni sutra ujutru. Ali će sutra popodne ove oluje stići do zapadnog Mejna i mislim da svi vi tamo treba da redovno slušate prognozu. Pre nego što se ponovo vratimo svežijem vazduhu i plavom nebu u sredu, preživećemo gadne oluje s grmljavinom, jakim pljuskovima, a ponegde i gradom. Tornado je retka pojava u Mejnu, ali će ga neki gradovi u zapadnom i centralnom Mejnu sutra videti. Ti si na redu, Erie.”

Eri, tip sa jutarnjeg programa je imao, nedužan, goveđi izraz lica nekoga ko se upravo penzionisao iz nekog muškog striptiz kluba i u skladu s tim je veoma očigledno čitao sa telepromptera.

„Vau,” rekao je. „Kakva prognoza, Eri! Mogući tornado!”

„Vau,” rekao sam. „Reci vau ponovo, Eri. Zadovolji me.”

„Boga ti,” rekao je Eri, meni u inat i onda je zazvonio telefon. Otišao sam da se javim, bacivši pogled na Feliks-sat u prolazu. Ta noć je bila mirna - nije bilo jecanja, vriske, mračnih avantura - ali je sat bez obzira na to delovao uznemirujuće. Visio je tamo na zidu mrtav, bez očiju, kao Poruka puna loših vesti.

„Halo?”

„Gospodine Nunan?”

Glas mi je bio poznat, ali ga na trenutak nisam mogao povezati vlasnikom. Zato što me je nazvala gospodin Nunan. Za Brendu Mezerv sam bio Majk već skoro petnaest godina.

„G-đo M.? Brenda? Šta..."

„Ne mogu više da radim za Vas,” rekla je, sva užurbana. „Žao mi je što vam to nisam rekla na vreme - nikada nisam dala otkaz bez prelaznog roka, čak ni kod pijanog g. Krojdena - ali moram. Molim Vas, razumite me.”

„Da li je Bil saznao da sam vas zvao? Kunem se bogom, Brenda, nisam rekao ni reč...“

„Ne. Nisam razgovarala s njim, niti je on mene zvao. Jednostavno - ne mogu da se vratim u Nasmejanu Saru. Sinoć sam nešto loše sanjala. Užasno loše. Sanjala sam da je... nešto ljuto na mene. Ako se vratim, možda doživim neku nesreću. Bar će izgledati kao da je nesrećan slučaj, ali... neće biti.”

To je blesavo, g-đo M., zaustio sam da kažem. Sigurno ste već prerasli uzrast u kome se veruje u bapske priče o baba-rogama, duhovima i dugonogim beštijama.

Naravno da ništa nisam rekao. Ono što se događalo u mojoj kući nije bila bapska priča. Toga sam bio svestan, a ona je to znala.

„Brenda, ako sam vam pričinio neke neprijatnosti, stvarno mi je žao.”

„Idite, gospodine Nunan... Majk. Idite u Deri i ostanite tamo neko vreme. To je najbolje što možete da učinite za sebe.”

Čuo sam kako slova klize po frižideru i okrenuo se. Ovog puta sam stvarno video kako se voće i povrće postavlja u krug. Ostao je otvoren na vrhu dovoljno dugo da u unutrašnjost uđe četiri slova. Onda je plastični limun zapušio rupu i zatvorio krug.

tanios

To je pisalo, a onda su se slova ispremeštala i pojavilo se

ostani

Onda su se krug i slova rasformirali.

„Majk, molim Vas.” G-đa M. je plakala. „Rojsov pogreb je sutra. Svi sa TR-a koji nešto znače - svi starosedeoci - će biti tamo.”

Da, naravno da hoće. Starci, vreće kostiju koji su znali ono što znaju i zadržavali to za sebe. Samo, neki od njih su razgovarali sa mojom ženom. Sam Rojs je razgovarao s njom. Sada je mrtav. I ona je.

„Najbolje bi bilo da odete. Mogli bi da povedete sa sobom i tu mladu ženu. Nju i njenu devojčicu.”

Ali, da li bih mogao? Nekako mislim da ne bih. Mislim da nas troje ostajemo na TR-u dok sve ovo ne bude gotovo... a počeo sam da naslućujem i kada će to biti. Dolazila je oluja. Letnja oluja. Možda čak i tornado.

„Brenda, hvala što ste se javili. I, ne puštam Vas. Hajde da ovo nazovemo neplaćenim odsustvom, hoćete?”

„Dobro... kako god hoćete. Da li ćete bar razmisliti o onome što sam vam rekla?”

„Da. U međuvremenu, mislim da nikome neću reći da ste zvali, važi?”

„Da!” rekla je, šokirana. Onda: „Ali oni će znati. Bil i Ivet... Diki Bruks iz servisa... stari Entoni Vejland, Badi Dželison i ostali... oni će znati. Doviđenja, gospodine Nunan. Strašno mi je žao. Vas i Vaše žene. Vaše sirote žene. Tako mi je žao.” I prekinula je vezu.

Držao sam slušalicu u ruci veoma dugo. Onda sam je, kao u snu, spustio, prošao kroz sobu i skinuo sat bez očiju sa zida. Bacio sam ga u đubre i otišao do jezera na plivanje, setivši se one priče V F. Harvija, „Avgustovska vrućina”, one koja se završava rečenicom „Vrućina je sasvim dovoljna da čovek poludi.”

Ja nisam loš plivač kada me ne gađaju kamenjem, ali je moj prvi krug od obale do splava i nazad bio nesiguran i neskladan - ružan - zato što sam stalno čekao da neko posegne sa dna i zgrabi me. Udavljeni dečak, možda. Drugi krug je bio bolji, a već kod trećeg sam uživao u ubrzanom radu mog srca i svilenkastoj svežini vode koja je klizila oko mene. Na pola četvrtog kruga sam se pridigao na merdevine splava i sručio se na daske, osećajući se bolje nego što sam se osećao sve vreme od mog susreta sa Devorom i Rodžet Vitmor u petak uveče. Još uvek sam bio u zoni i povrh toga sam uživao u fantastičnoj poplavi endorfina. U tom stanju je iščilelo i obeshrabrenje koje sam osetio kada mi je g-đa M. rekla da daje otkaz. Vratiće se kada se ovo završi; naravno da hoće. Verovatno je bolje da u međuvremenu ostane po strani.

Nešto je ljuto na mene. Mogla bih da doživim neku nesreću.

Pa, da, naravno. Mogla bi da se poseče. Mogla bi da padne niz podrumske stepenice. Mogla bi čak i da se šlogira dok trči kroz parking.

Podigao sam se u sedeći položaj i pogledao u Saru na brdu, u terasu koja štrči nad oštrom padinom i stepenice od železničkih pragova koje su se spuštale do jezera. Bio sam van vode tek nekoliko minuta, a lepljiva žega se već uvijala oko mene, nagrizajući moje osveženje. Voda je bila nepomična kao ogledalo. Mogao sam da vidim odraz kuće u njoj, a u odrazu su Sarini prozori postali pažljive oči.

Mislio sam da je žarište svih fenomena - epicentar - verovatno onaj deo ulice između Sare i njenog odraza utopljenog u jezeru. Tu se to dogodilo, rekao je Devor A starosedeoci? Većina njih je verovatno znala ono što i ja: da je Rojs Meril ubijen. A zar nije moguće - zar nije verovatno - da bi ono što ga je ubilo moglo da bude među njima dok sede u crkvenim klupama ili dok nešto kasnije budu stajali nad njegovim Srobom? Da im može ukrasti deo energije - deo njihove krivice, sećanja, osećanja pripadnosti TR-u - da bi lakše dovršilo posao?

Bilo mi je veoma drago što će Džon biti u prikolici sutra; i Romeo Bisonet i Džon Kenedi, koji je veoma zabavan kada malo popije. Drago što neću biti sam sa Meti i Ki kada se starci sastanu da dostojno pošalju Rojsa Merila na onaj svet. Više me se nije preterano ticalo šta se desilo Sari i Red-top dećacima ili čak šta je to što opseda moju kuću. Želeo sam samo da preživim sutrašnji dan i da Meti i Ki prežive sutrašnji clan. Ješćemo pre nego što počne kiša i pustićemo da stignu predviđene oluje. Pomislio sam da će se možda naši životi i budućnost razbistriti kada i vreme, ako uspemo da istrpimo oluju.

„Je l’ tako?” Pitao sam. Nisam očekivao odgovor - pričanje naglas sam sa sobom mi je prešlo u naviku otkad sam se vratio ovde - ali, negde u šumi istočno od kuće je huknula sova. Samo jednom, kao da hoće da kaže da je tako, da treba preživeti sutrašnji dan i stvari će se razjasniti. Sova mi je još nešto skoro dozvala u misli - ali je asocijacija bila isuviše vazdušasta da bih je u potpunosti razumeo. Pokušao sam jednom ili dvaput, ali mi je na pamet pao samo naslov divnog starog romana - Čuo sam kako sova zove moje ime.

Skotrljao sam se sa splava u vodu, pribivši kolena na grudi kao dete kad skače „bombu“. Ostao sam pod vodom najduže što sam mogao, dok vazduh u mojim grudima nije počeo da me pritiska kao neka flaširana topla tečnost i onda sam zaparao površinu. Mlatio sam kroz vodu oko dvadeset metara dok nisam povratio dah, a onda sam uzeo Zelenu damu za cilj i zaplivao prema obali.

Odšljapkao sam na obalu, krenuo uz stepenice, a onda zastao i vratio se nazad na Ulicu. Stajao sam tamo jedan trenutak, sakupljao snagu, pa otišao tamo gde je breza nadvijala svoj graciozni stas nad vodom. Zagrlio sam tu belu oblinu kao u petak uveče i pogledao u vodu. Bio sam siguran da ću ugledati dete, njegove mrtve oči koje me gledaju sa mrkog, podnadulog lica i da će se moja usta i grlo još jednom napuniti ukusom jezera; pomozi davi se, pu ti me gore, o mili Isuse, pusti me gore. Ali nije bilo ničega. Ni mrtvog dečaka, ni štapa Boston Posta umotanog u traku, ni ukusa jezera u mojim ustima.

Okrenuo sam se i virnuo u sivo pročelje stene koja je virila iz mulja. Pomislio sam tamo, baš tamo, ali to je bila samo svesna i izvedena misao, um koji otelotvoruje sećanje. Smrada trulog tela i ubeđenosti da se baš tu dogodilo nešto stravično više nije bilo. .

Kada sam se vratio u kuću i otišao da uzmem konzervu soka, pronašao sam vrata frižidera potpuno ogoljena i čista. Sva magnetna slova, sve voćke i povrćke su nestale. Nikada ih nisam pronašao. Možda bih, verovatno bih, da sam imao više vremena, ali tog ponedeljka skoro da ga više nije bilo.

Obukao sam se, pa onda pozvao Meti. Razgovarali smo o žurci koja se približava, o Ki koja je bila uzbuđena zbog toga i o tome kako je Meti nervozna zbog povratka na posao u petak - bojala se da će lokalci biti neprijatni prema njoj, ali se na čudan, ženski način još više bojala da će biti hladni, da će je ignorisati. Razgovarali smo o novcu i ja sam veoma brzo ustanovio da još uvek nije poverovala u njegovo postojanje. „Lens je imao običaj da kaže da je njegov otac jedan od onih ljudi koji bi pokazali parče mesa izgladnelom psu i onda bi ga sami pojeli,” rekla je. „Ali, dok god ja imam svoj posao, ni Ki ni ja nećemo umreti od gladi.”

„Ali ako je stvarno u pitanju velika lova?”

„Oo, dajmidajmidajmi,” rekla je, smejući se. „Šta ti misliš da sam, luda?”

„Ne. Uzgred, šta se dešava sa Kajrinim frižader-ljudima? Je l’ pišu nešto?”

„To je neverovatna stvar,” rekla je. „Nestali su.”

„Frižader-ljudi?”

„Ne znam za njih, ali magnetna slova koja si joj poklonio jesu. Kada sam pitala Ki šta je uradila sa njima, ona je počela da plače i rekla da ih je odneo Alamagusalam. Kaže da ih je u sred noći, kada svi spavaju, pojeo za užinu.”

„Alama-ko-salam?”

„Alamagusalam,” rekla je Meti, umornim, ali zabavljenim tonom. „Još jedna mala zaostavština od dede. To je pogrešno izgovorena reč na jeziku Mikmeka koja znači „đavo“, „demon" - to sam pronašla u biblioteci. Kajra je imala popriličan broj noćnih mora o demonima i alamagusalamima prošle zime i ovog proleća.”

„Kakav sladak dedica,” rekao sam razneženo.

„Da, prava ljubičica. Baš se rastužila kad su slova nestala; jedva sam je smirila pre škole. Ki želi da zna da li ćeš doći na priredbu u petak popodne. Ona i njen drug Bili Tardžon će glumiti u lutkarskoj predstavi o Mojsijevom detinjstvu.”

„Ne misliš valjda da bi tako nešto propustio,” rekao sam... ali naravno da jesam. Svi smo.

„Da li imaš neku ideju gde su ta slova nestala, Majk?”

„Ne.”

„Da li su tvoja i dalje u redu?”

„Moja su tu, ali naravno, ona se nikada nisu pomerala sama od sebe, rekao sam, gledajući u prazna vrata mog frižadera. Na mom čelu je bilo znoja. Osećao sam kako mi puzi niz obrve kao ulje. „Da li si... sta ja znam... nešto osetila?”

„Misliš da li sam možda čula zlog kradljivca slova kada je izlazio kroz Prozor?”

„Znaš na šta mislim.”

„Valjda.” Pauza. „Mislila sam da sam nešto čula, noćas, znaš? Negde oko tri ujutru, u stvari. Ustala sam i izašla u hodnik. Tamo nije bilo ničega. Ali... znaš kako je vrućina u poslednje vreme?”

„Da.”

„Pa, možda, ali ne u mojoj prikolici, ne sinoć. Bilo je ledeno. Kunem ti se, skoro sam videla svoj dah.”

Verovao sam joj. Napokon, video sam svoj.

„Da li su tada slova bila na frižideru?”

„Ne znam. Nisam otišla dovoljno niz hodnik da vidim u kuhinju. Pogledala sam oko sebe i vratila se u krevet. Skoro da sam otrčala u krevet. Ponekad krevet deluje tako bezbedno, znaš?” Nervozno se nasmejala. „Tako deca - misle da je prekrivač kriptonit za demone. Samo, u početku, kada sam se pokrila... ne znam... učinilo mi se kao da je neko već tu. Kao da se neko krio ispod, na podu i onda, kada sam otišla da proverim šta se dešava... onda se uvukao u čaršave. I to ne neko dobar.”

Daj mi moj hvatač prašine, pomislio sam i stresao se.

„Šta?” Meti je oštro pitala. „Šta si rekao?”

„Pitao sam šta misliš ko je to bio? Koje ime ti je prvo palo napamet?”

„Devor,” rekla je. „On. Ali tamo nije bilo nikoga.” Pauza. „Volela bih da si ti bio tamo.”

„I ja, takođe.”

„Drago mi je. Majk, šta ti misliš o svemu ovome? Zato što je baš jezivo.”

„Mislim da možda...” Na trenutak sam bio na ivici da joj kažem šta se desilo sa mojim slovima. Ali, kada bih počeo da pričam, gde bi se zaustavio? I koliko mogu da očekujem da če poverovati? „... možda je Ki uzela slova. Hodala u snu i bacila ih pod prikolicu ili tako nešto. Da li misliš da je tako nešto moguće?”

„Mislim da mi se ideja da Ki hoda okolo u snu sviđa još manje od duhova sa hladnim dahom koji otimaju slova sa frižidera,” rekla je Meti.

„Neka spava sa tobom večeras,” rekao sam i osetio kako mi se njena misao vraća kao strela: radije bih spavala sa tobom.

Ono što je stvarno rekla posle kraće pauze je bilo: „Hoćeš li da svratiš danas?”

„Ne verujem,” rekao sam. Jela je voćni jogurt dok smo razgovarali, uzimala je male zalogajčiće. „Videćeš me sutra. Na žurci.” .

„Nadam se da ćemo stići da jedemo pre oluje. Kažu da će biti jaka.”

„Siguran sam da ćemo stići.”

„Da li još uvek razmišljaš? Pitam samo zato što sam te sanjala sinoć, kada sam konačno zaspala. Sanjala sam da me ljubiš.”

„Još uvek razmišljam,” rekao sam. „Mnogo razmišljam.”

Ali, u stvari, ne mogu da se setim ičega o čemu sam ozbiljno razmišljao tog dana. Ono čega se sećam je samo tonjenje dublje i dublje u onu zonu koju sam vam tako loše objasnio. Negde pred sumrak sam otišao u dugu šetnju uprkos vrućini - sve donde gde se put 42 uliva u auto-put. U povratku sam zastao uz ivicu Tidvelove doline i gledao kako svetlo nestaje sa neba i slušao tutnjanje negde iznad Nju Hempšira. Još jednom sam osetio tanušnost stvarnosti, ne samo ovde, već svugde; kako je rastegnuta kao koža preko krvi i tkiva tela koje u ovom životu nikada nećemo sasvim upoznati. Pogledao sam u drveće i video ruke; pogledao sam u žbunje i video lica. Duhovi, rekla je Meti. Duhovi s hladnim dahom.

Vreme je takođe bilo tanko, činilo mi se. Kajra i ja smo već bili na frajburškom vašaru - jednoj njegovoj verziji, u svakom slučaju; stvarno smo posetili 1900. godinu. Tamo, na domak doline mi se činilo da su Red-top dečaci ponovo tu, gde su nekad bili u njihovim malim, urednim kolibicama. Skoro da sam mogao da čujem zvuk njihovih gitara, žamor glasova i smeha; skoro sam nazreo treptaj njihovih fenjera i miris pržene govedine i svinjetine. „Kaži dušo, da li me se sećaš?” tako je išla jedna njihova pesma, „Pa, više nisam tvoja, što sam nekad bila.”

Nešto je prošuštalo kroz žbunje s moje leve strane. Okrenuo sam se u tom pravcu, očekujući da sama Sara izađe iz šume u Metinoj haljini i Metinim belim patikama. U ovom mraku će izgledati kao da lebde same od sebe, dok mi se ne približi...

Nije bilo nikog, naravno, bez sumnje nije bilo nikog osim Pere Detlića koji je žurio kući posle napornog dana u kancelariji, ali ja više nisam želeo da budem tu i da gledam kako se svetlo cedi iz dana, a pomrčina pada na zemlju. Krenuo sam kući.

*      *      *

Umesto da uđem u kuću kada sam se vratio, otišao sam okolo do Džoinog ateljea, gde nisam ušao od one noći kada sam doneo pisaću mašinu u snu. Put su mi osvetljavale povremene munje.

U ateljeu je bilo toplo, ali vazduh nije bio ustajao. Osetio sam neki biberasti miris koji je u stvari bio vrlo prijatan i pitao sam se da to možda nije neka Džoina lekovita biljka. Ovde je takođe bio klima uređaj, ali ispravan - uključio sam ga i onda samo stajao ispred neko vreme. Pustiti toliko hladnog vazduha direktno na pregrejano telo je verovatno bilo nezdravo, ali sam se osećao divno.

Međutim, u svakom drugom smislu mi nije bilo divno. Pogledao sam oko sebe sa rastućim osećajem koji me je pritiskao, mnogo težim o obične tuge; to je bio očaj. Mislim da je to bilo prouzrokovano kontrastom između onoga što je ostalo od Džo u Nasmejanoj Sari i onoga sto je bilo ovde. Zamislio sam naš brak kao neku kuću za lutke - a zar ra nije takav, u najvećoj meri? - u kojoj je pola stvari bilo pričvršćeno za podlogu. Pričvršćeno malim magnetima. Onda je nešto prošlo i podiglo našu kuću za lutke za jedan kraj - ništa lakše od toga, a ja valjda treba da budem zahvalan što to nešto nije odlučilo da zamahne nogom i sasvim prevrne siroticu. Samo je pricliglo jedan kraj, vidite. Moje stvari su ostale gde su, ali sve Džoine su skliznule...

Iz kuće pravo ovamo.

„Džo?" pitao sam i pridigao se u stolici. Nije bilo odgovora. Ni udaraca u zid. Ni vrana koje su kreštale iz šume. Stavio sam ruku na njen sto, tamo gde je stajala pisaća mašina i prešao rukom preko njega, skupljajući prašinu.

„Nedostaješ mi, dušo,” rekla je i počela da plače.

Kada je bilo gotovo sa suzama - još jednom - obrisao sam lice krajem majice kao malo dete i onda samo pogledao oko sebe. Na stolu je bila slika Sare Tidvel i fotografija na zidu koje se nisam sećao - ova druga je bila stara i retuširana crvenkasto-braon bojom. Na njoj je tačka fokusa bio krst od brezovine na sredini malog proplanka na padini iznad jezera. Taj proplanak je sada nestao iz geografije, najverovatnije je odavno zarastao u drveće.

Pogledao sam u njene tegle pune lekovitog bilja i pečuraka, njen ormarić za dokumenta, njene heklane prekrivače. Zeleni tepih na podu. Lonče sa olovkama da stolu, olovkama koje je dodirivala i koristila. Na trenutak sam držao jednu od njih nad praznim papirom, ali se ništa nije dogodilo. Osećao sam život u ovoj sobi i osećao sam da me neko posmatra... ali nisam osećao da mi neko pomaže.

„Znam nešto o tome, ali ne dovoljno,” rekao sam. „Od svih stvari koje ne znam, možda je najvažnija ko je napisao „pomozi joj“ na frižideru. Da li si ti, Džo?”

Nije bilo odgovora.

Sedeo sam još neko vreme - nadao se da ću prestati da se nadam, valjda - a onda sam ustao, isključio klima uređaj, ugasio svetla i krenuo nazad ka kući, kroz nežne svetle titraje munja. Sedeo sam neko vreme na terasi gledajući noć. U jednom trenutku sam shvatio da sam izvadio plavu svilenu traku iz džepa i da sam je vrteo napred-nazad kroz prste, igrajući kolariću-paniću. Da li je stvarno došla iz 1900. godine? Ta ideja je istovremeno bila savršeno razumna i savršeno luda. Vrela noć je prigušeno visila nada mnom. Zamislio sam starce svugde na TR-u - možda i u Motonu i u Harlou, takođe - kako pripremaju odeću za sutrašnji pogreb. U prikolici kod Osinjeg brda Ki je sedela na podu i gledala crtani film „Knjiga o džungli” na videu - Balu i Mogli su pevali „The Bare Necessities”. Meti je sedela na kauču, podignutih nogu i pevala uz film, čitajući novu Meri Higins Klark. Obe su nosile letnje kratke pidžame, Ki ružičastu, a Meti belu.

Posle određenog vremena sam izgubio dodir s njima; izbledeo je kao ponekad radio signali kasno noću. Otišao sam do spavaće sobe, skinuo se i ispentrao na gornji čaršav mog nenameštenog kreveta. Skoro odmah sam zaspao.

Probudio sam se u sred noći dok je neko prelazio vrelim prstom gore-dole po mojim leđima. Prevrnuo sam se na tu stranu i kada je bljesnula munja, video sam ženu u krevetu pored mene. To je bila Sara Tidvel. Cerila se. U njenim očima nije bilo zenica. „O, slatkišu, uskoro ću se vratiti,” šapnula je u tami. Osetio sam kako je ponovo posegla za mnom, ali, kada je ponovo bljesnulo, ta strana kreveta je bila prazna.

DVADESET ČETVRTO
POGLAVLJE

Inspiracija nije uvek stvar duhova koji pomeraju magnete po vratima frižidera, a tog utorka ujutru mi je bljesnuo pravi biser. Došlo je dok sam se brijao i razmišljao samo o tome da ne zaboravim da kupim pivo za žurku. I, kao i najbolje inspiracije, došla je niotkuda.

Požurio sam u dnevnu sobu, skoro trčeći, brišući usput penu za brijanje sa lica peškirom. Letimično sam pogledao knjigu ukrštenica povrh rukopisa. Za tom knjigom sam prvi put posegao kada sam pokušao da dešifrujem „idi niz devetnaest” i „idi niz devedeset dva”. To nije bio baš besmislen početak, ali kakve veze imaju ukrštenice sa TR-om? Kupio sam je u knjižari u Deriju i skoro polovinu rešenih ukrštenica sam popunio u Deriju. Teško da se može očekivati od duhova sa TR-a da se zainteresuju za moju zbirku ukrštenica iz Derija. Oblasni telefonski imenik, s druge strane...

Zgrabio sam ga sa trpezarijskog stola. Iako je obuhvatao ceo južni deo oblasti Kesi - Moton, Harlou i Kašvakamak, kao i TR - bio je prilično tanak. Prvo sam proverio stranice sa izlistanim prijavljenim adresama i telefonskim brojevima stanovnika - da vidim da li uopšte ima devedeset i dve stranice. Bilo je. V-ovi i Z-ovi su se završavali na devedeset i sedmoj strani.

Ovo je rejenje. Mora da jeste.

„Ukapirao sam, zar ne?” Pitao sam Bantera. „To je to.”

Ništa. Ni najmanji zvec zvona.

„Jebi se - šta preparirana glava losa zna o telefonskom imeniku?”

Idi niz devetnaest. Okrenuo sam devetnaestu stranu imenika, tamo gde je slovo F bilo vidno istaknuto. Počeo sam da vučem prst niz prvu kolonu i kada sam malo odmakao, moje uzbuđenje je izbledelo. Devetnaesto ime na devetnaestoj strani je bilo Herold Fejlis. To mi baš ništa nije značilo.

Bilo je i Feltona i Fenera, Filkeršam i nekoliko Pinija, pola tuceta Flertija i mnogo više Fosovih nego što možeš rasterati motkom. Poslednje ime na devetnaestoj strani je bilo Frejminhem. To mi isto nije mnogo značilo, ali ...

Frejminhem, Kenet P.

Buljio sam u to na trenutak. Počelo je da mi svanjuje. I nije imalo veze sa porukama na frižideru.

Ti ne vidiš ono što misliš da vidiš, pomislio sam. To je kao kad kupiš plavi bjuik -

„Pa svugde vidiš plave bjuike,” rekao sam naglas. „Prosto ne možeš da prođeš od njih. Da, to je to.” Ali su mi se ruke tresle dok sam okretao devedeset drugu stranu.

Tu su bili T-ovi iz južne oblasti Kesi, uz nekoliko U-ova kao na primer Alton Ubek i Ketrin Udel, čisto da zaokruže stvari. Nisam se trudio da proverim devedeset i drugi red na strani; telefonski imenik ipak nije rešenje magnetnih „krštenica." Ipak mi je pomogao da shvatim nešto jezivo. Zatvorio sam ga i samo ga držao u rukama na momenat (srećni ljudi sa grabuljicama za borovnice na naslovnoj strani) i onda ga nasumice otvorio, ovog puta na M-ovima. I čim znaš šta tražiš, to iskoči pred tebe.

Svi ti K-ovi.

O, bilo je i Stivena i Džonova i Marti; bilo je Mezerv, Dž. i Mesije, V i Džejhaus, T. A opet sam iznova primećivao inicijal K tamo gde su ljudi ispunili svoje pravo da ne objave ime u celini. Bilo je bar trideset inicijala K samo na pedeset prvoj strani. A što se tiče samih imena...

Bilo je dvanaest Keneta na ovoj slučajno izabranoj stranici u odeljku M, uključujući i tri Keneta Mura i dva Keneta Mantersa. Bilo je četiri Ketrin i dve Katrin. Bilo je Kejsija, jedna Kjana i Kajfer.

„Jebo te, ovo je kao nuklearna prašina,” šapnuo sam.

Listao sam imenik, ne verujući u ono što vidim. Kenet, Ketrin i Kit - svugde. video sam i Kimberli, Kim i Kimi. Našao sam Kemi, Kia (o, da, a mi smo mislili da smo originalni), Kaja, Kendra, Kejla, Kaji i Kol. Kirbi i Kirk. I jedna žena koja se zvala Kisi Bauden i čovek pod imenom Kajto Reni - Kajto, isto ime kao kod jednog od Kajrinih frižader-ljudi. I svugde, daleko nadmašujući u broju uobičajene inicijale kao što su S, T i E, su bili ti K-ovi. Oči su mi igrale sa njima.

Okrenuo sam se da pogledam na sat - nisam želeo da me Džon Storou čeka na aerodromu, pobogu, nikako - ali tamo nije bilo sata. Naravno da nije. Starom ludom mačku su ispale oči tokom parapsihološkog iskustva. Ispustio sam glasan, vrištav smeh koji nije zvučao baš razumno - pomalo me je uplašio.

„Priberi se, Majk,” rekao sam. „Udahni duboko, sine.

Udahnuo sam. Zadržao sam dah Izdahnuo. Proverio sam digitalni sat na mikrotalasnoj. Osam i petnaest. Dovoljno vremena da stignem po Džona na vreme. Vratio sam se telefonskom imeniku i nastavio da pretumbavam stranice. Dobio sam još jedan napad inspiracije - nije bio baš megavatski pun pogodak, ali je, kako se ispostavilo, bio malo bliži cilju.

Zapadni Mejn je relativno izolovana oblast - kao brdoviti predeo na granici sa jugom - ali je ipak uvek bio prisutan mali dotok ljudi sa strane („ravničari”, tako ih zovu lokalci kada žele da zvuče prezrivo) i u poslednjoj četvrtini veka je postala popularna za aktivnije starije ljude koji žele da pecaju i skijaju kada odu u penziju. Telefonski imenik lako izdvaja ove novopridošlice od dugogodišnjih stanovnika. Babikovi, Paretijevi, O’Kvinlandovi, Donahjuovi, Smolnakovi, Dvorakovi, Blidermajeri - sve došljaci. Sve ravničari. Džalbertovi, Mezervovi, Pilsburijevi, Sprusovi, Terioltovi, Stenčfildovi, Peroltovi, Starbrdovi, Dubejovi - svi iz oblasti Kesi. Uviđate na šta ciljam, zar ne? Kada pronađete celu kolonu Bouvijevih na dvanaestoj strani, odmah znate da su ti ljudi bili tu dovoljno dugo da se opuste i stvarno rašire te Bouvijevske gene.

Bilo je nekoliko imena na K i nekoliko inicijala među Paretijevima i Smolnakovima, ali samo nekoliko. Največa koncentracija imena na slovo K je bila povezana sa porodicama koje su ovde bile dovoljno dugo da upiju atmosferu. Da udahnu nuklearnu prašinu. Samo što to nije baš radijacija, to je...

Odjednom sam zamislio crnu nadgrobnu ploču višu od najvišeg drveta na jezeru, monolit koji baca senku preko pola oblasti Kesi. Ova slika je bila tako jasna i tako užasna da sam prekrio oči i ispustio telefonski imenik na sto. Odmakao sam se od njega, drhteći. Prekrivanje očiju je samo pojačalo tu sliku u mom umu: grob, tako ogroman da zaklanja sunce; TR leži u njegovom podnožju kao pogrebni venac. Sin Sare Tidvel se udavio u Dark Skor jezeru... ili je bio udavljen u njemu. Ali ona je obeležila njegovu smrt. Posvetila joj je memorijal. Pitao sam se da li je iko u gradu to primetio. Pretpostavljao sam da to nije baš verovatno; kada otvoriš telefonski imenik ti u većini slučajeva tražiš ime, ne čitaš čitave stranice red po red. Pitao sam se da li je Džo to primetila - da li je znala da je skoro svaka starija porodica u ovom delu sveta na ovaj ili onaj način bar jedno dete krstila po mrtvom sinu Sare Tidvel.

Džo nije bila glupa. Mislim da verovatno jeste.

Vratio sam se u kupatilo, ponovo nasapunjao lice, ponovo počeo ispočetka. Kada sam završio, otišao sam do telefona i podigao slušalicu. Ukucao sam tri broja, pa stao, gledajući u jezeru. Meti i Ki su bile u kuhinji, obe su nosile kecelje i obe su bile obavijene velom uzbuđenja Sprema se žurka! Obuti će novu lepu letnju garderobu i pustiće muziku na Metinom CD plejeru! Ki je pomagala Meti da napravi kore za tortu od jagoda, a salate će praviti dok se budu pekle. Da sam pozvao Meti i rekao joj Pakuj torbe, ti i Ki idete na nedelju dana u Diznilend, Meti bi mislila da se šalim i rekla bi da požurim sa oblačenjem i stignem na aerodrom kada sleti Džonov avion. Kada bih insistirao, podsetila bi me da joj je Lindi ponudila njen stari posao, ali da bi ponuda bila na brzinu povučena ako se Meti ne bi pojavila tačno u dva u petak popodne. Da sam nastavio da je pritiskam, samo bi rekla ne.

Zato što nisam samo ja u zoni, zar ne? Nisam jedini koji je stvarno oseća.

Vratio sam slušalicu na kućište i vratio se u spavaću sobu. Kada sam završio sa oblačenjem, moja čista košulja je već bila vlažna ispod pazuha; tog jutra je bilo toplo kao i tokom cele prošle nedelje, možda i toplije. Ali, imam sasvim dovoljno vremena da stignem na aerodrom. Nikada mi se nije manje išlo na žurku, ali biću tamo. Majki je uvek tamo gde je potreban, to sam ja. Majki na jebenom pravom mestu.

Džon mi nije dao broj leta, ali na aerodromu oblasti Kesi takve sitnice nisu potrebne. Prenapučen saobraćaj se sastoji iz tri hangara i terminala koji je ranije bio benzinska pumpa kompanije Flajing A - kada je svetlo dovoljno jasno, sa severne strane zarđale zgrade se još uvek vidi obris slova A sa krilima. Nema piste. Obezbeđenje pruža Lesi, prastari škotski ovčar Breka Pelerina, koji provodi dane rasprostrt na podu od linoleuma, podižući jedno uvo ka plafonu svaki put kada čuje avion koji poleće ili sleće.

Provirio sam u Pelerinovu kancelariju i pitao da li onaj u deset iz Bostona stiže na vreme. Rekao je da jes’ mada se nada da putnik koga čekam ima namera da se vrati pre popodneva ili da ostane da prespava. Stiže nam loše vreme, majku mu, nego šta. Brek je takvo vreme zvao 'lektrično vreme. Znao sam na šta je mislio, jer je taj elektricitet već stigao u moj um.

Otišao sam do zadnje strane terminala, blizu piste i seo na klupu koja reklamira Kormijeovu samoposlugu (DOLETITE U NAŠU DELIKATESNU RADNJU - NAJBOLJE MESO U MEJNU). Sunce je bilo kao srebrno dugme utisnuto u istočnu stranu vrelog belog neba. Vreme za glavobolje, rekla bi moja majka, ali bi trebalo da se promeni. Držao sam se nade u tu promenu najčvršće što sam mogao.

U deset i deset sam čuo zujanje ose sa juga. U deset i petnaest je neka vrsta malog čarter aviona ispala iz izmaglice, plopnula na pistu i dovezla se do terminala. Bilo je samo četiri putnika, a Džon Storou je bio prvi koji je izašao. Iskezio sam se kada sam ga ugledao. Morao sam. Nosio je crnu majicu sa kratkim rukavima na kojoj je s prednje strane pisalo MI SMO ŠAMPIONI i kaki-šorc koji je otkrivao par savršenih gradskih listova: beli i koščati. Pokušavao je da se izbori sa ručnim frižiderom i koferom. Uspeo sam da ugrabim frižider sekund pre nego što bi ga ispustio i stavio ga pod ruku.

„Majk!” uzviknuo je, pružajući mi dlan.

„Džon!” odgovorio sam istim tonom i udario mu „fajv“. Kada se njegovo prijatno, privlačno lice razvuklo u osmeh, osetio sam žaoku krivice. Meti nije pokazivala da preferira Džona - čak naprotiv - a on u stvari nije rešio ni jedan njen problem; to je učinio Devor tako što se potopio pre nego što je Džon uopšte dobio šansu da počne nešto u njenu korist. Ipak sam osetio to gadno peckanje.

„Hajde,” rekao je. „Bežimo sa ove vrućine. Imaš klimu u kolima, pretpostavljam?”

„Naravno.”

„A kasetofon? Imaš to? Ako imaš, pustiću ti nešto od čega ćeš se iscerekeziti.”

„Nisam siguran da sam ikada čuo nekog da koristi tu reč, Džone.” Kada se ponovo se nasmejao, shvatio sam koliko je pegav. Opi, sin šerifa Endija odraste da služi u baru. „Ja sam advokat. U razgovoru koristim reči koje još nisu izmišljene. Imaš kasetofon?”

„Naravno da imam.” Pretresao sam ručni frižider. „Stejkovi?”

„Nego. Iz Piter Lugera. Ti su...“

„...najbolji na svetu. Rekao si mi.”

Dok smo ulazili u terminal, neko je rekao: „Majkl?”

To je bio Romeo Bisonet, advokat koji mi je držao strah na davanju izjave. U jednoj ruci je nosio kutiju umotanu u plavi papir i uvezanu belom mašnom. Pored njega je iz propale stolice upravo ustajao visok čovek sa sedim pramenom. Na sebi je imao braon odelo, plavu košulju i kravatu na lastiš sa palicom za golf na čvoru. Ličio je više na farmera na izložbi stoke, nego na nekog tipa koji je vrisak kada malo popije, ali ni trenutak nisam sumnjao da je ovo naš privatni detektiv. Preskočio je preko komiranog škotskog ovčara ?i rukovao se sa mnom. „Džordž Kenedi, gospodine Nunan. Drago mi je. Moja žena je pročitala svaku knjigu koju ste napisali.”

„Pa zahvali joj se u moje ime.”

„Hoću. Imam jednu u kolima - tvrd povez...” Izgledao je stidljivo, kao i mnogi ljudi kada dođu u situaciju da nešto mole. „Da li bi mi dali autogram - ne mora odmah, kada vi budete hteli?”

„Sa zadovoljstvom,” rekao sam. „Najbolje odmah, tako neću zaboraviti.” Okrenuo sam se ka Romeu. „Drago mi je što te vidim, Romeo.”

„Romi," rekao je. „I meni je drago.” Pružio mi je kutiju. „Džordž i ja smo ovo zajedno. Mislimo da zaslužujete neki lep poklon zato što pomažete damici u nevolji.”

Kenedi je sada izgledao kao tip koji je veoma zabavan posle par čašica jedan od onih kojima slučajno padne napamet da skoče na obližnji sto pretvore stoljnjak u kilt i zaigraju. Pogledao sam u Džona koji je slegnuo ramenima - hej, nemam pojma o čemu se radi.

Skinuo sam satensku mašnu, zavukao prst ispod selotejpa i pogledao u njih. Uhvatio sam Bisoneta kako gura laktom Kenedija. Sada su se obojica cerekali.

„Ovde nema ništa što će da iskoči na mene i vikne buuuhuuuu, a?” Pitao sam. .

„Nikako,” rekao je Romi, ali mu se osmeh raširio.

Pa, mogu da razumem šalu kao i svi drugi. Valjda. Odmotao sam paket, otvorio običnu belu kutiju, otkrio kvadrat vate i podigao ga. Sve vreme sam se smejao, ali sam u tom trenutku osetio kako se osmeh grči i nestaje sa mojih usana. Nešto je krenulo niz moju kičmu i mislim da sam zamalo ispustio kutiju.

To je bila maska za kiseonik koju je Devor držao u krilu kada smo se sreli na Ulici, ona iz koje je s vremena na vreme šmrkao dok su on i Rodžet šetkali pokušavajući da me zadrže u dubini dok se ne udavim. Romi Bisonet i Džordž Kenedi su mi je doneli kao skalp mrtvog neprijatelja i to je trebalo da bude smešno -

„Majk?” Romi je zabrinuto pozvao. „Majk, jesi li dobro? Samo smo se šalili...“

Trepnuo sam i shvatio da to uopšte nije maska za kiseonik - kako sam, pobogu, mogao da budem tako glup? Kao prvo, bilo je veće od Devorove maske, a drugo, bilo je neprozirno. To je bila...

Stidljivo sam se nasmejao. Bisonetu je očigledno pao kamen sa srca. I Kenediju. Džon je bio zbunjen.

„Smešno,” rekao sam. „Kao gumene prepone.” Izvukao sam iz maske mali mikrofon i ostavio ga da visi. Njihao se napred-nazad na žici, podsećajući me na rep slepog mačka Feliksa.

„Šta je to dođavola?” Pitao je Džon.

„Advokat sa Park Avenije,” dobacio je Romi Džordžu, rastežući dok govori. „Nikad nisi vid’o tako nešto, a, malac? Ne, boga mi, nikako. Onda se vratio normalnom govoru, što smo dočekali s olakšanjem. Živeo sam u Mejnu celog života i parodiranje lokalnog akcenta mi više nije bilo smešno. „To je stenomaska. Stenograf koji je vodio zapisnik kada je Majk davao izjavu je to nosio. Majk je stalno gledao u njega...

„Uplašio me je,” rekao sam. „Matorac koji sedi u ćošku i mrmlja nešto u Zoroovu masku.”

„Geri Blis plaši mnoge ljude,” rekao je Kenedi. Govorio je tiho i nekako krkljavo. „On je poslednji koji ih nosi. Ima još deset, jedanaest u ostavi. Znam, jer smo ovu kupili od njega.”

„Nadam se da vas je odrao,” rekao sam.

„Mislili smo da će to biti lepa uspomena,” rekao je Romi, „ali sam na trenutak pomislio da sam ti dao kutiju sa odsečenom krvavom rukom - najviše mrzim kada tako pomešam poklone. U čemu je stvar?”

„Ovo je bio dug, vreo juli,” rekao sam. „Pripiši sve tome.” Okačio sam kaiš stenomaske o prst i zanjihao je.

„Meti je rekla da dođemo oko jedanaest,” rekao je Džon. „Pićemo pivo i igrati frizbi.”

„Obe te stvari odlično radim,” rekao je Džordž Kenedi.

Napolju na malom parkingu je Džordž krenuo ka prašnjavoj Altimi, prodrljao po prtljažniku i vratio se sa isluženom kopijom Čoveka u crvenoj majici. „Frida me naterala da ponesem ovu. Ima ona i one nove, ali ovu najviše voli. Žao mi je što je tako otrcana - pročitala je oko šest puta.”

„I ja tu najviše volim,” rekao sam, to je bila istina. „I volim da vidim knjigu sa kilometražom.” I to je bila istina. Otvorio sam knjigu, sa odobravanjem pogledao u davno osušenu mrlju od čokolade na prvoj stranici i onda napisao: Za Fridu Kenedi, čiji muž nam je priskočio u pomoć. Hvala što ste ga podelili sa nama i hvala što čitate, Majk Nunan.

To je za mene bila duga posveta - obično napišem samo Sve najbolje ili Srećno!, ali želeo sam da se iskupim za onaj zgrčen izraz lica kada sam otvorio njihov mali, naivni, štos-poklon. Dok sam piskarao, Džordž je pitao da li pišem novi roman.

„Ne,” rekao sam. „Trenutno punim baterije.” Vratio sam mu knjigu.

„Fridi se to neće dopasti.”

„Ne. Ali uvek ima Čoveka u crvenoj majici.”

„Pratićemo te u knjižarama,” rekao je Romi, a duboko sa zapada je doprla tutnjava. Nije bila glasnija od grmljavine koja se povremeno čula prošle nedelje - samo što ova grmljavina nije bila lažna uzbuna. Svi smo to znali i u isto vreme pogledali u tom pravcu.

„Misliš da ćemo stići da jedemo pre oluje?” Pitao me je Džordž.

„Da. Ali jedva.”

Dovezao sam se do izlaza sa parkinga i pogledao udesno da proverim da li neko nailazi. Tako sam primetio da me Džon zamišljeno gleda.

„Šta?”

„Meti je rekla da pišeš, samo to. Šta je, ne možeš da pohvataš konce ili tako nešto?”

Moj prijatelj iz detinjstva se razvijao živahnije nego ikad, u stvari ali nikada neće biti završen. Bio sam siguran u to ovog jutra, kao što sam siguran da je kiša na putu. Momci u podrumu su iz nekog razloga rešili da se povuku. Da pitam zašto - to baš i nije dobra ideja - odgovori bi mogli da budu neprijatni.

„Tako nešto. Nisam siguran šta.” Izašao sam na auto-put, pogledao iza sebe i video da nas Romi i Džordž prate u maloj Aitimi. Amerika je postala zemlja prepuna velikih muškaraca u malim kolima. „Šta si hteo da mi pustiš? Ako je tvoj kućni karaoke, ne zanima me. Poslednja stvar na svetu koju želim da čujem je tvoja verzija „Buba Shot the Jukebox Last Night.”

„O, mnogo je bolje od toga,” rekao je. „Neuporedivo bolje.”

Otvorio je aktn-tašnu, tumbao malo kroz nju i izvadio plastičnu kutiju sa kasetom. Na njoj je pisalo 20. 7. 98. - juče. „Ovo je super,” rekao je. Nagnuo se unapred, upalio radio i gurnuo kasetu u kasetofon.

Nadao sam se da sam već ispunio svoju dnevnu kvotu neprijatnih iznenađenja, ali sam pogrešio.

„Izvinite, morao sam da završim nešto na drugoj liniji,” čuo se Džon iz mojih zvučnika; to je bio jedan od njegovih najuglađenijih, najadvokatskijih glasova. Kladio bih se u milion dolara da mu se listovi nisu videli kada je ova kaseta napravljena.

Onda se čuo smeh, istovremeno piskav i dubok. Stomak mi se skvrčio na taj zvuk. Setio sam se kako je stajala pored Sanset bara kada sam je prvi put video, u crnom šorcu preko crnog kupaćeg kostima. Stajala je tamo i izgledala kao izbeglica iz nekog dijetetskog pakla.

„Hteli sta da kažete da ste morali da uključite kasetofon,” rekla je i tada sam se setio kako je voda promenila boju kada me je dobro zakucala u potiljak. Od drečavo narandžastog do tamno crvenog. A onda sam počeo da pijem jezero. „To je u redu. Snimajte šta god hoćete.”

Džon je iznenada pružio ruku i izvadio kasetu. „Ne moraš da slušaš ovo,” rekao je. „Nije ništa važno. Mislio sam da će te zasmejati njeno trtljanje, ali... čoveče, izgledaš grozno. Hoćeš da ja vozim? Beo si k’o kreč.”

„Mogu da vozim,” rekao sam. „Samo napred, pusti kasetu. Posle ću ti ispričati moju avanturu od petka uveče... ali zadrži to za sebe. Oni ne moraju da znaju” - pokazao sam palcem iza sebe ka Aitimi - „a ni Meti ne mora da zna. Pogotovo Meti.”

Posegnuo je ka kasetofonu i onda ponovo zastao. „Da li si siguran? „Da. Samo me je iznenadio njen glas, tako niotkuda. Boja njenog glasa. Bože, zvuk je odličan.”

„Ejveri, Meklejn i Bernstajn dobijaju samo najbolje. Imamo veoma strog pravilnik o tome šta smemo da snimamo. Ako si se pitao.

„Nisam. Pretpostavljam da ništa od toga nije dopušteno u samoj parnici, zar ne?”

„”U određenim veoma retkim slučajevima sudija dozvoli da se donese kaseta, ali to nije razlog zbog koga snimamo. Ovakva kaseta je spasla život čoveku pre četiri godine, negde u vreme kada sam se ja zaposlio u firmi. Tip je sada u vladinom programu za zaštitu svedoka.”

„Pusti.”

Nagnuo se unapred i pritisnuo dugme.

Džon: „Kako je u pustinji, G-do Vitmor?”

Vitmor: „Vruče.”

Džon: „Kako idu pripreme? Znam kako je teško u takvim trenucima..."

Vitmor: „Vi znate veoma malo, zastupniče, verujte mi. Možemo li da preskočimo ta sranja?”

Džon: „Smatrajte ih preskočenim.”

Vitmor: „Da li ste preneli uslove testamenta gospodina Devora njegovoj snahi?”

Džon: „Da, gospođo.”

Vitmor: „Šta je odgovorila?”

Džon: „Trenutno nemam odgovor. Verovatno ću imati informacije za vas pošto testament postane pravosnažan. Ali, verovatno znate da su takvi kodicili veoma retko prihvaćeni u sudu.”

Vitmor: „Pa, ako se mlada dama odseli iz grada, tek onda ćemo videti, zar ne?”

Džon: „Pretpostavljam.”

Vitmor: „Kada je pobedničko slavlje?”

Džon: „Molim?”

Vitmor: „O, molim Vas. Danas imam šezdeset različitih sastanaka, a sutra sahranjujem šefa. Idete tamo da proslavite s njom i njenom ćerkom, zar ne? Da li znate da je pozvala i pisca? Njenog jebača?”

Džon se okrenuo ka meni, likujući. „Je l’ čuješ kako je besna? Pokušava to da sakrije, ali ne može. Izjeda je iznutra!”

Jedva sam ga čuo. Ono što je rekla i ono što je provučeno ispod njenih reči,

(pisac, njen jebač)

opet me je vratilo u zonu. Samo smo hteli da vidimo koliko dugo možeš da plivaš, viknula je.

Džon: „Mislim da se ono što radimo ja i Metini prijatelji vas uopšte ne tiče, gospođo Vitmor. Mogu li da, sa svim dužnim poštovanjem, predložim da se vi zabavljate sa svojim prijateljima i pustite Meti Devor da...“

Vitmor: „Prenesi mu poruku.”

Meni. Govorila je o meni. Onda sam shvatio da je još Ličnije od toga - govorila je meni. Možda joj je telo na drugoj strani zemlje, ali su joj glas i prkosni duh ovde sa nama u kolima.

I volja Maksa Devora. Ne njegova poslednja volja, ono besmisleno sranje koju su njegovi advokati bacili na papir, već njegova volja. Matoro kopile je bilo mrtvo koliko i Damokle, ali da, definitivno je i dalje tražio starateljstvo.

Džon: „Kome da prenesem poruku, gospođo Vitmor?”

Vitmor: „Reci mu da još uvek nije odgovorio na pitanje koje mu je postavio g. Devor.”

Džon: „Koje pitanje?”

Da li njena pička sisa?

Vitmor: „Pitaj ga. Znače on.”

Džon: „Ako mislite na Majka Nunana, pitajte ga sami. Videćete ga u oblasnom sudu za nasledna pitanja ove jeseni.”

Vitmor: „Nisam baš sigurna. Testament gospodina Devora je sastavljen ovde.“

Džon: „Bez obzira, postaće pravosnažan u Mejnu, gde je i umro. Rešen sam da istrajem u tome. A kada vi sledeći put napustite oblast Kesi, Rodžet, otići ćete sa poprilično proširenim poznavanjem zakona.”

Po prvi put je zvučala ljutito, glas joj se pretvorio u piskavo kreštanje.

Vitmor: „Ako mislite..."

Džon: „Ja ne mislim. Znam. Doviđenja, gospođo Vitmor.”

Vitmor: „Bolje bi ti bilo da se kloniš..."

Čuo se klik!, pa onda slobodna linija, pa onda robotski glas koji je rekao: „Devet sati i četrdeset minuta... Juli... dvadeseti.” Džon je pritisnuo EJECT, uzeo kasetu i uredno je vratio u aktn-tašnu.

„Spustio sam joj slušalicu.” Zvučao je kao čovek koji vam opisuje svoj prvi skok padobranom. „Stvarno. Bila je besna, je l’ da? Zar ne misliš da je bilo ozbiljno ljuta?”

„Da.” To je bilo ono što je želeo da čuje, ali ne i ono što sam mislio. Besna, da. Ozbiljno ljuta? Možda ne. Zato što joj na umu nisu bili Metina prebivalište i njeno stanje duha; Rodžet je zvala da bi razgovarala sa mnom. Da mi kaže da misli na mene. Da mi osveži uspomenu na mlataranje kroz vodu sa ranom na glavi iz koje šiklja krv. Da me izbezumi.

I uspela je u tome.

„Na koje to pitanje nisi odgovorio?"

„Ne znam šta je time htela da kaže,” rekao sam, „ali znam zašto sam se usrao čuvši njen glas. Ako možeš da čuvaš tajnu i ako želiš da čuješ.”

„Pred nama je osamnaest milja; pričaj.”

Ispričao sam mu šta je bilo u petak uveče. Nisam pretrpao priču vizijama i paranormalnim fenomenima; pomenuo sam samo Majkla Nunana koji šeta Ulicom i gleda zalazak sunca. Stajao sam pored breze koja se nadvijala nad jezerom i gledao kako sunce zalazi za planine, kada su me zaskočili. Od momenta kada je Devor jurišao na mene u invalidskoj stolici do mog bezbednog povratka na čvrsto tle manje-više sam se držao istine.

Kada sam završio, Džon je neko vreme bio nem. To je jasno pokazivalo koliko se zaprepastio; u normalnim okolnostima je bio ista onakva čegrtaljka kao Ki.

„Pa?” Pitao sam. „Komentari? Pitanja?”

„Podigni kosu da te pogledam iza uva.“

Uradio sam šta je tražio i otkrio veliki flaster i prostranu oteklinu. Džon se nagnuo unapred da prouči ranu kao što se mali dečak koji gleda u ožiljak od tuče svog najboljeg druga na velikom odmoru. „Jebo te," konačno je rekao.

Sad je bio red na mene da ćutim.

„Ta dva matora skota su pokušali da te udave.”

Ništa nisam rekao.

„Pokušali su da te udave zato što si pomagao Meti.”

Sada tek ništa nisam rekao.

„I nikada ih nisi prijavio?”

„Hteo sam,” rekao sam, „i onda sam shvatio da ću ispasti neki kenjkavi drkadžija. Verovatno i lažov.”

„Misliš da Ozgud zna nešto o tome?”

„Da su hteli da me udave? Ne zna ništa. On je samo kurir.”

Još malo tišine, neobične za Džona. Posle nekoliko sekundi je pružio ruku i pipnuo čvorugu na mom potiljku.

„Jao!”

„Izvini.” Pauza. „Gospode. Onda je otišao u Vorington i seo u kadu. Gospode. Majkl, nikada ti ne bih pustio kasetu da sam znao...“ .

„U redu je. Ali ni slučajno nemoj reći Meti. Stavljam kosu preko ušiju da ona ništa ne bi primetila.”

„Da li ćeš joj ikad reći, šta misliš?”

„Možda ću. Jednog dana kada bude mrtav dovoljno dugo da možemo da se smejemo mom kupanju u odelu.”

„To će potrajati," rekao je.

„Da. Moglo bi.”

Neko vreme smo se vozili u tišini. Osećao sam kako se Džon znoji tražeći načina da vratim dan na kolosek slavlja i voleo sam ga zbog toga. Nagnuo se unapred, upalio radio i našao nešto glasno i besno od Guns’n’Roses - dobrodošla u džunglu, ovde je zezanje.

„Žurka do povraćanja,” rekao je. „Je l’ da?”

Iskezio sam se. Glas stare žene se još uvek lepio za mene kao sluz, pa mi nije bilo lako, ali potrudio sam se. „Ako insistiraš,” rekao sam.

„Naravno,” rekao je.

„Džone, ti si dobar momak za jednog advokata.”

„A ti si dobar za jednog pisca.”

Ovog puta je kez na mom licu bio prirodniji i duže se zadržao. Prošli smo znak na kome je pisalo TR-90 i onda je sunce progorelo žegu i preplavilo dan svetlošću. Kao predskazanje boljih vremena koja dolaze, tako mi se činilo dok nisam pogledao na zapad. Tamo iznad planina su se, crni u vedrini, taložili su se olujni oblaci.

DVADESET PETO
POGLAVLJE

Mislim da je za muškarce ljubav fenomen koji sačinjavaju jednaki delovi požude i očaranosti. Žene razumeju očaranost. Požudu samo misle da razumeju. Veoma mali broj njih - možda jedna u dvadeset - uopšte imaju ideju o tome šta je ona zapravo ili koliko duboko seže. To je verovatno bolje za njihov miran san i duševni mir. I uopšte ne govorim o požudi satira i silovatelja i seksualnih manijaka; govorim o požudi obućara i direktora srednjih škola.

Da ne pominjem pisce i advokate.

Ušli smo u Metino dvorište u deset do jedanaest; dok sam parkirao Ševi pored njenog zarđalog starog džipa, vrata prikolice su se otvorila i Meti je izašla na stepenice. Zadržao sam dah, a pored mene je Džon zadržao svoj.

Ona je verovatno bila najlepša mlada žena koju sam ikada u životu video, dok je stajala tamo u njenom ružičastom kompletu; šorcu i majici do struka. Šorc je bio dovoljno dug da ne bude jeftin (tako kaže moja majka) ali dovoljno kratak da bude provokativan. Majica je imala bretelice koje su se vezivale u mlitave mašne na ramenima i pokazivala taman toliko da možeš da maštaš. Kosa joj je padala na ramena. Smešila se i mahala. Pomislio sam, uspela je - odvedi je u trpezariju kantri-klaba sada, takvu kakva je i svi ostali će biti zasenjeni.

„O, bože,” rekao je Džon. U njegovom glasu je bilo neke vrste smetene čežnje. „Sve to i kesa čipsa.”

„Da,” rekao sam. „Vrati oči na mesto, druže.”

Rukama je napravio pokret kao da upravo to čini. Džordž je u međuvremenu uparkirao svoju Altimu pored nas.

„Hajde,” rekao sam, otvarajući vrata. „Vreme je za žurku.”

„Ne smem da je dodirnem, Majk. Istopiću se.”

„’Ajde, moronu.”

Meti je sišla niz stepenice i prošla poreci saksije sa paradajzom Ki je bila iza nje obučena u kompletič sličan majčinom, samo što je bio tamno zelene boje. Ponovo je dobila napad stidljivosti; držala se jednom rukom čvrsto za Metinu nogu i sisala je palac.

„Stigli su dečaci! Stigli su dečaci!” Meti je vikala, smejući se i bacila mi se u naručje. Zagrlio sam je i poljubio u obraz. Onda je prešla na Džona pročitala natpis na majici, aplaudirala i zagrlila ga. Zagrlio je poprilično čvrsto, ako se uzme u obzir da je on onaj što će da se istopi, pomislio sam, podigavši je u vazduh i njišući je u krug dok mu se ona držala oko vrata i smejala.

„Bogata devojka, bogata devojka, bogata devojka!” Džon je izvikivao i spustio je dole na đonove od plute na njenim belim cipelama.

„Slobodna devojka, slobodna devojka, slobodna devojka!” Uzviknula je ona. „Dođavola s bogatstvom!” Pre nego što je mogao da joj odgovori, poljubila ga je jako u usta. Podigao je ruke da je zagrli, ali se ona odmakla pre nego što je stigao da je obujmi. Okrenula se ka Romiju i Džordžu, koji su stajali jedan pored drugog i izgledali kao dva tipa koji žele da objasne nešto o Jehovinim svedocima.

Prišao sam korak bliže, u nameri da obavim upoznavanje, ali se Džon pobrinuo za to, a jedna njegova ruka je konačno uspela da izvrši zadatak - priljubila se oko njenog struka dok je vodio ka njima.

U međuvremenu je mala ruka kliznula u moju. Pogledao sam dole i video kako me Ki gleda. Lišće joj je bilo ozbiljno i bledo i u dlaku onako lepo kao majčino. Njena plava kosa, sveže oprana i sjajna je bila vezana na potiljku plišanom gumicom.

„Valjda me sad frižader-ljudi više ne vole,” rekla je. Smeh i bezbrižnost su nestali; bar na trenutak. Činilo se da je na rubu suza. „Moja slova su otišla pa-pa.”

Podigao sam je i stavio u pregib ruke kao onog dana kada sam je sreo dok je šetala na sred šezdeset osmice u kupaćem kostimu. Poljubio sam je u čelo, pa onda u vrh nosa. Koža joj je bila kao savršena svila. „Znam,” rekao sam. „Kupiću ti još.”

„Obećavaš?” Sumnjičave plave oči su se zaustavile na mojima.

„Obećavam. I naučiću te specijalne reči kao što su zigot i psihosomatski. Znam mnogo specijalnih reči.”

„Koliko?”

„Sto osamdeset.”

Grom je zaparao zapadom. Nije bio glasniji nego ranije, ali je zvučao nekako usredsređeno. Kajrine oči su skrenule u tom pravcu, a onda su se vratile mojima. „Bojim se, Majk.”

„Bojiš se? Čega?”

„Čega, ne znam. Tete u Metinoj haljini. Ljudi koje smo videli.” Onda je pogledala preko mog ramena. „Evo je mamica." Čuo sam mnoge glumice kako izgovaraju rečenicu Nemoj pred decom potpuno istim tonom. Ki se migoljila u mom naručju. „Spusti me.”

Spustio sam je. Meti, Džon, Romi i Džordž su prišli da nam se pridruže. Ki je otrčala do Meti, koja je podigla i onda nas prostrelila pogledom kao general dok vrši smotru svojih trupa.

„Doneo si pivo?” Pitala me je.

„A-ha. Gajbu Bada i tuce konzervi sa sokovima. Plus limunada.”

„Bravo. Gospodine Kenedi..."

„Džordž, gos-đo.”

„Onda, Džordže. A ako mi opet kažeš gos-đo, zalepiću te preko nosa. Ja sam Meti. Da li bi se odvezao do Lejkvju samoposluge - pokazala je prstom samoposlugu na šezdeset osmici, oko pola milje od nas - „i doneo kesu leda?”

„Naravno.”

„Gospodine Bisonet..."

„Romi.”

„Tamo levo iza prikolice je mala bašta, Romi. Možeš li da pronađeš par lepih glavica zelene salate?”

„Mislim da ću uspeti.”

„Džone, hajde da stavimo meso u frižider. A ti, Majkl...” pokazala je prstom roštilj. „Briketi su samozapaljivi - samo baci šibicu i skloni se u stranu. Na dužnost!”

„Aj, aj, milostiva gospođo,: rekao sam i pao na kolena pred njom. To je konačno izmamilo kikot od Ki.

Smejući se, Meti me je uzela za ruku i povukla me na noge. „Hajde, sir Galahade,” rekla je. „Pašće kiša. Kada počne, hoću da budem unutra, bezbedna i toliko sita da ne mogu da mrdnem.”

U gradu žurke počinju pozdravljanjem na vratima, sakupljanjem kaputa i onim čuknutim ljubljenjem vazduha (kada se uopšte počelo sa tom socijalnom uvrnutošću?). U provinciji počinju deljenjem dužnosti. Ti dodaj, ti nosi, pronađi stvari kao što su mašice i rukavice za rernu. Domaćica regrutuje par ljudi da pomere sto za piknik, onda odluči da je u stvari pre bilo bolje i zamoli ih da ga vrate gde je i bio. U određenom trenutku shvatiš kako se odlično zabavljaš.

Nagomilao sam brikete dok nisu počeli da liče na piramidu sagrađenu na kesi i onda ih pomazio šibicom. Buknuli su zadovoljavajuće i odmakao sam se, brišući podlakticom čelo. Svežina je možda stizala, ali zasigurno još uvek nije bila iza ćoška. Sunce je peklo i dan je prerastao iz mutnog u blještav, a olujni oblaci od crnog satena su ipak nastavili da se slažu na zapadu. Izgledao je kao da je noći pukao kapilar tamo na nebu.

„Majk?”

Okrenuo sam se ka Kajri. „Molim, dušo?”

„Hoćeš li ti da me čuvaš?”

„Da,” rekao sam bez trunke oklevanja.

Na trenutak je nešto u mom odgovoru - možda u spremnosti sa kojom je izrečen - izgleda zabrinulo. Onda se nasmešila. „Dobro,” rekla je. „Gledaj, evo ga ledonja!”

Džordž se vratio iz samoposluge. Parkirao se i izašao iz kola. Odšetao sam do tamo sa Kajrom, držeći je za ruku i njišući je, posesivno napred-nazad. Romi je pošao sa nama, žonglirajući sa tri glavice zelene salate - mislim da nije predstavljao neku pretnju onom momku koji je opčinio Ki u parku ono veče.

Džordž je otvorio Altimin gepek i izvadio dve kese leda. „Radnja je bila zatvorena,” rekao je. „Na vratima je pisalo da će ponovo otvoriti u pet popodne. Nisam mogao toliko da čekam pa sam uzeo led i tutnuo pare kroz prorez za poštu.”

Zatvorili su zbog sahrane Rojsa Merila, naravno. Odustali su od celodnevnog pazara na vrhuncu turističke sezone da bi ispratili starca. Bilo je na neki način dirljivo. Mislio sam da je i pomalo jezivo.

„Mogu li je da nosim led?” pitala je Kajra.

„Možeš, ali nemoj da se friziraš,” rekao je Džordž i pažljivo stavio kesu leda od dve i po kile u Kajrine ispružene ruke.

„Friziraš,” rekla je Kajra, kikoćući se. Krenula je ka prikolici iz koje je upravo izlazila Meti. Džon je išao iza nje i gledao je kao ranjeni pas. „Mamice! Gledaj! Friziram!”

Uzeo sam drugu kesu. „Znam da je frižider za led napolju, ali zar nije pod katancem?”

„Ja sam u odličnim odnosima sa većinom katanaca,” rekao je Džordž.

„A, tako.”

„Majk! Hvataj!” Džon mi je bacio crveni frizbi. Leteo je ka meni, ali previše visoko. Skočio sam, uhvatio ga i odjednom mi se u misli vratio Devor: Šta je s tobom, Rodžet? Nikada nisi bacala kao devojčica. Drž’ ga!

Spustio sam pogled i video kako me Ki gleda. „Ne razmišljaj o tužnim stvarima,” rekla je.

Nasmešio sam se i bacio joj frizbi. „Važi, nema tužnih stvari. Hajde, dušo. Baci mami. Da vidimo da li umeš.”

Uzvratila mi je osmeh, okrenula se i brzo i precizno zarotirala frizbi ka svojoj majci - bacila je tako jako da se Meti jedva izvukla da ne zabrlja. Kajra Devor je mogla biti svašta, ali je u svakom slučaju bila šampion frizbija u razvoju.

Meti je dodala frizbi Džordžu, koji se okrenuo, a peševi njegovog smešnog braon sakoa su lepršali i uhvatio ga okrenut leđima. Meti se nasmejala i aplaudirala dok joj je šav majice flertovao sa pupkom.

„Hvalisavac!” Džon je viknuo sa stepenica.

„Ljubomora je tako ružna emocija,” rekao je Džordž Romiju Bisonetu i bacio mu frizbi. Romi ga je zavrteo do Džona, ali preširoko, pa je lupio u zid prikolice. Dok je Džon žurio dole niz stepenice da ga dohvati, Meti se okrenula ka meni. „Moj CD-plejer je na stočiću u dnevnoj sobi, a tu su i CD-ovi. Većina njih je prilično stara, ali - muzika je muzika. Hoćeš li da ih izneseš?”

„Sigurno.”

Otišao sam unutra, bez obira na tri uključena ventilatora koji su radili prekovremeno, postavljeni na strateška mesta. Pogledao sam u ružni, jeftini nameštaj i Metine veoma plemenite napore da doda nešto stila: reprodukcija Van Gogove slike koja ne bi trebalo da se uklapa u kuhinju prikolice, ali jeste, Sokoli Edvarda Hopera iznad sofe, batik-zavese kojima bi se Džo smejala. Sve to je odisalo hrabrošću zbog koje sam se rastužio i ponovo razbesneo na Devora. Živ ili mrtav, rado bih ga šutnuo u dupe.

Otišao sam u dnevnu sobu i video novi roman Meri Higins Klard na stočiću sa bukmarkom koji je virio iz nje. Pored su na gomili stajale trake za kosu za devojčice - nešto u vezi s njima mi je bilo poznato, iako nisam mogao da se setim da sam ikada video Ki da ih nosi. Stajao sam tu još trenutak, mršteći se, a onda sam zgrabio plejer i CD-ove i izašao napolje. „Hej, momci,” rekao sam. „Stiže muzika.”

Bio sam dobro dok nije počela da igra. Ne znam da li to vama nešto znači - meni znači mnogo. Bio sam sasvim dobro dok nije počela da igra. Posle toga sam bio izgubljen.

Otišli smo iza kuće da igramo frizbi, delimično da ne bi nervirali eventualne lokalce koji su krenuli na sahranu našim glupiranjem i veselošću, a uglavnom zato što je Metino dvorište iza prikolice bilo odlično mesto za igru - ravno zemljište i niska trava. Posle nekoliko promašaja Meti je zbacila svoje cipele za izlazak, otabala bosa u kuću i vratila se u patikama. Posle toga je bila mnogo bolja.

Dobacivali smo se frizbijem, naglas vređali jedni druge, pili pivo i neprekidno se smejali. Ki nije bila neki hvatač, ali je imala fenomenalnu ruku za dete od tri godine i igrala je sa zadovoljstvom. Romi je stavio CD-plejer na zadnje stepenice prikolice i iz njega je pokuljala muzika iz osamdesetih i ranih devedesetih: U2, Tirs for firs, Juritmiks, A-ha, Bengls, Melisa Eteridž, Hjui Luis... Činilo mi se da znam svaku pesmu, svaki rif.

Znojili smo se i trčali na podnevnom suncu. Gledali smo Metine duge, pocrnele noge i slušali Kajrin veseo smeh. U jednom trenutku Romi Bisonet je pao na leđa, pa mu je iz džepova ispala sva sitnina a Džon se smejalo toliko da je morao da sedne. Suze su mu curile iz očiju. Ki je dotrčala i pala u njegovo nepripremljeno krilo. Džon je naprasno prestao da se smeje. „Uuuf!” uzviknuo je, gledajući me sjajnim, povređenim pogledom dok su njegova nagnječena jaja verovatno pokušavala da se povuku u sebe.

„Kajro Devor!” uzviknula je Meti, gledajući u Džona zabrinuto.

„Srušila sam mog kvotermeka,” rekla je Ki ponosno.

Džon joj se kilavo osmehnuo i zateturao se ustajući. „Da,” rekao je. „Jesi. A sudija za ovo sudi penal.”

„Kako si, čoveče?” pitao je Džordž. Izgledao je zabrinuto, ali mu je smeh provirivao iz glasa.

„Dobro sam,” rekao je Džon i bacio mu frizbi. Sporo je zaklepetao preko dvorišta. „’Ajde, baci. Da vidimo šta umeš.”

Grmljavina je zaparala nebo glasnije, ali su crni oblaci još uvek bili zapadno od nas; nebo, prepuno vlage, iznad je ostalo bezopasno plavo. Iznad roštilja je vazduh treperio od vreline; još malo pa će biti vreme za Džonove njujorške stejkove. Frizbi je i dalje leteo, crven na zelenoj pozadini drveća i trave i plavom nebu. I dalje sam osećao požudu, ali je sve i dalje bilo u redu - muškarci su požudni svugde po svetu i skoro sve vreme, pa se ne tope glečeri. Ali onda je počela da igra i sve se promenilo.

Počela je neka stara pesma Don Henlija, ona sa žestokim gitarskim rifom.

„Jao, obožavam ovu stvar,” uzviknula je Meti. Frizbi je doleteo do nje. Uhvatila ga je, ispustila, stala na njega kao da je vreli zrak crvenog svetla na bini disko-kluba i počela da se njiše. Stavila je ruke prvo iza vrata, a onda na kukove, pa iza leđa. Igrala je na prstima stojeći na frizbiju. Igrala je ne pomerajući se. Igrala je kao što kažu u onoj pesmi - kao talas u okeanu.

„Vlada je ozvučila muško veče
u lokalnom disku,
a sve što ona želi je da igra, igra...
Da bi sprečila momke da prodaju
svo oružje koje mogu da iskamče,
a sve što ona želi je da igra, sve što želi je da igra.

Žene su seksi kada igraju - neverovatno seksi - ali nisam na to reagovao, niti sam na takav način reagovao. Mogao sam da se izborim sa požudom, ali ovo je bilo više od požude i tu se ništa nije moglo učiniti.

To je posisalo sav dah iz mene i ostavilo me njoj na milost i nemilost. U tom trenutku je bila nešto najlepše što sam ikada video, ne samo lepa žena u šorcu i kratkoj majici koja igra na frizbiju, već Venera koja se rađa. Bila je sve ono što sam propustio tokom protekle četiri godine, kada sam bio toliko loše da nisam ni znao da nešto propuštam. Potpuno me je razoružala. Razlika u godinama više nije bila bitna. Ako su ljudi mislili da mi je jezik isplažen i kada su mi usta zatvorena, neka ih. Izgubio sam dostojanstvo, ponos, svest o sebi, pa neka. Četiri godine usamljenosti su me naučile da se mogu izgubiti i mnogo važnije stvari.

Koliko dugo je tako stajala, igrajući? Ne znam. Verovatno ne dugo, ni minut, a onda je shvatila da je gledamo, sleđeni - jer su u određenoj meri svi videli ono što i ja i osetili isto. Tokom tog minuta ili već koliko je trajalo, mislim da nijedan od nas nije mnogo koristio kiseonik.

Sišla je sa frizbija, smejući se i crveneći u isto vreme, zbunjena ali joj nije bilo preterano neprijatno. „Izvinite,” rekla je. „Samo... samo mnogo volim tu pesmu.”

„Sve što želi je da igra,” rekao je Romi.

„Da, ponekad samo to želi,” rekla je Meti i pocrvenela još više. „Izvinite, moram u toalet.” Bacila mi je frizbi i otrčala u prikolicu.

Udahnuo sam duboko, pokušavajući da se vratim u stvarnost i video kako Džon radi istu stvar. Džordž Kenedi je izgledao blago zapanjeno, kao da mu je uvalio blagi sedativ koji je sada počeo da deluje.

Grmljavina. Ovog puta je bila blizu.

Frljnuo sam frizbi Romiju. „Šta misliš?”

„Mislim da sam se zaljubio,” Rekao je, a onda se prekoreo u sebi - to mu se videlo u očima. „A mislim i da treba baciti one kotlete na roštilj ako želimo da jedemo napolju. Hoćeš da mi pomogneš?”

„Naravno.”

„I ja ću,” rekao je Džon.

Otišli smo do prikolice, ostavivši Kajru i Džordža da se dobacuju.

Kajra je pitala Džordža da li je ikada uhvatio neke kriminalce. U kuhinji je Meti stajala pored frižidera i slagala kotlete na poslužavnik. „Hvala bogu da ste ušli. Već sam htela da odustanem i prožderem jednu ovako živu. Ovo je nešto najlepše što sam ikada videla.”

„Ti si nešto najlepše što sam ja ikada video,” rekao je Džon. Iako je bio potpuno iskren, ona mu je uputila zbunjen i pomalo smeten osmeh. Dodao sam pravilo na moju listu: nikada ne upućuj kompliment ženi koja u rukama drži nekoliko sirovih kotleta. To izgleda na pali.

„Kakav si roštiljdžija?” pitala me je. „Budi iskren, jer ove su suviše dobre da bi se upropastile.”

„Nisam loš.”

„Dobro, primljen si. Džone, ti pomaži Romi, pomozi mi da napravim salatu.”

„Sa zadovoljstvom.”

Džordž i Ki su došli ispred prikolice i seli u ligetštule kao par starih ortaka u londonskom klubu. Džordž je pričao Ki kako je došao glave Rolfu Nidau i njegovoj bandi u ulici Lisabon 1993. godine.

„Džordže, šta se događa sa tvojim nosom?” pitao je Džon. „Postaje nekako dug.“

„Izvini, zar ne vidiš da razgovaram?” pitao je Džordž.

„Gospodin Kenedi je uhvatio mnogo pokvarenih kriminalaca,” rekla je Kajra. „On je uhvatio Stvarno užasnu bandu i bacio ih u zatvor.”

Da,” rekao sam. „Gospodin Kenedi je takođe dobio Oskara za glavnu ulogu u filmu koji se zove Talični Tom.”

„On je apsolutno u pravu,” rekao je Džordž. Podigao je desnu ruku i prekrstio dva prsta. „Ja i Pol Njumen. Ovakvi smo.”

„Mi imamo njegov sos za špagete ⁵ ,” rekla je Ki mrtva ozbiljna, a Džon je ponovo počeo da se smeje. Nisam to shvatio baš kao i on, ali je smeh zarazan; pogled u Džona je bio dovoljan da se zacenim. Urlali smo kao budale dok smo stavljali kotlete na roštilj. Čudo jedno da nismo ispekli ruke.

„Zašto se smeju?” pitala je Ki Džordža.

„Zato što su budalasti ljudi sa sićušnim mozgovima,” rekao je Džordž. „Sad slušaj, Ki - sve sam ih pohvatao osim Pere Paranoika. Uleteo je u svoj auto, a ja sam u moj. Detalji te trke nisu nešto što treba da čuje mala devojčica..."

Džordž je ipak zabavio detaljima, dok smo Džon i ja stajali cereći se preko Mednog roštilja. „Ovo je sjajno, zar ne?” rekao je Džon, a ja sam klimnuo.

Meti je izašla sa klipovima kukuruza umotanim u aluminijumsku foliju, a Romi je pratio stiskajući u naručju veliku staklenu činiju punu salate i pregovarao sa stepenicama, pokušavajući da vidi gde staje dok je silazio.

Seli smo za baštenski sto, Džordži i Romi s jedne strane, s druge Džon i ja, a između Meti. Ki je sedela na čelu, podignuta na gomilu starih časopisa na ligeštulu. Meti joj je vezala kuhinjsku krpu oko vrata, poniženje na koje je Ki pristala zato što je (a) na sebi imala novu garderobu i (b) kuhinjska krpa nije bila portikla, bar ne tehnički gledano.

Prejeli smo se - salata, kotleti (Džon je bio u pravu, stvarno su bili najbolji na svetu), pečeni kukuruz, torta od jagoda za dezert. Kada smo stigli do torte, olujni oblaci su se već primetno približili, a kroz dvorište je duvao vruć, napet povetarac.

„Meli, ako više nikada ne budem pojeo ovako sjajan ručak, neću se začuditi,” rekao je Romi. „Hvala ti mnogo što si me pozvala.”

„Hvala tebi,” rekla je. Suze su joj bile u očima. Uzela je Džona i mene za ruke. Stisnula ih je. „Hvala vam svima. Da samo znate kako je bilo Ki i meni pre..." Zavrtela je glavom, još jednom stegla je moju i Džonovu ruku i pustila ih. „Ali, sada je gotovo.”

„Pogledajte bebu,” rekao je Džon, smešeći se.

Ki je kliznula duboko u ligeštul i gledala nas zamagljenim pogledom. Skoro sva kosa joj se izvukla iz gumice i ležala u pramenovima na njenim obrazima. Na nosu je imala gromuljicu šlaga i jedno žuto zrno kukuruza na sred brade.

„Bacila sam frizbi šest tona puta,” rekla je Kajra. Govorila je odsutnim, zvaničnim tonom. „Umorila se.”

Meti je ustala. Stavio sam joj ruku na rame. „Je l’ mogu ja?”

Klimnula je, smešeći se. „Ako želiš.”

Podigao sam Kajru i odneo je okolo do stepenica. Ponovo se čuo grom, dugo, nisko štektanje koje je zvučalo kao preteče režanje psa. Pogledao sam gore u oblake koji se prikradaju i tada mi je neko kretanje na putu privuklo pažnju. To je bio plavi automobil koji je išao na zapad putem pored Osinjeg brda, ka jezeru. Zapravo je jedini razlog što sam ga primetio to što je na njemu bila zalepljena jedna od onih glupavih nalepnica iz Vilidž kafea: SIRENA NE RADI - OBRATI PAŽNJU NA PRST.

Odneo sam Ki uz stepenice unutra, okrećući se postrance u vratima da ne udari glavu. „Čuvaj me,” rekla je, već utonula u san. Smrzao sam se zbog tuge u njenom glasu. Kao da je znala da zahteva nemoguće. „Čuvaj me, ja sam mala, mama kaže da sam ja malecki čovek.”

„Čuvaću te,” rekao sam i ponovo poljubio ono svilenkasto mesto između njenih očiju. „Ne brini Ki, spavaj.”

Odneo sam je u sobu i stavio je u krevet. Tada je već pala u komu. Obrisao sam joj šlag sa nosa i skinuo zrno kukuruza sa njene brade. Pogledao sam na sat i video da je deset do dva. Sada se već skupljaju u baptističkoj crkvi. Bil Din nosi sivu kravatu. Badi Dželison šešir. Stajao je s nekim ljudima i pušio iza crkve dok ne počne služba.

Okrenuo sam se. Meti je stajala na vratima. „Majk,” rekla je. „Dođi ovamo, molim te.”

Prišao sam joj. Ovoga puta nije bilo tkanine između mojih ruku i njenog struka. Koža joj je bila topla i svilena kao Kajrina. Pogledala je u mene, razdvojenih usana. Pomerila je kukove ka meni i kada je osetila čvrstinu tamo dole, pribila se još jače.

„Majk,” rekla je još jednom.

Zatvorio sam oči. Osećao sam se kao neko ko je upravo došao do vrata osvetljene sobe pune ljudi u kojoj su se svi smejali i pričali. I igrali. Zato što je to stvarno ponekad sve što želimo.

Hoću da uđem, pomislio sam. To je ono što želim, sve što želim. Pusti me da radim to što želim. Pusti me...“

Shvatio sam da to govorim naglas, šapućući joj brzo na uvo dok sam je držao rukama koje su klizile niz njena leđa, dok su moji prsti tražili njenu kičmu, dodirivali joj plećke i obilazile do njenih grudi.

„Da,” rekla je. „To oboje želimo. Da. To je super.”

Polako je podigla palčeve i obrisala vlažna mesta pod mojim očima. Odmakao sam se od nje. „Ključ.

Nasmešila se. „Znaš gde je.”

„Doći ću večeras.”

„Dobro.”

„Bio sam..." Morao sam da pročistim grlo. Pogledao sam u Kajru, koja je bila u dubokom snu. „Bio sam usamljen. Mislim da to nisam ni znao.”

„I ja. A znala sam za oboje. Poljubac, molim.”

Poljubio sam je. Mislim da su nam se dotakli jezici, ali nisam siguran. Ono čega se najjasnije sećam je bila njena životnost. Kao da se čigra lagano vrtela u mom naručju.

„Hej!" pozvao je Džon, a mi smo se razdvojili. „Hoćete li vas dvoje malo da nam pomognete? Počeće kiša!”

„Hvala ti što si se konačno odlučio,” rekla je tihim glasom. Okrenula se i požurila kroz uzak hodnik prikolice. Kada mi se sledeći put obratila, mislim da nije znala ni sa kim razgovara, ni gde je. Kada mi se sledeći put obratila, umirala je.

„Probudićeš bebu,” čuo sam da kaže Džonu, koji je odgovorio: „O, izvini, izvini.”

Stajao sam tu gde sam još trenutak, povraćajući dah, pa sam ušao u kupatilo i pljusnuo lice hladnom vodom. Sećam se da sam video plavog plastičnog kita u kadi, kada sam se okrenuo da uzmem peškir. Sećam se da sam pomislio da iz otvora na njegovoj glavi verovatno izlaze mehurići i čak se sećam da sam dobio ideju za dečju priču o kitu. Da li bi se zvao Vili? Ne, suviše otrcano. Vilhelm, e, to - to je zvučalo potpuno - i monumentalno i zabavno. Kit Vilhelm.

Sećam se treska groma. Sećam se koliko sam bio srećan, kada sam konačno doneo odluku i radovao se noći. Sećam se žamora muških glasova i Meti koja im je govorila gde šta da stave. Onda su svi ponovo izašli napolje.

Pogledao sam dole i video da moja oteklina splašnjava. Sećam se kako sam razmišljao o tome da nema ničeg smešnijeg od seksualno uzbuđenog muškarca i kako sam to pomislio i ranije, možda u snu Izašao sam iz kupatila, pogledao još jednom Kajru - prevrnula se na stranu, čvrsto spavajući - i onda krenuo niz hodnik. Jedva da sam stigao u dnevnu sobu kada je napolju prasnuo pucanj. Nisam taj zvuk pomešao sa gromom. Na trenutak su mi misli posegle za auspuhom nekog klinca sa budženim autom, a onda sam shvatio. Deo mene je očekivao da će se to desiti... ali je očekivao duhove, a ne pucnjavu. Fatalni propust.

Čulo se brzo pa!pa!pa! automatskog pištolja - devetomilimetarskog, posle su utvrdili. Meti je vrisnula - oštar, razarajući vrisak mi je sledio krv u žilama. Čuo sam Džona koji je uzviknuo od bola i Džordža Kenedija koji urla; „Dole, dole! Za boga miloga, bacite je dole!”

Nešto je udarilo po prikolici kao nalet grada - larma heftajućih zvukova koji su se kretali sa zapada na istok. Nešto je rascepilo vazduh pred mojim očima - čuo sam ga. Onda neki skoro muzikalan zvuk, kao da puca žica na gitari - sproingggg. Činija za salatu koju je neko od njih malopre ostavio na kuhinjskom stolu se razletela.

Otrčao sam do vrata i poleteo niz stepenice. Video sam prevrnuti roštilj i gomilice žara koje su već palile suvu travu. Video sam Romija Bisoneta kako sedi sa ispruženim nogama i blentavo gleda u svoj članak, natopljen krvlju. Meti je puzala na rukama i nogama pored roštilja sa kosom preko lica - kao da je htela da skupi vrelo ugljevlje dok ne napravi neku ozbiljniju štetu. Džon se teturao ka meni, ispružene šake. Ruka mu je bila natopljena krvlju.

I video sam auto koji je prošao nešto ranije - neupadljiv, sa šaljivom nalepnicom. Otišao je uz put - odlučili su da prođu da bi proverili šta radimo - pa se okrenuo i vratio nazad. Strelac je još uvek sedeo nagnut kroz suvozački prozor. Mogao sam da vidim kratko oružje obavijeno dimom u njegovim rukama. S njega je visio redenik. Crte lica su bile plava praznina sa očima - nosio je provalničku masku.

Iznad nas se oglasio grom dugim, uznemirujućim urlikom.

Džordž Kenedi je ne žureći išao do kola, šutirajući užareno ugljevlje koje mu se našlo na putu, ne obazirući se na tamno crvenu mrlju koja se širila na njegovoj butini, posežući iza leđa, ne žureći čak ni kada se strelac približio i viknuo „’sad, sad, sad!” vozaču, koji je takođe nosio plavu masku i čak i pre nego što sam ugledao pištolj u njegovoj ruci znao sam zašto nije hteo da skine svoj apsurdni Seljo Kravar sako, zašto je u njemu igrao frizbi.

Plavi automobil se (ispostavilo se da je to ford iz 1987. registrovan na gospođu Donju Belivo iz Oburna, krađa prijavljena prethodnog dana) popeo na ivicu puta i nastavio dalje. Sada je ubrzao, pljujući suvu mrku prašinu iz zadnjih točkova, zaškripao gumama i odbacio Metino poštansko sanduče daleko niz put.

Džordž i dalje nije žurio. Sklopio je šake, držeći pištolj desnom i umirujući ga levom. Istisnuo je pet preciznih pucnjeva. Prva dva su otišla u gepek - video sam rupe. Treći je uništio zadnji prozor forda koji se udaljavao i čuo sam nečiji bolni vrisak. Četvrti ne znam gde je otišao. Peti je razneo levu zadnju gumu. Ford se zaneo na tu stranu. Vozač je umalo uspeo da ga smiri, a onda je sasvim izgubio kontrolu. Auto je uleteo u jarak petnaest metara iza Metine prikolice i prevrnuo se na stranu. Čulo se šuštanje i gepek forda je bio okružen plamenom. Jedan od Džordžovih hitaca mora da je pogodio rezervoar. Strelac je pokušao da se izvuče kroz prozor.

„Ki... uzmi Ki... odnesi je... negde...” Hrapav šapat.

Meti je puzala ka meni. Jedna strana njene glave - desna strana - je još uvek izgledala kako treba, ali je leva bila ruinirana. Jedno izbezumljeno plavo oko je virilo kroz pramenove krvave kose. Komadići lobanje su prljali njeno pocrnelo rame kao parčići polomljene keramike. Kako bih voleo da mogu da vam kažem da se ničega ne sećam, kako bih voleo da postoji neko ko će vam reći da je Majkl Nunan umro pre nego što je to video, ali ne mogu. Avaj je reč za to iz ukrštenica, reč na četiri slova koja opisuje veliku tugu.

„Ki... Majk, uzmi Ki...”

Kleknuo sam i obujmio je rukama. Branila se. Bila je mlada i jaka i plakala je za svojom kćeri, htela je da ode do nje i da je zaštiti i odvede je negde gde će biti bezbedna, čak i dok joj je siva materija curila kroz urušen zid lobanje.

„Meti, u redu je,” rekao sam. Tamo dole u baptističkoj crkvi, na drugom kraju zone u kojoj sam bio, pevali su crkvene himne... ali su njihove oči bile prazne kao i oko koje je sada virilo u mene kroz zamršenu krvavu kosu. „Meti, stani, odmori se, u redu je."

„Ki... uzmi Ki... ne daj im da...”

„Neće je povrediti, Meti, obećavam.”

Sasuljala se niz mene, klizava kao riba i vrisnula ime svoje kćeri pruživši krvave ruke ka prikolici. Ružičasti šorc i majica su postali tamno crveni. Krv je prsnula na travu dok se cimala i otimala. Dole iz jarka se čula grlena eksplozija fordovog rezervoara. Crni dim se dizao u crno nebo. Grmljavina je tutnjala dugo i glasno, kao da nebo govori - Hoćete buku? A? Daću vam ja buku!

„Kaži da je Meti dobro, Majk!” Džon je vikao drhtavim glasom. „O pobogu, reci da je...“

Pao je na kolena pored mene, oči su mu vrludale sve dok se nije videlo ništa osim beonjača. Posegnuo je za mnom, zgrabio me za rame, a onda Pocepao skoro pola moje jebene majice kada je izgubio bitku sa nesvesticom i pao pored Meti. Zgrušana bela masa je penila iz jednog kraja njegovih usta. Pet metara dalje, blizu prevrnutog roštilja Romi je pokušavao da ustane, stiskajući zube od bola. Džordž je stajao na sred puta, puneći pištolj iz torbice koju je nosio u džepu sakoa i gledao kako se strelac migolji kroz prozor prevrnutog automobila pre nego što ga zahvati plamen. Cela desna nogavica Džordžovih pantalona je sada bila crvena. Preživeće, ali nikada više neće nositi to odelo, pomislio sam.

Držao sam Meti. Spustio sam lice na njeno, pribio usne uz ono njeno uvo koje je još uvek bilo tu i rekao: „Kajra je dobro. Spava. Dobro je, obećavam.”

Meti je izgleda razumela. Prestala je da se pribija uz mene i srušila se na travu, drhteći celim telom. „Ki...Ki...” To je poslednje što je izgovorila na ovom svetu. Jednu ruku je naslepo ispružila, zgrabila i stegla busen trave i iščupala ga.

„Ovamo,” čuo sam Džordža, „dođi ovamo, mamu ti jebem, da ti nije palo napamet da mi okreneš leđa.”

„Kako je?” Romi je pitao, skakućući na jednoj nozi ka nama. I, pre nego što sam stigao da odgovorim: „O Isuse. Sveta Marijo majko božja, moli se za nas grešnike sada i u času smrti naše. Blagosloven bio plod tvoje utrobe, Isus. O bezgrešna Marijo, moli se za nas što se obraćamo tebi za pomoć. O ne, Majk, ne.” Počeo je ponovo, ovog puta na luistonskom uličnom francuskom, onom što ga starci zovu „la parle.“

„Prekini,” rekao sam i ućutao je. Kao da je samo čekao da mu se naredi. „Idi unutra i proveri šta je sa Kajrom. Je l’ možeš?”

„Da.” Krenuo je ka prikolici, pridržavajući nogu i zanoseći se. Svako zanošenje je mamilo piskav vrisak bola, ali je nekako istrajavao. Osećao sam miris sagorelog busenja. Osećao sam miris električne kiše u vetru koji se pojačavao. A pod rukama sam osećao kako lagano vrtenje čigre usporava dok je umirala.

Prevrnuo sam je, uzeo u naručje i ljuljao je napred-nazad. U baptističkoj crkvi su sada čitali psalm broj 139 za Rojsa: Ako kažem, sigurno će me mrak prekriti, čak i ako je noć svetla. Sveštenik je čitao, a Marsovci su slušali. Njihao sam je napred-nazad u naručju pod crnim olujnim oblacima. Te noći je trebalo da joj dođem, da uzmem ključ ispod saksije i uđem kod nje. Igrala je na prstima u belim patikama na crvenom frizbiju, igrala je kao talas na okeanu, a sada je umirala na mojim rukama dok je trava gorela u malim gomilicama, a čovek koji je voleo koliko i ja ležao u nesvesti pored nje, ruke crvene od krvi sve od koščatog, pegavog zgloba, u majici na kojoj piše MI SMO ŠAMPIONI.

„Meti,” rekao sam. „Meti, Meti, Meti.” Ljuljao sam je i prešao joj rukom preko čela, čija je desna strana bila čudesno čista od krvi koja je natapala.

Kosa joj je pala preko raznesene leve strane lica. „Meti,” rekao sam. „Meti, Meti, o, Meti.”

Munja je bljesnula - prvi udar koji sam video. Upalila je zapadno nebo svetlo plavim lukom. Meti je snažno zadrhtala u mojim rukama - od vrata do nožnih prstiju je drhtala. Usne su joj se stegle. Čelo joj se namreškalo, kao da se koncentriše. Podigla je ruku, kao da je htela da me zgrabi za vrat, kao što čovek koji pada niz liticu grabi bilo šta što bi ga zadržalo trenutak duže. Onda je pala i mlitavo ležala na travi, dlanom na gore. Još jednom se zatresla - celom svojoj krhkom težinom je drhtala u mom naručju - i onda se umirila.

DVADESET ŠESTO
POGLAVLJE

Posle toga sam uglavnom bio u zoni. Par puta sam se prenuo - onda kada je onaj isprecrtavani delić nealogije ispao iz jednog od mojih starih blokova za beleške, na primer - ali su te pauze bile kratke. Na neki način je to bilo kao moj san o Meti, Džo i Sari; na neki način je to ličilo na užasnu groznicu koju sam imao kao dete, kada sam umalo umro od boginja; a uglavnom je ličilo samo na sebe. Bio sam u zoni. Osećao sam je. Voleo bih da nisam bio.

Džordž je prišao terajući čoveka sa plavom maskom ispred sebe. Džordž je sada hramao i to jako. Smrdelo je na vrelo ulje i benzin i nagorele gume. „Je l’ mrtva?” Pitao je Džordž. „Meti?”

„Da.”

„Džon?”

„Ne znam,” rekao sam, a Džon se onda zgrčio i zastenjao. Bio je živ, ali je bilo mnogo krvi.

„Majk, slušaj,” počeo je Džordž, ali se iz zapaljenih kola u jarku začuo užasan vrisak. To je bio vozač. Kuvao se tamo. Strelac je krenuo u tom pravcu i Džordž je podigao pištolj. „Pomeri se i ubiću te.”

„Ne možete da ga ostavite da umre tako,” rekao je maskirani strelac. „Ne možeš ni psa ostaviti da tako umre.”

„Već je mrtav,” rekao je Džordž. „Tim kolima ne možeš prići na deset metara bez azbestnog odela.” Zanjihao se na nogama. Lice mu je bilo belo kao mrlja od šlaga koju sam obrisao sa Kajrinog nosa. Strelac je krenuo kao da hoće da ga udari i Džordž je podigao pištolj još više. „Kada se sledeći put pomeriš, ne zaustavljaj se,” rekao je Džordž, „zato što ja neću. To ti garantujem. Sada skidaj tu masku.”

„Ne.”

„Dosta mi je jebačine sa tobom. Pozdravi boga.” Džordž je povukao obarač.

Strelac je rekao, „Isuse, " i strgao masku. To je bio Džordž Futmen. Nije neko iznenađenje. Iza njega je vozač ispustio još jedan urlik iz vatrene kugle i onda se utišao. Dizali su se crni stubovi dima. Grmljavina je odjekivala.

„Majk, idi unutra i nađi nešto da ga vežemo,” rekao je Džordž Kenedi. „Držaču ga još minut-dva, ako treba - ali krvarim kao zaklana krmača. Traži traku za kutije. To sranje bi držalo Hudinija.”

Futmen je stajao i gledao u Kenedija, pa u mene i onda opet u Kenesija. Onda je virnuo dole na šezdeset osmicu, koja je bila jezivo prazna. A možda i nije bilo jezivo u tom trenutku, ipak su na vreme najavili oluje. Turisti i sezonci su bili na sigurnom. A lokalci...

Lokalci su... osluškivali. To je najbliže rečeno. Sveštenik je govorio o Rojsu Merilu, o njegovom dugom i plodnom životu, posvećenom domovini i u ratu i u miru, ali ga starci nisu slušali. Slušali su nas, kako nekad kada su se okupljali oko bureta za turšiju u Lejkvju samoposluzi i slušali boks mečeve na radiu.

Bil Din je stezao Ivetin ručni zglob tako jako da su mu se nokti beleli. Bolelo je... ali se nije žalila. Želela je da se drži za nju. Zašto?

„Majk!” Džordžov glas je bio primetno slabiji. „Molim te, čoveče, pomozi mi. Ovaj tip je opasan.”

„Pusti me,” rekao je Futmen. „Bolje bi ti bilo, zar ne misliš?”

„U snovima, pizda ti materina,” rekao je Džordž.

Ustao sam, prošao pored saksije ispod koje je ključ, otišao do stepenica od cementnih blokova. Munja je eksplodirala na nebu, praćena prolamanjem groma.

Unutra u prikolici je za kuhinjskim stolom sedeo Romi. Lice mu je bilo još bleđe od Džordžovog. „Mala je dobro,” rekao je, s mukom cedeči reči. „Ali izgleda kao da se budi... ne mogu više da hodam. Članak mi je totalno sjeban.”

Krenuo sam ka telefonu.

„Ne trudi se,” rekao je Romi. Glas mu je bio hrapav i drhtav. „Pokušao sam. Mrtav. Mora da je oluja udarila i na okolne gradove. Skenjala veze. Bože, celog života me ništa nije ovoliko bolelo.”

Otišao sam do kuhinjskih fioka i otvarao ih jednu po jednu, u potrazi za lepljivom trakom, konopcem za veš, bilo čim. Ako se Kenedi onesvesti od gubitka krvi dok sam unutra, drugi Džordž će uzeti njegov pištolj, ubiti ga, onda ubiti Džona koji leži onesvešćen na oprljenoj travi. Kada sredi njih, ušao bi unutra i ubio mene i Romija. Završio bi s Kajrom.

„Ne bi,” rekao sam. „Nju bi ostavio živu.”

A to bi verovatno bilo gore.

Escajg u prvoj fioci. Kese za zamrzivač, kese za đubre i uredno složeni kuponi za rasprodaje u drugoj. Rukavice za rernu i kuhinjska pomagala u trećoj,..

„Majk, gde je moja Meti?"

Okrenuo sam se, kriv kao čovek uhapšen u mešanju ilegalnih droga. Kajra je stajala u hodniku blizu dnevne sobe s kosom preko obraza rumenih od sna i gumicom oko zgloba na ruci kao narukvicom. Oči su joj bile razrogačene i uplašene. Nisu je probudili pucnji, verovatno ni vrisak njene majke. Ja sam je probudio. Moje misli su je probudile.

U trenutku kada sam to shvatio pokušao sam nekako da ih zaklonim, ali je bilo prekasno. Pročitala me je dovoljno dobro kada sam mislio na Devora i rekla mi da ne razmišljam o tužnim stvarima, a sada je pročitala šta se dogodilo sa njenom majkom pre nego što sam uspeo da je zadržim van mog uma.

Otvorila je usta. Oči su joj se još više razrogačile. Vrisnula je kao da je uhvaćena u zamku i potrčala ka vratima.

„Ne, Kajra, ne!” potrčao sam kroz kuhinju, zamalo se saplevši o Romija (gledao me je sa bledim razumevanjem kao neko ko više nije potpuno svestan) i zgrabio je u pravi čas. Dok sam je hvatao, video sam kako Badi Dželison izlazi iz baptističke crkve kroz sporedna vrata. Ona dvojica koja su pušila sa njim su ga pratila. Sada sam shvatio zašto je Bil držao Ivet tako čvrsto i voleo sam ga zbog toga - voleo sam ih oboje. Nešto ga je teralo da ide sa Badijem i ostalima... ali se Bil nije dao.

Kajra se otimala iz mog naručja, bacajući se na vrata, boreći se za dah i ponovo vrišteći. „Pusti me, hoću da vidim mamu, hoću da vidim mamu, pusti me...“

Pozvao sam je glasom za koji sam znao da će stvarno čuti, glasom kojim sam mogao da dozovem samo nju. Opustila se malo u mojim rukama i okrenula se ka meni. Oči su joj bile ogromne i zbunjene i sjajne od suza. Gledala me je još trenutak i činilo se da je shvatila da ne sme da izađe napolje. Spustio sam je. Samo je tako stajala na trenutak, a onda se odmicala unazad dok joj guza nije dotakla mašinu za pranje sudova. Kliznula je niz njenu glatku belu fasadu na pod. Onda je počela da tuli - najstrašniji zvuci bola koje sam ikada čuo. Potpuno je razumela, vidite. Morao sam da joj pokažem dovoljno da bi ostala unutra, morao sam... a pošto smo zajedno bili u zoni, mogao sam.

Badi i njegovi drugovi su se vozili u pik-apu u ovom pravcu. Na vratima je pisalo BAMM IZGRADNJA.

„Majk!” uzviknuo je Džordž. Zvučalo je kao da paniči. „Moraš da požuriš!”

„Drži se!” viknuo sam. „Drži se, Džordž!”

Meti i ostali su počeli da slažu sudove od ručka pored sudopere i bio sam skoro siguran da je radna površina iznad fioka bila prazna i čista kada sam pojurio za Kajrom. Sada nije. Žuta tegla za šećer je bila prevrnuta.

U šećeru je pisalo:

idi sada

„Keve ti,” promrmljao sam i proverio ostale fioke. Ni trake, ni konopca. Ni jedan jedini par lisica, a u većini dobro opremljenih kuhinja možete pronaći bar dva tri para. Onda sam se setio i pogledao ispod sudopere. Kada sam izašao napolje, naš Džordž se njihao na nogama a Futman ga je gledao sa koncentracijom grabljivice.

„Doneo si traku?” pitao je Džordž Kenedi.

„Ne, nešto bolje,” rekao sam. „Reci mi, Futmene, ko te je platio? Devor ili Vitmorova? Ili ni sam ne znaš?”

„Jebi se,” rekao je.

Držao sam desnu ruku iza leđa. Sada sam pokazao nizbrdo levom i pravio se iznenađen. „Šta to dođavola Ozgud radi? Reci mu da se nosi!”

Futmen je pogledao u tom pravcu - instinktivno - a ja sam ga udario u potiljak čekićem koji sam našao u kutiji sa alatom ispod Metine sudopere. Zvuk je bio užasan, krv koja je počela da prska iz kose je bila užasna, ali najgori je bio osećaj u ruci kada popusti lobanja - sunđerasto urušavanje koje sam osetio kroz dršku čekića u ruci. Pao je kao vreća cementa, a ja sam ispustio čekić, povraćajući.

„Dobro,” rekao je Džordž. „Ružno, ali verovatno najbolje što si mogao da uradiš u ovakvim... ovakvim...”

Nije se sručio kao Futmen - pao je sporije i kontrolisanije, skoro graciozno - ali je bio isto toliko onesvešćen. Podigao sam revolver, pogledao ga i onda ga bacio u šumu preko puta. Pištolj je bio poslednja stvar koja mi je sada trebala; samo bi me uvalio u još veće nevolje.

Još nekoliko ljudi je izašlo iz crkve; kao i puna kola gospođa u crnim haljinama i velovima. Morao sam još više da požurim. Otkopčao sam Džordžove pantalone i skinuo ih. Metak koji ga je stigao u nogu pocepao mu je butinu, ali je rana izgledala kao da se zgrušava. Džonova nadlaktica je bila druga priča - još uvek je ispumpavala krv u zastrašujućim količinama. Skinuo sam mu kaiš i zategao ga iznad rane što sam jače mogao. Onda sam ga ošamario preko lica. Otvorio je oči i buljio u mene s neprepoznavanjem.

„Otvori usta Džone!” Samo je zurio u mene. Nagnuo sam se dok nam se nosevi nisu dodirnuli i zaurlao, „OTVORI USTA! SADA!” Otvorio ih je kao dete kada mu doktor kaže da zine i kaže AAA. Stavio sam mu kraj kaiša između zuba. „Zatvori!” Zatvorio je. „Grizi,” rekao sam. „Čak i ako se onesvestiš, grizi."

Nisam imao vremena da vidim da li je shvatio. Ustao sam i pogledao gore, a ceo svet je postao plavičast. Na trenutak je bilo kao da smo u neonskoj reklami. Gore je bila crna zauzdana reka, koja je ključala i migoljila se kao korpa puna zmija. Nikada nisam video tako zlokobno nebo.

Otrčao sam uz stepenice od cementnih blokova u prikolicu. Romi se zgrbio preko stola sa licem u prekrštenim rukama. Izgledao bi kao vaspitačica koja je rešila da uzme minut odmora da nije bilo slomljene činije i komadića zelene salate u njegovoj kosi. Kajra je i dalje sedela uz mašinu za pranje posuđa, histerično jecajući.

Podigao sam je i shvatio da se upiškila. „Moramo da idemo sad, Ki.”

„Hoću Meti! Hoću mamicu! Hoću moju Meti, uradi da prestane da je boli! Oživi je!”

Požurio sam kroz prikolicu. Na putu ka vratima sam prošao pored stola na kome je bio roman Meri Higins Klark. Opet sam primetio zamršene trake za kosu - trake koje su verovatno isprobane pre žurke i odbačene u korist gumice. Bile su bele sa jarko crvenim ivicama. Lepe. Uzeo sam ih ne zastajući, nabio ih u džep pantalona i premestio Ki na drugu ruku.

„Hoću Meti! Hoću mamu! Hoću da se vrati!” Udarila me je sa obe ruke, pokušavajući da me zaustavi, a onda je ponovo počela da se rita i otima iz mojih ruku. Tukla me je pesnicama u glavu. „Spusti me! Spusti me! Spusti me!”

Ispuštao sam je. Onda je, kada smo izašli na stepenice, naglo prestala da se bori. „Daj mi Strikena! Hoću Strikena!”

U početku nisam imao pojma o čemu priča, pa sam pogledao tamo gde je pokazivala i shvatio. Na stazi nedaleko od saksije sa ključem je ležala plišana igračka iz Mekdonaldsa. Striklend se dugo igrao napolju - svetlo sivo krzno je sada bilo tamno od prašine - ali ako će je igračka smiriti, želeo sam da je uzme. Ovo nije bio momenat za brigu o bacilima i prljavštini. .

„Daću ti Striklenda ako mi obećaš da ćeš zatvoriti oči i držati ih tako dok ti ne kažem. Obećavaš?”

„Obećavam,” rekla je. Drhtala je u mom naručju, a velike, okrugle suza - kao one koje očekujete na ilustracijama bajki, nikada u stvarnom životu - su se pojavile u njenim očima i počele da joj se prosipaju niz obraze. Osetio sam miris nagorele trave i ugljenisanih šnicli. U jednom groznom trenutku sam pomislio da ću povraćati, pa sam se sabrao.

Ki je zatvorila oči. Još dve suze su kanule na moju ruku. Bile su vrele. Ispružila je jednu ruku, kao da traži. Sišao sam niz stepenice, uzeo psa i pokolebao se. Prvo trake, sada pas. Trake su verovatno okej, ali mi se činilo pogrešnim da joj dam psa i dozvolim joj da ga ponese. Činilo se pogrešnim, ali...

To je okej, Irče, šapnuo mi je NLO glas. Ne brini se zbog sive boje. Plišana igračka iz tvog sna je bila crna.

Nisam bio baš sasvim siguran o čemu glas govori i nisam imao vremena o tome da razmišljam. Stavio sam plišanog psa na Kajrinu raširenu ruku. Podigla ga je do lica i poljubila prašnjavo krzno, očiju i dalje zatvorenih.

„Možda Striken može da ozdravi mamu, Majk. Striken je čarobni pas.”

„Samo drži oči zatvorene. Ne otvaraj ih dok ti ne kažem.”

Naslonila je lice na moj vrat. Odneo sam je kroz dvorište do mojih kola. Stavio sam je napred, na suvozačko sedište. Legla je s rukama preko glave i plišanim psom stegnutim u jednoj punačkoj šaci. Rekao sam joj da nastavi da tako leži dole na sedištu. Nije odavala nikakve spoljne znake da me je čula, ali sam znao da jeste.

Morali smo da požurimo jer su stizali starci. Starci su želeli da se ova stvar završi, da reka stigne do mora. A postojalo je samo jedno mesto na koje smo mogli otići, samo jedno mesto na kome možemo biti bezbedni, a to je Nasmejana Sara. Ali morao sam prvo da uradim nešto drugo.

U gepeku sam držao ćebe, staro, ali čisto. Izvadio sam ga, prošao kroz dvorište i prebacio ga preko Meti Devor. Uzvišenje koje se pojavilo kada je ćebe leglo preko nje je bilo bedno malo. Pogledao sam oko sebe i video Džona kako zuri u mene. Oči su mu bile staklaste od šoka, ali mi se ipak učinilo da dolazi sebi. Kaiš je još uvek stajao čvrsto u njegovim zubima; izgledao je kao džanki koji se sprema da se rokne.

„Oo nie moouje,” rekao je - Ovo nije moguće. Tačno sam znao kako se oseća.

„Pomoć će stići za nekoliko minuta. Drži se. Moram da idem.”

„Ge ije?”

Nisam odgovorio. Nije bilo vremena. Zastao sam i izmerio puls Džordžu Kenediju. Spor, ali jak. Pored njega je ležao Futmen u dubokoj nesvesti i nešto nerazumljivo mrmljao. Ni blizu smrti. Mnogo treba da se ubije „tatica". Vetar je oduvao dim iz prevrnutog automobila u mom pravcu i osetio sam pečeno ljudsko meso. Stomak mi se ponovo zgrčio.

Otrčao sam do Ševija, pao za volan i isparkirao se iz dvorišta. Bacio sam još jedan pogled na telo pokriveno ćebetom, na tri smlavljena čoveka, na prikolicu sa nizom crnih rupa od metaka po zidu i otvorenim vratima. Džon se pridigao na zdrav lakat, još uvek pridržavajući kraj kaiša zubima i gledao me sa nerazumevanjem. Munja je tako sjajno bljesnula da sam pokušao da zaštitim oči, mada je ona davno nestala do trenutka kada sam podigao ruku i dan je ponovo bio mračan kao kasni suton.

„Ostani dole, Ki,” rekao sam. „Baš tako kao sad.”

„Ne čujem te,” rekla je glasom tako promuklim i zagrcnutim od suza da sam jedva razaznao reči. „Ki spava sa Strikenom.”

„Važi,” rekao sam. „Dobro.”

Provezao sam se pored forda u plamenu niz brdo, gde sam zaustao kod zarđalog stop znaka izbušenog mecima. Pogedao sam desno i ugledao pik-ap parkiran sa strane. Na njemu je pisalo BAMM IZGRADNJA. Onaj na suvozačkom mestu je Badi Dželison; prepoznao sam ga po kačketu / proveri šta nosi. Veoma lagano i s namerom sam podigao desnu ruku i pokazao im srednji prst. Nijedan od njih nije reagovao i kameni izrazi lica se nisu promenili, ali je pik-ap polako krenuo ka meni. Skrenuo sam na šezdeset osmicu i krenuo ka Nasmejanoj Sari pod crnim nebom.

Dve milje od mesta sa koga se put 42 odvaja i kreće na zapad ka jezeru bio je napušteni ambar na kome su se još uvek razaznavala slova MLEČNA FARMA DONKASTER. Dok smo mu prilazili, cela istočna strana neba je buknula kao ljubičasto beli plik. Uzviknuo sam i oglasila se Ševijeva sirena - sama od sebe, bio sam skoro siguran. Munja je izrasla iz dna tog svetlosnog plika i kao trn ubola ambar. Na trenutak je još uvek bio tu, sijajući kao nešto radioaktivno, a onda se razleteo u svim pravcima. Nikada nisam video nešto ni blizu slično van bioskopa. Prasak groma koji je usledio je zvučao kao bomba. Kajra je vrisnula i skliznula na pod sa suvozačke strane auta sa rukama čvrsto stisnutim preko ušiju. Još uvek je u jednoj čvrsto držala plišanog psa.

Minut kasnije sam prešao Šećerni greben. Put 42 skreće levo sa autoputa negde u dnu severne padine grebena. Sa vrha sam video širok atar TR-90 - šume i polja i štale i farme, čak i mračni odsjaj jezera. Nebo je bilo crno kao ugljena prašina, neprekidno šljašteći unutrašnjim munjama. Vazduh je dobio neku jasnu, oker nijansu. Svaki udisaj je imao ukus piljevine. Topografija koju sam video sa grebena se isticala nekom nadrealnom jasnoćom koju ne mogu da zaboravim. Onaj misteriozni osećaj je ponovo preplavio moje srce i um, taj osećaj da je svet tanak kao koža preko nepoznatih kostiju i mišića.

Pogledao sam u retrovizor i video da su se pik-apu pridružila još dva automobila, jedan je imao tablicu koja počinje slovom X što znači da je osoba na koju je registrovan bila ratni veteran. Kada bih usporio, usporavali su i oni. Kada bih ubrzao, ubrzavali su i oni. Ipak sam sumnjao da će nas pratiti kada skrenemo na put 42.

„Ki? Kako si?”

„’Pavam,” rekla je iz podnožja.

„Dobro,” rekao sam i krenuo nizbrdo.

Tek sam ugledao crvene mačje oči za bicikliste koje su označavale mesto na kome treba da skrenem na put 42 kada je počeo da pada grad - ogromni komadi belog leda koji su ispadali iz neba, dobovali po krovu kao nečiji teški prsti i odbijali se o šofer-šajbnu. Počeli su da se talože u udubljenje u kome su se krili moji brisači.

„Šta je ovo?” vrisnula je Kajra.

„To je samo grad," rekao sam. „Ne može da nas povredi.” Ovo jedva da je sišlo sa mojih usana kada je komad grada veličine manjeg limuna udario u moju stranu šoferšajbne i odbio se visoko u nebo, ostavljajući za sobom beli trag iz koga su se granale brojne kraće pukotine. Da li su Džon i Džordž Kenedi ležali bespomoćno napolju pod ovim? Usmerio sam um u tom pravcu ali nisam osetio ništa.

Kada sam skrenuo levo na put 42, grad je padao tako gusto da se jedva videlo. Udubljeni tragovi kola u putu su bili prepuni leda. Ipak je belina nestajala pod drvečem. Požurio sam ka tom zaklonu, paleći svetla. Prosekli su sjajne kupe kroz grad koji je sipao od gore.

Kada smo zašli u drveće, ponovo je zasijao onaj ljubičasti plik i retrovizor mi je bljesnuo kao blic. Čuo se prasak drveta koje se cepa na pola. Kajra je ponovo vrisnula. Pogledao sam iza sebe i video ogromnu banderu kako leži preko puta, u plamenu. Sa sobom je ponela i strujne kablove.

Blokirani, pomislio sam. S ove strane, a verovatno i sa druge. Bilo to dobro ili ne, ovde smo.

Drveće je granjem prekrivalo put 42 svugde, osim tamo gde je prolazio pored Tidvelove doline. Iz šume se čula stravična lomljava i praštanje od grada. Drveće je praštalo, naravno; taj grad je naneo više štete nego ijedna druga oluja u ovom kraju sveta i, iako mu je bilo dovoljno petnaest minuta da se istroši, padao je dovoljno dugo da uništi godišnje useve.

Munja je bljesnula iznad nas. Pogledao sam gore i video narandžastu vatrenu loptu, praćenu još jednom manjom. Proletele su kroz drveće sa naše leve strane i zapalile neke više grančice. Kada smo na trenutak izašli na čistinu kod Tidvelove doline, grad se pretvorio u stihijsku kišu. Da nismo tako brzo ponovo zašli u šumu, ne bih mogao da nastavim da vozim, a čak i ovako su ukrštene grane iznad nas jedva pružale dovoljan zaklon da mogu da lagano klizim unapred, zgrbljen preko volana i zabuljen u srebrnu zavesu koja pada kroz svetlo farova. Grom je neprekidno odjekivao i odjednom je počeo jak vetar koji je žurio kroz drveće kao svadljiv glas. Ispred mene na put je pala grana teška od lišća. Pregazio sam je i slušao kako grebe i lupa o karoseriju Ševija.

Molio bih, ništa veće od ovoga, pomislio sam... ili sam se možda molio. Molim te, pusti me samo da stignem do kuće. Molim te, dozvoli da stignem do kuće.

Do trenutka kada smo stigli do prilaza za kola, vetar se pretvorio u zavijajući uragan. Svet je zbog povijenog drveća i kiše koja je tukla bio na ivici da se smulja u retku kašu. Prilaz za kola se pretvorio u reku, ali sam spustio Ševi nizbrdo bez oklevanja — ne možemo tu da ostanemo, ako bi veliko drvo palo na kola, smrvilo bi nas kao papuča bubašvabe.

Bio sam dovoljno pametan da ne koristim kočnice, jer bi se kola zanela u stranu, a možda bi čak kliznula dole niz padinu ka jezeru i prevrnula se. Umesto toga sam ubacio u nižu brzinu, malo pridigao ručnu i pustio da nas motor spusti dole dok se kiša slivala niz šoferšajbnu i pretvarala kuću od trupaca u mračnog fantoma. Neka svetla su još uvek bila upaljena, neverovatno, sijala su kao svetla podmornice na nekoliko metara dubine. Znači da je generator radio,.. bar za sada.

Munja je bacila koplje preko jezera, plavo-zelenu vatru koja je osvetlila tamnu uzburkanu vodu sa visokim belim perjanicama pene. Jedan stogodišnji bor koji je stajao s leve strane stepenica od železničkih pragova je sada ležao na pola u vodi. Negde iza nas se preturilo još jedno drvo s ogromnim praskom. Kajra je pokrila uši.

„Sve je u redu, dušo,” rekao sam. „Stigli smo, uspeli smo.”

Ugasio sam motor i svetla. Bez njih sam video malo; dnevno svetlo je sasvim napustilo dan. Pokušao sam da otvorim svoja vrata i u početku nisam uspeo. Gurnuo sam jače i nisu se samo otvorila, istrgla su mi se iz ruku. Izašao sam i video Kajru pod blistavom svetlošću munje kako pokušava da dopuzi do mene preko sedišta, očiju prepunih užasa. Vrata su se zanela nazad i udarila me u dupe dovoljno jako da zaboli. Ignorisao sam ih, uzeo Ki u naručje i krenuo sa njom. Hladna kiša nas je promočila u sekundi. Samo, to uopšte nije ličilo na izlazak na kišu, to je više bilo stupanje pod vodopad.

„Moj pasić!” Vrisnula je Ki. Vrisak ili ne, jedva sam je čuo. Ali, video sam joj lice i prazne ruke. „Striken! Ispustila sam Strikena!”

Pogledao sam oko sebe i da, video sam ga tamo kako pluta po makadamu prilaza dole niz padinu; ako bi Strikland otišao niz tok vode, verovatno bi završio negde u šumi. Ili skroz dole u jezeru.

„Striken!” Jecala je Ki. „Moj PASIĆ!”

Odjednom nam oboma ništa nije bilo važno osim te plišane igračke. Potrčao sam niz prilaz za njom noseći Ki u rukama, zaboravivši na kišu i vetar i blještave munje. A ipak će me preteći do padine - voda u koju je upao je tekla suviše brzo da bih stigao na vreme.

Na ivici prilaza su ga zadržala tri suncokreta koji su se divljački povijali na vetru. Izgledali su kao verski fanatici na jednom od svojih sastanaka. Izgledali su poznato. Naravno, bilo je nemoguće da su to ona ista tri suncokreta koji su tu rasli u mom snu (oni na fotografiji koju je snimio Bil pre nego što sam stigao), a ipak su to bili oni. Tri suncokreta kao tri uvrnute sestre iz Magbeta, tri suncokreta sa licima nalik na reflektore. Vratio sam se u Nasmejanu Saru; bio sam u zoni; vratio sam se u moj san i ovog puta me je obuzeo.

„Striken!” Ki se naginjala i mlatarala u mom naručju; oboje smo bili suviše klizavi da ostanemo na nogama. „Molim te, Majk, molim te!”

Grom je eksplodirao nad nama kao kofa puna nitroglicerina. Oboje smo vrisnuli. Spustio sam se na jedno koleno i zgrabio malog plišanog psa. Kajra ga je stegla i prekrila izbezumljenim poljupcima. Ustao sam zanoseći se dok se oglašavao još jedan udar groma, zvuk je klizio kroz vazduh kao neki luđački elastični korbač. Pogledao sam u suncokrete i učinilo mi se da mi uzvraćaju pogled - Ćao, Irče, otkad se nismo videli! Onda sam se okrenuo, smestio Ki u naručje najbolje što sam mogao i počeo da šljapkam ka kući. Ispred nas je proletela grana i sručila se baš tamo gde sam čučnuo da uzmem Striklenda. Čuo se prasak i serija tupih udaraca kada je jedna veća grana udarila u krov i skotrljala se dole.

Potrčao sam na trem, napola očekujući da umotana Prikaza izleti napolje da nas pozdravi, dižući svoje vrečaste ne-ruke u znak dobrodošlice, ali je nije bilo. Samo oluja i to je bilo dovoljno.

Ki je čvrsto stezala psa i nije me iznenadilo što ga je voda, pomešana sa prljavštinom iz dvorišta obojila u crno. Ipak je sve bilo kao što sam video u snu. Sada je bilo kasno. Nismo imali kud, nije bilo drugog zaklona od oluje. Otvorio sam vrata i uneo Kajru Devor u Nasmejanu Saru.

Srednje krilo Sare - srce kuće - je stajalo pravo skoro sto godina i preživelo je mnoge oluje. Možda je ova koja je pala na jezersku oblast tog julskog popodneva bila najgora od svih, ali sam znao čim smo ušli dahćući kao ljudi koji su jedva izbegli davljenje, da će skoro sigurno istrpeti i ovu. Zidovi od trupaca su bili toliko debeli da se činilo kao da smo stupili u neku vrstu trezora. Olujno praštanje i kloparanje se pretvorilo u bučno zujanje isprekidano udarima groma i povremenim glasnim bubnjanjem grana koje su padale na krov. Negde - u podrumu, valjda - su se otvorila vrata i lupala na promaji. Taj zvuk je ličio na startni pištolj na konjskim trkama. Kuhinjski prozor je razbilo malo drvo koje se srušilo. Njegov bodljikavi vrh je stršao preko šporeta, stvarajući čudne senke na šanku kada se njihao. Krenuo sam da ga odlomim i odustao. Bar je zapušavao rupu.

Odneo sam Ki u dnevnu sobu i pogledali smo napolje u jezero, crnu vodu koja se uzdizala do nadrealnih visina pod crnim nebom. Munje su parale skoro neprestano, otkrivajući prsten od drveća koje je besno igralo i povijalo se svud oko jezera. Pošto je kuća bila tako čvrsta i solidna, samo je stenjala duboko u sebi dok je vetar tukao i pokušavao da je odgura nizbrdo.

Čula se nežna, ravnomerna zvonjava. Kajra je podigla glavu sa mog ramena i pogledala oko sebe.

„Imaš losa,” rekla je.

„Da, to je Banter.”

„Je l’ ujeda?”

„Ne, dušo, ne može da te ujede. On je kao... kao lutka, valjda.”

„Zašto mu zvoni zvonce?”

„Drago mu je što smo tu. Drago mu je što smo uspeli.”

Video sam da želi da je srećna, a onda sam video kako shvata da Meti nije tu da bude srećna s njom. Video sam kako ideja da Meti nikada više neće biti tu da podele sreću svetluca u njenom umu... i osetio sam kako je odguruje. Iznad naših glava je nešto ogromno tresnulo na krov, svetla su zatreperila i Ki je ponovo počela da plače.

„Nemoj, dušo,” rekao sam i počeo da šetam s njom. „Nemoj dušo, nemoj Ki. Nemoj dušo moja.”

„Hoću moju mamu! Hoću moju Meti!”

Šetao sam je kao što se šetaju bebe koje imaju grčeve. Previše je razumela za svoje tri godine i njena tuga je posledično bila mnogo užasnija nego što jedna trogodišnjakinja treba da podnese. Držao sam je u naručju i šetao je; šorc joj je bio mokar od mokraće i kiše pod mojim rukama, a ruke su joj bile grozničavo vrele oko mog vrata, obrazi obliveni slinama i suzama, kosa promočena gužva zbog našeg kraćeg trka kroz pljusak, dah joj je bio kiseo, a igračka natopljena crna grudva iz koje je curila prljava voda kroz njene prste. Šetao sam je. Išli smo napred-nazad kroz Sarinu dnevnu sobu, napred-nazad kroz slabo prigušeno svetlo lustera i lampe. Svetlo koje je davao generator nije baš stabilno, nikada sasvim mirno - kao da udiše i izdiše. Napred-nazad kroz neprekidnu tihu zvonjavu Banterovog zvona, kao kroz muziku onog sveta koji ponekad dodirnemo, ali nikada ne ugledamo. Napred-nazad kroz buku oluje. Mislim da sam joj pevao i znam da sam je dodirivao umom i da smo silazili zajedno sve dublje i dublje u zonu. Iznad nas su jurcali oblaci i dumbarala kiša, gaseći požare koje su munje podmetnule u šumi. Kuća je stenjala i vazduh se kovitlao od naleta vetra koji su dopirali kroz rupu u kuhinjskom prozoru, ali se kroz sve to protezao osećaj neke potištene sigurnosti. Kao kad se vratiš kući.

Konačno su suze počele da presušuju. Ležala je naslonivši obraz i celu težinu glave na moje rame i u prozorima sa jezerske strane video sam njen odraz dok je netremice, otvorenih očiju gledala u tamnu srebrnu oluju. Nosio je visok čovek proređene kose. Shvatio sam da mogu da vidim trpezarijski sto kroz nas. Naši odrazi su se već pretvorili u duhove, pomislio sam.

„Ki? Da li bi nešto pojela?”

„Nisam g’adna.”

„Hoćeš li šolju mleka?”

„Ne, kakao. Hladno mi.”

„Naravno da ti je hladno. Imam kakao.”

Pokušao sam da je spustim, ali ona se grčevito držala za mene svojim punačkim malim butinama. Ponovo sam je pridigao i smestio na kuk i ona se smirila.

„Ko je ovde?” pitala je. Počela je da drhti. „Ko je još tu?”

„Ne znam.”

„Tu je neki dečak,” rekla je. „Tamo sam ga videla.” Pokazala je Striklendom ka klizečim staklenim vratima za terasu (sve stolice napolju bile su isprevrtane i nabijene u ćoškove; jedna iz kompleta je nedostajala, verovatno je oduvana preko ograde). „Bio je crn kao oni u onoj smešnoj emisiji koju gledamo ja i Meti. Ima i drugih crnih ljudi. Teta sa velikim šeširom. Čovek u plavim pantalonama. Ostali se ne vide baš dobro. Ali oni gledaju. Gledaju nas. Zar ih ne vidiš?”

„Ne mogu da nas povrede?”

„Jesi li siguran? Jesi li, jesi li?”

Nisam odgovorio.

Našao sam kutiju kakaoa iza tegle za brašno i sručio par kašika u šolju. Grom je zaurlao iznad nas. Ki se trgla u mojim rukama i ispustila dug, tužan jecaj. Zagrlio sam je i poljubio u obraz.

„Nemoj da me spustiš, Majk, bojim se.”

„Neću da te spustim. Ti si moja dobra devojčica.”

„Boji se dečaka i čike u plavim pantalonama i tete. Mislim da je to ona teta koja je nosila Metinu haljinu. Jesu li oni duhovi?”

„Da.”

„Jesu li i oni nevaljali kao onaj čovek koji nas je jurio na vašaru? Jesu li?”

„Ne znam, Ki, veruj mi.”

„Ali saznaćemo.”

„...A?”

„To si pomislio! (Ali saznaćemo.)"

„Da,” rekao sam. „Valjda sam to pomislio. Nešto tako.”

Odneo sam je u veliku spavaću sobu dok se voda grejala u čajniku, u nadi da ću tamo naći nešto što je ostalo od Džo u šta mogu da je obučem, ali su sve fioke u Džoinoj komodi bile prazne. A i njena strana u ormanu. Uspravio sam Ki na veliki bračni krevet na kome nisam čak ni zadremao otkako sam se vratio, skinuo je, odneo je u kupatilo i umotao je u peškir. Drhteći ga je stegla oko sebe, plavih usnica. Drugim sam joj obrisao kosu najbolje što sam mogao. Za sve to vreme nije ispuštala plišanog psa, iz koga je punjenje počelo da ispada kroz šavove.

Otvorio sam ormarić za lekove, petljao kroz njega i našao ono što mi treba na gornjoj polici: lek za smirenje koji je pila Džo kada bi dobi a alergiju na polen. Pomislio sam da proverim rok trajanja na dnu kutije, a onda sam se skoro glasno nasmejao. Kakve to veze ima? Stavio sam Ki na zatvorenu klozetsku šolju i pustio je da me grli jednom rukom oko vrata dok sam gulio zaštitnu plastiku sa četiri male roze-bele kapsule. Onda sam isprao čašu za pranje zuba i napunio je hladnom vodom. Dok sam to radio primetio sam neki pokret u ogledalu, u kome su se odražavala vrata i velika spavaća soba iza njih. Rekao sam sebi da su to samo senke drveća povijenog na vetru. Pružio sam kapsule Ki. Posegla je za njima i onda oklevala.

„Hajde,” rekao sam. „To je lek.”

„Kakav?” pitala je. Ručica joj je još uvek iščekivala iznad gomilice kapsula.

„Lek za tužne,” rekao sam. „Je l’ umeš da progutaš lek, Ki?”

„Aha. Naučila sam se kada sam imala dve godine.”

Oklevala je još trenutak - gledala me i gledala je u mene, mislim, pokušavajući da utvrdi da li sam joj govorio istinu. Ono što je videla je verovatno zadovoljilo, jer je uzela kapsule i stavila ih u usta, jednu za drugom. Progutala ih je sa malim, ptičjim gutljajima iz čaše i rekla: „I dalje sam tužna, Majk.”

„Treba im malo vremena da delu ju.”

Ispreturao sam fioku sa mojim stvarima i našao staru Harli-Dejvidson majicu koja se skupila. I tako je bila prevelika za nju, ali sam vezao jedan veliki čvor sa strane i napravio nešto nalik sarongu koji je neprekidno klizio sa njenog ramena. Bilo je skoro slatko.

Nosim češalj u zadnjem džepu. Izvadio sam ga i očešljao joj kosu sa čela i slepoočnica. Počela je ponovo da izgleda normalno, ali je nešto nedostajalo. Nešto što je u mom umu bilo povezano sa Rojsom Merilom. To je suludo... zar ne?

„Majk? Kakav štap? Na kakav štap misliš?”

Onda sam se setio. „Šećerni štap. Onaj sa prugama.”

Iz džepa sam izvadio dve bele trake. Crveni rubovi su izgledali skoro živo na treperavom svetlu. „Kao ove.” Vezao sam joj kosu u dva mala konjska repića. Sada je imala svoje trake; imala je svog crnog psa; suncokreti su se premestili nekoliko metara na sever, ali su bili tu. Sve je bilo manje-više na svom mestu.

Grom je zatutnjao, negde u blizini se srušilo drvo i nestalo je svetla. Posle pet sekundi tamno sivih senk,i ponovo se upalilo. Odneo sam Ki nazad u kuhinju i kada smo prošli pored vrata od podruma neko se nasmejao iza njih. Čuo sam to; a i Ki je, takođe. To sam video u njenim očima.

„Čuvaj me,” rekla je. „Čuvaj me jer ja sam mala. Obećao si.”

„Hoću.”

„Volim te, Majk.”

„I ja tebe volim, Ki.”

Čajnik je huktao. Napunio sam šolju do pola vrelom vodom i onda dosuo mleko, da ga rashladim i obogatim. Odneo sam Kajru na kauč. Kada smo prošli pored trpezarijskog stola bacio sam pogled na pisaću mašinu i rukopis koji je stajao na njoj. Te stvari su izgledale budalasto i nekako tužno, kao aparati koji nikada nisu radili kako treba, a sada ne rade uopšte.

Munja je osvetlila celo nebo i preplavila sobu ljubičastim svetlom. Na tom odsjaju je napregnuto drveće ličilo na nečije od straha raširene prste i dok je svetlo jurilo preko klizećlh vrata na terasu video sam ženu koja stoji iza nas, pored šporeta na drva. Stvarno je nosila slamnati šešir sa obodom veličine kolskog točka.

„Kako to misliš, reka je skoro stigla do mora?” pitala je Ki.

Seo sam i dao joj šolju. „Popi to.”

„Zašto su ljudi povredili moju mamu? Zar nisu hteli da se lepo provede?”

„Valjda nisu,” rekao sam. Počeo sam da plačem. Držao sam je na krilu, brišući suze nadlanicama.

„Trebalo je da i ti uzmeš malo pilula za tugu,” rekla je Ki. Pružila mi je kakao. Njene trake za kosu koje sam vezao u dve labave mašne su klimale gore-dole. „Evo. Popi malo.”

Popio sam malo. Sa severne strane kuće se začuo još jedan parajući prasak slomljenog drveta. Tiho brujanje generatora je postalo isprekidano i kuća je upala u sivilo. Senke su jurile preko Kajrinog malog lica.

„Drži se,” rekao sam joj. „Pokušaj da se ne bojiš. Možda će se svetla ponovo upaliti.” Trenutak kasnije su se upalila iako se sada čuo neravnomeran ton u zujanju generatora, a svetla su treperila mnogo primetnije.

„Pričaj mi priču,” rekla je. „Pričaj mi o Pepeljubi.”

„Pepeljugi.”

„Da, njoj.”

„Dobro, ali pričači traže platu.” Napućio sam usne i pravio se kao da srčem.

Ispružila je šolju. Kakao je bio sladak i dobar. Osećaj da nas posmatraju je bio težak i nimalo sladak, ali sam ih pustio na miru. Neka gledaju dok još mogu.

„Jedna lepa devojka po imenu Pepeljuga..."

„Bilo jednom! Tako počinje! Tako sve počinju!”

„A, u pravu si, zaboravio sam. Bila jednom jedna lepa devojka po imenu Pepeljuga i imala je dve zle polusestre. Zvale su se..., sećaš li se?

„Temi Fej i Vana."

„Da, kraljice kraljevine Lak za kosu. I terale su Pepeljugu da obavlja sve teške poslove kao što je čišćenje kamina i psećih govanaca iz dvorišta. Onda se tako pogodilo da je čuveni rok bend Oejzis trebalo da svira tezgu u dvorcu, pa iako su sve devojke bile pozvane...”

Stigao sam do onog dela u kome dobra vila hvata miševe i pretvara ih u Mercedesovu limuzinu kada je lek za smirenje počeo da deluje. To je stvarno bio lek za tugu; kada sam pogledao dole, Ki je tvrdo spavala u mom naručju sa šoljom kakaoa u ruci koja se opasno naginjala u stranu. Izvadio sam je iz njene ruke i stavio na stočić, a onda sam joj sklonio njenu prosušenu kosu sa čela.

„Ki?”

Ništa. Zaspala je kao top. Verovatno je pomoglo to što se danas popodne rano probudila.

Podigao sam je i dok sam je nosio dole do severne spavaće sobe, nogice su joj visile mlitavo u vazduhu, a šav Harli-Dejvidson majice joj je lepršao oko kolena. Stavio sam je na krevet i navukao joj prekrivač do brade. Grmljavina je odjekivala kao artiljerijska salva, a ona se nije ni pomerila. Iscrpljenje, tuga, lekovi... odneli su je duboko, daleko od duhova i tuge i to je bilo dobro.

Nagnuo sam se i poljubio je u obraz koji je konačno počeo da se hladi. „Čuvaću te,” rekao sam. „Obećao sam i hoću.”

Kao da me je čula, Ki se okrenula na stranu, stavila ruku u kojoj je stezala Striklenda ispod brade i ispustila nežan uzdah. Trepavice su joj bile crne kao gar u odnosu na obraze, neverovatan kontrast njenoj svetloj kosi. Dok sam je gledao osetio sam kako me je preplavila ljubav, uzdrman time kao neko uzdrman bolešću.

Čuvaj me, ja sam mala.

„Hoću, Ki, ptičice,” rekao sam.

Otišao sam u kupatilo i počeo da punim kadu, kao što sam je onomad napunio u snu. Sve će prespavati ako uspem da natočim dovoljno tople vode pre nego što generator sasvim prestane da radi. Poželeo sam da imam neku igračku za kadu, da joj je dam ako se probudi, nešto nalik kitu Vilhelmu, ali imaće svog psa i verovatno se neće probuditi. Neće biti ledenog krštenja pod česmom za Kajru. Nisam bio surov, a ni lud.

U ormariću za lekove imao sam žilete za jednokratnu upotrebu - nisu valjali za posao koji me očekuje. Nisu dovoljno efikasni. Ali jedan od kuhinjskih noževa za meso će biti u redu. Ako napunim lavabo vrelom vodom, ništa neću osetiti. Slovo T na svakoj ruci, horiznontalna linija povučena preko zglobova -

Na trenutak sam se trgao iz zone. Glas u mojoj glavi - koji je govorio kao kombinacija Džo i Meti - je zaurlao: O čemu to razmišljaš? O Majk, o čemu to pobogu razmišljaš?

Onda je udario grom, svetla su zatreperila i kiša je ponovo počela da lije, nošena vetrom. Vratio sam se na mesto u kome je sve bilo jasno, na kome se moj put nije dovodio u pitanje. Neka se sve završi - tuga, bol, strah. Nisam više želeo da mislim na to kako je Meti igrala na prstima na frizbiju kao u zraku svetla. Nisam želeo da budem tu kada se Kajra probudi, nisam želeo da vidim kako joj nesreća puni oči. Nisam želeo da prođem kroz noć koja sledi, kroz dan koji nailazi, ili onaj posle njega. Sve su to bili vagoni jednog te istog misterioznog voza. Život je bio bolest. Lepo ću je okupati i izlečiti od toga. Podigao sam ruke. U ogledalu ormarića za lekove je mrka figura - Prikaza - podigla svoje u nekoj vrsti šaljivog pozdrava. To sam bio ja. To sam sve vreme bio ja i to je bilo u redu. To je bilo sasvim u redu.

Kleknuo sam na jedno koleno i proverio vodu. Bila je baš kako treba, topla. Dobro. Čak i ako sada crkne generator, biće u redu. Kada je bila stara, duboka. Dok sam išao u kuhinju da uzmem nož, pomislio sam da možda uđem u kadu s njom kada presečem vene u lavabou. Ne, odlučio sam. To bi moglo biti pogrešno protumačeno kada nas pronađu ljudi sa prljavim umovima i još prljavijim pretpostavkama. Oni koji će doći kada oluja bude gotova i drveće koje je zakrčilo put bude raščišćeno. Ne, posle kupanja ću je staviti u krevet; držače Striklenda u ruci. Sešću preko puta nje u naslonjaču za ljuljanje pored prozora spavaće sobe. Prostrću nekoliko peškira u krilo da krvlju ne uprljam pantalone i onda ću u jednom trenutku i ja zaspati.

Banterovo zvono je neprekidno zvonilo. Sada mnogo glasnije. Počelo je da mi ide na nerve, jer će ako tako nastavi možda čak probuditi bebu. Odlučio sam da ga skinem i zauvek ućutkam. Krenuo sam kroz sobu i onda je pored mene projurio jak nalet vazduha. To nije bila promaja od slomljenog kuhinjskog prozora; ovo je bio topao vazduh. Oduvao je zbirku ukrštenica na pod, ali je pritiskač hartije zadržao stranice rukopisa na mestu. Kada sam pogledao u tom pravcu, Banterovo zvono je umuklo.

Glas je uzdahnuo u mračnoj sobi. Reči nisam mogao da razaznam. Zar su bile važne? Šta je još jedna pojava - još jedan udar vrućeg vazduha iz Drugog sveta - menjala?

Grom je urlao i ponovo se začuo uzdah. Dok je generator zamirao i bacao sobu u sivu senku, čuo sam jednu reč razgovetno:

Devetnaest.

Okrenuo sam se na petama, skoro skroz u krug. Stao sam i gledao preko zasenjene sobe u moj rukopis. Konačno mi je sinulo. Razumeo sam.

Nije zbirka ukrštenica. Nije ni telefonski imenik.

Moja knjiga. Moj rukopis.

Otišao sam do tamo, nejasno svestan da je voda prestala da teče u kadu kupatila u severnom krilu. Kada generator prestane da radi, isključi se i pumpa. To je bilo u redu, voda je već dovoljno duboka. I topla. Okupaću Kajru, samo prvo ovde nešto da završim. Otići ću niz devetnaest, a onda možda i niz devedeset i dva. Može mi se. Završio sam nešto preko sto dvadeset stranica rukopisa, pa mogu. Zgrabio sam lampu na baterije sa kredenca na kome je još uvek bilo nekoliko stotina starih ploča, upalio je i stavio na sto. Bacila je beli krug svetlosti na rukopis - u tami tog popodneva je bio svetao kao reflektor.

Na strani devetnaest romana Moj prijatelj iz detinjstva, Tifi Tejlor, kurva koja je promenila ime u Redžina Vajting je sedela u svojoj radnoj sobi sa Endi Drejkom, ponovo preživljavajući dan kada je Džon Sanborn (alias koji joj je dao Džon Šeklford) spasio njenu trogodišnju kćer, Keren. Pročitao sam ovaj pasus dok je grmljavina treštala i kiša dobovala po staklenim vratima terase:

PRIJATELJ, napisao Nunan/Str. 19

s te strane, u to sam sigurna," rekla je, „ali onda sam odlučila da odem do đakuzija i vidim da nije tamo." Zapalila je cigaretu. „Endi, ono što sam videla me je nateralo da istog trenutka vrisnem - Keren je bila sasvim pod vodom. Videla se samo njena punačka ručica... i nokti koji su postali očajno plavi. Posle toga sam skočila dole, mislim, ali ne sećam se; odlepila sam. A onda je sve bilo kao u snu, kada se sve desi tako nekako isprepletano. Baštovan - Endi - Sanborn, me je gurnuo u stranu i ljuljnuo u bazen. Udario me je nogom u grlo - Endi, nedelju dana nisam mogla da gutam. A onda je uhvatio Keren za ruku i izvukao je."

Odmah sam znao u čemu je stvar, ali sam ipak stavio blok za beleške pored leve margine rukopisa da bih mogao bolje da vidim. Kada se čita na dole, kao kada čitaš uspravne odgovore u ukrštenici, prvo slovo svakog reda je slagalo poruku koja je bila tu još od samog početka knjige:

sovE ispod AtElj A

Onda, kada sam uključio i E posle crtice u pretposlednjem redu:

sovE ispod AtEljEA

Bil Din, moj kućepazitelj je sedeo za volanom svog kamioneta. Završio je s poslom zbog koga je došao - poželeo mi je dobrodošlicu ovde na TR i upozorio me na Meti Devor. Sada se spremio da krene. Smeši mi se, pokazuje one velike lažne zube. „Ako budeš imao vremena, mogao bi da potražiš one sove,” kaže mi. Pitam ga za što bi Džo želela da ima dve plastične sove, a on odgovara da one sprečavaju vrane da seru po drvenariji. To sam prihvatio, imao sam druge stvari na umu, ali ipak... „Kao da je došla ovamo specijalno zbog toga,” rekao je. To mi nije palo napamet - bar ne tada - da u indijanskom folkloru sove imaju drugačiju namenu: one teraju zle duhove. Ako je Džo znala da će plastična sova oterati vrane, znala je i to. To je upravo mudrolija koju bi ona negde pokupila i uredno sačuvala. Moja radoznala žena. Briljantni um pun nepovezanih korisnih informacija.

Grmljavina je tutnjala. Munje su izjedale oblake kao prosuta sjajna kiselina. Stajao sam pored trpezarijskog stola sa rukopisom u drhtavim rukama.

„Gospode, Džo,” šapnuo sam. „Šta si to otkrila?”

I zašto mi nisi rekla?

Ali mislio sam da znam odgovor na to. Nije mi rekla zato što sam na neki način bio kao Maks Devor; moj i njegov pradeda su srali u istu rupu. To nije imalo nikakvog smisla, ali nekako je bilo prisutno. A nije rekla ni rođenom bratu. To me je na neki jeziv način tešilo.

Naježio sam se dok sam prelistavao rukopis.

Endi Drejk je retko proklinjao u mojoj knjizi. Ali zato je stalno psovao, a u svakom „opsovao" se sadrži sova. Pre nego što je došao na Floridu, Džon Šeklford je živeo u Kaliforniji u nekom slikarskom ateljeu. Drejk se prvi put sastao sa Redžinom Vajting u njenom ateljeu. Poslednja poznata adresa Reja Geretija je bila - Umetnički ateljei, Ki Largo.

Sove ispod ateljea.

Poruka je bila svugde, na svakoj stranici, baš kao i imena na K u telefonskom imeniku. Kao neki spomenik, ali je ovaj sagradila - u to sam bio siguran - Džoana Arlen Nunan, a ne Sara Tidvel. Moja žena je proturala poruke čuvaru iza leđa, moleći se svim svojim širokim srcem da ću videti i razumeti.

Na devedeset drugoj strani je Šeklford razgovarao sa Drejkom u zatvorskoj sobi za posete - sedeo je sa ručnim zglobovima između nogu, gledajući u lanac koji je vodio do njegovih članaka, odbivši da pogleda Drejka u oči.

PRIJATELJ, napisao Nunan/Str. 92

sve što imam da kažem; a sve što je

ostalo, jebi ga, kakve veze to ima?

Vidiš, zar ne, da je život samo igra?

E, ja sam izgubio. Želiš da ti kažem -

ipak sam ja istrgao to malo dete od

smrti, izvukao je iz vode, naterao je da

ponovo prodiše? Jesam, ali ne zato što..."

Bilo je još toga, ali nisam morao da čitam. Poruka, sove ispod ateljea se nizala niz marginu stranice kao i na devetnaestoj strani. A verovatno i na mnogim drugim stranama. Setio sam se kako sam bio ludački srećan kada sam otkrio da je piščeva blokada otklonjena i da ponovo mogu da pišem. Naravno da je bila otklonjena, ali ne zato što sam je ja konačno pobedio ili prevario. Džo je otklonila. Džo je pobedila, a najmanje je brinula o mojoj karijeri pisca drugorazrednih trilera kada je to učinila. Dok sam stajao tamo u bljesku munja, osećao sam kako moji nevidljivi gosti lepršaju oko mene u nemirnom vazduhu i setio se g-đe Moren, moje učitaljice iz prvog razreda. Kada bi vaš napor da ponovite glatke obline slova iz bulevara na tabli propao, ona bi stavila svoju veliku, kompetentnu šaku na vašu i pomogla Vam.

Tako je Džo pomogla meni.

Prelistao sam rukopis i svugde video reči poruke, ponekad složene tako da ste mogli da ih pročitate kroz različite redove, jednu iznad druge. Koliko se samo trudila da mi to kaže... i nisam imao nameru da mrdnem prstom dok ne otkrijem šta.

Spustio sam rukopis na sto, ali pre nego što sam uspeo da ga ponovo pritisnem tegom, besni nalet ledenog vazduha je dunuo pored mene i razneo stranice po celoj sobi kao ciklon. Ta silina ih je mogla iscepkati na sitne deliće, siguran sam u to.

Ne! vrisnulo je dok sam uzimao lampu. Ne, završi posao! .

Mraz je duvao u moje lice u naletima - kao da je neko koga nisam mogao videti stajao ispred mene i disao mi u lice, povlačeći se kada sam išao unapred, duvao i sukao kao veliki vuk ispred kuće tri praseta.

Okačio sam lampu preko ruke ispružio ruke i oštro zapljeskao. Hladan dah je prestao da mi duva u lice. Ostalo je samo povremeno zavijanje vetra koji je ulazio kroz poluzapušeni kuhinjski prozor. „Spava,” rekao sam onome što je još bilo u blizini i tiho me posmatralo. „Ima vremena.”

Izašao sam na zadnja vrata i vetar me je odmah zahvatio tako da sam se zateturao u stranu; skoro me je preturio. U izvijenom drveću sam video zelena lica, lica mrtvih. Devorovo i Rojsovo i Sona Tidvela. Najčešće je bilo Sarino.

Svugde Sara.

Ne! Vrati se! Ne trebaju ti nikakve sove, šećeru! Vrati se! Završi posao! Završi ono zbog čega si došao!

„Ne znam zbog čega sam došao,” rekao sam. „I dok ne otkrijem, neću završiti ništa.”

Vetar je vrisnuo kao da sam ga povredio i ogromna grana se odlomila sa bora koji je stajao sa desne strane kuće. Pala je na krov mog Ševroleta stresavši sa sebe svu vodu u kišnom naletu sitnih kapljica, ulubila krov i otkotrljala se ka meni.

Da pljesnem rukama, ne vredi... to bi bilo kao onomad kada je kralj Knut ⁶ naredio plimi da se povuče... Ovo je njen svet, a ne moj... i to samo njegova granica. Svaki korak bliže Ulici i jezeru bi me približio srcu tog sveta u kome je vreme tanušno, a duhovi vladaju. Dragi bože, šta je ovo prouzrokovalo?

Staza do Džoinog ateljea se pretvorila u potok. Prešao sam tuce koraka niz nju, pod nogom mi se izmakao kamen i tresnuo sam na stranu. Munja je prošila nebo u cik-cak, čuo se prasak još jedne napukle grane i onda je nešto počelo da pada ka meni. Podigao sam ruke da zaštitim lice i otkotrljao se udesno sa staze. Grana je tresnula na zemlju tik iza mene i sručila se dole do pola padine klizave od mokrih borovih iglica. Konačno sam uspeo da ustanem. Grana na stazi je bila još veća od one koja je pala na krov mojih kola. Da me je pogodila, verovatno bi mi proburazila lobanju.

Vrati se! Prosiktao je prkosni vetar kroz drveće.

Završi posao! Žvalavi, grleni glas jezera koje se razbijalo o stene i obalu pod Ulicom.

Gledaj svoja posla! To je bila sama kuća, stenjući iz temelja. Gledaj svoja posla i pusti mene da gledam svoja!

Ali Kajra je bila moj posao. Kajra je bila moja kći.

Podigao sam lampu. Kućište je napuklo, ali je sijalica gorela jasno i ravnomerno - jedan nula za domaćine. Pognut pod vetrom koji je zavijao, branio sam se rukom od grančica koje su padale i nastavio da klizim i saplićem se nizbrdo do ateljea moje pokojne žene.

DVADESET SEDMO
POGLAVLJE

U početku vrata nisu htela da se otvore. Kvaka nije davala otpor pod mojom rukom, pa sam znao da nije zaključano, ali je drvo izgleda nabubrilo od kiše... ili ih je neko nečim podupro iznutra? Povukao sam se unazad, malo se zgrčio i udario ih ramenom. Ovog puta su malo popustila.

To je bila ona. Sara. Stajala je sa druge strane vrata i trudila se da ih drži da ne mogu da uđem. Kako može to da radi? Kako, pobogu? Pa ona je jebeni duh!

Pomislio sam na pik-ap BAMM IZGRADNJA... i kao da je misao čarolija, skoro sam ga mogao videti tamo na kraju puta 42, parkiranog pored auto-puta. Starice u kolima su stale iza njega, kao i još troja-četvora kola. Svima su brisači strugali napred-nazad, a farovi prosecali blede kupe svetla kroz pljusak. Bili su poredani uz put kao na taksi stanici. Ali nije bilo taksi stanice, to su samo starci koji ćuteći sede u kolima. Starci koji su bili u zoni, isto kao i ja. Starci koji su odašiljali vibracije.

Ona se napajala iz njih. Krala je od njih. Isto je radila sa Devorom - i sa mnom, naravno. Mnoge pojave koje sam iskusio ovde su najverovatnije stvorene mojom mentalnom energijom. To je vrlo zabavno, kad smo već kod toga.

Ili je možda „užasavajuće” reč koju sam tražio.

„Džo, pomozi mi,” rekao sam kiši koja je pljuštala. Munja je bljesnula i pretvorila nanose kiše u sjajno srebro. „Ako si me ikada volela, sada mi pomozi.”

Zaleteo sam se i ponovo udario u vrata. Ovog puta nije bilo otpora i nekontrolisano sam uleteo unutra, zapeo nogom za dovratak i pao na kolena. Uspeo sam da spasem lampu.

Na trenutak je bila tišina. Osetio sam kako se u njoj sakupljaju sile i duhovi. U tom trenutku kao da se ništa nije pomeralo, iako je iza mene u šumi kroz koju je Džo volela da luta - sa mnom ili ne - kiša i dalje padala a vetar zavijao, surovi baštovan koji je potkresivao sebi put kroz drveće koje je mrtvo ili skoro mrtvo, obavljajući posao za deset mirnijih godina tokom jednog burnog sata. Onda su se vrata zalupila i počelo je. Sve sam video pod svetlošću lampe koju sam nesvesno upalio; samo što u početku nisam znao šta sam tačno video, osim poltergajsta koji je uništavao ljubljene ručne radove i blaga moje žene.

Uramljeni hekleraj se istrgao sa zida i preleteo skroz na drugu stranu ateljea, a hrastov ram se polomio. Glave su popadale sa lutkica koje su virile iz bebi-kolaža kao čepovi šampanjca na žurci. Luster se razbio u paramparčad i istuširao me sitnim komadićima stakla. Vetar je počeo da duva - hladan - a uskoro mu se pridružio i zavrteo u kovitlac jedan topliji, skoro vreo. Vrteli su se oko mene kao imitacija veće oluje napolju.

Maketa Nasmejane Sare na polici za knjige, ona napravljena od šibica i drški od lizalica je eksplodirala u oblaku piljevine. Veslo za kajak naslonjeno uza zid se podiglo i lansiralo kao koplje. Bacio sam se dole na zeleni tepih da ga izbegnem i osetio kako mi se komadići stakla razbijenog lustera zabadaju u dlan. Osetio sam još nešto, takođe - neku neravninu ispod tepiha. Veslo je udarilo naspramni zid toliko jako da se polomilo na pola.

Sada se bendžo koji moja žena nikada nije savladala podigao u vazduh, dva puta okrenuo oko sebe, odsvirao nekoliko veselih nota, pomalo falš, ali nepogrešivo poznatih - e, da sam u zemlji pamuka, prošla bi me ova muka. Melodija se okončala divljačkim zvukom - svih pet žica je popucalo. Bendžo je napravio još jednu piruetu, sjajne čelične čivije su bacale splet senki nalik ribljoj kosti na zidove i onda se na smrt rasturio o pod - drvo se razletelo, a čivije su poispadale kao zubi.

Zvuk vazduha koji se pomera je počeo da - kako to da izrazim? - da se nekako fokusira, do trenutka kada to više nije bio zvuk vazduha već zvuk glasova - dahćućih, nezemaljskih glasova punih besa. Vrištale bi da su imale glasne žice. Prašnjavi vazduh se uskovitlao na svedu moje lampe oblikujući spirale koje su plesale zajedno, pa se onda razdvojile. Na trenutak sam čuo Saru kako reži glasom prozuklim od duvana: „Nosi se, kučko! Marš ti napolje! Ovo nema veze s...“ A onda neki čudan, bestežinski udarac - kao da se vazduh sudario s vazduhom. Usledio je urlik nalik vetru u tunelu koji sam prepoznao: čuo sam ga usred noći. Džo je vrištala. Sara je ranjavala, Sara je kažnjavala zato što se usudila da se umeša i Dzo je vrištala.

„Ne!” zaurlao sam, ustajući. „Ostavi je na miru! Ostavi je!” Krenuo sam kroz sobu, mlateći lampom ispred sebe kao da ću je njome oterati. Začepljene boce su jurnule pored mene - u nekima je bilo suvo cveće, u nekima uzorci gljiva, neke šumske trave. Razletele su se o zid ispuštajući zvuk nalik na ksilofon. Nijedna me nije pogodila; kao da ih je nevidljiva ruka vodila dalje od mene.

Onda se Džoin radni sto podigao u vazduh. Mora da je težak bar dvesta kila sa prepunim fiokama, ali je lebdeo kao pero, naginjući se tamo ovamo na unakrsnom strujanju vazduha.

Džo je ponovo vrisnula, ovog puta iz besa, ne od bola i zateturao sam se unazad na zatvorena vrata osećajući se kao da me je neko izdubio iznutra. Izgleda da Sara nije jedina koja može da krade energiju od živih. Neka bela gusta tvar - valjda ektoplazma - je potekla iz malih fijoka radnog stola u tuce malih potoka, a sto je odjednom poleteo preko sobe. Leteo je toliko brzo da ga oko nije moglo pratiti. Da mu je neko stajao na putu, bio bi sravnjen sa zidom. Čuo se izluđujući urlik agonije i besa - ovog puta Sarin, znao sam da je ona - i onda je sto tresnuo o zid, provaljujući ga i puštajući unutra kišu i vetar. Poklopac se otkačio iz svog ležišta i visio kao isplažen jezik. Sve fioke su ispale napolje. Spulne konca, klupčići vune, mali rečnici flore i faune i vodiči kroz šume, sveske, naprsci, igle za štrikanje, stari markeri - Džoini zemaljski otpaci, rekla bi Ki. Rasuli su se na sve strane kao kosti i pramenovi kose surovo razbacani iz otkopanog kovčega.

„Prestanite,” zakrkljao sam. „Prestanite, obadve. Sad je dosta.”

Ali nije bilo potrebe da im se išta kaže. Ostao sam sam sa naletima oluje u ateljeu moje žene. Bitka je bila gotova. Bar za sada.

Kleknuo sam i presavio zeleni tepih, pažljivo sakupljajući u njega što sam više mogao razbijenog stakla. Ispod su bila podna vrata trouglastog spremišta, sagrađenog uz oštar nagib zemljišta u pravcu jezera. Neravnina koju sam osetio je bila jedna od šarki podnih vrata. Znao sam za ovu sobicu i mislio sam da tu potražim sove. Onda je sve ovo počelo i zaboravio sam.

Iz podnih vrata je virio veliki metalni prsten. Snažno sam ga povukao, spreman da pruže jak otpor, ali su se lako podigla. Sledio sam se kada me je odozdo zapahnuo miris. To nije bila vlaga, bar ne u početku, nego Red - Džoin omiljeni parfem. Na trenutak je lebdeo oko mene i onda je nestao. Osetio sam miris kiše, korenja i vlažne zemlje. Nije bio preterano prijatan, ali ni blizu onoga što sam osetio dole na jezeru pored one proklete breze.

Osvetlio sam sebi put niz tri stepenika. Video sam neki pognuti obris za koji se ispostavilo da je stara klozetska šolja - nejasno sam se prisećao da su ga Bil Din i Keni Oster tu stavili negde 1990. ili 91. Nekoliko čeličnih kutija - fioka iz ormara za dokumenta, zapravo - umotanih u najlon i složenih na drvena postolja. Stare ploče i novine. Kasetofon u najlon kesi. Stari video pored. I tamo u uglu...“

Seo sam, privukao noge sebi i osetio kako mi nešto dodiruje članak. Osvetlio sam prostor između mojih kolena i na trenutak video malog crnog dečaka. Ne onog koji se udavio u jezeru, ovaj je bio stariji i mnogo veći. Imao je možda dvanaest ili četrnaest godina. Onaj u jezeru nije imao više od osam.

Iskezio se i počeo da sikće kao mačka. Nije bilo zenica u njegovim očima, bile su potpuno bele, kao i dečaku iz jezera; kao oči statue. Vrteo je glavom. Ne ulazi ovamo, belče. Pusti da mrtvi leže na miru.

„Ali ti ne ležiš na miru,” rekao sam i osvetlio ga lampom. Na trenutak sam video užasnu stvar. Video sam kroz njega, ali sam takođe video i unutar njega: truli ostaci jezika u ustima, oči u dupljama, mozak drhtav kao pokvareno jaje u ljusci. Onda je nestao, nije bilo ničega do uzburkanih oblaka prašine.

Sišao sam, držeći lampu visoko. Ispod su se grupe senki razmrdale i odletele uvis.

Spremište (tu je, zapravo moglo samo da se puzi) je bilo postavljeno drvenim postoljima, tek da stvari ne stoje na zemlji. Sada je voda jurcala pod njima kao reka i za sobom je odnela toliko zemlje da je čak i puzanje postalo nesigurno. Miris parfema je potpuno nestao. Zamenio ga je gadni smrad rečnog dna i - sasvim neverovatno s obzirom na vremenske prilike, ali prisutan - blag, suv miris pepela i vatre.

Odmah sam spazio ono po šta sam došao. Džoine naručene sove, one koje je lično primila u novembru 1993- bile su u severoistočnom uglu, tamo gde ima samo metar visine između padine i poda ateljea. Auu, bokte, izgledale su k’o prave, rekao je Bil i bio je u pravu: na jasnom svedu lampe izgledale su kao sputane ptice ugušene u providnoj plastici. Oči su im bile kao sjajne burme koje su zaokruživale crne zenice. Plastično perje je bilo obojeno u tamno zelenu boju borovih iglica, a stomaci narandžasto-beli. Otpuzao sam do njih preko drvenih postolja koja su cvilela i klizila poda mnom, svetlo je preletalo napred-nazad iznad njih i pokušavao sam da ne razmišljam da li se dečak prikrada za mnom. Kada sam stigao do sova, podigao sam glavu ne razmišljajući i tresnuo je o izolaciju koja je oblagala pod ateljea. Udari jednom za da, dva puta za ne, kretenu, pomislio sam.

Zavukao sam prste u najlon u koji su sove bile umotane i povukao ih ka sebi. Hteo sam da nestanem odatle. Osećaj da voda teče poda mnom, bio je čudan i neprijatan. Kao i miris paljevine, koji je sada bio bliži i jači uprkos vlazi. Šta ako atelje gori? Šta ako ga je Sara nekako zapalila? Ispeći ću se ovde, iako mi poplava kvasi noge i stomak.

Video sam da jedna sova stoji na plastičnoj osnovi - da može da se lepo stavi na trem da otera vrane, srce - ali je osnova na koju je druga trebalo da bude postavljena nedostajala. Uzmakao sam ka vratima u podu, s lampom u jednoj, a najlonskim džakom sa sovama u drugoj ruci, štrecajući se kad god bi se iznad moje glave čula kanonada grmljavine. Samo što sam krenuo kada je lepljiva traka koja je držala plastiku popustila. Sova bez osnove se preturila ka meni, a njene zlatno-crne oči su zaneseno zurile u moje.

Dašak vetra. Bledi, utešni zapah Red parfema. Izvukao sam sovu za perje nalik rogovima na glavi iz plastike i okrenuo je naopako. Tamo gde treba da se pričvrsti za osnovu bila su samo dva šrafa i između njih rupa. U rupi je bila mala limena kutija koju sam prepoznao još pre nego što sam zavukao ruku u sovin stomačić i izvadio je napolje. Uperio sam lampu u nju, znajući šta ću videti: DŽOINE SITNICE, pisalo je starinskim pisanim slovima. Našla je tu kutiju u nekoj staretinarnici.

Srce mi je ubrzano kucalo dok sam je gledao. Grom je tutnjao iznad. Podna vrata su bila otvorena, ali sam potpuno smeo s uma da se popnem gore. Zaboravio sam na sve osim na limenu kutiju u mojoj ruci, kutiju veličine tabakere za tompuse, ali ne tako duboku. Skinuo sam poklopac.

Na vrhu je bilo nekoliko razbacanih presavijenih listova na dva bloka za beleške, onih povezanih spiralnom žicom koje koristim za beleške i liste likova. Ove su bile povezane gumicom. Povrh svega ostalog je bio neki sjajni crni kvadrat. Tek kad sam ga podigao i stavio blizu lampe, shvatio sam da je u pitanju negativ.

Ugledao sam Džo u njenom bikiniju, avetinjski okrenutu naopako i svetlo narandžastu. Stajala je na splavu za kupanje sa rukama iza glave.

„Džo,” rekao sam i onda više nisam mogao da prozborim ni reč. Grlo mi se napunilo suzama. Držao sam negativ na trenutak, ne želeći da izgubim kontakt s njom, a onda sam ga vratio u kutiju sa hartijama i beležnicama. Zbog ovoga se vratila u Saru u julu 1994.; da sve skupi i sakrije na jednom mestu najbolje što može. Sklonila je sove sa terase (Frenk je čuo kako su ta vrata tresnula) i donela ih ovamo. Skoro da sam mogao da je vidim kako odvaljuje osnovu sa jedne sove i stavlja limenu kutiju u njen plastični stomak, umotavajući obe u najlon i dovlačeći ih ovamo dole, sve to dok je njen brat sedeo, pušio Marlboro i osećao vibracije. Loše vibracije. Sumnjao sam da li ću ikada saznati zašto je to uradila i šta joj je tada bilo na umu... ali je skoro sigurno verovala da ću jednog dana naći put dovde. Zbog čega bi onda ostavila negativ?

Oni razbacani listovi su uglavnom bili fotokopirani novinski članci iz Kesi Rok magazina i iz Nedeljnih vesti; novina koje su po svemu sudeći prethodile magazinu. Datumi su bili ispisani na svakom od njih mirnom čvrstom rukom moje žene. Najstariji isečak je bio iz 1865, naslovljen - JOŠ JEDAN BEZBEDNO STIGAO KUĆI. Povratnik je bio Džered Devor, star trideset dve godine. Odjednom sam shvatio sve ono što me je zbunjivalo: generacije koje se nisu uklapale. Setio sam se pesme Sare Tidvel dok sam čučao na drvenim postoljima i osvetljavao staru štampu. To je ona pesmica koja ide ovako: To rade stari i mladi/starci im pokazuju kako se to radi...

U vreme kada su se Sara i Red-top dečaci pojavili u oblasti Kesi i naselili na mestu koje je kasnije prozvano Tidvelova dolina, Džerd Devor je verovatno imao oko šezdeset sedam ili osam godina. Star, ali još uvek krepak. Veteran Građanskog rata. A Sarina pesma je lepo govorila - starci im pokazuju kako se to radi.

Šta su u stvari uradili?

Isečci o Sari i Red-top dečacima mi ništa nisu rekli. Samo sam preleteo pogledom preko njih, ali me je njihov ton ipak uzdrmao. Red-top dečaci su bili „naše južnjačke crne ptice” ili „naši crnčići puni ritma”. Bili su puni „mrke dobrodušnosti”. Sama Sara je bila „fantastičan primerak crne žene širokog nosa, punih usana i plemenitog čela” koja je „fascinirala i muško i žensko svojim životinjskim duhom, blještavim osmehom i hrapavim smehom.”

To su bile, bože me sačuvaj i sakloni, kritike. Dobre, ako vam ne smeta da kažu kako ste puni „mrke dobrodušnosti.”

Prelistao sam ih na brzaka, tražeći bilo šta o okolnostima u kojima su naše „južnjačke crne ptice” otišle. Ništa nisam našao. Umesto toga našao sam članak iz magazina od 19. jula 1933- godine. U naslovu je pisalo KUĆEPAZITELJ VETERAN NE USPEVA DA SPASI KĆER. Prema toj priči, Fred Din se borio sa požarima u istočnom delu TR-a sa još dvesta ljudi kada se vetar naglo okrenuo i počeo da tera požar na severni deo jezera koji su do tada smatrali bezbednim.U to vreme su mnogi lokalci tamo imali kamp kućice za lov i robolov (to sam i ja znao). Taj gradić je imao svoju samouslugu i pravo ime, zaliv Oreol. Fredova žena, Hilda, je bila tamo sa njihovim blizancima, Vilijamom i Karlom, starim tri godine, dok joj je muž gutao dim. Mnoge druge žene i deca su takođe bile u zalivu Oreol.

Požari su stigli brzo kada se promenio vetar, u novinama je pisalo -„kao marširajuće eksplozije.” Uključile su jedini šmrk koji su muškarci ostavili tu i krenule ka daljem kraju jezera. U zalivu Oreol nije bilo muškaraca da preuzmu vodstvo, a izgleda da nijedna žena nije htela ili bila u stanju da to uradi. Uspaničile su se, požurile da napune kola stvarima iz kampa i decom i zakrčile vozilima jedini put kojim su mogle da pobegnu. U određenom trenutku se neki stari auto pokvario i dok se požar približavao, jurcajući kroz šumu koja nije videla kišu od aprila, one žene koje su čekale shvatile su da im je put blokiran.

Iako su vatrogasci dobrovoljci stigli na vreme, Fred Din je, pronašavši svoju ženu, koja je sa još nekima pokušavala da odgurne pokvareni automobil s puta, otkrio nešto strašno. Bili je ležao na podu ispod zadnjeg sedišta, čvrsto spavajući, ali Karla je nestala. Hilda ih je oboje stavila unutra, sigurno - bili su na zadnjem sedištu i držali se za ruke kao i uvek. Ali, u određenom trenutku, verovatno kada joj je brat skliznuo na pod i zaspao, Karla se sigurno setila neke igračke ili lutke i izašla da je donese iz kampa. Dok je to radila, majka joj je ušla u auto i odvezla se, ne proverivši da li su obe bebe tu. Karla Din je bila ili u kolibi u zalivu Oreol ili se sama peške vraćala. U svakom slučaju će je vatra stići.

Put je bio isuviše uzak da se vozilo okrene i suviše zakrčen da bi se jedno od ovih koji idu u dobrom pravcu provezlo kroz zastoj. Tako je Fred Din, heroj kakav je bio, odlučio da trči ka horizontu pocrnelom od dima, kroz koji su svede trake narandžastog već počele da prosijavaju. Vatra gonjena vetrom je bila na vrhuncu i jurila je da se sretne s njim kao sa ljubavnikom.

Kleknuo sam na drvena postolja i čitao pod svetlom moje lampe, kada se miris vatre i paljevine pojačao. Počeo sam da kašljem... i onda je kašalj ugušen onim gvozdenim ukusom jezera u mojim ustima i grlu. Još jednom, ovog puta klečeći u spremištu pod ateljeom moje žene, osetio sam da se davim. Još jednom sam se nagnuo unapred i ispljunuo samo malo pljuvačke.

Okrenuo sam se i ugledao jezero. Gnjurci su urlali na njegovoj maglovitoj površini i leteli ka meni u pravoj liniji, klepećući krilima po vodi dok su prilazili. Plavo nebo je bilo potpuno zamrljano. Vazduh je smrdeo na ugalj i barut. Pepeo je počeo da sipi sa neba. Istočna obala Dark Skora je bila u plamenu, i povremeno sam čuo prigušene odjeke dok je šuplje drveće eksplodiralo. Zvučali su kao podzemne eksplozije.

Pogledao sam na dole, u želji da pobegnem od ove vizije, znajući da će za par trenutaka postati samo daleki san kao put sa Kajrom na frajburški vašar. Umesto plastične sove sa zlatom optočenim očima, gledao sam u dete sa svetlo plavim. Sedeo sam na stolu za piknik, držao je za punačke ruke i plakao. Video sam je jasno kao što vidim svoje lice svako jutro u ogledalu kada se brijem. Bila je

Kajrinih godina, ali malo deblja i kosa joj je bila crna, a ne pla va. Kosa joj iste boje kakva će njenom bratu ostati dok konačno ne počne da sedi jednog neverovatno dalekog leta godine J998; godine koju nikada neće videti ukoliko je neko ne izbavi iz ovog pakla. Na sebi je imala belu haljinu i crvene dokolenice i pružala je ruke ka meni plačući me dozivajući tatice, tatice.

Krenuo sam ka njoj i onda me je na trenutak potpuno razderao nalet koncentrisane vreline - ja sam. ovde duh, shvatio sam i Fred Dinje upravo protrčao kroz mene. Tatice, dozivala je, ali njega, ne mene. Tatice! i onda ga je zagrlila, nesvesna gareži koja joj prlja belu svilenu haljinu i punačko lice dok je ljubi, a na njih pada još čađi i gnjurci se probijaju kroz dim ka obali i vrište, kao u žalosti.

Tatice, stiže vatra! vrištala je dok je uzimao u naručje.

Znam, budi hrabra, rekao je. Bićemo mi dobro, šljivice, ali moraš da budeš hrabra.

Vatra nije stizala; stigla je. Čitav istočni deo zaliva Oreol je bio u plamenu koji je kretao u ovom pravcu, proždirući jednu po jednu malu kolibu u kojima su muškarci voleli da leže i piju tokom sezone lova i ribolova u ledu. Iza kolibe Ala Lerua je goreo veš koji je Margerit okačila tog jutra, pantalone i haljine i gaće upaljene na konopcima koji su i sami bili u plamenu. Lišće i kora drveća pljušte odgore; užareni iver dotiče Karlin vrat i ona vrišti od bola. Fred je brzo otklanja i nosi je niz padinu ka vodi.

Nemoj! vrisnuo sam. Znam da je ovo van mojih moći, ali ipak vrištim, pokušavam da ga odvratim. Bori se! Za Boga miloga, bori se!

Tatice, ko je taj čovek? Pita Karla i pokazuje na mene dok se zeleni krov kolibe Dinovih palio. Fred baca pogled ka meni i na licu mu vidim grč krivice. Zna šta radi, to je najstrašnije - negde duboko on tačno zna šta radi ovde u zalivu Oreol, gde se Ulica završava. Zna i boji se da će ga neko videti. Ali ne vidi ništa.

Ili vidi? U trenutku su mu se oči sumnjičavo raširile kao da nešto nazire - možda samo kovitlac vazduha. Ili me oseća? Da nije to? Možda oseća trenutni dašak ledenog vetra u svoj ovoj vrelini? Kao da bi ga hladne ruke sputale, protestvujući, samo da imaju oblik i težinu? Onda odvraća pogled i šljapka kroz vodu pored malog doka.

Fred! zaurlao sam. Pobogu, čoveče, pogledaj je! Zar misliš da je tvoja žena obukla u belu svilu slučajno? Da li iko tako zamišlja haljinu za igru?

Tatice, zašto ulazimo u vodu? pitala je.

Da pobegnemo od vatre, šljivice.

Tatice, ja ne umem da plivam!

Nećeš ni morati, odgovorio je, a ja sam se tako naježio! Zato što nije laž — neće morati da pliva, ni sada, ni bilo kada. Bar je Fredov način milostiviji od Normalovog, kada dode red na Normala - milostiviji od česme i galona ledene vode.

Bela haljina je plutala oko nje kao ljiljan. Crvene dokolenice su joj svetlucale u vodi. Grlila ga je čvrsto oko vrata i sada su već bili medu gnjurcima koji su bežeći pljeskali vodu svojim moćnim krilima, praveći mehuriće pene i zureći u čoveka i devojčicu svojim uplašenim crvenim očima. Vazduh je težak od dima i neba više nije bilo. Teturao sam se za njima, grabeći kroz vodu - osećao sam hladnoću jezera iako nisam šljapkao i ostavljao trag. Istočna i severna strana jezera su sada bile u plamenu - oko nas se diže vatreni venac dok Fred Din korača kroz vodu sa svojom kćeri, noseći je kao u nekom obrednom krštenju. A i dalje govori sebi da pokušava da je spasi, samo da je spasi, kao što će Hilda celog života govoriti sebi da je dete samo odlutalo nazad u kolibu da pronađe igračku, da je nije ostavila namerno da je u beloj haljini i crvenim dokolenicama pronađe otac, koji je nekad davno uradio nešto užasno. To je bila davna prošlost, zemlja zaborava, ali ovde gresi očeva posećuju decu, čak do sedme generacije, kojoj još nije došao red.

Nosi je sve dublje i ona počinje da vrišti. Njeni vrisci se mešaju sa zovom gnjuraca dok je on ne ućutka, poljubivši joj prestravljene usne. „Volim te, tatica voli svoju šljivicu,” kaže i onda je spušta. To treba da bude krštenje sa potpunim potapanjem, samo što na obali nema hora koji peva „Skupimo se pored reke” i niko ne viče Aleluja! i on joj ne dopušta da izroni na površinu. Bori se divljački u belom cvatu njene žrtvene haljine i na trenutak on više ne može da je gleda; gleda negde preko jezera, na zapad gde vatra još nije stigla (i nikada neće), na zapad gde je nebo još uvek plavo. Pepeo sipi oko njega kao crna kiša i suze mu cure iz očiju dok se ona besno bori pod njegovim rukama, pokušavajući da se izbavi iz stiska i on kaže sebi. Ovo je nesrećan slučaj, samo užasna nesreća, odneo sam je u jezero zato što je to bilo jedino mesto na koje sam mogao da je odnesem, jedino koje je preostalo, a onda se uspaničila, počela da se rita, bila je mokra i klizava i više je nisam čvrsto držao i onda sam je ispustio i onda...

Zaboravio sam da sam duh. Vrištim „Kia! Drži se, Ki!” i skačem u vodu. Grabim je, gledam njeno užasnuto lice i izbuljene plave oči, pupoljak od usana iz koga curi srebrni trag mehurića ka površini gde Fred stoji u vodi do vrata i drži je ispod i neprestano govori sebi da pokušava da je spasi, da je to jedini način, da pokušava da je spasi, da je to jedini način. Posežem za njom, ponovo i ponovo posežem za njom, mojim detetom, mojom kćeri, mojom Kiom (svi su oni Kia, i dečaci i devojčice, svi su oni moja kćer) i svaki put mi ruke prođu kroz nju. Još gore - o, daleko gore - je to što ona sada poseže za mnom svojim pegavim ručicama i preklinje da je spasim. Njene ručice se tope kroz moje Ne možemo da se dodirnemo jer sam ja sada duh. Ja sam duh i dok njen otpor slabi ja shvatam da ne mogu, o da ne mogu ja

ne mogu da dišem - davio sam se.

Presamitio sam se, otvorio usta i ovog puta je zaista iz mene šikljala jezerska voda, natapajući plastičnu sovu koja je ležala na drvenom postolju pored mojih kolena. Zagrlio sam limenu kutiju da se sadržaj ne bi pokvasio i taj pokret me je naterao da još jednom povratim. Ovog puta je voda pokuljala i iz mog nosa. Udahnuo sam duboko i zakašljao se.

„Ovome mora doći kraj,” rekao sam, ali, naravno, ovo jeste kraj, kako god se završilo. Zato što je Kajra poslednja.

Popeo sam se uz stepenice u atelje i seo na pod pun stakla da povratim dah. Napolju je grmelo i padala je kiša, ali mi se činilo da je oluja preživela svoj besni vrhunac. Ili sam se samo nadao da jeste.

Noge su mi visile kroz vrata u podu dok sam se odmarao - ovde više nije bilo duhova koji bi mi dodirivali stopala, ne znam kako sam to znao, ali jesam - i skinuo sam gumicu koja je povezivala beležnice. Otvorio sam prvu, prelistao je i video da je skoro ispunjena Džoinim rukopisom i brojnim stranicama gusto kucanog teksta: plod svih onih tajnih izleta ovamo na TR 1993. i 1994. Uglavnom nepovezane beleške i transkripcije kaseta koje su verovatno još uvek tu dole u spremištu. Odložene zajedno sa videom i kasetofonom, verovatno. Ali, nisu mi bile potrebne. Kada dođe vreme - ako dođe vreme - pronaći ću celu priču ovde. Šta se dogodilo, ko je to uradio i kako su sve zataškali. Sada mi je bilo svejedno. Sada sam samo želeo da se uverim da je Kajra na sigurnom i da će tu i ostati. Postoji samo jedan način da se to obavi.

Luži na miru.

Kada sam pokušao da ponovo stavim gumicu na beležnice, ona koju nisam pregledao mi je iskliznula iz mokre ruke i pala na pod. Komad iscepanog zelenog papira je ispao iz nje. Podigao sam ga i video ovo:

Na trenutak sam se prenuo iz one čudne i napete svesti u kojoj sam živeo; svet je ponovo škljocnuo u svoju uobičajenu dimenziju. Ali su boje bile nekako prejake, predmeti su bili isuviše čulno prisutni. Osećao sam se kao vojnik koji je iznenada na bojnom polju osvetljen avetinjskim belim svetlom, onim od koga se ništa ne da sakriti.

Rodbina mog oca potiče iz Neka, tu sam bio u pravu; moj pradeda se po ovome zvao Džejms Nunan, a on nikada nije srao u istu rupu sa Džerdom Devorom. Maks Devor je ili lagao kada je to rekao Meti... ili je pogrešno čuo... ili se prosto zbunio, kao što se ljudi obično zbune kada zađu u osamdesete. Čak i čovek kao Devor koji je ostao bistar ne mora da bude izuzet od povremenih promašaja. Zato što je prema ovoj maloj nažvrljanoj listi, moj pradeda imao stariju sestru, Bridžet. A Bridžet se udala za - Bentona Ostera.

Prst mi je kliznuo niz red, do Herija Ostera. Sin Bentona i Bridžet Nunan Oster godine 1885.

„Gospode bože,” prošaputao sam. „Deda Kenija Ostera je bio moj deda stric. A on je bio jedan od njih. Štagod da su uradili, Heri Oster je bio s njima. U tome je stvar.”

S iznenadnim užasom me je presekla pomisao na Kajru. Bila je sama gore u kući skoro sat vremena. Kako sam mogao da budem tako glup? Mogao je da uđe kod nje ko je hteo dok sam ja bio ispod ateljea. Sara je mogla da iskoristi bilo koga da...“

Shvatio sam da to nije tačno. Ubice i deca žrtve su bili u krvnoj vezi i sada se ta krv razredila, reka je skoro stigla do mora. Preostao je Bil Din, ali on se držao podalje od Nasmejane Sare. I Keni Oster, ali on je sa porodicom otišao u Taksačusets. A Kajrini krvni rođaci - majka, otac i deda - bili su mrtvi.

Samo sam ja preostao. Samo ja sam bio krv. Samo ja sam mogao to da učinim. Osim ako...

Potrčao sam ka kući najbrže što sam mogao, klizeći i saplićući se po poplavljenoj stazi, očajno želeći da saznam da li je dobro. Mislio sam da Sara nije u stanju da sama povredi Kajru, bez obzira na svu tu energiju koju je crpela iz staraca... ali šta ako nisam u pravu?

Šta ako grešim?

DVADESET OSMO
POGLAVLJE

Ki je ležala čvrsto spavajući tamo gde sam je ostavio, okrenuta na stranu sa malim plišanim psom stegnutim pod bradom. Ostavio je mrlju na njenom vratu, ali nisam imao srca da joj ga uzmem. Iza nje, sa leve strane, kroz vrata kupatila sam mogao da čujem ravnomerno plink-plonk-plink vode koja curi iz česme u kadu. Hladan vazduh je dunuo oko mene kao svilena marama, milujući mi obraze, šaljući neprijatan drhtaj niz moja leđa. U dnevnoj sobi se prigušeno oglasilo Banterovo zvonce.

Voda je još uvek topla, šećeru, šapnula je Sara. Budi joj drug, budi joj tatica. Hajde, sad. Daj mi ono što želim. Uradi ono što oboje želimo.

I jesam želeo; verovatno je zbog toga Džo u početku pokušavala da me zadrži podalje od TR-a i Nasmejane Sare. Zato je krila i trudnoću. Bilo je to kao da sam u sebi otkrio vampira, biće koje nije interesovao moral, ni socijalne norme. Deo mene koji je želeo samo da odnese Ki u kupatilo i potopi je u kadu punu tople vode, drži je tako i gleda kako trake za kosu crvenih rubova svetlucaju kao što su svetlucale dokolenice i bela haljina Karle Din dok su šume gorele iza nje i njenog oca. Deo mene bi bio presrećan da plati poslednju ratu tog starog duga.

„O, bože,” promrmljao sam i obrisao lice drhtavom rukom. „Ona zna previše trikova. I tako je jebeno jaka.”

Vrata kupatila su pokušala da se zalupe preda mnom pre nego što uđem, ali sam ih gurnuo i skoro da nije bilo otpora. Vrata ormarića za lekove su se širom otvorila i staklo se razbilo o zid. Sadržaj je poleteo na mene, ali to nije bio preterano opasan napad; ovog puta su projektili bili tube kalodonta, četkice za zube, plastične bočice i nekoliko starih Viks inhalatora. Čuo sam bled, dalek Sarin uzvik razočaranja kada sam povukao čep, a iz kade je grgoljeći počela da ističe voda. Bilo je i previše davljenja na TR-u za jedan vek, tako mi boga. A ipak sam na trenutak osetio neverovatno jaku želju da vratim čep dok je još uvek bilo dovoljno vode da se završi posao. Umesto toga sam pokidao lanac sa čepa i bacio ga niz hodnik Vrata ormarića su se ponovo zatvorila i sa njih je spalo preostalo staklo.

„Koliko si ih uzela?” pitao sam je. „Koliko njih osim Karle Din i Keri Ostera i naše Kie? Dvoje? Troje? Petoro? Koliko njih ti još treba da se smiriš?”

Svi! ispalila je kao iz topa. I to nije bio samo Sarin glas, bio je i moj. Ušla je u mene, uvukla se kroz podrum kao provalnik... i već sam razmišljao da mi, iako je kada prazna, uvek preostaje jezero.

Svi! ponovo je uzviknuo glas. Svi oni, šećeru!

Naravno - samo će svi utažiti njenu glad. Do tada Nasmejana Sara neće imati mira.

„Pomoći ću ti da se smiriš,” rekao sam. „To ti obećavam.”

Poslednje kapi vode su otekle... ali još uvek je tu jezero, ukoliko se predomislim. Izašao sam iz kupatila i pogledao Ki. Nije se pomerila, više nisam osećao Saru u blizini, Banterovo zvono se umirilo... a opet sam se osećao nesigurno, nisam želeo da je ostavim samu. Morao sam, ipak, ako želim da ovo obavim do kraja i bilo bi mi bolje da ne gubim vreme. Oblasni i federalni policajci će jednom stići, bez obzira na oluju i oboreno drveće.

Da, ali...

Ušao sam u hodnik i nesigurno pogledao oko sebe. Grmljavina je tutnjala, ali je izgubila na jačini. Kao i vetar. Ono što nikako nije bledelo je osećaj da me neko gleda, neko ko nije Sara. Stajao sam tu još par sekundi pokušavajući da ubedim sebe da su to samo moji napeti nervi, pa sam krenuo kroz hodnik do ulaza.

Otvorio sam ulazna vrata... pogledao oštro oko sebe još jednom, kao da sam očekivao da neko izviruje iza drugog kraja police za knjige. Prikaza, možda. Nešto što je još uvek tražilo svoj sakupljač prašine. Ali ja sam bio jedina preostala Prikaza, bar u ovom kraju sveta, i jedini pokret koji sam ugledao bile su treperave senke koje je bacala kiša sa prozora.

Još uvek je padala dovoljno jako da me ponovo skvasi kada sam stupio sa trema na prilaz za kola, ali se nisam obazirao na to. Upravo sam bio uz malu devojčicu dok se davila, skoro sam se i sam nedavno udavio, pa me neće kiša sprečiti da uradim ono što sam morao. Podigao sam slomljenu granu koja je ulubila krov mojih kola, bacio je u stranu i otvorio gepek.

Stvari koje sam kupio u rasadniku su još uvek bile na zadnjem sedištu, još uvek umotane u zembilj. Mistrija i nož za orezivanje su bili n3 videlu, ali je treći artikal bio u plastičnoj kesi. Hoćeš ovo u odvojenoj kesi? Pitala me je Lajla. Što je sigurno, sigurno. A kasnije je, kada sam odlazio, pričala o Kenijevom psu Bluberiju koji juri galebove i srdačno se nasmejala. Ali joj se oči nisu smejale. Možda tako razlikuješ Marsovca od Zemljanina - Marsovci se nikad ne smeju očima.

Na prednjem sedištu je bio Rornijev i Džordžov poklon: stenomaska koju sam pomešao sa Devorovom maskom za kiseonik. Momci u podrumu su tada progovorili - promrmljali, bar - i sagnuo sam se unapred da dohvatim elastični povez maske, nemajući pojma zašto to radim. Stavio sam je u kesu, zalupio vrata od kola i krenuo niz stepenice ka jezeru. Usput sam zastao i sagnuo se ispod terase, gde smo uvek držali poneku alatku. Nije bilo krampa, pa sam uzeo ašov koji je delovao sposobno za kopanje rake. Onda sam, nadao sam se - poslednji put, pratio tok mog sna dole na Ulicu. Džo nije morala da mi pokaže mesto; Zelena dama ga je pokazivala sve vreme. Čak i da nije, čak i da Sara Tidvel nije smrdela do neba, mislim da bih znao. Mislim da bi me tamo odvelo moje posednuto srce.

Između mene i mesta gde je sivo pročelje stene čuvalo stazu, stajao je čovek i pozdravio me hrapavim glasom koji sam isuviše dobro poznavao kada sam zastao na poslednjem stepeniku.

„Kaži, kurvaru, gde ti je kurva?”

Iako je stajao na Ulici pod pljuskom, njegova uniforma drvoseče - zelene flanelske pantalone, karirana vunena košulja - i njegova izbledela plava unijina vojna kapa bile su suve, zato što je kiša padala kroz njega, a ne na njega. Izgledao je čvrsto, ali ne stvarnije od same Sare. Podsetio sam sebe na to kada sam stupio dole na stazu da se suočim sa njim, ali mi je srce ubrzavalo, lupajući u mojim grudima kao postavljeni čekić.

Bio je obučen u odelo Džerda Devora, ali to nije bio on. Ovo je bio njegov unuk Maks, koji je počeo svoju karijeru krađom sanki, a završio je samoubistvom... ali ne pre nego što je uspeo da ugovori ubistvo svoje snahe, koja je imala dovoljno smelosti da mu uskrati ono što je tako žarko želeo.

Kada sam krenuo ka njemu, pomerio se na sred staze da me zaustavi. Osetio sam kako iz njega žari hladnoća. Govorim tačno ono što mislim, izražavam ono čega se sećam najjasnije što mogu: osećao sam kako hladnoća žari iz njega. I da, to je sigurno bio Maks Devor, ali je ustao iz mrtvih maskiran u drvoseču i izgledao onako kako je verovatno izgledao kada mu se rodio sin Lens. Star, ali krepak. Čovek koji bi bio uzor mladim ljudima. A tada, kao da ih je misao prizvala, video sam kako se ostali bledo ovaploćuju iza njega, stojeći jedan do drugog na putu. To su isti oni koji su bili sa Džerdom na frajburškom vašaru i poneke od njih sam sada prepoznavao. Fred Din, naravno, star samo devetnaest godina 1901, trideset godina daleko od dana kada je udavio sopstvenu kćer. I onaj koji je ličio na mene, to je Heri Oster, prvorođenče sestre mog pradede. On bi imao šesnaest godina, jedva dorastao za prve brkove, ali dorastao da radi u šumi sa Džerdom. Dorastao da sere u istu rupu sa Džerdom. Da pomeša Džerdovu zlobu sa mudrošću. Jedan od njih je nakrivio glavu i žmirnuo u isto vreme - taj tik sam već negde video. Gde? Onda mi se javilo: u Lejkvju samoposluzi. Ovaj mladić je bio pokojni otac Rojsa Merila. Ostale nisam znao. Niti me je bilo briga.

„Pored nas nećeš proći,” rekao je Devor. Podigao je obe ruke. „Ni ne pomišljaj na to. Je l’ tako momci?”

Promumlali su u znak odobravanja - onako kako bi to učinila većina današnjih bandi džeparoša i ubica, valjda - ali su im glasovi dopirali izdaleka; u stvari su bili više tužni nego preteći. Čovek u odeći Džerda Devora je imao neku stvarnu masu, možda zato što je za života imao neverovatnu vitalnost, a možda zato što je tako skoro umro, ali ostali nisu bili ništa više od bledih prikaza.

Krenuo sam unapred, stupajući u tu užarenu hladnoću, stupajući u njegov smrad - isti miris invalida koji ga je okruživao kada sam ga ranije sreo.

„Gde si ti krenuo?” Uzviknuo je.

„U šetnju,” rekao sam. „Nema zakon protiv toga. Ulica je mesto kuda džukele i dobre kuce šetaju zajedno. Sam si mi to rekao.”

„Ti ne razumeš,” Maks-Džerd je rekao. „I nećeš. Ti nisi iz tog sveta. To je bio naš svet.”

Zastao sam, zainteresovano ga gledajući. Vremena je bilo malo, hteo sam da završim s tim... ali sam morao da saznam, a mislio sam da je Devor spreman da mi sve ispriča.

„Nateraj me da razumem,” rekao sam. „Ubedi me da si ti pripadao bilo kom svetu.” Pogledao sam u njega, pa u blede, treperave providne obrise iza njega, prozračno meso na sjajnim kostima. „Kaži mi šta ste uradili.”

„Tada je sve bilo drugačije,” rekao je Devor. „Kada ti dođeš ovde, Nunane, možeš da šetaš tri milje, skroz do zaliva Oreol i vidiš samo desetak ljudi na Ulici. Krajem septembra možda ne sretneš nikoga. S ove strane jezera moraš da se provlačiš kroz podivljalo žbunje i obilaziš srušeno drveće - biće ih još više posle ove oluje - pa čak i da preskočiš poneku crkotinu jer se danas ljudi iz grada ne organizuju da ovo sređuju da bude kao što je nekad bilo. Ali u naše vreme... Šume su bile gušće tada, Nunane i razdaljine duže, pa je komšiluk mnogo više značio. Značio je život, najčešće. Nekad davno je ovo stvarno bila ulica. Možeš li da vidiš?”

Mogao sam. Kada sam pogledao kroz fantomske obrise Freda Dina i Herija Ostera, mogao sam da vidim. Oni nisu bili samo duhovi; bili su treperavi stakleni prozori sa pogledom na drugo vreme. Ugledao sam

letnje popodne godine... 1898? Možda 1902? 1907? Nema veze. Ovo je trenutak kada svako doba izgleda isto, kao da je vreme stalo. Ovo je period koga starci pamte kao zlatno doba. Ovo je zemlja prošlosti Kraljevina kad-sam-bio-mali. Sunce spira sve pred sobom finim zlatnim svetlom beskrajnog kraja jula; jezero je plavo kao san, omreženo milijardama iskrica sunčevog odsjaja. A Ulica! Prekrivena je gustom travom kao travnjak i široka je kao neki bulevar. I jeste bulevar, vidim, mesto na kome se društvena zajednica u potpunosti potvrđuje. To je glavni vod komunikacije u raštrkanom gradu izukrštanog tanjim vodovima. Osećao sam prisustvo tih kablova sve vreme - čak i dok je Džo bila živa sam ih osećao negde ispod površine, a odavde su počinjali. Narod je Ulicom šetao kao promenadom - svud po istočnoj strani jezera Dark Skor su šetali u malim grupicama, smejali se i razgovarali pod letnjim nebom prepunim oblaka - odavde svi kablovi počinju. Pogledao sam bolje i shvatio kako sam grešio kada sam mislio da su Marsovci, da su surovi i proračunati vanzemaljci. Istočno od ove sunčane promenade porviruje mrak šuma, proplanaka i pećina odakle vrebaju svakakve nesreće, počevši od noge skresane u nekoj nesreći pri seči šume, do porođaja koji je pošao po zlu i mladih majki koje umiru pre nego što doktor uspe da stigne iz Kesi Roka u svojim kočijama. Ovo su ljudi koji nemaju struje, nemaju telefon, ni hitnu pomoć, nikoga na koga mogu da se oslone osim jedni na druge i božju pomoć u koju su mnogi ođ njih već počeli da sumnjaju. Oni žive u šumama i senkama šuma, ali dođu na obalu jezera u lepo letnje popodne. Dođu na Ulicu i gledaju lica jedni drugima, smeju se zajedno i tek onda znaju da su stvarno na TR-u - u onome što sam počeo da nazivam zonom. Nisu oni Marsovci; oni su samo mali životi koji prebivaju na ivici tame, to je sve.

Vidim sezonske goste u Voringtonu, muškarce obučene u bela letnja odela, dve žene u dugačkim teniskim haljinama sa reketima u rukama. Poznanik na triciklu sa ogromnim prednjim točkom, klimavo se zanosi među njima. Grupa ovih turista je zastala da popriča sa nekim momcima iz grada; ovi prvi žele da znaju da li mogu da igraju sa lokalcima bezbol u Voringtonu, utorkom uveče. Ben Meril, Rojsov budući otac, kaže, Aha, ali nećemo vas štedeti zato što ste iz Njujorka. Mladići se smeju, a i devojke.

Malo dalje se dva dečaka dobacuju nekom vrstom grube ručno izrađene loptice za bezbol. Iza njih je skup mladih majki koje ozbiljno razgovaraju o svojim bebama, sve opremljene kolicima. Muškarci u teksas kombinezonima raspravljaju o vremenu i usevima, politici i usevima, porezima i usevima. Učitelj iz srednje škole, sedi na sivom pročelju stene koju tako dobro poznajem, i strpljivo podučava kiselog dečaka koji želi da bude negde drugde i radi nešto drugo. Mislim da će taj dečak izrasti u oca Badija Dželisona. SIRENA NE RADI - OBRATI PAŽNJU NA PRST, pomislio sam.

Svugde niz ulicu ima ribara i mnogo ulova; jezero je puno grgeča i pastrmke. Slikar je - još jedan od letnjih gostiju, sudeći po njegovom mantilu i beretki - postavio svoj štafelaj i slika planine, dok ga dve dame posmatraju pune poštovanja. Devojke prolaze uz kikot, šapućući nešto o dečacima i školi i garderobi. Ima lepote ovde - i mira. Devor je u pravu kada kaže da je ovo svet koji nikada nisam upoznao. To je

„Predivno,” rekao sam, s mukom se vraćajući u stvarnost. „Da, vidim sve to. Ali, šta time hoćeš da kažeš?”

„Šta hoću da kažem?” Devor je bio toliko iznenađen da je delovao komično. „Mislila je da može da šeta ovuda kao svi ostali, to hoću da kažem, jebi ga! Mislila je da može da se šećka ovuda kao da je belkinja! Ona i njeni veliki zubi i njene velike sise i dignut nos. Mislila je da je nešto posebno, ali mi smo mislili drugačije. Pokušala je da me zaobiđe, pa je, kada joj nije uspelo, stavila svoje štrokave ruke na mene i oborila me. Ali nema veze; naučili smo je kako treba da se ponaša. Je l’ da, momci?” Opet su promumlali, odobravajući, ali mi se učinilo da su neki od njih - mladi Heri Oster, na primer - delovali mučaljivo.

„Naučili smo je gde joj je mesto,” rekao je Devor. „Objasnili smo joj da je samo najobičnija

crnčuga. Ovo je reč koju neprestano koristi u šumi tog leta, leta 1901, leta kada su Sara i Red-top dečaci postali neko i nešto na muzičkoj sceni ovog dela sveta. Ona i njen brat i cela njihova porodica crnčuga su pozvani u Vorington da sviraju za letnje goste; pojili su ih šampanjcem i strigama... ili je bar tako Džerd Devor to objasnio svojoj maloj skupini odanih učenika, dok su jeli svoje proste ručkove - hleb i meso i kisele krastavce iz kofica za svinjsku mast koje su im dale majke (nijedan od momaka nije bio oženjen, jedino je Oren Pibls bio veren).

Ipak, njena slava u porastu nije bila stvar koja je nervirala Džerda Devora. Nije u pitanju čak ni to što je pevala u Voringtonu; nije mu bolo oči ni to što su ona i njen brat stvarno seli i jeli sa belim ljudima; delili s njima hleb iz iste korpice svojim prljavim crnačkim prstima. Svi ti iz Voringtona su ionako ratmičari i Devor kaže tihim, znatiželjnim mladićima da je čuo kako se na takvim mestima kao što su Njujork i Čikago, bele žene ponekad čak i jebu sa masnim crnčugama.

Neee! Kaže Heri Oster, nervozno gledajući oko sebe, kao da očekuje da nekoliko belih žena naiđu trapajući kroz šumu, tu na grebenu Boui. Nijedna bela žena se ne bi jebala sa crncem! Sereš!

Devor ga samo gleda, kao da hoće da kaže - kad porasteš, pa razmisliš. .. Osim toga, baš ga briga šta se dešava po Njujorku i Čikagu; video je i previše ravnice tokom Građanskog rata... i, reći će on, nikada se u tom ratu nije borio da oslobodi jebene robove. Što se Džerda Lanselota Devora tiče, mogu tamo u zemlji pamuka da drže robove do smaka sveta, ako boče. Ne, on se borio da nauči one prevarantske kučkine sinove dole južno od Mejsona i Diksija da se ne povlači iz igre samo zato što ti se ne sviđaju neka pravila. Išao je dole da stane na žulj matorom Džoniju Rebu. Smislili da napuste Sjedinjene Američke Države, zamisli! Bože, gospode!

Ne, briga ga za robove i briga ga za zemlju pamuka i briga ga za crnčine koji pevaju bezobrazne pesme, pa ih ‘rane 'strigama i šampanjcem (Džerd uvek reč ostrige skrati na ironičan način) da im plate za to đubre. Baš ga briga, dok god se drže svog dvorišta, a on svog.

Ali ona nije htela. Ta drska kučka nije htela. Upozorena je da se kloni Ulice, ali nije htela da sluša. Išla je u inat, šetajuči okolo u svojoj beloj haljini kao da je u njoj bela žena, ponekad sa sinom, koji nosi prljavo crnačko afričko ime i nema tatu - tata mu je verovatno proveo jednu noć s mamom u senu negde dole u Alabami, a ona sada šeta okolo s onim što je stiglo od toga, ponosna kao kraljica. Šeta Ulicom kao da ima pravo da bude tu, iako niko živ neće da razgovara s njom...

„Ali to nije istina, zar ne?” Pitao sam Devora. „To je bio trn pradedici u oku, zar ne? Oni jesu razgovarali s njom. Bilo je nečeg u njoj - možda taj smeh. Muškarci su razgovarali s njom o usevima, a žene su joj pokazivale bebe. U stvari, davale su joj bebe da ih drži i kada bi im se nasmejala dole u lišće, bebe bi se smejale njoj. Devojke su je pitale o dečacima. Dečaci... oni su je samo gledali. Ali kako su gledali, a? Parili su oči i mislim da su svi mislili na nju kada su išli u klozet da vežbaju desnicu.”

Devor je izbuljio oči. Stario je na moje oči, bore su se ucrtavale sve dublje i dublje u njegovo lice; postajao je onaj čovek koji me je oborio u jezero, jer nije mogao da podnese da ga neko pređe. I, sa starenjem je počeo da bledi.

„To je ono što je Džerd najviše mrzeo, zar nije? To što se nisu sklanjali od nje, što joj nisu okretali leđa. Šetala je Ulicom i niko s njom nije postupao kao sa crnčugom. Smatrali su je komšinicom.”

Bio sam u zoni, dublje nego ikad, tamo dole gde podsvest teče kao reka ponornica. Mogao sam da pijem iz te reke dok sam bio u zoni, mogao sam da napunim usta, i grlo i stomak tim hladnim mineralnim ukusom.

Celo to leto im je Devor pričao. Bili su više od njegove ekipe, oni su bili njegovi dečaci: Fred i Heri i Ben i Oren i Džordž Armbruster i Drejper Fini, koji će slomiti vrat i udaviti se sledećeg leta pokušavajući da skoči u jezerce kamenoloma Ids mrtav pijan. Samo, to je bila jedna od onih namernih nesreća. Drejper Fini je mnogo pio od jula 1901. do avgusta 1902, zato što je samo tako mogao da spava. Samo tako je mogao a izbriše iz uma tu ruku, ruku koja je uspravno virila iz vode, stiskajući i opuštajući pesnicu dok ne poželite da vrisnete - Hoće li već jednom prestati, da li će ikada prestati to da radi!

Celo leto im je Džerd Devor punio uši drskom crnačkom kučkom. Celo leto im je govorio o njihovoj odgovornosti odraslih muškaraca da zajednicu održe čistom i da moraju da vide ono što drugi ne vide i neće da vide.

Bilo je nedeljno avgustovsko popodne, vreme kada saobraćaj niz Ulicu naglo opadne. Kasnije, negde oko pet popodne će se stvari promeniti i od šest do sumraka će na stazi pored jezera biti gungula. Ali je u tri popodne bila oseka. Metodisti su imali nedeljnu službu božju; u Voringtonu su letnji gosti svi zajedno seli za nedeljni ručak, pečena piletina ili šunka; po celom gradu su porodice uživale u nedeljnom obroku. Oni koji su već završili rešili su da odremaju dok ne prođe najveća vrućina - u mreži, gde god to bilo moguće. Sara je volela ovo tiho doba dana. Obožavala ga je, zapravo. Dobar deo života je provela na vašarskim binama i u zadimljenim krčmama, urlajući svoje pesme da bi nadjačala glasove rumenih, prostih pijanaca, pa iako je deo nje voleo uzbuđenje i nepredvidljivost takvog života, deo nje je uživao i u ovoj vedrini. Mir tih šetnji. A, osim toga, nije se podmlađivala; imala je dete koje je sada ostavilo svoje rano detinjstvo za sobom. Mora da je mislila kako je te nedelje Ulica malo isuviše tiha. Otišla je milju južno od doline i nikog živog nije srela - čak se i Kajto do tada izgubio, zastao negde da bere borovnice. Kao da je ceo gradić

napušten. Znala je da se sprema velika zajednička večera u Kašvakamaku, čak je poslala i pitu od pečuraka jer se sprijateljila sa nekoliko žena koje to organizuju. Sigurno su svi tamo, pripremaju se. Ono što ne zna je da je danas i posvečenje nove baptističke crkve, prve prave crkve izgrađene na TR-u. Gomila lokalaca je otišlo - i nevernici i baptisti. Iz daljine, jedva čujno, dopire pevanje metodista. Zvuk je nežan i tih i divan; daljina i odjek su naštimovali svaki falš glas.

Nije ni primetila ljude - većina njih su bili mladići, oni što se u normalnim okolnostima jedva usuđuju da je pogledaju ispod oka - dok joj se najstariji među njima nije obratio. „Vidi, vidi, crna kurva u beloj haljini i crvenom pojasu! Da me jebeš ako to nije malo previše boje za obalu jezera. Šta je s tobom, kurvo? Nisi shvatila poruku?”

Okrenula se ka njemu, uplašena, ali ne pokazujući strah. Živela je na ovom svetu trideset i šest godina, znala je šta muškarac ima i gde hoće da ga stavi od svoje jedanaeste i razumela je da muškarci, kada su ovako zajedno i puni vatrene vode (osetila je), prestanu da razmišljaju svaki za sebe i postanu čopor pasa. Ako pokažeš strah, oboriće se na tebe kao psi i verovatno će te zaklati kao psi.

Osim toga, vrebali su je. Nema drugog objašnjenja za to kako su se ovako iznenada pojavili.

„Koju to poruku, šećeru?” pitala je, ne odstupajući. Gde su svi? Gde bi mogli biti, dođavola? Tamo preko jezera su metodisti prešli na „Veruj i slušaj”, prava dosada.

„Da nemaš šta da tražiš tu gde belci šetaju,” rekao je Heri Oster. Njegov nedorasli glas se pretvara u nešto nalik mišjem cijukanju na zadnjem slogu i ona se smeje. Zna da to nije mudro, ali ne može da odoli — nikada nije mogla da zaustavi svoj smeh, kao što nije mogla da zaustavi ovakve muškarce da ne gledaju njene grudi i zadnjicu. Bog je kriv.

„Šetam gde mi se šeta,” rekla je. „Rekli su mi da je ovo zajedničko dobro, da niko nema pravo da me otera. Niko nije ni pokušao. Je l' si vid’o nekog da me tera?”

„Vidiš nas,” rekao je Džordž Armbruster, trudeći se da zvuči opasno. Sara ga gleda nekom vrstom blagonaklonog prezira što čini da se Džordž zgrči iznutra. Obrazi su mu bili jarko crveni. „Sine,” rekla je, „sada si doš‘o samo zato što je sav pristojan svet negde drugo. Zašto daješ ovom čiči da ti priča šta da radiš? Budi dobar i pusti tetu da šeta.”

Sve vidim. Dok Devor sve više bledi, na kraju se sveo na jedva nešto više od očiju ispod plave kape na kišnom popodnevu (kroz njega sam video razbucane ostatke mog splava za plivanje nasukane na obalu), ja vidim sve. Vidim je kada je krenula

unapred, idući pravo na Devora. Ako ostane tu da žvalavi s njima, desiće se nešto loše. Oseća to, a ona nikada ne preispituje svoj instinkt. A ako krene na bilo koga drugog, stari gospar će da se obori na nju sa strane i povede sve ostale za sobom. Stari gospar u staroj plavoj kapi je predvodnik čopora, njega mora da nadigra. Ali ne može. Jak je, dovoljno jak da pretvori ove dečake u jednog stvora, njegovog stvora, bar za sada, ali on nema njenu snagu, njenu odlučnost i energiju. Na neki način joj je dobrodošlo ovo suočavanje. Redž je upozorio da bude oprezna, da ne povlači nesmotrene poteze i da ne pokušava da nalazi prijatelje dok se besni psi ne pokažu - koliko ih je i koliko su ludi ~ ali ona tera svoje, veruje svojim instinktima. I evo ih, njih sedam, a u stvari samo jedan besan pas.

Jača sam od tebe, stari gosparu, pomislila je, hodajući ka njemu. Zaustavila je pogled na njegovom i nije htela da ponikne; on je bio taj koji je spustio pogled, njegova usta su na trenutak nesigurno zadrhtala na uglovima, njegov jezik je zapalacao brzo kao gušter ov da ovlaži usne i to je sve dobro... ali je još bolje to što je ustuknuo za korak. Kada se to dogodilo, ostali su se razdvojili u dve grupe i eto ga - prolaz za nju. Tihi i nežni su metodisti, posvećena muzika dopire preko mirne površine jezera. Mnogo dosadna pesma, da, ali slatka izdaleka.

Kada šetamo s Bogom
u svetlu njegovih reči,
slavu on zrači na naš put...

Jača sam od tebe, šećeru, poručivala je, gadnija sam od tebe, možda si ti besan pas, ali ja sam matica i ako nećeš da te žacnem, čisti mi se s puta.

„Kučketino,” kaže, ali glas mu je slab; več razmišlja da ovo nije dobar dan za to, da ima nešto u njoj što dosad nije primetio dok je nije video izbliza, neka crnačka mađija koju dosad nije osetio, bolje sačekati još jedan dan, bolje...

Onda se sapliće na koren ili kamen (možda je to baš ona stena iza koje će se ona konačno smiriti) i pada dole. Spada mu kapa i otkriva veliku ćelu na vrh glave. Pantalone su mu pukle skroz pozadi po šavu. I Sara pravi presudnu grešku. Možda je potcenila Džerdovu popriličnu energiju, ili jednostavno ne može da odoli - zvuk njegovih pantalona je ličio na glasan prdež. U svakom slučaju, ona se smeje - onim promuklim, dimom načetim smehom koji je postao njen zaštitni znak. I njen smeh postaje njen usud.

Devor ne razmišlja. Prosto je napada ležeći, noge u teškim okovanim čizmama su se ritnule brzo kao klipovi u motoru. Udara je gde je najtanja i najranjivija, u članke. Urla od bola kada se levi lomi; pada s treskom, a iz ruke joj ispada amrel. Udiše i još jednom vrišti, a Džerd viče s mesta na kome leži, „Ne dajte! Ne dajte da urla!”

Ben Meril pada na nju celom težinom, sa svih njegovih devedeset kila. Ono što je udahnula da vrisne je sada izašlo u šuštavom skoro nemom uzdahu. Bena je, koji nikada nije čak ni igrao sa ženom, a kamoli ležao na njoj ovako, u sekundi uzbudilo njeno bacakanje pod njim. Uvija se preko nje, smejući se, a kada zabode nokte duboko u njegov obraz, jedva da ih je osetio. Čini mu se da se pretvorio u kurac pola metra dug. Kada je pokušala da se zakotrlja s njim i tako pobegne, zakotrljao se i on, pustio je da ona bude odgore i potpuno se iznenadio kada je porinula čelo na njegovo. Vidi zvezde, ali ima osamnaest godina, jači je nego ikad, te ne gubi ni svest, ni erekciju.

Oren Pibls je strgao zadnji deo njene haljine i smejao se. „Svinja!” otrglo mu se, tiho i zadihano, pre nego što se sručio na nju. On je zajahao odgore, a Ben isto tako poletno odole, bez obzira na krv koja mu se slivala niz glavu iz posekotine na sredini čela i ona shvata da je izgubljena ako ne bude mogla da vrišti. Ako uspe da vrisne i Kajto je čuje, on će otrčati i pozvati pomoć, otrčaće i naći će Redža...

Ali pre nego što je pokušala ponovo, stari gospar je kleknuo pored nje i pokazao joj nož sa dugom oštricom. „Gukni i ode ti nos,” rekao je, i tada ona odustaje. Ipak su je savladali, delom zato što se smejala a uglavnom zbog njenog smrdljivog baksuzluka. Sada ih ništa neće zaustaviti i najbolje bi bilo da se Kajto ne pojavljuje - molim te Bože, drži ga tamo gde je, tamo ima puno borovnica, biće zauzet još ceo sat. On obožava da bere borovnice, a ovim ljudima treba manje od sata. Heri Oster je vuče za kosu, cepa joj haljinu s ramena i počinje da joj sisa vrat.

Stari gospar jedini nije na njoj. Stari gospar stoji po strani i pazi na obe strane Ulice, očima suženim i nemirnim; stari gospar izgleda kao šugavi kurjak koji je završio sa prožderavanjem cele generacije pilića iz kokošinjca i uspeo da izbegne svaku zasedu i klopku. „Hej, Irče, ustani s nje na momenat,” kaže Heriju, a onda mu se pogled proširi i na ostale. „Odvucite je u žbunje, prokletinje. Odvucite je tamo duboko.”

Nisu. Ne mogu. Suviše su je željni. Odvukli su je za ruke iza pročelja sive stene i odlučili da je to dovoljno. Ne moli se lako, ali sada se molila. Molila se da je puste da živi. Molila se da Kajto ostane podalje, da nastavi da sporo puni svoju koficu i jede svaku treću šaku bobica. Molila se da ako reši da je stigne i vidi šta se događa, da će samo tiho otrčati i dovesti Redža.

„Zini kučko,” dahće Džordž Armbruster. „I nemoj da si me ujela, kučko.”

Uzeli su je odgore i odole, spreda i od pozadi, dvojica i trojica istovremeno. Uzeli su je tamo gde ih svako ko naiđe i da ne želi mora videti, a stari gazda stoji podalje, gledajući prvo u zadihane mladiće okupljene oko nje, kako kleče sa spuštenim pantalonama i butinama izgrebanim u žbunju, pa viri iz i niz put svojim divljim, nemirnim očima. Za neverovati, jedan od njih - Fred Din - kaže „Izvin’te gos’đo” pošto je ispalio svoj šaržer u nju i osetio kao da leti do neba. Bilo je kao da je slučajno zakačio nogom kada je prekrštao noge.

I nema kraja. Sperma joj curi niz grlo, niz guzove, dečak je ujeo do krvi za levu dojku i nema kraja. Mladi su i dok poslednji svrši, onaj prvi, oh, Bože, on je već spreman. Preko reke metodisti pevaju „Blagosloven budi, Isuse” i dok joj stari gospar prilazi, ona misli, Skoro je gotovo, ženo, ovaj je poslednji, drži se i biće gotovo. Gleda u mršavka riđe kose koji stalno žmirka okom i trese glavom i govori ostalima da paze na put, sad je red na njega, sada kada se slomila.

Otkopčava kaiš, šlic, spušta gaće - napred žuto, pozadi braon, prljavo - i kada pada na kolena preko nje ona vidi da je mali gospar starog gospara mlitav kao zmija slomljenog vrata i pre nego što uspeva da ga zaustavi, onaj hrapavi smeh neočekivano nadire iz nje - čak i dok leži tu prelivena vrelom gustom spermom svojih silovatelja, ne može da ne vidi smešnu stranu.

„Zaveži! " Devor reži na nju i razbija je šakom preko lica, lomeći joj jagodicu i nos. „Prestani da zavijaš!"

„Cenim da bi bio krući da jedan od tvojih dečaka leži ovde sa rumenim dupetom istrćenim u vazduhu, šećeru?” pitala je i onda se, poslednji put nasmejala, Sara.

Devor je zamahnuo rukom unazad da je ponovo udari, svojim golim mudima naslonjenim na nju, s opuštenim penisom između njih. Ali, pre nego što je spustio ruku začuo se dečji glas, „Mama! Šta ti to rade, mama? Silazi s moje mame, kopile jedno!”

Ustaje uprkos Devorovoj težini, smeh joj je zamro na usnama, raširenih očiju traži Kajta i nalazi ga, mršav osmogodišnjak stoji na Ulici, u teksas kombinezonu i slamnatom šeširu i potpuno novim platnenim cipelama, s limenom koficom u ruci. Usne su mu plave od soka. Oči razrogačene od zbunjenosti i straha.

„Trči, Kajto!” vrisnula je. „Trči ku...“

U glavi joj je eksplodirala crvena vatra; zanela se nazad u žbunje, slušajući starog gospara iz daljine: „Drž’te ga. Ne dajte mu da odluta, sad.”

Onda je krenula duž duge, tamne padine, izgubljena u hodniku Kuće duhova koji vodi sve dublje i dublje u svoju zamršenu utrobu; iz tog dubokog pada ga čuje, čuje ga, njenog dragog, on

vrišti. Čuo sam ga i ja dok sam klečao pored sive stene sa zembiljem pored mene i nisam imao pojma kako sam dospeo tu - sigurno se ne sećam da sam dovde došao. Plakao sam, šokiran i užasnut i ožalošćen. Da li je luda? Pa, nije ni čudo. Jebo te, nije ni čudo. Kiša je padala ravnomerno, ali više nije bila apokaliptična. Blenuo sam na svoje riblje-bele ruke naslonjene na stenu nekoliko trenutaka, pa pogledao oko sebe. Devor i ostali su nestali.

Zreo i gasovit smrad raspadanja mi je ispunio nos - pravi fizički napad. Ispreturao sam po zembilju i našao stenomasku koju su mi, šale radi, poklonili Romi i Džordž i stavio je preko usta i nosa prstima utrnulim i tuđim. Udahnuo sam bojažljivo i plitko. Bolje. Ne mnogo, ali dovoljno da ne pobegnem, što je ona nesumnjivo želela.

„Ne!” viknula je odnekle iza mene kada sam zgrabio ašov i nabio ga u zemlju. Napravio sam veliku rupu u zemlji prvim udarcem i svaki sledeći ga je produbljivao i proširivao. Zemlja je bila meka i popuštala je, protkana mrežicama tankih korenčića koji su se lako razdvajali pod ašovom.

„Ne! Da se nisi usudio!”

Nisam hteo da se okrenem, da joj ne dam šansu da me odgurne. Ovde dole je bila jača, možda zato što se sve tu odigralo. Da li je to moguće? Nisam znao i nije me bilo briga. Hteo sam samo da ovo završim. Tamo gde je korenje bilo deblje, prosekao sam ga nožem za potkresivanje.

„Ostavi me na miru!”

Sada sam se okrenuo, rizikovao sam zbog neprirodnih, pucketavih zvukova koji su pratili njen glas - koji sada kao da su činili njen glas. Zelene dame više nije bilo. Breza je nekako postala Sara Tidvel: Sarino lice je raslo iz zamršenih grana i sjajnog lišća. To kišom umiveno lice se zanosilo, rastvaralo i ponovo stvaralo, topilo se i ponovo lepilo. Na trenutak se otkrila sva misterioznost koju sam ovde osećao. Njene vlažne, nemirne oči su bile sasvim ljudske. Gledala me je očima koje su istovremeno mrzele i preklinjale.

„Nisam završila!” vrisnula je napuklim, slomljenim glasom. „On je bio najgori, kako ne razumeš? On je bio najgori, a njegova krv teče u njoj i neću se smiriti dok ovo ne isteram!”

Čuo se neki užasan, cepajući zvuk. Naselila je brezu, pretvorila je u pokretno telo i nameravala da je iščupa iz zemlje. Ako bude mogla, doći će da me napadne s njim; da me ubije ako može. Da me udavi savitljivim grančicama. Da me napuni lišćem dok ne zaličim na božićni venac.

„Bez obzira na to koliki je on monstrum bio, Kajra nije imala ništa s tim,” rekao sam. „I nećeš je dobiti.”

„E, hoću!” Zaurlala je Zelena dama. Zvuci cepanja i prskanja su postali glasniji. Pridružio im se siktavi, drhtavi prasak. Nisam se više osvrtao. Nisam se usudio. Samo sam počeo brže da kopam. „E, dobiću je!” vikala je, a sada joj je glas bio bliži. Krenula je po mene, ali sam odbio da gledam; kada su u pitanju hodajuće žbunje i drveće, držaču se Magbeta, hvala lepo. „Imaču je! On je uzeo moje i ja nameravam da uzmem njegovo!”

„Odlazi,” rekao je novi glas.

Ašov je zadrhtao u mojim rukama, skoro je ispao. Okrenuo sam se i video Džo kako stoji ispod mene s desne strane. Gledala je u Saru, koja se ovaplotila u luđačkoj halucinaciji - stravična, zeleno-crna stvar koja se saplitala na svakom koraku koji je pravila niz Ulicu. Ostavila je brezu za sobom, a ipak je nekako zadržala vitalnost - drvo se stisnulo iza nje, crno i smežurano i mrtvo. Biće koje se rodilo iz njega je izgledalo kao Frankenštajnova mlada koju je izvajao Pikaso. U njemu se Sarino lice prikazivalo i nestajalo, prikazivalo i nestajalo...

Prikaza, pomislio sam hladno. Oduvek je bila stvarna... i ako sam to od početka bio ja, bila je i ona, takođe.

Džo je nosila belu bluzu i žute pantalone kao i onog dana kada je umrla. Nisam video jezero kroz nju kao što sam mogao kroz Devora i njegove prijatelje; ona se sasvim materijalizovala. Osetio sam čudno isušivanje negde u potiljku i mislim da znam zbog čega.

„Nosi se, kučko!” Sara-biće je zarežalo. Podiglo je ruke ka Džo kao što ih je podiglo na mene, u mojim najcrnjim morama.

„Ne pada mi napamet.” Džoin glas je ostao miran Okrenula se ka meni. „Požuri, Majk. Moraš brzo. To više nije ona. Pustila je jednog od Autsajdera unutra, a oni su veoma opasni.”

„Džo, volim te.”

„Volim i ja t...”

Sara je zakreštala i počela da se vrti. Lišće i grančice su se stopile i postale nerazaznatljive; kao kad se nešto melje u blenderu. Biće koje je samo izgledalo kao žena u početku, sada je potpuno odbacilo tu masku. Nešto elementarno i groteskno neljudsko je počelo da se stvara iz vrtloga. Skočilo je na moju ženu. Kada je udarilo, boja i postojanost su nestali sa Džo kao da ih je neko isterao šamarom. Postala je fantom koji se borio sa tom stvari koja je kreštala i urlala i grabila je.

„Požuri, Majk!” urlala je. „Požuri!”

Prionuo sam na posao.

Ašov je udario u nešto što nije bila zemlja, ni kamen, ni drvo. Strugao sam po tome, otkrivajući prljavi, buđavi komad platna. Počeo sam da kopam kao lud, da očistim što više zakopanog predmeta, da osiguram sebi uspeh što više mogu. Iza mene je Prikaza urlala kao furija, a moja žena vrištala od bola. Sara je žrtvovala deo svog vantelesnog bića da bi se osvetila, pustila je u sebe nešto što je Džo nazvala Autsajder. Nemam pojma šta bi to moglo biti i ne želim da saznam. Sara mu je bila provodnik, toliko sam znao. A ako je sredim na vreme...

Posegnuo sam u rupu u koju se obrušavala zemlja, čisteči blato sa prastarog platna. Bleda preslikana slova su se pojavila kada sam ga očistio: DŽ. M. MEKURDI PILANA. Mekurdijeva pilana je izgorela 1933, to sam znao. Video sam negde sliku te zgrade u plamenu. Kada sam uhvatio platno, vrhovi prstiju su probušili površinu i iz rupa je potekla sveža zelena žuč i plinasti smrad i čuo sam stenjanje. Čuo sam

Devora. Ležao je na njoj i stenjao kao svinja. Sara je polusvesna, mrmljala je nerazgovetno kroz modre usne sjajne od krvi. Devor je preko ramena gledao iza u Drejpera Finija i Freda Dina. Oni su jurili za dečakom i doveli ga nazad, ali on nije prestajao da viče, vikao je tako da bi nadjačao orkestar, vikao da digne mrtve i ako oni mogu da čuju metodiste koji pevaju „Kako volim da pričam priču" ovde, onda oni možda mogu da čuju pomamljenog crnčića odavde. Devor kaže „Stavite ga u vodu, da zaveže.” Onog trenutka kada je to rekao, kao da su reči bile čarobne, kurac je počeo da mu se kruti.

„Kako to misliš?” Pitao je Ben Meril.

„Znaš ti prokleto dobro kako,” rekao je Džerd. Prodahtao je ove reči, trzajući kukovima dok govori. Njegovo usko dupe je sjajilo na popodnevnom svetlu. „Video nas je! Hoćeš da ga zakolješ, da mu se krv prospe svud po tebi? Možeš, što se mene tiče. Uzmi moj nož, posluži se!”

„Ne, Džerd!” viknuo je Ben, užasnut, naizgled stvarno ustuknuvši od noža.

Konačno je spreman. Samo mu treba malo duže, to je sve, nije mlad kao ovi ostali. Ali sada... ! Baš me briga za njen dug jezik, baš me briga za njen uvredljiv smeb, baš me briga za ceo grad. Slobodno neka dođu da gledaju ako boće. Stavio joj ga je, to je sve vreme želela, to sve takve kao ona žele. Stavio joj ga je i nabio ga duboko. Nastavio je da naređuje čak i dok je silovao. Gore-dole, mrda se njegovo dupe, tik-tak, kao mačkov rep. „Neka ga neko sredi! Ili ‘očete da provedete četr’es godina u Sošenku zbog brbljanja male crnčuge?”

Ben je zgrabio jednu ruku Kajta Tidvela, Oren Pibls drugu, ali su izgubili hrabrost kada su ga dovukli do obale. Silovati drsku crnčugu koja je imala petlju da se smeje Džerdu kada je pao i pocepao pantalone je jedna stvar Daviti uplašeno dete kao mače u bari... to je sasvim druga.

Popustili su stisak, zureči jedan drugom u prestravljene oči i Kajto se oslobodio,

„Trči, dušo! Viknula je Sara. „Trči i dovedi..." Džerd je stisnuo rukama za grlo i počeo da je guši.

Dečak se - kakav apsurd! - sapliče na svoju sopstvenu koficu sa borovnicama i trapavo pada na zemlju. Heri i Drejper ga lako hvataju. „Šta ćeš sad?"pita Drejper očajnički cvileči, a Heri odgovara

„Ono što moram.” Tako je odgovorio, a ja sam sada morao da uradim ono što ja moram - uprkos smradu, uprkos Sari, uprkos vriscima moje mrtve žene. Iščupao sam zamotak platna iz zemlje. Konopci koji su ga povezivali su držali na oba kraja, ali se zavežljaj pocepao po sredini ispuštajući grozan klokotavi zvuk.

„Požuri!" viknula je Džo. „Ne mogu da ga držim još dugo!”

Zarežalo je; kevtalo je kao pas. Čuo se glasan prasak drveta, kao da su se vrata zalupila dovoljno jako da se raspuknu i Džo je zacvilela. Zgrabio sam kesu iz zembilja i pocepao je dok je

Heri - ostali su ga zvali Irac zbog kose boje šargarepe - grabio dečaka u neki trapavi medveđi zagrljaj i skočio sa njim u jezero. Dete se borilo jače nego ikad; njegov slamnati šešir je spao i plutao na vodi. „Uzmi to!” Heri dahće. Fred Din kleči i peca mokar šešir Fredove oči su zamagljene, izgleda kao bokser jednu rundu udaljen od poraza. Iza njih je Sara Tidvel počela da krklja duboko u grudima i grlu - ovi zvuci će, kao i zgrčena ruka, proganjati Drejpera Finija do njegovog poslednjeg skoka u jezerce. Džerd je zario prste dublje, davio je i jebao u isto vreme, dok je znoj lio sa njega. Nikakvo pranje neće izvući smrad ovog znoja iz te garderobe, a kada je počeo da ga naziva „znoj ubistva", spalio je odeću da ga se otrese.

Heri Oster želi da se otrese svega toga - da se otrese i ovih ljudi i više ih nikada ne vidi, a najviše Džerda Devora, za koga misli da je Gospodin Sotona lično. Heri ne sme da ide kući i izađe ocu na oči ukoliko se ova noćna mora ne završi, ne bude pokopana i zaboravljena. A majci! Kako će ikada više moći na oči svojoj ljubljenoj majci, Bridžet Oster, sa njenim oblim nežnim irskim licem i kosom koja sedi i tešiteljskim grudima, Bridžet koja je za njega uvek imala lepu reč i nežnu ruku, Bridžet Oster koja je bila Spašena, Oprana u krvi jagnjeta, Bridžet Oster koja čak i sad služi pite na pikniku ispred nove crkve, Bridžet Oster, njegova mama; kako će ponovo da je pogleda - ili ona njega - ako mora da stane na optuženičku klupu i odgovara za silovanje i zlostavljanje žene, čak i crne žene?

I tako on odvlači dečaka koji se pripijao uz njega dalje - Kajto ga je jednom ogrebao, samo malo po vratu i te će noći Her i reći svojoj mami da je to bio trnoviti žbun koji ga je dohvatio usput i pustiće ga da poljubi to mesto - i onda potapa dete u jezero. Kajto ga gleda, lice mu treperi, a Heri vidi malu ribicu kako promiče. Mali grgeč, pomislio je. Na trenutak se pita šta li dete vidi, kada gleda gore kroz srebrni štit površine vode u lice čoveka koji ga gura dole, čoveka koji ga davi i onda Heri gura još dublje. Samo crnčuga, podseća se očajno. To je sve, on je samo crnčuga. Niko blizak.

Kajtova ruka je izletela iz vode - njegova tamno-braon ruka koja se cedila. Heri se povukao, nije želeo da ga izgrebe, ali ruka nije posegla za njim, samo je tako uspravno štrčala. Prsti su se stegli u pesnicu. Ispravili se. Stegli u pesnicu. Ispravili. Stegli u pesnicu. Dečakovo trzanje se usporilo, ritanje se umirilo, a oči koje su zurile gore u Herija su poprimile neki čudno sanjiv pogled, ali ta braon ruka je i dalje štrčala pravo gore i još uvek je ta mrka ruka štrčala, još uvek se šaka grči i opušta, grči i opušta. Drejper Fini stoji na obali i plače, siguran da će sada neko naići, sada će neko videti tu užasnu stvar koju su uradili - užasnu stvar, koju zapravo još uvek rade. Budi siguran da će tvoj greh biti razotkriven, piše u Bibliji. Budi siguran. Otvara usta da kaže Heriju da prestane, nije kasno da se povuku, pusti ga gore, pusti da živi, ali iz njega ne izlazi zvuk. Iza njega je Sara poslednji put zakrkljala. Ispred njega se ruka njenog sina koji se davi grči i opušta, grči i opušta, njen odraz treperi na vodi i Drejper misli Zašto ne prestane to da radi, da li će ikada prestati? 1 kao da mu neko sada uslišava molitvu, dečakov ukrućeni lakat počinje da se savija i ruka da se opušta; prsti su ponovo počeli da se grče i onda stali. Na trenutak je ruka zadrhtala i onda

sam se lupio šakom po čelu da oteram ove vizije. Iza mene se čula ludačka lomljava u mokrom žbunju dok su se Džo i štagod da je zadržavala borili. Zavukao sam ruke u pocepano platno kao hirurg koji širi ranu. Cimnuo sam. Čuo se tih zvuk cepanja tkanine kada se zavežljaj pocepao uzduž.

Unutra je bilo ono što je ostalo od njih - dve požutele lobanje, čelo uz čelo kao da vode neki intiman razgovor, ženski crveni kožni pojas, ubuđala odeća... i hrpa kostiju. Rebra, jedna veća i jedna manja. Dva para nogu, jedne duge, druge kratke. Zemaljski otpaci Sare i Kajta Tidvela, zakopani ovde, pored jezera, već skoro sto godina.

Veća lobanja se okrenula. Gledala je u mene praznim očnim dupljama. Zubi su joj zaklepetali kao da hoće da me ujedu, a kosti ispod njih su se zloslutno zatresle. Neke su se odmah raspale; sve su bile meke i nagrizene. Crveni pojas se nemirno stresao, a zarđala kopča se uzdigla kao glava zmije.

„Majk!” vrisnula je Džo. „Brzo, brzo!”

Izvukao sam kesu iz zembilja i izvadio plastičnu bocu koja je bila u njoj. Luži na miru, pisalo je na frižideru magnabet slovima, samo luži na miru; još jedna igra rečima. Još jedna poruka neopaženo proturena iza leđa čuvara. Sara Tidvel je bila zastrašujući stvor, ali je potcenila Džo... i potcenila je telepatiju duge veze, takođe. Otišao sam u rasadnik, kupio bocu lužine ⁷ i sada je otvorio i sipao, dok se pušila, preko kostiju Sare i njenog sina.

Čulo se šuštanje nalik onome koje se čuje kada otvorite konzervu piva ili koka-kole. Kopča pojasa se istopila. Kosti su pobelele i izmrvile se kao stvarčice od šećera - jednom sam sanjao decu u Meksiku kako jedu kosture od šećera na dugim štapićima za Dan mrtvih. Očne duplje Sarine lobanje su se proširile dok je lužina punila tamnu prazninu u kojoj su nekada stanovali njen um, njen čudesni talenat i njena nasmejana duša. Taj izraz je prvo ličio na iznenađenje, a onda na tugu.

Vilica je otpala, desni zuba su se krčkali.

Urušio se vrh lobanje.

Raširene kosti prstiju su zveketale i istopile se.

„Oohhhhh...”

Šapnula je kroz natopljeno drveće kao vetar koji jača... samo što se vetar smirio da vlažan vazduh povrati dah pre sledećeg naleta. To je bio uzdah neopisivog bola i čežnje i predaje. Nisam osetio mržnju u njemu; njena mržnja je nestala, izgorela sa korozivom koji sam kupio u prodavnici Helen Oster. Zvuk Sarinog odlaska je zamenio tugaljiv, skoro ljudski zov ptice i probudio me konačno i potpuno iz zone. Drhtavo sam ustao na noge, okrenuo se i pogledao niz Ulicu.

Džo je i dalje bila tu, jedva vidljiv obris kroz koji sam sada video jezero i tamne oblake novog naleta oluje koji su leteli preko planina. Nešto je mrdnulo iza nje - ta ptica se odvažila van svog bezbednog skloništa da baci pogled na izmenjenu okolinu, možda - ali sam to jedva primetio Džo sam želeo da vidim, Džo je došla bog zna koliko daleko i patila bog zna koliko da mi pomogne. Izgledala je iscrpljeno, povredeno, na neki fundamentalni način smanjeno. Ali ono drugo - Autsajder - je nestalo. Džo se okrenula ka meni i nasmešila, stojeći u prstenu brezovog lišća tako uvelog kao da je bilo oprljeno.

„Džo! Uspeli smo!”

Usne su joj se pomerile. Čuo sam zvuk, ali su reči bile suviše daleke da bi se razumele. Stajala je tu, ali je verovatno vikala preko širokog kanjona. Ipak, razumeo sam je. Pročitao sam joj reči sa usana ako više volite racionalan pristup, ravno iz njenog uma, ako preferirate romantičan. Dajem prednost ovom drugom. Brak je zona, takođe, znate. Brak je zona.

- Onda je to u redu, zar ne?

Pogledao sam dole u raščepljenu rolnu platna i video samo okrajke i trunčice kako vire iz gadne, drhtave paste. Malo sam omirisao i morao sam da se zakašljem i odmaknem bez obzira na stenomasku. Ne zbog raspadanja, nego zbog lužine.

„Džo! Čekaj!”

- Ne mogu da pomognem. Ne mogu da ostanem.

Reči iz drugog zvezdanog sistema jedva da su se nazirale na usnama koje blede. Sada je bila jedva nešto više od očiju koje lebde tamnim popodnevom, očiju koje kao da su od jezera koje leži iza njih.

- Požuri...

Nestala je. Klizao sam i saplitao se do mesta na kome je stajala, noge su mi krčkale suvo brezovo lišće i uhvatio sam ništa. Mora da sam izgledao kao budala, mokar do gole kože, sa nakrivljenom stenomaskom na pola lica, pokušavajući da zagrlim vlažni, sivi vazduh.

Osetio sam najbleđi dašak parfema Red... i onda samo mokru zemlju, jezersku vodu i grozan zadah lužine ispod svega toga. Bar je nestao smrad raspadnutih tela; to je bilo stvarnije od...

Od čega? Od čega? Ili je sve bilo stvarno, ili ništa nije bilo stvarno. Ako ništa od toga nije bilo stvarno, ja sam van sebe i spreman sam za ludaru. Okrenuo sam se ka sivoj steni i video vreću kostiju koju sam izvukao iz mokre zemlje kao truli koren. Lenji krajičci dima su se još uvek dizali duž zavežljaja. To je bilo stvarno. I Zelena dama, koja je sada bila čađu obojena Crna dama - mrtva kao mrtva grana iza nje, ona koja je pokazivala prstom kao ruka.

Ne mogu da pomognem... ne mogu da ostanem... požuri.

U čemu nije mogla da mi pomogne? Za šta mi je još trebala pomoć? Bilo je gotovo, zar ne? Sara je nestala: duh prati kosti, laku noć drage dame, nek luži na miru.

A opet je neka vrsta smrdljivog užasa, ne preterano drugačijeg od mirisa propadanja koji je izbijao iz zemlje, zračila u vazduhu; Kajrino ime je počelo da mi bubnja u glavi, Ki-Ki, Ki-Ki, Ki-Ki, kao zov neke egzotične ptice. Krenuo sam uz stepenice do kuće, a na pola puta sam počeo da trčim, iako sam bio iscrpljen.

Popeo sam se uz stepenice na terasu i krenuo tuda. Kuća je izgledala isto - ako izuzmemo slomljeno drvo koje je stršilo kroz kuhinjski prozor, Sara je veoma dobro izdržala oluju - ali nešto nije bilo u redu. Nešto što sam skoro mogao da omirišem... a možda i jesam namirisao, gorko i nisko. Ludilo možda ima neku svoju divlju aromu. To nije tema koju bih ikada želeo da istražim.

U predsoblju sam zastao i pogledao u gomilu džepnjaka Elmora Lenardsa i Eda Mekbejna koji su ležali na podu. Kao da ih je oborila sa police ruka u prolazu. Ruka koja mlatara, možda. Video sam i svoje tragove, dolazeće i odlazeće. Već su počeli da se suše. Trebalo je da budu jedini; ja sam nosio Ki kada smo ušli. Trebalo je da budu, ali nisu bili. Drugi su bili manji, ali ne toliko da bi ih zamenio sa dečjim.

Otrčao sam niz hodnik do severne spavaće sobe vičući njeno ime, a isto sam tako mogao da vičem Meti ili Džo ili Sara. Izgovoreno mojim ustima, njeno ime je zvučalo kao ime mrtvaca. Prekrivač je bio bačen na pod. Osim crnog plišanog psa, koji je ležao tamo gde i u mom snu, u krevetu nije bilo nikoga. Ki je nestala.

DVADESET DEVETO
POGLAVLJE

Posegnuo sam za Ki onim delom mog uma koji je tokom ovih poslednjih par nedelja znao šta je obukla, u kojoj sobi prikolice je i šta tamo radi. Nisam našao ništa, naravno - i ta veza se rastopila.

Pozvao sam Džo - mislim da jesam - ali ni Džo više nije bilo. Bio sam na svom. Bože pomozi. Bože pomozi oboma. Osetio sam paniku koja pokušava da se ugnjezdi u meni i odbranio se. Trebao mi je čist um. Ako ne budem mogao da razmišljam, svaka šansa koju Ki još uvek ima će biti izgubljena.Krenuo sam brzo kroz hodnik nazad u predsoblje, pokušavajući da ne čujem mučan glas negde u mojoj glavi koji mi je govorio da je Ki već izgubljena, već mrtva. To nisam znao, nisam to mogao znati, sada kada je veza među nama prekinuta.

Pogledao sam dole u gomilu knjiga, pa u vrata. Novi tragovi su tuda ušli i izašli. Munja je zaparala nebom i prasnuo je grom. Vetar se ponovo podizao. Otišao sam do vrata, uhvatio se za kvaku i onda zastao. Nešto se uhvatilo u pukotini između vrata i dovratka, nešto fino i lepršavo kao paukova svila.

Jedna jedina bela dlaka.

Pogledao sam je sa bolesnim nedostatkom iznenađenja. Trebalo je da znam, naravno i da nije pritiska pod kojim sam bio i neprekidnih šokova ovog užasnog dana, znao bih. Sve je bilo na kaseti koju mi je Džon tog jutra pustio... vreme koje se već činilo kao deo života nekog drugog čoveka.

Prvo, glas je dao tačno vreme kada joj je Džon spustio slušalicu. Devet i četrdeset ujutru, rekao je robot, što znači da je Rodžet zvala u dvadeset do sedam tog jutra... ako je stvarno zvala iz Palm Springsa. To je bilo moguće; da mi je taj kuriozitet pao na pamet dok smo se vozili od aerodroma do Metine prikolice, rekao bih sebi da nesumnjivo ima ljudi koji pate od nesanice širom Kalifornije koji završavaju poslove na istočnoj obali pre nego što izađe sunce, baš dobro za njih. Ali bilo je tu još nešto što nije bilo moguće tako lako objasniti.

U jednom trenutku je Džon izvadio traku. Uradio je to, rekao je, zato što sam pobeleo kao čaršav umesto da se nasmejem. Rekao sam mu da pusti i ostatak; da sam se samo iznenadio što je ponovo čujem. Kvalitet njenog glasa. Bože, kakav dobar prenos. Samo, u stvari su momci iz podruma reagovali na Džonovu traku; moji podsvesni ko-zaverenici. A nije ih njen glas preplašio toliko da mi lice prebledi. Šum me naterao na to. Karakterističan šum koji se uvek čuje na pozivima sa TR-a i kada zoveš i kada te zovu.

Rodžet Vitmor nikada nije napustila TR. Ako je moj propust da to shvatim jutros koštao Ki Devor života ovog popodneva, neću biti u stanju da živim sa sobom. Rekao sam to Bogu nebrojeno puta dok sam trčao dole niz stepenice, trčeći pravo u lice oživljenoj oluji.

To što nisam poleteo pravo preko ivice obale je pravo čudo. Pola mog splava za plivanje se tu nasukalo i možda bih se nabio na puknute daske i umro kao vampir previjajući se na kocu. Kako je to bila prijatna misao.

Trčanje nije dobro za ljude koji su blizu panike; to je kao da češeš opekotine od koprive. Kada sam stigao do kraja stepenica i zagrlio jedan bor u podnožju stepenica, bio sam na ivici da izgubim svaki trag razumnom razmišljanju. Kajrino ime je opet bubnjalo u mojoj glavi, tako glasno da nije bilo mesta za nešto više.

Onda je sa neba poletela munja s moje desne strane i udarila negde na metar i po od zemlje u stablo stare jele; ona je verovatno bila tu i kada su Sara i Kajto živeli. Da sam gledao direktno u nju, verovatno bih oslepeo; čak i ovako okrenut tri-četvrt kruga od nje, video sam velike plave mrlje kao posledicu blica velikog fotoaparata. Čulo se struganje i praskavo treštanje kada se stablo visoko šezdeset metara sručilo u jezero, podižući dugu zavesu vode koja kao da je visila između sivog neba i sive zemlje. Panj je goreo na kiši, goreo kao vešticin šešir.

Ovo je imalo efekat šamara, razbistrilo mi je glavu i dalo mi još jednu, poslednju šansu da koristim mozak. Udahnuo sam i naterao sebe da upravo to uradim. Zašto sam uopšte došao ovde? Zašto sam pomislio da je Rodžet povela Kajru ka jezeru, gde sam maločas bio, umesto da je odnese dalje od mene, gore uz prilaz ka putu 42?

Ne budi glup. Došla je ovde zato što se Ulicom ide nazad u Vorington, a ona je u Voringtonu sve vreme bila, potpuno sama, još od onda kada je poslala telo svog šefa u Kaliforniju, privatnim mlažnjakom.

Ušunjala se u kuću dok sam bio u Džoinom ateljeu i tražio limenu kutiju u stomačiću sove i proučavao onaj komadić genealoškog stabla. Tada bi odvela Ki da sam joj dao šansu, ali nisam. Vratio sam se, u žurbi, u strahu da nešto nije u redu, u strahu da neko pokušava da se dočepa deteta.

Da li je Rodžet probudila? Da li je Ki videla i pokušala da me upozori pre nego što opet zadrema? Da li me je to dozvalo u takvoj žurbi? Možda. Tada sam još uvek bio u zoni, tada smo još uvek bili povezani. Rodžet je sigurno bila u kući kada sam se vratio. Verovatno je bila u ormanu severne spavaće sobe i virila kroz pukotinu. Deo mene je to znao, takođe. Deo mene je osetio, osetio je nešto što nije bila Sara.

Onda sam ponovo izašao. Uzeo sam zembilj i sišao ovamo. Okrenuo se desno, okrenuo se na sever. Ka brezi, steni, vreći kostiju. Uradio sam ono što sam morao i dok sam se time bavio, Rodžet je odnela Kajru niz stepenice od železničkih pragova iza mene i skrenula levo na Ulicu. Krenula na jug, ka Voringtonu. U stomaku sam osetio prazninu kada sam shvatio da sam verovatno čuo Ki... možda sam je čak i video. Ta ptica koja je stidljivo izvirila iz skloništa tokom zatišja nije bila ptica. Ki je tada već bila budna i videla me je - možda je videla i Džo, takođe - i pokušala je da nas zovne. Uspela je samo da pisne pre nego što joj je Rodžet pokrila usta.

Koliko je prošlo od tad? Činilo se kao večnost, ali sam ja smislio da nije moglo biti duže od pet minuta, verovatno. Ali ne treba mnogo da se udavi dete. Vizija Kajtove gole ruke koja strši iz vode se vratila - šaka koja se otvara i zatvara, otvara i zatvara, kao da pokušava da diše umesto pluća koja to nisu mogla - i oterao sam je. Takođe sam potisnuo poriv da potrčim u pravcu Voringtona. Panika bi me svakako uhvatila ako bih to uradio.

Za sve ove godine od njene smrti nikada nisam čeznuo za Džo takvom gorkom jačinom. Ali nje nije bilo; nije se čuo čak ni njen šapat. Prepušten sebi, krenuo sam na jug Ulicom prekrivenom granjem, sklanjajući ga s puta tamo gde sam mogao, puzeći ispod njih tamo gde su mi sasvim blokirale put i trudio se da gazim preko granja koje je oštro pucalo samo ako sam primoran. Dok sam išao izgovorio sam sve molitve uobičajene za takve situacije, ali nijedna nije otišla dalje od lika Rodžet Vitmor koji je rastao u mojim mislima. Njeno vrišteće, surovo lice.

Sećam se da sam mislio, ovo je terenska verzija Kuće duhova. Naravno da mi je šuma delovala posednuto dok sam se borio da prođem: drveće koje se samo razlabavilo pri prvom napadu oluje je sada redom padalo pod ovim novim naletom vetra i kiše. Buka je bila nalik teškom, krckajućem batu koraka, pa nisam morao da brinem zbog zvuka koji proizvode moje cipele. Kada sam prošao pored letnjikovca Bečeldersovih, kružne montažne građevine koja je sedela na ravnoj steni, koja je samo gornjom pločom virila iz zemlje i ličila na šešir na šamlici, video sam da je ceo krov sravnila kukuta.

Pola milje južno od Sare video sam jednu Kajrinu belu traku za kosu na stazi. Podigao sam je i čudio se koliko oni crveni rubovi liče na krv. Onda sam je strpao u džep i nastavio dalje.

Pet minuta kasnije sam stigao do bora prekrivenog mahovinom koji je pao preko staze; još uvek je bio pričvršćen za panj rastegnutom i iskrivljenom mrežom cepki i cvileo je kao zarđale šarke, dok je uzburkana voda padala preko onih desetak metara dugog gornjeg dela stabla, koji je sada plutao u jezeru. Ispod debla je bilo prostora za puzanje, pa sam kleknuo na kolena i video tragove drugih kolena koji su tek sada počeli da se pune vodom. Video sam još nešto: drugu belu traku. Stavio sam je u džep sa onom prvom.

Bio sam na pola puta ispod bora kada sam čuo kako pada još jedno drvo, ovog puta mnogo bliže. Zvuk je propraćen vriskom - ne od bola ili straha, već od besa i iznenađenja. Onda sam, preko siktanja kiše i vetra, čuo Rodžetin glas: „Vrati se! Nemoj da ideš tamo, opasno je!”

Skupio sam se ostatak puta ispod drveta, jedva osećajući patrljak grane koji je pocepao brazdu u mojim krstima, ustao na noge i potrčao niz stazu. Ako je drveće na koje sam naletao bilo malo, preskakao sam ga bez usporavanja. Ako je bilo veće, trupkao sam preko njega, ne razmišljajući o posekotinama i ogrebotinama. Grom je tresnuo. Video se blještavi trag munje i pod tim odsjajem sam ugledao obris sivog ambara kroz drveće. Onog dana kada sam prvi put video Rodžet mogao sam da vidim samo tračak Voringtona, ali je sada šuma bila rascepana kao stara bluza - ovaj deo će se godinama oporavljati. Zadnji deo hotela su poprilično uništila dva drveta koja su se izgleda u isto vreme srušila. Prekrstili su se kao viljuška i nož na tanjiru i ležali preko ruševine u obliku kovrdžavog slova X.

Kajrin glas se uzdizao iznad oluje samo zato što je zvonio užasom: „Beži! Neću kod tebe, bela nano! Beži!” Bilo je strašno čuti užas u njenom glasu, ali je bilo divno uopšte ga čuti.

Na oko dvadeset metara od mesta na kome me je sledio Rodžetin glas je preko staze ležalo još jedno drvo. Rodžet je stajala ne njegovom daljem kraju, pružajući Kajri ruku. S ruke joj se slivala krv, ali sam to jedva primetio. Gledao sam u Kajru.

Ponton koji je spajao Ulicu i Sanset bar je bio dugačak - bar trideset metara, možda četrdeset. Dovoljno dugačak da tokom lepe letnje večeri prošetaš njime držeći se za ruke sa svojom devojkom i to upamtiš kao lepu uspomenu. Oluja ga nije pokidala - još uvek ne - ali ga je vetar uvijao kao traku. Sećam se nekih filmskih vesti koje sam gledao kao dete na nekom subotnjem matineu, insert o visećem mostu koji igra na uraganu - tako je sada izgledao ponton između Voringtona i Sanset bara. Odbijao se gore-dole na uzburkanoj vodi, a njegovi pločasti zglobovi su cvileli kao drvena harmonika. Bila je tu i ograda - verovatno da vodi one koji su imali tešku noć do obale - ali je sada nestala. Kajra je bila na pola puta ovog izuvijanog, polupoplavljenog pojasa od drveta. Ugledao sam bar tri crna pravougaonika između obale i mesta na kome je sada stajala, mesta sa kojih su otpale daske. Ispod dasaka je dopirao šupalj zvuk praznih čeličnih buradi koji su održavali ponton na površini. Nekoliko ovih burica se oslobodilo sidra i plutalo po jezeru. Ki je ispružila ruke da održava ravnotežu kao artist u cirkusu. Crna Harli-Dejvidson majica joj je vijorila oko kolena i ramena izgorelih od sunca.

„Vrati se!” viknula je Rodžet. Ravna kosa joj je vijorila oko glave; sjajni crni kišni mantil koji je nosila se izgužvao. Sada je pružala obe ruke i krvavu i onu drugu. Palo mi je na pamet da je Ki možda ugrizla.

„Neću, bela nano!” Ki je zatresla glavom i hteo sam da joj kažem nemoj to da radiš, Ki, ptičice, nemoj tako da treseš glavom, to je loša ideja. Zateturala se, jedna ruka joj se zanela u nebo, a druga dole, ka vodi i na trenutak je izgledala kao avion u oštrom zaokretu. Da je ponton izabrao taj trenutak da se izvije pod njom, Ki bi se prosula u jezero postrance. Ipak je povratila malo klimave ravnoteže, iako sam video kako su joj bose noge malo kliznule na skliskim daskama. „Beži, bela nano, neću kod tebe! Idi... idi da ‘pavaš, umorna si!”

Ki me nije videla; sva njena pažnja je bila uperena na belu nanu. Bela nana me takođe nije videla. Pao sam na stomak i skupio se ispod drveta, vukući se unapred zagrčenim rukama. Grom je tutnjao preko jezera kao velika kugla od mahagonija, zvuk je odjekivao u planinama. Kada sam se ponovo podigao na klena, video sam da Rodžet polako napreduje ka kraju pontona bližem obali. Sa svakim njenim korakom unapred, Kajra je pravila po jedan opasan, drhtav korak unazad. Rodžet joj je pružila čistu ruku, mada sam na momenat pomislio kako je i ova druga počela da krvari. Ali, to što joj je curilo kroz smežurane prste je bilo isuviše tamno za krv, a kada je progovorila, onim grozomornim ulagivačkim glasom od koga mi se dizala kosa na glavi, shvatio sam da je to čokolada koja se topi.

„Hajde da se igramo, Ki, ptičice,” Rodžet je cvrkutala. „Hoćeš ti da počneš?” Zakoračila je unapred. Ki je zauzvrat krenula unazad, zateturala se i povratila ravnotežu. Srce mi je stalo, pa nastavilo da bije. Prelazio sam razdaljinu do nje najbrže što sam mogao, ali nisam trčao; nisam hteo da išta vidi dok se ne probudi. Ako se probudi. Nije me preterano brinulo da li će se probuditi ili ne. Do đavola, ako sam mogao da slomim lobanju Džordža Futmena čekićem, svakako ću moći da povredim ovu grdobu.

Dok sam hodao, utkao sam prste obe ruke u veliku pesnicu.

„Ne? Nećeš da počneš? Suviše si stidljiva?” Rodžet je govorila sladunjavim glasićem od koga sam zaškrgutao zubima. „Dobro, ja ću početi. Seka! Šta se rimuje sa seka, Ki, ptičice? Deka... i dremka... ti si dremala kada sam ja došla i probudila te. Hoćeš li da dođeš i sedneš mi u krilo, Ki, ptičice? Hranićemo jedna drugu čokoladom, kao pre... ispričaću ti novi vic...”

Još korak. Stigla je do ivice pontona. Da se setila, mogla je jednostavno da gađa Kajru kamenjem, kao mene, da gađa dok ne nacilja kako treba i obori Ki u jezero. Ali mislim da nije došla čak ni blizu te ideje. Kada ludilo pređe određenu tačku, onda ste na autoputu bez izlaznih rampi. Rodžet je imala drugi plan sa Kajrom.

„Dođi, Ki-Ki, igraj se sa nanom.” Ponovo je pružila čokoladu, smuljane bombone koje su curile kroz zgužvani celofan. Kajra je pomerila pogled i konačno me spazila. Zavrteo sam glavom, pokušavajući da joj kažem da ćuti, ali nije vredelo - izraz srećnog olakšanja joj je prešao preko lica. Viknula je moje ime, a Rodžetina ramena su se podigla od iznenađenja.

Poslednjih nekoliko metara sam pretrčao, podižući isprepletane ruke kao palicu, ali sam se u presudnom momentu okliznuo na mokroj zemlji i Rodžet je uspela da se nekako sagne. Umesto da je udarim u potiljak, kako sam nameravao, moje spojene ruke su joj kliznule niz rame. Zateturala se, pala na koleno i ustala skoro odmah. Oči su joj bila kao male plave halogene svetiljke koje su ispuštale gnev umesto struje. „Ti!” rekla je, sikćući tu reč preko vrha jezika tako da je zvučala kao neka drevna psovka. Iza nas je Kajra vrištala moje ime, skakućući na mokrim daskama i mašući rukama da ne bi upala u jezero. Voda je plavila ponton i tekla preko njenih malih bosih nogu.

„Drži se, Ki!” uzvratio sam. Rodžet je videla kako mi je pažnja odlutala na drugu stranu i iskoristila priliku - okrenula se i potrčala na ponton. Jurnuo sam za njom, ščepao je za kosu koja mi je ostala u ruci. Sva. Stajao sam tako na ivici ustalasanog jezera sa njenom belom kosom koja se ljuljala u mojoj pesnici kao skalp.

Rodžet je režeći pogledala preko ramena, prastari ćelavi gnom na kiši i pomislio sam To je on, to je Devor, on uopšte nije umro, nekako su on i žena zamenili identitete, ona je izvršila samoubistvo, njeno telo je odletelo mlažnjakom nazad u Kaliforniju...

Čim se okrenula i ponovo potrčala ka Ki, shvatio sam. To jeste bila Rodžet, svakako, ali je tu stravičnu sličnost pošteno zaradila. Štagod da joj je falilo, naškodilo je još mnogo čemu osim kosi; od toga je i ostarila. Mislio sam da ima oko sedamdeset godina, ali je to zapravo bilo najmanje deset godina više nego što stvarno ima.

Mnogi ljudi ovde krste decu slično, rekla mi je g-da M. Misle da je to slatko. Maks Devor mora da je to isto mislio, jer je krstio sina Rodžer, a kćer Rodžet. Možda je i ono Vitmor bilo stvarno - možda je bila udata u mlađim danima - ali kada je perika spala, u to ko su joj preci više nije bilo sumnje. Žena koja je tabala preko mokrog pontona da završi posao je bila Kajrina tetka.

Ki je počela da se ubrzano povlači, ne obraćajući pažnju na to gde staje. Odlazila je u nepovrat, nije bilo šanse da ostane na nogama. Ali, pre nego što je stigla da padne, veliki talas je tresnuo između njih i mesta na kome su se burići otkačili i gde je put od dasaka već bio potopljen. Penušava voda je poletela u vis i počela da se uvija u jedan od onih spiralnih oblika koje sam video i pre. Rodžet je zastala u vodi do članaka koja je šikljala po pontonu, a ja sam stao oko pet metara iza nje.

Oblik se materijalizovao i pre nego što sam ugledao lice, prepoznao sam šljampav šorc sa izbledelim šarama i majicu bez rukava. Samo se na buvljaku mogu kupiti tako savršeno bezoblične majice; to mora da je neki savezni zakon.

To je bila Meti. Ozbiljna, siva Meti, koja je gledala u Rodžet ozbiljnim sivim očima. Rodžet je podigla ruke, zanela se i pokušala da beži. U tom trenutku je talas jurnuo ispod pontona, podigao ga i onda bacio dole kao u luna parku. Rodžet je pala preko ivice. Iza nje, iza vodene prikaze na kiši, video sam Ki kako puzi na trem Sanset bara. Ovaj poslednji nalet je zakotrljao u privremeno sklonište kao kliker.

Meti je gledala u mene, usne su joj se pomerale, oči joj bile na mojima. Bio sam u stanju da shvatim šta mi Džo govori, ali ovog puta nisam ništa shvatao. Pokušao sam iz sve snage, ali nisam razumeo.

„Mamice! Mamice!”

Figura se nije baš okrenula, više se zavrtela; činilo se da nema ničega ispod šava dugog šorca. Kretala se pontonom ka baru, gde je Ki sada stajala ispruženih ruku.

Nešto me je zgrabilo za nogu. ®

Pogledao sam dole i video spodobu koja se davi u nemirnoj vodi. Tamne oči su zurile u mene iz ćelave lobanje. Rodžet je iskašljavala vodu iz usana ljubičastih kao šljive. Slobodna ruka joj je slabašno mahala ka meni. Prsti su se grčili... i opuštali. Grčili... i opuštali. Pao sam na kolena i uzeo je. Stegla se preko moje ruke kao čelična kandža i kada sam je povukao, pokušala je da me povuče za sobom. Ljubičaste crtice usana su se povukle sa žutih zuba nalik onim u Sarinoj lobanji. I da - mislim da je ovog puta Rodžet bila ta koja se smejala.

Zanjihao sam se na butinama i povukao je na gore. Nisam razmišljao, to je bio čist instinkt. Bio sam teži od nje bar pedeset kila i izvukao sam tri-četvrti nje iz vode kao veliku, malo čudnu pastrmku. Vrištala je, mahala glavom unapred i zabijala zube u moj ručni zglob. Stravičan bol sam osetio odmah. Trznuo sam ruku još više i onda je bacio dole, ne želeči da je povredim, več da se otresem tih lasičjih zuba. Još jedan talas je podigao preplavljeni ponton. Njegova uzdignuta, okrnjena ivica je proburazila Rodžetino lice u padu. Jedno oko je ispalo; oštra, mokra žuta cepka je prošla kroz njen nos kao bodež; tanka koža na čelu je pukla i otkačila se od lobanje kao dve iznenada podignute roletne. Onda je jezero povuklo dalje. Još trenutak sam video njeno pocepano lice, okrenuto ka pljusku, mokro i bledo kao svetlo neonke. Onda se prevrnula, a crni kišni mantil od polivinila je plutao oko nje kao pokrov.

Kada sam se okrenuo ka Sanset baru, još jednom sam na trenutak zagrebao pod kožu ovog sveta, ali ovog puta je ono što sam video bilo mnogo drugačije od Sarinog lica ili Zelene dame i iskeženog polu-uobličenog Autsajdera. Kajra je stajala na širokom drvenom tremu ispred bara između isprevrtanog nameštaja od trske. Ispred nje je bio mlaz vode u kome sam još uvek - ali veoma bledo - video nejasnu formu žene. Bila je na kolenima, ispruženih ruku.

Pokušale su da se zagrle. Kaj rine ruke su prošle kroz Meti i cedile se kada ih je izvadila. „Mamice, ne mogu da te uhvatim!”

Žena u vodi je govorila - video sam kako joj se usne pokreću. Ki je gledala u nju, ushićena. Onda se samo na trenutak Meti okrenula ka meni. Oči su nam se susrele, a njene su bile napravljene od jezera. Njene su bile Dark Skor, koji je ovde bio mnogo pre nego što sam ja došao i ostaće tu dugo kada me više ne bude. Stavio sam ruke na usta, poljubio dlanove i pružio ih njoj. Treperave ruke su se podigle, kao da žele da uhvate te poljupce.

„Mamice, nemoj da ideš!” vrisnula je Kajra i bacila se na oblik od vode. Odmah se skvasila i povukla zatvorenih očiju, kašljući. Više nije bilo žene, samo voda koja je tekla preko dasaka i curila niz pukotine da se ponovo pridruži jezeru, koja izlazi iz izvora negde duboko ispod, iz naprslina u stenju koje leži pod TR-om i celim ovim delom sveta.

Pažljivo se krećući, izvodeći svoju sopstvenu tačku održavanja ravnoteže, probio sam se preko savitljivog pontona do Sanset bara. Kada sam stigao, podigao sam Kajru u naručje. Čvrsto me je zagrlila i žestoko drhtala pribijena uz mene. Čuo sam sitan cvokot njenih zuba, kao kad se mešaju kockice u jambu i osetio miris jezera u njenoj kosi.

„Meti došla,” rekla je.

„Znam. Video sam je.”

„Meti je oterala belu nanu.”

„I to sam video. Budi sada sasvim mirna, Ki. Idemo nazad na obalu, ali ne smeš mnogo da se pomeraš. Ako se budeš mrdala, moraćemo da plivamo.”

Bila je pravo zlato. Kada smo ponovo sišli na Ulicu, pokušao sam da je spustim, a ona se jako pribila uz moj vrat. Nisam imao ništa protiv. Pomislio sam da je odnesem u Vorington, ali nisam. Tamo verovatno ima peškira, možda i suve odeće, ali možda tamo čeka i kada puna vrele vode. Osim toga, kiša je slabije padala i ovog puta je nebo na zapadu delovala svetlije.

„Šta ti je Meti rekla, dušo?” pitao sam je dok smo išli na sever Ulicom. Ki mi je dozvolila da je spustim kada smo morali da puzimo ispod srušenog drveća, ali je podizala ruke da je ponovo podignem kada bi izašli sa druge strane.

„Da budem dobra devojčica i da ne budem tužna. Ali jesam tužna. Strašno sam tužna.” Počela je da plače i ja sam joj milovao mokru kosu.

Kada smo stigli do stepenica od železničkih pragova, ona se isplakala... a tamo iznad planina na zapadu sam video malu, ali veoma sjajnu traku plavog.

„Sve šume su popadale,” rekla je Ki dok je gledala okolo. Oči su joj bile razrogačene.

„Pa... ne sve, ali dosta njih, valjda.”

Na pola puta uz stepenice sam zastao, dahćući, ozbiljno zaduvan. Nisam pitao Ki da li mogu da je spustim. Nisam želeo da je spustim. Samo sam hteo da dođem do daha.

„Majk?”

„Šta je, lutko?”

„Meti mi je rekla još nešto.”

„Šta?”

„Je l’ mogu da šapnem?”

„Naravno, ako želiš.”

Ki se nagla bliže, stavila mi usne na uvo i šaputala.

Slušao sam. Kada je završila, klimnuo sam, poljubio je u obraz, prebacio je na drugi kuk i odneo je gore u kuću.

Nije ovo bila oluja veka, momče, nemoj da ti je tako nešto palo napamet. Ne, nikako.

Tako su govorili starci koji su sedeli ispred velikog vojnog ambulantnog šatora koji je služio kao Lejkvju samoposluga tog leta i jeseni. Ogroman brest koji se sručio preko auto puta šezdeset i osam je smrskao radnju kao kutiju krekera. Da sve bude još crnje, brest je sa sobom poneo i neke strujne kablove. Oni su zapalili propan u probušenom rezervoaru i cela stvar je otišla dođavola. Šator je bio odlična zamena za toplo vreme i ljudi sa TR-a su počeli da govore kako idu dole do MEŠ-a po hleb i pivo - ovo zato što se još video bledi crveni krst sa obe strane i na krovu šatora.

Starosedeoci su sedeli uz jedan zid od platna u svojim stolicama na rasklapanje, mahali ostalima koji su prdulekali pored u svojim zarđalim starim kolima (svi starci iz kraja imaju ili fordove ili Ševije, tako da sam dobar), presvlačeći se iz potkošulja u flanel kada dani zahladne i približi se sezona soka od jabuka i prekopavanja i gledali kako se grad popravlja oko njih. I dok su gledali, pričali su o ledenoj oluji od prošle zime, onoj što je pokidala struju i rascepkala milion stabala između Kiterija i Fort Kenta; razgovarali su o uraganima koji su se spustili ovamo 1985; sećali se snežne oluje 1927. E, to su bile oluje. To su bile oluje, tako mi Boga.

Siguran sam da su u pravu i ne raspravljam se s njima - retko možete pobediti u raspravi sa pravim starim Jenkijem, naročito ako su u pitanju vremenske prilike - ali je za mene oluja od 21. jula 1998. oduvek bila OLUJA. A znam i malu devojčicu koja isto tako misli. Možda će živeti do 2100, kad se uzme u obzir moderna medicina, ali će za nju uvek postojati samo ta oluja. Ona u kojoj joj je došla njena mrtva majka, obučena u jezero.

*      *      *

Prvo vozilo koje je sišlo niz moj prilaz za kola se pojavilo tek negde oko šest. Ispostavilo se da to nije policijski auto oblasti Kesi, već žuti kamionet sa blještavim žutim rotacionim svetlima na krovu i čovekom u uniformi elektrodistribucije za volanom. Tip na drugom sedištu ipak je bio pandur - to je u stvari bio Noris Redžvik, oblasni šerif lično. I došao je do vrata sa pištoljem u ruci.

Promena vremena koju je obećao onaj tip sa TV-a je već stigla, hladan vetar skoro olujne jačine je oduvao oblake i kišu na istok. Drveće je nastavilo da se ruši u šumi koja se cedila najmanje još sat vremena pošto je kiša stala. Oko pet sati sam nam napravio tople sendviče i paradajz čorbu... hrana za utehu, rekla bi Džo. Kajra je jela bezvoljno, ali je jela i popila je mnogo mleka. Umotao sam je u neku drugu majicu, a kosu je sama vezala pozadi. Ponudio sam joj bele trake, ali je ona odlučno odmahnula glavom i odlučila se za gumicu. „Ne volim više te trake,” rekla je. Odlučio sam da ih ni ja više ne volim i bacio sam ih. Ki me je gledala i nije se pobunila. Onda sam otišao kroz sobu do šporeta na drva.

„Šta radiš?” Popila je drugu čašu mleka, izmigoljila se sa stolice i došla do mene.

„Ložim vatru. Možda su mi svi oni topli dani razredili krv. Tako je bar govorila moja mama.”

Gledala je tiho dok sam skidao jedan po jedan list papira koji sam uzeo sa stola i složio na šporetu, zgužvao svaki i gurnuo ga kroz vratanca. Kada sam stavio dovoljno, počeo sam da redam odgore drva za potpalu.

„Šta piše na tim papirima?” Pitala je KI.

„Ništa važno.”

„Je I’ neka priča?”

„Ne baš. To je više kao... o, ne znam. Ukrštenica. Ili pismo."

„Baš dugačko pismo,” rekla je i naslonila glavu na moje noge kao da je umorna.

„Da,” rekao sam. „Ljubavna pisma su obično dugačka, ali ih ne treba čuvati, to je loša ideja.”

„Zašto?"

„Zato što ona..Mogu da se vrate da te progone bila je prva stvar koja mi je pala na pamet, ali nisam hteo da je izgovorim. „Zato što bi zbog njih kasnije u životu moglo da ti bude neprijatno.”

„A.”

„Osim toga,” rekao sam, „ti papiri su kao tvoje trake, na neki način.”

„Ne voliš ih više.”

„Da.”

Onda je videla kutiju - limenu kutiju na kojoj je pisalo „Džoine sitnice". Bila je na šanku između dnevne sobe i sudopere, nedaleko od mesta na zidu na kome je visio Ludi mačak. Ne sećam se da sam doneo kutiju sa sobom iz ateljea, ali valjda je to normalno, bio sam prestravljen. A mislim i da je mogla da se... pa, da se sama popne. Sada verujem u takve stvari; imam razloga.

Kajrine oči su sinule onako kako nisu otkako se probudila i otkrila da joj je majka mrtva. Podigla se na prstiće da dohvati kutiju, a onda je svojim malim prstima prešla preko ispupčenih slova. Pomislio sam kako je važno za dete da ima svoju limenu kutiju. Treba ti jedna za sve tvoje tajne stvari - najbolju igračku, najlepši komad čipke, prvi nakit. Ili sliku tvoje majke, možda.

„Ovo je tako... divno,” rekla je nežnim, ushićenim glasom.

Uzeo sam joj kutiju, izvadio beležnice, papire i isečke iz novina i onda je vratio nazad. Vežbala je skidanje i stavljanje poklopca.

„Pogodi šta ću ovde da stavim,” rekla je.

„Tajno blago?”

„Da!” rekla je i čak se na trenutak nasmešila. „Ko je bila Džo, Majk? Da li je poznajem? Poznajem je, zar ne? Ona je bila jedna od frižader-ljudi.”

„Ona...“ Nečeg sam se setio. Ispreturao sam požutele hartije. Ništa. Pomislio sam da sam ga izgubio negde usput, a onda video ćošak onoga što sam tražio negde u sredini jedne od beležnica. Izvadio sam ga i predao Kajri.

„Šta je to?”

„Naopaka fotografija. Stavi je na svetlo.”

Podigla je na svetlo i gledala dugo, dugo, oduševljena. „To je Džo,” rekao sam.

„Lepa je. Drago mi je što imam njenu kutiju za sitnice da u njoj čuvam moje stvari.”

„I meni je, Ki.” Poljubio sam je u glavu.

Kada je šerif Ridžvik zatreskao na vrata, pomislio sam da bi bilo pametno da otvorim sa rukama u vis. Delovao je napeto. Ono što je izgleda opustilo atmosferu je bilo prosto, spontano pitanje.

„Gde je Alen Pengborn ovih dana, šerife?”

„Dole u Nju Hempširu,” rekao je Ridžvik, spuštajući malo pištolj (posle minut dva ga je vratio u opasač potpuno nesvestan toga što radi). „On i Poli su odlično. Muči ih samo njen artritis. To je baš gadno, ali ipak joj je ostalo i dobrih dana. Čovek može dugo da izdrži ako s vremena na vreme ima dobar dan, bar tako mislim. Gospodine Nunan, imam mnogo pitanja za Vas. To vam je jasno, zar ne?”

„Da.”

„Prvo i najvažnije, da li je dete kod Vas? Kajra Devor?"

„Da.”

„Gde je?”

„Rado ću vam pokazati.”

Otišli smo niz hodnik severnog krila i stajali na vratima dnevne sobe. Prekrivač joj je bio navučen do brade i čvrsto je spavala. Stezala je plišanog psa u jednoj ruci - videli smo samo blatnjavi repić kako viri iz jednog kraja njene pesnice i nos iz drugog. Stajali smo tamo dugo, nijedan od nas nije ništa rekao i gledali je kako spava na svedu letnje večeri. U šumi je drveće prestalo da pada, ali je vetar još uvek duvao. Kroz grede Nasmejane Sare je zvučao kao neka prastara muzika.

EPILOG

Za Božić je padao sneg - pristojnih dvadeset santimetara, zbog kojih su ljudi koji su se probijali kroz ulice Senforda i pevali božićne pesme izgledali kao da su izašli iz filma Život je lep. Tada sam se već vratio, pošto sam treći put išao da proverim da li Kajra mirno spava, bilo je oko jedan i petnaest dvadeset šestog ujutru i sneg je prestao da pada. Pun mesec, punačak ali bled je virio kroz rastresene paperjaste oblake.

Opet sam provodio Božić kod Frenka i samo nas dvojica smo bili budni. Deca, uključujući i Ki, bila su u drugom svetu, pokušavajući da snom pregrme uobičajene bahanalije hrane i poklona. Frenk je bio na svom trećem viskiju - ovo mu je bio već peti „treći“ - a ja jedva da sam otpio malo od prvog. Mislim da bih uronio dublje u bocu da nije bilo Ki. Onim danima kada je kod mene jedva da popijem više od čaše piva. A kada je sa mnom tri dana zaredom... ali jebi ga, ako ne možeš da provedeš Božić sa sopstvenim detetom, šta će ti Božić?

„Jesi li dobro?” Frenk je pitao kada sam ponovo seo i otpio mali simbolični gutljaj iz čaše.

Na to sam se iscerio. Ne da li je ona dobro, već da li si ti dobro. Pa, niko nije rekao da je Frenk glup.

„Trebalo je da me vidiš kada joj je Socijalno dozvolilo da provede sa mnom vikend u oktobru. Mora da sam je proveravao bar dvanaest puta pre nego što sam otišao u krevet... a i tad sam nastavio da proveravam. Ustajao sam i proveravao kako je, slušao kako diše. Jedva da sam oka sklopio u petak, možda jedno tri sata u subotu. Tako da je ovo veliko poboljšanje. Ali ako ikada istrtljaš nekome ovo što sam ti ispričao, Frenk - ako oni ikada čuju da sam punio kadu pre nego što je oluja poterala duhove - mogu da se pozdravim sa idejom o usvajanju. Verovatno će me naterati da popunim trostruki formular pre nego što mi dozvole da prisustvujem njenoj maturi.”

Nisam hteo da ispričam Frenku deo o kadi, ali kada sam jednom počeo da pričam, prosuo sam skoro sve. Valjda sam morao da se prospem nekome ako sam ikada mislio da nastavim da živim svoj život. Mislio sam da će Džon Storou biti sa druge strane ispovedaonice kada dođe vreme za to, ali Džon nije želeo da razgovara o tim događajima osim ako nisu imali veze sa našim zakonskim procesom koji je trenutno u toku, koji se danas odnosi samo na Kajru Elizabet Devor.

„Držaću jezik za zubima, ne brini. Kako ide borba za usvajanje?”

„Sporo. Počeo sam da mrzim sudstvo u državi Mejn, a i Socijalnu službu. Ako posmatraš sve ljude koji rade u toj birokratiji pojedinačno, nisu loši, ali kada ih sve skupiš...”

„Užas, a?”

„Ponekad se osećam kao lik u Sumornoj kući. To je ono kada Dikens kaže da na sudu pobeđuju samo advokati. Džon mi kaže da budem strpljiv i da budem srećan, da napredujemo neverovatnom brzinom ako se uzme u obzir da sam apsolutno najnepodobniji od svih ljudi, neoženjeni beli muškarac srednjih godina, ali je Ki bila poslata u dve porodice otkad je Meti umrla i...“

„Zar nema rodbinu u nekom od okolnih gradova?”

„Metinu tetku. Nije htela ništa da ima sa Ki i kada je Meti bila živa, a sada još manje. Naročito otkako..."

„Otkako je saznala da Ki nije bogata.”

„Da.”

„Vitmorova je lagala za Devorov testament.”

„Apsolutno. Ostavio je sve fondaciji koja treba da pomaže kompjutersku pismenost u svetu. Sa svim dužnim poštovanjem prema matematičarima ovog sveta, ne mogu da zamislim hladniju donaciju.”

„Kako je Džon?”

„Oporavio se prilično dobro, ali nikada više neće moći da koristi desnu ruku u potpunosti. Jebo te, skoro je umro od gubitka krvi.”

Fred me je odveo od teme vezane za Ki i usvajanje prilično vešto za čoveka koji je na pola „trećeg viskija", a ja sam bio voljan da mu se prepustim. Teško mi je bilo i da zamislim njene duge dane i još duže noći u tim domovima u koje Socijalno trpa decu kao drangulije koje niko neće. Ki nije živela na tim mestima, više je tamo postojala, bleda i bezvoljna, kao dobro hranjeni zečić u kavezu. Svaki put kada bi ugledala moja kola na parkingu, oživela bi i mahala rukama i igrala kao Snupi na njegovoj kućici. Vikend u oktobru koji smo proveli zajedno je bio predivan (uprkos mojoj opsesivnoj potrebi da je proveravam svakih pola sata pošto je zaspala), a božićni praznici su bili još lepši. Njena nedvosmislena želja da bude sa mnom nam je pomagala na sudu više nego išta drugo... pa ipak su se točkovi sporo okretali.

Možda na proleće, Majk, rekao mi je Džon. To je bio novi Džon, bled i ozbiljan. Pomalo drskog laktaša koji je samo želeo da se sukobi čelo u čelo sa gospodinom Maksvelom „Lovanom” Devorom, više nije bilo. Džon je naučio nešto o smrtnosti 21. jula i nešto o idiotskoj okrutnosti ovog sveta, takođe. Čovek koji je naučio sebe da se rukuje levom umesto desnom rukom više nije bio zainteresovan za žurke do povraćanja. Viđao se sa nekom devojkom u Filadelfiji, ćerkom jedne od prijateljica njegove majke. Nisam imao pojma da li je to ozbiljno ili ne, Kajrin „uja Džon” drži jezik za zubima o tom delu svog života, ali ako mladić za svoj račun viđa kćer jedne od prijateljica svoje majke, obično je stvar ozbiljna.

Možda na proleće: to je bila njegova mantra tokom jeseni i rane zime. Šta ne radim kako treba? Pitao sam ga jednom - mislim, baš posle Dana zahvalnosti i još jednog odlaganja.

Ništa, odgovorio je. Kada jedan roditelj usvaja dete stvari uvek teku sporo, a kada je narečeni roditelj muško, onda je još gore. U tom trenutku je Džon pokazao mali ružan gest, nabijajući kažiprst leve ruke u labavo stisnutu desnu pesnicu.

. To je besramna polna diskriminacija, Džone.

Da, ali obično je opravdana. Kriv je svaki poremećeni drkadžija koji odluči da skine gaće nekom malom detetu, krivi su sablasni neveni, ako ti je tako lakše. To je spor proces, ali ćeš na kraju pobediti. Imaš čist dosije, imaš Kajru koja kaže „Želim da budem sa Majkom” svakom sudiji i socijalnom radniku koga vidi, imaš dovoljno love da juriš za njima bez obzira na to koliko uzmiču i koliko formulara ti trpaju... i najvažnije od svega, druže, imaš mene.

Imao sam još nešto - ono što mi je Ki šapnula na uvo kada sam zastao da povratim dah na stepenicama. Nikada nisam rekao Džonu ništa o tome, a to je bila jedna od stvari koju nisam rekao ni Frenku.

Meti kaže da sam ja sad tvoj mali čovek, šapnula je. Meti kaže da ćeš se sada ti brinuti o meni.

Pokušavao sam - onoliko koliko bi mi oni jebeni puževi u socijalnom dozvolili - ali nam je čekanje teško padalo.

Frenk je podigao viski i nagnuo ga u mom pravcu. Zatresao sam glavom. Ki je rešila da pravi sneška i hteo sam da se suočim sa odsjajem sunca na svežem snegu bez glavobolje.

„Frenk, u koliko toga si stvarno poverovao?”

Sipao je sebi, onda je samo sedeo neko vreme, gledajući dole u sto i razmišljajući. Kada je ponovo podigao glavu, na licu mu je bio osmeh. Toliko je ličio na Džoin da mi je slomio srce. A kada je progovorio, procedio je sa jakim, obično neprimernim, bostonskim akcentom:

„Naravno i ja sam polupijani Irac koji je upravo odslušao sve dedine priče o duhovima na božićno veče,” rekao je. „U sve sam poverovao, some glupi.”

Obojica smo se nasmejali. Smejali smo se kroz nos, kao što se muškarci smeju kada ostanu do kasno i malo popiju, a ne žele da probude celu kuću.

„Daj - stvarno, koliko si poverovao?”

„Sve,” ponovio je, ovog puta bez akcenta. „Zato što je Džo verovala. I zbog nje.” Mahnuo je glavom u pravcu stepenica da znam na koju je mislio. „Ona ne liči ni na jednu malu devojčicu koju sam dosad video. Mnogo je slatka, ali ima nečeg u njenim očima. U početku sam mislio da je to zato što je na takav način izgubila majku, ali nije to to. Ima tu još nečeg, zar ne?”

„Da,” rekao sam.

„Ima toga i u tebi. Oboje vas je dotaklo.”

Pomislio sam na kevtanje koje je Džo uspela da zadrži dok sam sipao lužinu na onaj truli zamotuljak platna. Autsajder, tako ga je nazvala. Nisam ga baš sasvim jasno video, a tako je verovatno i bolje. To je najverovatnije odlično.

„Majk?” Frenk je bio zabrinut. „Ti drhtiš.”

„Dobro sam,” rekao sam. „Stvarno.”

„Kako je sad tamo u kući?” pitao je. Još uvek sam živeo u Nasmejanoj Sari. Razvlačio sam se do početka novembra, a onda sam dao kuću u Deriju na prodaju.

„Tiho.”

„Potpuno tiho?”

Klimnuo sam, ali nisam bio baš sasvim siguran. Par puta sam se probudio sa onim osećajem koji je Meti jednom pomenula - da je još neko sa mnom u krevetu. Ali to nije bilo opasno prisustvo. Nekoliko puta sam osetio (ili mislio da jesam) tračak parfema Red. A ponekad, kada je vazduh savršeno miran, Banterovo zvonce bi ispustilo nekoliko nota. Kao da je nešto usamljeno htelo da mi se javi.

Frenk je bacio pogled na sat, pa u mene, skoro pokajnički. „Imam još samo nekoliko pitanja, važi?”

„Ako ne možeš da ostaneš do zore na badnje veče,” rekao sam, „kad možeš? Pitaj.”

„Šta si rekao policiji?”

„Nisam morao mnogo da im pričam. Futmen je dovoljno rekao da ih zadovolji - i previše za šerifa Ridžvika. Futmen je rekao da su on i Ozgud — Ozgud je vozio, Devorov omiljeni trgovac - odradili pucnjavu jer im je Devor pretio. Policija je takođe u Voringtonu pronašla kopiju transfera novca Devorovim ljudima. Dva miliona dolara na račun na Kajmanskim ostrvima.

Ime na kopiji tog naloga je Rendolf Futmen. Rendolf je Džordžovo srednje ime. G. Futmen sada živi u Državnom zatvoru Šošenk.”

„A Rodžet?”

„Pa, Vitmor je bilo devojačko ime njene majke, ali mislim da je Rodžetino srce pripadalo tatici. Imala je leukemiju, dijagnoza je postavljena 1996. Kod ljudi njene dobi - imala je samo pedeset i sedam godina kada je umrla - ta bolest je fatalna u dva od tri slučaja, ali je ona bila na hemoterapiji. Otud perika.”

„Zašto je pokušala da ubije Kajru? Ne razumem to. Ako si ti prekinuo uticaj Sare Tidvel na ovaj naš deo zemaljske kugle kada si joj rastočio kosti, onda je kletva trebalo da... zašto me tako gledaš?”

„Razumeo bi da si ikada upoznao Devora,” rekao sam. „To je čovek koji je zapalio ceo jebeni TR za rastanak, kada se uputio u sunčanu Kaliforniju. Pomislio sam na njega čim sam joj svukao periku, palo mi je napamet da su nekako pomešali identitete. Onda sam pomislio - A, ne, to je ona, to je Rodžet, samo je nekako izgubila kosu.”

„I bio si u pravu. Hemoterapija.”

„I bio sam i nisam bio. Znam više o duhovima nego ranije, Frenk. Možda je najvažnija stvar ono što vidiš odmah, ono što prvo pomisliš... to je ono što je obično tačno. To je bio on tog dana. Devor. Vratio se na kraju. Siguran sam u to. Na kraju to za njega više nije imalo veze sa Sarom. Na kraju se sve svelo na sanke Skutera Leribija.”

Tišina među nama. Na nekoliko sekundi je bila tako duboka da sam mogao da čujem kako kuća diše. To može da se čuje, znate. Ako stvarno slušate. To je još nešto što sada znam.

„Bože,” rekao je konačno.

„Mislim da Devor nije došao na istok iz Kalifornije da je ubije,” rekao sam. „To nije bio prvobitni plan.”

„Nego šta je hteo? Da upozna unuku? Ispravi grešku?”

„Bože, ne. Ti još uvek ne razumeš šta je on bio.”

„Kaži mi, onda.”

„Monstrum u ljudskom obličju. Vratio se da je kupi, ali Meti nije htela da proda. Onda, kada ga se Sara dočepala, onda je počeo da planira Kajrinu smrt. Sumnjam da bi Sara ikada našla efikasnije oruđe.”

„Koliko ih je sveukupno ubila?” Frenk je pitao.

„Ne znam tačno. Nisam siguran da želim da znam. Prema Džoinim isečcima i beleškama, rekao bih da ima još četiri druga... režirana ubistva, da ih tako nazovem... između 1901. i 1908. Sve deca, svima imena počinju na K, svi blizak rod sa ljudima koji su ih ubili.”

„Moj Bože.”

„Nisam siguran da Bog ima mnogo veze s tim... ali su joj platili, itekako.”

„Tebi je nje žao, zar ne?”

„Da. Razneo bih je pre nego što bi joj dozvolio da makar samo pipne Ki, ali naravno da mi je žao. Silovali su je i ubili. Udavili su joj dete dok je i sama umirala. Moj bože, zar tebi nije žao?”

„Valjda jeste. Majk, da li znaš ko je bio drugi dečak? Onaj koji je plakao? Da li je to bio onaj koji je umro od trovanja krvi?”

„Većina Džoinih beleški se odnosi na to - s tim je počela. Rojs Meril je odlično poznavao tu priču. Dečak koji plače je bio Redž Tidvel, mlađi. Treba da znaš da su do septembra 1901, kada su Red-top dečaci odsvirali svoju poslednju tezgu u oblasti Kesi, već svi znali da su Sara i njen sin ubijeni, a skoro svima je bilo poprilično jasno i ko bi to mogao da uradi.

„Redž Tidvel je proveo dobar deo tog avgusta maltretirajući oblasnog šerifa Niemaju Benermana. Prvo je želeo da ih nađu žive - Tidvel je želeo da se izvrši detaljna pretraga - pa onda da im se nađu tela, pa onda njihove ubice... zato što ni u jednom trenutku nije sumnjao da su ubijeni, kada je prihvatio ideju da su mrtvi.

„Benerman je bio pun saosećanja u početku. Svi su u početku bili puni saosećanja. Grupa Red-top dečaka je bila divno primljena na TR-u - to je najviše izbezumilo Džerda - i mislim da možemo oprostiti Sonu Tidvelu kada je napravio krucijalnu grešku.”

„Kakvu grešku?”

Pa, on je stekao utisak da je Mars raj, pomislio sam. TR mu je verovatno ličio na raj, sve dok Sara i Kajto nisu otišli u šetnju, dečak sa svojom kanticom za borovnice, i nikad se nisu vratili. Mora da mu se činilo da su konačno pronašli mesto na kome mogu biti crnci, a da im bez obzira na to bude dozvoljeno da dišu.

„Mislio je da će s njima postupati kao i sa svima ostalima kada stvari pođu naopako, samo zato što su s njima tako postupali dok je sve bilo u redu. TR se, naprotiv, urotio protiv njih. Niko ko je otprilike naslućivao šta su Džerd i njegovi štićenici uradili to nije baš odobravao, ali, kada je došlo do izjašnjavanja...”

„Sve ostaje u porodici, prljav veš se pere iza zatvorenih vrata,” promrmljao je Frenk i iskapio svoje piće.

„Aha. Do trenutka kada su Red-top dečaci svirali na frajburškom vašaru, njihova mala zajednica dole pored jezera je počela da se osipa - ovo je sve iz Džoinih beleški, znaš; nema ni traga o tome u zvaničnim gradskim istorijama.

„Negde oko kraja septembra je počelo maltretiranje - tako je Rojs rekao Džo. Svakog dana je postajalo sve gore - i opasnije - ali Son Tidvel se zainatio da ostane tu, sve dok ne otkrije šta se desilo njegovoj sestri i nećaku. Kažu da je u dolini zadržao samo rođake čak i pošto su ostali otišli na neko prijateljskije mesto.

„Onda je neko postavio zamku. U šumi je bio proplanak oko milju istočno od mesta koje se sada zove Tidvelova dolina; na sredini je bio brezov krst. Džo je imala sliku tog mesta u svom ateljeu. Tamo je crnačka zajednica održavala službe božje pošto su im lokalne crkve zatvorile vrata. Dečak - Redž mlađi - često je tamo odlazio da se moli i da razmišlja. Mnogi ljudi iz grada su znali za tu njegovu naviku. Neko je stavio zamku na malu stazu u šumi kojom je dečak tu dolazio. Prekrio je borovim iglicama i lišćem.”

„Gospode,” rekao je Frenk. Smučilo mu se.

„Najverovatnije je čak nisu postavili ni Džerd Devor ni njegove drvoseče - posle ubistava nisu hteli više da se petljaju sa Sarinim i Sonovim ljudima, držali su se podalje od njih. Možda to čak nije bio ni neki njihov prijatelj. Tada već nisu imali previše prijatelja. Ali to nije promenilo činjenicu da se ti ljudi pored jezera trpaju gde im nije mesto i diraju u stvari koje je bolje ostaviti s mirom. Nisu želeli da prihvate odbijanje. I tako je neko postavio zamku. Mislim da nisu imali nameru da ubiju dečaka, verovatno su hteli da ga osakate. Možda su želeli da ga vide bez noge, osuđenog na život sa štakama. Verovatno su dotle stigli u maštanju.

„U svakom slučaju, uspelo im je. Dečak je stao u zamku... a oni ga duže vreme nisu pronašli. Mora da je bol bio stravičan. Onda je došlo trovanje krvi. Umro je. Son je odustao. Morao je da misli i na ostalu decu, da ne pominjemo ljude koji su ostali sa njim. Spakovali su odeću i gitare i otišli. Džo je ušla u trag nekima od njih u Severnoj Karolini, gde sada žive mnogi njihovi naslednici. A tokom požara 1933, onih koje je Maks Devor podmetnuo, sve su kolibe izgorele do temelja.”

„Ne razumem zbog čega nikada nisu pronađena tela Sare i njenog sina,” rekao je Frenk. „Koliko sam razumeo, smrad - smrad raspadanja - se nije osećao zapravo, na fizički način. Ali sigurno u to vreme... ako je ta staza koju zoveš Ulicom bila tako popularna...”

„Devor i ostali ih nisu pokopali tu gde sam ih ja našao, ne odmah. Verovatno su ih prvo samo odvukli dublje u šumu - možda tamo gde je sada severno krilo Nasmejane Sare. Prekrili su ih granjem i vratili se iste noći. Mora da je bilo te noći; da su ih ostavili duže, tela bi privukla svakog mesoždera iz šume. Odneli su ih negde dru gde i zakopali ih zamotane u platno. Džo nije znala gde, ali nagađam na grebenu Boui, tamo gde su celo leto sekli šumu. Jebi ga, greben Boui je i danas poprilično izolovan. Ostavili su tela negde, moguće je da je bilo tamo.”

„Onda kako... zašto...”

„Nije samo Drejpera Finija opsedalo to što su uradili, Frenk, već sve njih. Bukvalno opsedalo. Džerd Devor je jedini mogući izuzetak, valjda. Živeo je još deset godina, a da nije propustio obrok. Ali su dečaci imali noćne more, suviše su pili, previše se tukli, svađali se... praskali ako bi neko samo pomenuo Red-top dečake...”

„Isto bi im bilo da su se šetali okolo sa natpisima ŠUTNITE NAS, KRIVI SMO,” rekao je Frenk.

„Da. Verovatno im nije pomoglo ni to što ih je većina ljudi na TR-u ignorisala. Onda se Fini udavio u jezercetu - ubio se, mislim - i Džerdovim drvosečama je sinula ideja. Spopala ih je kao grip. Samo, to je više bila opsesija. Smislili su da će se, ako iskopaju tela i pokopaju ih tamo gde se sve desilo, sve vratiti u normalu."

„Da li se Džerd složio sa tom idejom?”

„Prema Džoinim beleškama, tada mu već nisu ni prilazili. Ponovo su pokopali vreću kostiju - bez Džerdove pomoći - tamo gde sam ih ja kasnije iskopao. U kasnu jesen ili ranu zimu 1902, mislim.”

„Ona je želela da se vrati, zar ne? Sara. Tamo gde zaista može da ih obrađuje.”

„Njih i ceo grad. Da. I Džo je tako mislila. To joj je bilo dovoljno da ne želi više ikada da se vrati u Nasmejanu Saru kada je otkrila nešto od ovoga. Pogotovo kad je naslutila da je trudna. Kada smo počeli da pravimo dete i predložili da se zove Kia, kako li je to tek uplašilo! A ja nikada ništa nisam primetio.”

„Sara je pomislila da može da te iskoristi da ubiješ Kajru Devor ako Devor ispadne iz igre pre nego što završi posao - ipak je on bio star i slabog zdravlja. Džo je igrala na kartu da ćeš je ti, umesto toga, spasiti. Ti tako misliš, zar ne?”

„Da.”

„I bila je u pravu.”

„Nikada ne bih uspeo da sam bio sam. Od one noći kada sam sanjao Saru kako peva, Džo je bila sa mnom na svakom koraku. Sara nije mogla da je natera da odustane.”

„Da, Džo nije lako odustajala,” složio se Frenk i obrisao jedno oko. „Šta znaš o svojoj pra-pratetki? O onoj što se udala za Ostera?”

„Bridžet Nunan Oster,” rekao sam. „Brajdi, za prijatelje. Pitao sam majku i ona se kune da ne zna ništa, da je Džo nikada nije pitala za Brajdi, ali mislim da možda laže. Mlada žena je definitivno bila crna ovca porodice - u to sam siguran sudeći po tonu moje majke kada se pomene njeno ime. Nemam pojma kako je upoznala Bentona Ostera. Uzmimo da je bio dole u Prauts Neku u poseti prijateljima i da je flertovao s njom na mušuljadi. To je verovatnije nego bilo šta drugo. To je bilo 1884. Imala je osamnaest, a on dvadeset tri godine. Venčali su se, onako na brzinu. Heri, onaj koji je udavio Kajta Tidvela, rodio se šest meseci kasnije.”

„Znači da je jedva imao sedamnaest godina kada se to dogodilo,” Frenk je rekao. „Bože gospode.”

„A tada je njegova majka već postala religiozna. Šta bi mu ona rekla kada bi otkrila šta je uradio delimično je bio razlog što je udavio dete. Imaš li još neko pitanje, Frenk? Živ sam zaspao.”

Frenk nije ništa rekao nekoliko trenutaka - već sam pomislio da smo završili kada je rekao: „Još dva. Nemaš ništa protiv?”

„Valjda je sad kasno da se povučem. Kaži?”

„Prikaza o kojoj si govorio. Autsajder. To me zabrinjava.”

Ništa nisam rekao. Zabrinjavalo je i mene.

„Da li misliš da postoji šansa da se vrati?”

„Uvek postoji šansa,” rekao sam. „Znam da zvuči pompezno, ali se Autsajder vraća po svakog od nas, zar ne? Jer, svi smo mi vreće kostiju. A Autsajder... Frenk, Autsajder želi ono što je u vreći.”

Razmišljao je o ovome, pa je progutao ostatak viskija u jednom gutljaju.

„Imaš još neko pitanje?”

„Da,” rekao je. „Da li si ponovo počeo da pišeš?”

Otišao sam gore nekoliko minuta kasnije, proverio Ki, oprao zube, ponovo proverio Ki i legao u krevet. Sa mesta na kome sam ležao mogao sam da vidim bledi mesec kako obasjava sneg kroz prozor.

Da li si ponovo počeo da pišeš?

Ne. Osim podugačkog eseja o tome kako sam proveo letnji raspust koji ću možda pokazati Kajri za nekoliko godina, nije bilo ničega. Znam da je Harold nervozan i pre ili kasnije ću morati da ga nazovem da mu kažem ono što već nagađa: mašina koja je tako fino radila tako dugo je stala. Nije pokvarena - ovaj esej je izleteo iz mene u jednom dahu, brzo kao otkucaj srca - ali je mašina ipak prestala da radi. Ima benzina u rezervoaru, kleme su ispravne i radi akumulator, ali je blebetalo stajalo nemo u mojoj glavi. Prekrio sam ga ciradom. Dobro me je služio, znate, pa ne bih voleo da se napuni prašinom.

Ima to neke veze s načinom na koji je Meti umrla. Palo mi je napamet par puta ove jeseni da sam opisao slične smrti u bar dve moje knjige, a popularna beletristika je dupke puna različitih primera iste stvari. Da li ste ikada naišli na moralnu dilemu koju ne znate kako da rešite? Da li je glavni protagonista seksualno privučen ženom koja je premlada za njega, da tako kažemo? Treba vam lako rešenje? Ništa lakše. „Kada priča postane dosadna, uvedite u nju čoveka sa pištoljem.” To je rekao Rejmond Čendler ili tako nešto - skoro da opisuje zaposlenje u vladi.

Ubistvo je najgora vrsta pornografije, ubistvo je „pusti me da radim ono šta hoću" dovedeno do ekstrema. Smatram da čak i izmišljena ubistva treba uzimati ozbiljno; možda je to još jedna od stvari koje sam shvatio prošlog leta. Možda sam do toga došao dok sam gledao kako se Meti muči u mom naručju, kako joj krv šiklja iz raznesene glave i umire slepa, plačuči za svojom kćeti dok je napuštala ovaj svet. Od pomisli da sam ikada mogao da opišem tako pakleno zgodnu smrt u knjizi, pripada mi muka.

Ili možda samo priželjkujem da je bilo malo više vremena.

Sećam se kako sam rekao Ki da je najbolje da se ljubavna pisma ne čuvaju; ono što sam pomislio ali nisam izrekao je da ona mogu da se vrate i progone te. Ja sam progonjen u svakom slučaju... ali neću sebe dobrovoljno proganjati; kada sam zatvorio svoju knjigu snova, učinio sam to svojevoljno. Mislim da sam mogao da sipam lužinu i preko tih snova takođe, ali sam se uzdržao od toga.

Video sam stvari koje nikada nisam očekivao da ću videti i osetio stvari koje nisam mislio da ću ikada osetiti - a one nisu ni blizu onoga što osećam za dete koje spava malo dalje niz hodnik od mene. Ona je sada moj mali čovek, ja sam njen veliki čovek i to je najvažnije. Sve ostalo nije ni upola toliko vredno.

Tomas Hardi, koji je navodno rekao da je čak i najbriljantnije opisan lik u knjizi samo vreća kostiju, prestao je đa piše knjige kada je bio na vrhuncu svog pripovedačkog genija. Nastavio je da piše poeziju još dvadeset godina, a kada ga je neko pitao zašto je prestao da piše romane, rekao je da ne može da shvati zašto se uopšte petljao s tim toliko dugo. Kada pogleda unazad, to mu se činilo glupavim, rekao je. Besmislenim. Tačno znam na šta je mislio. Od sada, pa do trenutka kada me se Autsajder seti i odluči da se vrati, mora da postoje druge stvari koje mogu da radim, stvari koje više znače od tih senki. Mislim da bih mogao da se vratim zveckanju lancima iza Kuće duhova, ali me to ne zanima. Više me ne interesuju aveti. Zamišljam kako bi Meti pomislila na Bartlbija iz Melvilove priče.

Spustio sam svoje pisarsko pero. Ovih dana radije ne bih.

Centar Lavel, Mejn:

25. maj, 1997 - 6. februar, 1998.

Vreća kostiju je nezaboravan i neverovatno napet roman Stivena Kinga, koji će držati vašu nepodeljenu pažnju od početka do kraja priče o tuzi i neraskidivim sponama izgubljene ljubavi, o novoj ljubavi progonjenoj tajnama iz prošlosti i o nevinom detetu zatečenom u stravičnoj unakrsnoj vatri.

King je smestio radnju mitske Vreće kostiju na teritoriju države Mejn, gde se priseća muka sredovečnog veoma popularnog pisca Majka Nunana, koji četiri godine nije u stanju da se otrgne od bola zbog gubitka voljene žene Džo i koji više ne može da podnese prazan ekran svog tekst-procesora.

Noći su mu naročito teške, jer ga progone izuzetno jasne noćne more o kući na jezeru. Uprkos snovima, a možda i zbog njih, Majk se konačno vraća Nasmejanoj Sari, izolovanom letnjikovcu Nunanovih...

Živopisna i očaravajuća kao i neki od Kingovih najnapetijih naslova, Vreća kostiju zrači onim što Ejmi Ten naziva "duhovitim i opsesivnim tonom Kingove moćne imaginacije". Nije tajna da je King jedan od najopčinjavajućih američkih pisaca. U Vreći kostiju, koju Glorija Nejlor opisuje kao "ljubavnu priču koja dotiče mračna mesta u svakom od nas" on dokazuje da je i jedan od najdirljivijih.

STEPHEN KING

je autor više od trideset naslova, među kojima su Isijavanje, Zelena milja, i veliki broj priča na kojima se zasnivaju filmovi nominovani za O škara kao što su Keri i Bekstvo iz Šošenka. Dobitnik je O. Henry nagrade. Živi u Bengoru, u državi Mejn, sa spisateljicom Tabitom King.

1 stenomaska - maska opremljena mikrofonom u koju sudski zapisničari ponavljaju sve relevantno, a izgovoreno u sudnici, koristi se umesto uobičajene tastature. — (prim. prev,)

2 Harper Lee, am. pisac, izvršio samoubistvo posle prve knjige — (prim. prev.)

3 Mon livre est tout fini - fr. Moja knjiga je gotova — (prim. prev.)

4 Nensi Dru - Nancy Drew, junakinja veoma popularne američke serije detektivskih romana iz pedesetih i šezdesetih god. XX veka - (prim.prev)

5 Njumen je američka firma koja proizvodi gotove sosove od paradajza (prim prev.)

6 Knut II - kralj Engleske 1016 - 1035, kralj Danske 1018 - 1035, kralj Norveške od 1028. — (prim. prev.)

7 Lužina - jak alkalni rastvor(prim.prev )