Stephen King

ZMAJEVE OČI 

The Eyes of the Dragon

Stephen King

Ova je priča za mog dobrog prijatelja  

Bena Strauba i moju kćer Naomi King. 

1

Nekoć je, u kraljevstvu po imenu Delain, živio kralj koji je imao dva sina. Delain bijaše drevno kraljevstvo kojim su vladale stotine kraljeva, možda čak i tisuće; kad prođe dovoljno vremena, čak se ni povjesničari ne mogu baš svega prisjetiti. Roland Dobri nije bio ni najbolji, ni najgori kralj koji je vladao tom zemljom. Silno se trudio da nikome ne nanese zlo i to mu je većinom uspijevalo. Također se veoma trudio činiti stvari od velike važnosti, ali mu to, nažalost, nekako nije išlo od ruke. Stoga je on bio jedan sasvim prosječan kralj; pitao se hoće li biti zapamćen još dugo nakon svoje smrti. A njegova bi smrt mogla uskoro nastupiti jer je već bio ostario i srce ga je izdavalo. Preostala mu je još godina dana, ili najduže tri. Svatko tko ga je poznavao, i svi koji bi se pažljivo zagledali u njegovo pepeljasto lice i drhtave ruke kad bi sazivao dvor, slagali su se da će najkasnije za pet godina, na glavnom trgu u podnožju Igle, biti okrunjen novi kralj... a i tih pet godina će biti samo uz Božju milost. Zato su svi, od najbogatijeg baruna i najgizdavije odjevenog dvoijanina pa do najsiromašnijeg kmeta i njegove u dronjke odjevene žene, kad bi razmišljali ili spominjali prestolonasljednika, pritom mislili na Rolandovog starijeg sina, Petera. 

No, jedan je čovjek smišljao i kovao planove, te mozgao o nečem drugom; kako da umjesto toga okruni Rolandovog mlađeg sina, Thomasa. Taj čovjek bio je Flagg, kraljev čarobnjak. 

2.

Iako je kralj Roland bio star - tvrdio je da ima sedamdeset godina, ali je sigurno bio i stariji - njegovi sinovi bijahu mladi. Bilo mu je dopušteno kasno se oženiti jer još nije bio upoznao ženu koja bi mu se svidjela, a i zato jer mu se njegova majka, uzvišena kraljica udova od Delaina, baš kao i svima ostalima - pa i njoj samoj - činila besmrtnom. Vladala je kraljevstvom gotovo pedeset godina, sve do jednog dana kad je za vrijeme ispijanja čaja stavila u usta svježe odrezanu krišku limuna ne bi li ublažila kašalj koju ju mučio već tjedan dana, ako ne i duže. Tijekom tog ispijanja čaja jedan je žongler izvodio svoju predstavu zabavljajući kraljicu udovu i njezine dvoijane. Upravo je bio žonglirao s pet vješto izrađenih kristalnih kugli. Baš u trenutku kad je kraljica stavila krišku limuna u usta, žongleru je ispala iz ruku jedna staklena kugla. Uz glasan prasak razbila se na pločicama prekrivenom podu Istočne dvorane. Kraljica udova je na taj zvuk iznenađeno uvukla zrak. A sa zrakom je uvukla u grlo i krišku limuna s kojim se veoma brzo zadavila. Četiri dana kasnije se na trgu ispred Igle odvila Rolandova krunidba. Žongler je nije vidio; tri dana ranije je, iza Igle, ostao bez glave pod krvnikovom sjekirom. 

Kralj bez nasljednika sve čini živčanim, naročito ako kralj ima pedeset godina i ćelavi. Tada se Roland odlučio što prije oženiti kako bi što brže dobio nasljednika. Njegov bliski savjetnik, Flagg, pobrinuo se da Roland toga bude i te kako svjestan. Također mu je istaknuo da mu je s pedeset godina ostalo još veoma malo vremena da stavi dijete nekoj ženi u utrobu. Flagg ga je savjetovao da se što brže oženi, i da pritom ne čeka ženu kraljevske krvi koja bi mu se svidjela. Ako se takva žena nije pojavila do njegove pedesete, Flagg je istaknuo, vjerojatno se nikada niti neće. 

Roland je uvidio mudrost tog savjeta pa se složio, ni ne znajući da je Flagg, sa svojom rijetkom kosom i bljedunjavim licem koje je gotovo uvijek sakriveno iza kapuljače, znao njegovu najmračniju tajnu; onu da nikad nije susreo ženu koja bi mu se svidjela jer mu se žene zapravo nikada uopće ni nisu dopadale. Žene su ga zabrinjavale. I nikada ga nije ni privlačio čin koji stavlja djecu u ženin trbuh. I taj ga je čin zabrinjavao. 

No, uviđao je mudrost čarobnjakovog savjeta pa se šest mjeseci nakon kraljičinog sprovoda u Kraljevstvu odigrao mnogo veseliji događaj - vjenčanje kralja Rolanda za Sashu, koja će postati majka Peteru i Thomasu. 

Stanovnici Delaina nisu Rolanda niti voljeli niti mrzili. Međutim, Sashu su svi voljeli. Kad je umrla rađajući svojeg drugog sina, kraljevstvo se zapalo u najtužnije žalovanje koje je trajalo godinu ijedan dan. Sasha je bila jedna od šest žena koje je Flagg predložio kralju za buduću nevjestu. Roland nije poznavao niti jednu od tih žena, sličnog porijekla i položaja. Sve su bile plemenite krvi, ali niti jedna nije bila kraljevske loze; sve bijahu krotke, blage i tihe. Flagg nije predložio nikoga tko bi mogao zauzeti njegovo mjesto uz kraljevo uho. Roland je odabrao Sashu jer mu se činila najtišom i najponiznijom od svih njih, i najmanje ga je plašila. I tako su se oženili. Sasha od Zapadne barunije (uistinu male barunije) imala je sedamnaest godina i bila je trideset i tri godine mlađa od svojeg muža. I prije svoje bračne noći nikada još nije vidjela muškarca sa spuštenim gaćama. Kada je, tom prilikom, ugledala njegov mlitavi penis, upitala ga je s velikim zanimanjem: “Što je to, mužu?” Da je rekla bilo Što drugo, ili imalo drugačijim tonom, događaji te noći - i čitave povijesti - možda bi se odigrali sasvim drugačije; usprkos posebnom piću koje mu je Flagg bio dao sat vremena prije kraja svadbene svečanosti, Roland bi se pokunjeno povukao. Ali tada je vidio upravo ono stoje i bila - veoma mlada djevojka koja je o činu pravljenja djece znala još manje od njega - blage naravi, i tada ju je zavolio, baš kao što su je svi u Delainu zavoljeli. 

“To je kraljevsko žezlo”, rekao je.

“Ne izgleda kao željezo”, rekla je Sasha, zamišljeno.

“Tako izgleda prije kovanja”, kazao je. 

“Ah!” reče ona. “A gdje je nakovanj?” 

“Ako mi vjeruješ, pokazat ću ti”, odgovorio je penjući se k njoj u krevet, “pokazat ću ti jer si ga ni ne znajući donijela sa sobom iz Zapadne barunije.” 

3.

Narod Delaina volio ju je zato što je bila mila i dobra. Kraljica Sasha bila je ta koja je osnovala Glavnu bolnicu, kraljica Sasha bila je ta koja je plakala zbog mučenja medvjeda na glavnom trgu koje je kralj Roland na kraju zabranio, ona je bila ta koja je molila za Oslobođenje od kraljevskog poreza one godine kad je vladala velika suša, kad je i lišće Drevnog stabla posivjelo. Je li Flagg kovao planove protiv nje, mogli biste se zapitati? Ne u početku. Ovo su po njemu bile relativno male stvari jer je on bio pravi čarobnjak koji je živio stotine i stotine godina. Čak je dopustio i Oslobođenje poreza jer je godinu dana ranije delainska mornarica porazila anduanske gusare koji su već stotinu godina pljačkali južne obale kraljevstva. Glava anduanskog gusarskog kralja cerila se s motke ispred zidina palače i riznica Delaina bila je krcata vraćenim bogatstvima. U važnim stvarima, onima koje su se ticale države, Flagg je bio taj koga je kralj Roland slušao i stoga je Flagg ispočetka bio zadovoljan. 

4.

Premda je Roland s vremenom zavolio svoju ženu, nikada nije zavolio onu aktivnost koju većina muškaraca smatra prijatnom, onaj čin koji stvara najbjednijeg kuharskog pomoćnika kao i najmoćnijeg nasljednika prijestolja. On i Sasha spavali su u odvojenim spavaonicama, a on njezinu nije posjećivao baš često. Ti posjeti nisu se događali više od pet ili šest puta na godinu, no čak ni tada se željezo nije baš uvijek moglo iskovati, bez obzira na Flaggove sve snažnije napitke i Sashinu nepobitnu ljupkost. 

Međutim, četiri godine nakon vjenčanja, Peter je začet u njihovom krevetu. I te noći Roland nije imao potrebe za Flaggovim napitkom koji je bio zelene boje i pjenušav, a u glavi mu je uvijek izazivao čudan osjećaj, kao da je poludio. Tog je dana lovio u Lovištu s dvanaestoricom svojih ljudi. Lov je bilo nešto što je Roland oduvijek najviše volio - miris šume, svježina zraka, zvuk roga i onaj osjećaj kad iz luka snažno odapne strijelu u pravi, istinski cilj. U Delainu se znalo za barut, ali je bio rijedak, a i loviti divljač sa željeznom cijevi smatralo se niskim i ponižavajućim. i 

Kad joj je došao, rumenog, bradatog i ozarenog lica, Sasha je čitala u krevetu, a onda je odložila knjigu na grudi i ushićeno slušala njegovu priču koju je pripovijedao mašući rukama. Pred kraj se odmaknuo kako bi joj pokazao kako je nategnuo luk i odapeo Dušmanski čekić, golemu strijelu svojeg oca preko gudure. Kad je to učinio, ona se nasmijala i zapljeskala, i osvojila njegovo srce. 

Kraljevsko lovište je bilo gotovo iscrpljeno. U ovo moderno vrijeme bilo je gotova nemoguće u njemu pronaći i jelena, a kamoli zmaja, koje nitko nije vidio tko zna kako dugo. Većina bi se nasmijala da im je netko rekao da je u toj pitomoj šumi preostalo takvo mitsko stvorenje. No, tog dana, sat vremena prije sutona, kad su se Roland i njegova pratnja baš namjeravali vratiti, baš tada su našli upravo to... ili je ono našlo njih. 

Zmaj je izletio iz gustiša uz krš i lom, krijušti su mu sjale bakreno zelenkastim sjajem, a iz garavih nozdrva sukljaše mu dim. Nije to bio mali zmaj, ali ni sasvim odrastao, bijaše to mužjak prije svojeg prvog odbacivanja krljušti. Većina u povorci ostala je zaprepaštena, ne mogavši se ni pomaknuti, a kamoli napeti strijelu. 

Zurio je u lovačku družinu, njegove inače zelene oči postale su žute, a onda zamahne krilima. Nije bilo opasnosti da će im odletjeti - krila mu neće biti dovoljno razvijena da ponesu njegovu težinu dok ne prođe još pedeset godina i barem dva odbacivanja krljušti - no dječje kožice, koje zmaju drže krila uz tijelo do desete ili dvanaeste godine, su otpale ijedan zamah je podigao dovoljno vjetra da glavnog lovca zbaci iz sedla te spusti svoj rog iz ruke. 

Roland je bio jedini koji se nije posve ukočio, pa iako je bio previše skroman da to kaže Sashi, njegovih sljedećih nekoliko poteza bili su uistinu junački, ispunjeni sportskim užitkom za ubijanjem. Da Roland nije odmah djelovao zmaj je veoma lako mogao veći dio družine žive spržiti. Potjerao je konja pet koraka naprijed i zataknuo strelicu u tetivu. Napeo je i odapeo. Strijela se zabila ravno u cilj - u ono meko mjesto nalik škrgama ispod zmajevog vrata, ondje gdje uzima zrak za stvaranje vatre. Stvor je pao mrtav uz posljednji vatreni izdah, koji je zapalio okolno grmlje. Paževi su vatru brzo ugasili, neki vodom, neki pivom, a neki i mokraćom - no, sad kad bolje razmislim veći dio mokraće je zapravo i bio pivo, jer kadje Roland išao u lov sa sobomje nosio velike količine piva, na tome nikada nije bio škrt. 

Vatra je bila ugašena za pet minuta, a za petnaest zmaju izvađena utroba. Nad njegovim se nozdrvama još uvijek mogla zakuhati voda u čajniku, kad su mu se iznutrice prosule po tlu. Srce s devet klijetki odneseno je Rolandu uz veliku pompu. Pojeo ga je sirovog, kao što je to bio običaj, i otkrio da je odličnog okusa. Jedino se ražalostio nad činjenicom da gotovo sigurno to više nikada neće jesti. 

Možda ga je zmajevo srce učinilo tako moćnim te noći. Možda je razlog bilo njegov užitak lova i spoznaja da je to što je učinio napravio brzo i hladnokrvno, dok su se svi ostali ukipili u svojim sedlima (izuzev, dakako, glavnog lovca koji je ošamućen ležao na leđima). Koji god bio razlog, ali kad je Sasha pljesnula rukama i uskliknula: “Bravo, hrabri moj mužu”, on je gotovo skočio u njezin krevet. Sasha ga je dočekala otvorenih očiju i osmjehom koji je zrcalio njegov vlastiti uspjeh. Te je noći Roland prvi i jedini put trezveno uživao u zagrljaju svoje žene. Devet mjeseci kasnije - jedan mjesec za svaku klijetku zmajeva srca 

- rodio se Peter u tom istom krevetu i kraljevstvo je slavilo - imali su nasljednika prijestolja.

5.

Vjerojatno ste pomislili - ako vam se uopće o tome razmišljalo - kako je Roland zacijelo prestao uzimati Flaggov čudnovati, zeleni napitak nakon što se rodio Peter. Ali nije bilo tako. I dalje ga je povremeno koristio. Iz razloga što je volio Sashu, te joj je želio ugoditi. Ponegdje ljudi pretpostavljaju da samo muškarci uživaju u seksu i da je žena zahvalna ako je se ostavi na miru. Međutim, stanovnici Delaina nisu imali takve čudna poimanja - vjerovali su da žene uživaju u tom činu iz kojeg se rađaju najslađa stvorenja na zemlji. Roland je bio svjestan da po tom pitanju nije poklanjao dovoljno pažnje svojoj ženi, ali je bio odlučan u svojoj namjeri da je zadovolji koliko god može, čak i ako to znači ispijanje Flaggovog napitka. Samo je Flagg znao koliko rijetko kralj odlazi u kraljičinu postelju. 

Neke četirigodine nakon Peterovog rođenja, na staru godinu, Delain je zadesila strašna mećava. Bila je to prema sjećanjima najgora, izuzev još jedne, koja je pogodila Delain - o toj drugoj govorit ću kasnije. 

Slijedeći nagon koji nije mogao objasniti ni sam sebi, Flagg je smutio kralju napitak dvostruke snage - možda je bilo nešto u vjetru što ga je na to nagnalo. Roland bi obično napravio grimasu zbog groznog okusa i možda bi ga čak i odložio sa strane, ali uzbuđenje zbog oluje uzrokovalo je izuzetno veselu novogodišnju proslavu na kojoj se Roland veoma napio. Vatra koja je gorjela na ognjištu podsjećala ga je na zmajev posljednji eksplozivni dah pa je mnogo puta nazdravio njegovoj glavi obješenoj na zidu. I tako je iskapio zeleni napitak u jednom gutljaju nakon čega ga je obuzela neka mračna pohota. Odmah je napustio blagovaonicu i otišao k Sashi. Tijekom pokušaja da je obljubi, povrijedio ju je. 

“Molim te, mužu”, povikala je jecajući. 

“Oprosti”, promrmljao je. “Jesa... zzzz”. Strovalio se teško kraj nje i ostao bez svijesti sljedećih dvadeset sati. Nikada nije zaboravila neobičan miris njegovog daha te noći. Nalik smradu pokvarenog mesa, miris poput smrti. Pitala se što li je to jeo ili pio? 

Roland više nikada nije ni taknuo Flaggov napitak, ali je ovaj svejedno bio više nego zadovoljan. Devet mjeseci kasnije Sasha je rodila Thomasa, svojeg drugog sina. Umrla je pri porodu. Takve su se stvari, dakako, događale, i premda su svi bili žalosni nitko zapravo nije bio iznenađen. Vjerovali su da znaju što se dogodilo. No, jedini ljudi u kraljevstvu koji su uistinu znali okolnosti u kojima je Sasha umrla bili su Anna Crookbrows, babica, i Flagg, kraljev čarobnjak. Flaggovo strpljenje vezano za Sashino uplitanje došlo je kraju. 

6.

Peter je imao samo pet godina kad mu je majka umrla, no prisjećao je se s ljubavlju. Mislio je kako je bila draga, nježna, puna ljubavi i milosrđa. No, pet godina je jako malo i većina njegovih sjećanja nije bila jako određena. Osim jednog jasnog sjećanja koje je držao u glavi, iako - radilo se o tome da ga je ponizila. Mnogo kasnije, sjećanje na to poniženje postalo je za njega ključno. Radilo se o njegovom ubrusu. 

Svakog prvog dana u petom mjesecu održavala se na dvoru gozba kojom se slavila proljetna sjetva. Sa svojih pet godina, Peteru je prvi put bilo dopušteno da sudjeluje. Običaj je nalagao da Roland sjedi na čelu stola, prijestolonasljednik njemu s desna, a kraljica na kraju stola. Praktični ishod toga bio je taj da će tijekom obroka Peter biti izvan njezinog dosega pa ga je Sasha unaprijed veoma pomno uputila kako se treba ponašati. Željela je da se iskaže i da bude pristojan. I jasno, znala je da će tijekom jela biti prepušten sam sebi jer njegov otac nije imao pojma kako se ponašati. 

Neki od vas bi se mogli zapitati zastoje zadatak učenja Petera ponašanju zapao Sashu. Nije li dječak imao guvernantu? (Da, imao je dvije.) Zar nije bilo slugu koji samo služe malom kraljeviću? (Bila ih je cijela satnija.) Ali trik je bio u tome da ih drži podalje, a ne da se oni brinu za Petera. Sasha ga je željela sama odgojiti, barem koliko je to mogla. Imala je veoma jasne zamisli kako ga želi odgajati. Veoma ga je voljela i htjela je biti s njim iz isključivo sebičnih razloga. No isto je tako shvaćala da je na njoj velika i ozbiljna odgovornost po pitanju Peterovog podizanja. Taj će mali dječak jednog dana biti kralj, a iznad svega, Sasha je željela da bude dobar. Dobar dječak će, mislila je, biti i dobar kralj. 

Velike gozbe u Kraljevskoj dvorani nisu bile jako otmjena događanja i većina dadilja se ne bi brinula oko ponašanja malog dječaka za stolom. 

Ama, on će biti kralj! Kazale bi pomalo šokirane idejom da bi ga trebale ispravljati u takvim sitnicama. Koga briga ako prolije zdjelu s umakom? Koga briga ako pokapa okovratnik, ili čak o njega obriše ruke? Nije li kralj Alan, davnih dana, znao katkad povratiti u svoj tanjur i onda narediti dvorskoj ludi da dođe i ‘popije tu finu toplu juhu ’! Nije li kralj John često odgrizao glave živim pastrvama i onda stavljao njihova drhtava tijela u haljine služavkama? Neće li i ova gozba, kao i većina drugih, završiti tako da sudionici preko stola bacaju hranu jedni na druge? 

Nema sumnje u to, ali do vremena kad stvar dođe do bacanja hrane, ona i Peter će se već odavno povući u svoje odaje. Ono što je zabrinjavalo Sashu bio je taj stav koga briga. Smatrala je to najgorom mogućom zamisli koju netko može usaditi u glavu malog dječaka čija je sudbina da postane kralj. 

I stoga je Sasha pažljivo uputila Petera, i veoma ga je pozorno promatrala te večeri za vrijeme gozbe. A kasnije, kad je pospan ležao u krevetu, razgovarala je s njim. 

Zato što je bila dobra majka, najprije ga je s puno Ijubavi pohvalila za njegovo ponašanje i manire, i to s pravom, jer je njegovo ophođenje većinom bilo besprijekorno. No, isto tako je znala da ga nitko neće ispraviti gdje je pogriješio ako to sama ne učini, i znala je da to mora učiniti odmah, u ovih nekoliko godina dok ju je obožavao. Stoga je, nakon što ga je pohvalila, rekla: 

“Jednu si stvar pogriješio, Petere, i ne želim to više nikada vidjeti.” Peter je ležao u krevetu, gledajući je ozbiljno svojim krupnim modrim očima. “A što to, majko?” 

“Nisi upotrijebio ubrus”, kazala je. “Ostavio si ga savijenog uz tanjur, a meni je bilo veoma žao što to vidim. Jeo si pečeno pile prstima, i to je u redu, jer tako muškarci jedu. No, onda si odložio pile i obrisao prste u svoju košulju i to nije u redu.” 

“Ali otac... i g. Flagg... i ostali plemići.. 

“Pusti Flagga i pusti sve plemiće Delaina!” povikala je takvom žestinom da je Peter malo utonuo u krevet. Bio je prestrašen i posramljen što je natjerao rumenilo u njezine obraze. “Ono što tvoj otac čini je ispravno, jer on je kralj, i ono što ćeš ti činiti kad budeš kralj će uvijek biti ispravno. Ali Flagg nije kralj, bez obzira koliko bi on to želio, ni plemići nisu kraljevi, a ni ti još nisi kralj već samo mali dječak koji je zaboravio svoje manire.” 

Zamijetila je da se prestrašio pa se nasmiješila. Stavila mu je ruku na čelo. 

“Smiri se, Peter”, rekla je. “Nije to velika stvar, ali svejedno je važna - jer ćeš jednom biti kralj. A sada požuri i donesi svoju pločicu.” “Ali vrijeme je za spavanje -” 

“I zaboravi na spavanje. Ono može pričekati. Donesi svoju pločicu.” Otrčao je po nju. 

Sasha uzme kredu koja je bila privezana sa strane i pažljivo ispiše tri slova. “Možeš li pročitati ovu riječ, Petere?” 

Peter kimne. Znao je pročitati samo nekoliko riječi, mada je znao većinu velikih slova. Ovo je bila jedna od tih riječi. “Piše BOG.” 

“Da, tako je. A sada napiši PAS.”

“Pas?“ upitao je znatiželjno.

“Upravo tako.”

Peter učini tako, iako su njegova dječja slova bila nakrivljena ispod njezinih uredno ispisanih. Bio je iznenađen što je to još jedna riječ koju zna napisati. 

“Pas. Mama, piše PAS!”

“Da, piše pas.” Tuga u njenom glasu odmah je ugasila Peterovo oduševljenje. Njegova majka pokaže na BOG pa na PAS. “Ovo su dvije prirode čovjeka”, kazala je. “Nikada ih nemoj zaboraviti jer ćeš jednoga dana biti kralj, a kraljevi postanu snažni i visoki - kao zmajevi nakon devetog mijenjanja krljušti.” 

“Ali otac nije ni snažan ni visok”, usprotivio se Peter. Roland je, zapravo, bio nizak i prilično krivonog. Isto tako je pred sobom nosio golemi trbuh od silnog piva i medovine koju je ispio. 

Sasha se osmjehnula.

“No, ipak jest. Kraljevi rastu nevidljivo, Peteru i to se dogodi u jednom trenu, čim se uhvate za žezlo i kruna im bude stavljena na glavu na trgu Igle!” 

“Zbilja?" Peterove oči postanu velike i okrugle. Smatrao je da su s razgovorom odlutali daleko od njegovog propusta da upotrijebi ubrus na gozbi, ali mu nije bilo žao što su se maknuli s te neugodne teme i prešli na ovu mnogo zanimljiviju. Uostalom, već je ionako donio odluku da više nikada neće zaboraviti upotrijebiti ubrus - ako je to toliko važno njegovoj majci, onda je i njemu. 

“O, da. Kraljevi narastu strašno veliki i zato moraju biti posebno oprezni da ne zgaze one manje od sebe kad samo krenu u šetnju ili se okrenu ili naglo sjednu na krivo mjesto. Loši kraljevi to često čine. Mislim da čak ni dobri kraljevi katkad to ne mogu baš izbjeći.” 

“Mislim da ne razumijem

“Tad me poslušaj još malo.” Opet je kucnula po ploči. “Naši propovjednici kažu da je naša priroda dijelom od Boga, a dijelom od Starca Čaporka. Znaš li, Petere, tko je Starac Čaporko?” 

“On je vrag.”

“Da. Ali na svijetu je malo vragova iz izmišljenih priča, Pete - većina zlih ljudi je više poput psa nego vraga. Psi su prijateljski nastrojeni, ali su glupi i takva je većina muškaraca i žena kad se napiju. Kad su psi uzbuđeni i zbunjeni, mogu te ugristi; kad su ljudi uzbuđeni i zbunjeni, oni se tuku. Psi su krasni ljubimci zato što su odani, ali ako je čovjek isti kao i njegov ljubimac, mislim da je onda to loš čovjek. Psi mogu biti hrabri, ali isto tako i kukavice koje će zavijati u mraku ili pobjeći od opasnosti s povij enim repovima. Pas će lizati ruku lošem gospodaru isto kao i dobrom jer oni ne znaju razliku između dobra i zla. Pas će pojesti napoj, ispovraćati ono što ne može probaviti, a onda još jesti.” 

Na trenutak je zašutjela, razmišljajući možda što se u tom trenutku događalo u dvorani za gozbu - muškarci i žene koji urlaju od dobrodušnog, pijanog smijeha, bacaju hranu jedni na druge i ponekad se okreću u stranu kako bi povratili kraj svoje stolice. Roland je bio isti takav, i katkad bije to rastužilo, ali mu nije zamjerala, niti ga je time opterećivala. Možda bi joj i obećao da će se promijeniti ne bi li joj ugodio, pa čak to obećanje i održao, ali nakon toga više ne bi bio isti. 

“Razumiješ li sve to, Petere?”

Kimnuo je.

“Dobro! A sad mi reci”, nagnula se prema njemu. “Koristi li pas ubrus?” 

Skrušen i posramljen Peter je gledao dolje u pokrivač za krevet i odmahnuo glavom. Očigledno razgovor nije skrenuo s teme onoliko koliko je on mislio. I možda zato što je večer bila tako ispunjena ili zato što je bio toliko umoran, oči mu se napune suzama i one se skotrljaju niz njegove obraze. Odupirao se jecajima koji su mu navirali. Suspregnuo ih je u grudima. Sasha je to zamijetila i ostala zadivljena. 

“Ne plači zbog neupotrijebljenog ubrusa, ljubavi moja”, reče Sasha, “jer mi to nije bila namjera.” Ustala je s velikim, trudničkm trbuhom ispred sebe. Thomasovo rođenje je bilo veoma blizu. “Tvoje ponašanje je inače bilo besprijekorno. Svaka majka u Kraljevstvu bila bi ponosna na tako mladog sina koji se tako lijepo ponašao i moje srce je puno ponosa zbog tebe. Govorim ti ove stvari samo zato jer sam ja majka jednog kraljevića. Katkad je to teško, ali tu se ništa ne može, i istini za volju ne bih to promijenila ni da mogu. No, sjeti se da će jednog dana životi zavisiti od svakog tvojeg pokreta; zavisit će možda i od snova koji će ti nadoći dok spavaš. Životi neće zavisiti od toga hoćeš li nakon što pojedeš pečeno pile upotrijebiti ubrus ili ne... ali bi mogli. Mogli bi. Životi su ponekad zavisili i o manjim stvarima. Sve što od tebe tražim jest to da se u svemu što činiš prisjetiš svoje uljuđene strane naravi. Svoje dobre strane - božje strane. Hoćeš li mi to obećati, Peteru?” 

“Obećavam.” 

“Ondaje sve kako treba.” Nježno ga je poljubila. “Srećom pa sam mlada, a i ti si mlad. Razgovarati ćemo opet o tome, kad budeš više razumio.” 

Nisu više nikada, ali Peter nikada nije zaboravio lekciju i uvijek je koristio ubrus, čak i onda kad nitko drugi oko njega nije. 

7.

I tako je Sasha umrla.

U ovoj priči ona više nema veliku ulogu, no još biste jednu stvar o njoj trebali znati: imala je lutkinu kuću. Ova je lutkina kuća bila veoma velika i lijepo izrađena, gotovo kao minijaturni dvorac. Kad je došlo vrijeme njezine udaje Sasha je pokušala biti što veselija, ali je svejedno bilo žalosna što za sobom ostavlja sve i svakoga u velikom dvorcu u Zapadnoj baruniji gdje je odrasla - malo je bila i uznemirena. Kazala je svojoj majci: “Nikada prije nisam bila udana i ne znam hoće li mi se svidjeti. “ 

No, od svih stvari iz svojeg djetinjstva koje je ostavljala za sobom, najviše je žalila za lutkinom kućom koju je imala još otkako je bila mala djevojčica. 

Roland je to nekako otkrio, a kako je bio dobar čovjek, i mada je također bio zabrinut u vezi svoje budućnosti (na kraju krajeva, ni on nikada prije nije bio oženjen), našao je vremena da kod Quentina Ellendera, najvećeg majstora u zemlji, naruči novu lutkinu kuću za svoju novu ženu. “Želim da to bude najljepša lutkina kuća koju je mlada dama ikada imala”, rekao je Ellenderu. “Želim da je jednom pogleda i zauvijek zaboravi na svoju staru lutkinu kuću.” 

Kao što ste to bez sumnje i pomislili, ako je Roland takvo što i rekao, bilo je to veoma glupo. Nitko ne zaboravlja igračku koja je njega ili nju činila najviše sretnom dok je bila dijete, pa čak ni ako je nova igračka mnogo ljepša. Sasha nikada nije zaboravila svoju lutkinu kuću, ali je i nova na nju ostavila priličan dojam. Kao što bi ostavila na svakoga pri zdravoj pameti. 

Svi koji su je vidjeli izjavili su kako je to najbolji rad Quentina Ellendera, a tako je zacijelo i bilo. 

Bijaše to minijaturna ladanjska kuća, veoma slična onoj u kojoj je Sasha živjela sa svojim roditeljima u Zapadnoj baruniji. Sve je u njoj bilo majušno, ali tako vješto napravljeno da ste se mogli zakleti da sve radi... a većina toga i jest! 

Na primjer, peć je zaista postajala topla i mogla je skuhati malene porcije hrane. Ako biste u nju stavili komadić ugljena, ne veći od kutije šibica, gorjela bi cijeli dan... a ako bi gurnuli svoje velike, nezgrapne prste u kuhinju i dotakli je, dobrano bi vas opekla. 

Nije bilo pipa i zahoda s tekućom vodom jer u kraljevstvu Delain takve stvari nisu bile poznate - ni do dana današnjega - no, ako ste bili pažljivi, mogli ste natočiti vodu iz pumpe koja nije bila viša od maloga prsta. Unutra je bio tkalački stan s vretenom koje se zbilja okretalo i prelo. Klavičembalo u salonu je doista sviralo kad biste čačkalicom dotaknuli tipke i zvuk je bio kao pravi. Ljudi koji bi to vidjeli govorili su da je pravo čudo i da je Flagg zacijelo bio upleten u njegovu izradu. Kad je Flagg čuo te priče, samo se nasmiješio ne rekavši ništa. Nije imao baš nikakve veze s lutkinom kućom - zapravo je mislio kako je to budalasta zamisao - ali isto tako je znao da ne treba uvijek govoriti koliko si divan da bi te ljudi veličali. Katkad je dovoljno izgledati mudar i držati usta zatvorenima. 

U Sashinoj lutkinoj kući bili su pravi kašaminski tepisi, pravi zastori od baršuna, pravi porculanski tanjuri i prostorija hladionik koja je uistinu hladila. Drvena oplata u primaćem i ulaznom salonu bila je izrađena od cijenjenog tvrdog drveta. Svi prozori bijahu od stakla, a iznad širokih prednjih vrata nalazilo se raznobojno staklo u obliku lepeze. 

Sve u svemu bijaše to najdražesnija kućica za lutke o kakvoj je svako dijete sanjalo. Sasha je zapljeskala rukama od istinskog oduševljenja, kad je kuća na svadbenoj svečanosti bila otkrivena, i zahvalila na njoj svojem suprugu. Kasnije je otišla u Ellenderovu radionicu i ne samo da mu se zahvalila već mu se i duboko naklonila, što je bilo nečuveno - za to vrijeme i doba, kraljice se nisu klanjale pred običnim zanatlijama. Roland je bio zadovoljan kao i Ellender, koji je bio duboko ganut, iako mu je vid zamjetno propao zahvaljujući tom poslu. 

Međutim, nije zaboravila dobru staru lutkinu kuću iz svojeg doma, mada se u usporedbi s ovom činila veoma običnom, no uz ovu nije provela tolika kišna poslijepodneva - razmještajući pokućstvo, paleći peć i gledajući kako se dimi iz dimnjaka, pretvarajući se da je na čajanki s uvaženim gostima ili velikoj gozbi u čast kraljice - kao što je to činila nekada, do svoje petnaeste, čak šesnaeste godine. Jedan od razloga je bio veoma jednostavan. Nije bilo zabavno pripremati se za izmišljenu zabavu u čast kraljice, kad je ona bila kraljica. A možda je taj razlog bio i glavni. Sada je bila odrasla, i otkrila je da biti odrastao nije baš sasvim onako kako sije to zamišljala dok je bila dijete. Tada je mislila da će svjesno donijeti odluku kada će se naprosto ostaviti svojih igračaka, igara i pretvaranja. Sada je shvatila da se uopće nije tako dogodilo. Umjesto toga, otkrila je da joj je zanimanje jednostavno izblijedjelo. Postajalo je sve manje i manje, sve dok prašina godina nije prekrila dječje radosti, te su na kraju bile zaboravljene. 

8.

Peter, maleni dječak koji će jednoga dana postati kralj imao je desetke igračaka - ne, da vam kažem istinu, imao ih je na tisuće. Posjedovao je stotine kositrenih vojnika s kojima je vodio strašne bitke i desetke konja igračaka. Imao je zabavne igre, lopte, lutke u kutijama i špekule. Imao je štule na kojima je bio visok dva metra. Imao je čarobnu oprugu na kojoj je mogao skakutati, kao i papira za crtanje koliko mu je srce poželjelo, u doba kad je papir bilo veoma teško načiniti i samo su si ga bogataši mogli priuštiti. 

No, od svih igračaka u dvorcu, ona koju je najviše volio bila je lutkina kuća njegove majke. Nikada nije vidio onu u Zapadnoj baruniji pa je smatrao da je ovo kraljica svih lutkinih kuća. Sjedio bi satima pred njom kad bi vani padala kiša, ili dok bi fijukali snježni zimski vjetrovi. Kad se bio razbolio od dječje tetovaže (mi tu bolest nazivamo kozicama), naredio je slugi da mu je donese na posebno izrađenom stolu koji se pružao preko kreveta i tako se s njome neprekidno igrao sve dok nije ozdravio. 

Volio je zamišljati sićušne ljude kako ispunjavaju kuću; katkad bi bili gotovo toliko stvarni da ih je mogao vidjeti. Govorio je umjesto njih različitim glasovima koje je sam izmislio. Bila je tu kraljevska obitelj. Roger Kralj koji je bio hrabar i moćan (premda ne jako visok i pomalo krivonog), i koji je jednom ubio zmaja. Bijaše ondje ljupka Šarah Kralj, njegova žena. I bio je ondje njihov mali dječačić, Petie koji je volio njih i oni njega. Nećemo ni spominjati sve sluge koje je izmislio kako bi mogli pospremati krevete, paliti peć, donositi vodu, kuhati i krpati odjeću. 

S obzirom da je bio dječak, neke od priča koje je on izmišljao u vezi kuće, bijahu ponešto krvožednije od onih koje je smišljala Sasha dok je bila djevojčica. U jednoj od njih su anduanski gusari opkolili kuću želeći je osvojiti i pobiti obitelj. Došlo je do strašne borbe. Deseci gusara bijahu ubijeni, ali bilo ih je previše. Napali su posljednji put. Ali, netom prije toga, stigla je Kraljeva osobna straža - ovu ulogu su odigrali Peterovi kositreni vojnici - i poklala sve do zadnjeg pokvarenog anduanskog morskog psa. U jednoj drugoj priči, iz obližnje je šume nahrupilo jato zmajeva (obližnja šuma nalazila se ispod Sashine sofe pod prozorom), želeći spaliti kuću rigajući vatru iz svojih ždrijela. Međutim, Roger i Petie izjurili su sa svojim lukovima i pobili ih sve do jednoga. 

“Sve dok zemlja nije postala crna od njihove gadne, drevne krvi”, rekao je Peter svojem ocu kralju te večeri uz jelo što je Rolanda natjeralo u gromoglasni odobravajući smijeh. 

Nakon što je Sasha umrla, Flagg je kazao Rolandu kako ne misli da je ispravno da se dječak igra s kućom za lutke. Možda ga to neće učiniti mlakonjom, rekao je Flagg, ali ipak bi moglo. U svakom slučaju, neće zvučati dobro ako se pročuje u narodu. A takve su se priče uvijek širile. Dvorac je bio pun sluga, a njihovi su jezici bilo silno zaposleni. 

“Samo mu je šest godina”, rekao je zbunjeno Roland. Flagg gaje, sa svojim blijedim licem zavučenim u kukuljicu i svojim čarolijama, oduvijek činio zbunjenim. 

“Šest godina je dovoljno da se dječaka odgaja kako treba, Veličanstvo”, rekao je Flagg. “Dobro o tome razmislite. Vaša će odluka u vezi toga biti ispravna, kao i u svemu.” 

Dobro razmislite, rekao je Flagg, i upravo je to kralj Roland učinio. Zapravo, mislim, da bi bilo pošteno reći kako ni o čemu nije toliko pomno razmišljao u čitavoj svojoj vladavini Delainom koja je trajala dvadesetak godina. 

Možda vam to zvuči neobično, ako uzmete u obzir sve kraljevske dužnosti - ozbiljne dužnosti kao što su uvođenje poreza na jedne, a ukidanje istog na druge stvari, hoće li ili neće povesti rat, hoće li pomilovati ili osuditi. Stoje, mogli biste reći, u usporedbi s time odluka hoće li se maleni dječak igrati s kućom za lutke ili ne? 

Ništa, ili možda mnogo. Dopustit ću vam da sami odlučite. Isto tako ću vam reći kako Roland nije bio najpametniji kralj koji je ikada vladao Delainom. Naporno razmišljanje je za njega uvijek bio težak posao. Od toga kao da mu se golemo kamenje kotrljalo u glavi. Oči su mu radi toga suzile, a sljepoočnice bi ga boljele. Kad bi se jako zamislio, začepio bi mu se nos. 

Kao dječaku, učenje o kompoziciji, matematici i povijesti zadavalo mu je takve strašne glavobolje da mu je bilo dopušteno napustiti ga s dvanaest godina, i činiti ono što mu je išlo najbolje, ići u lov. Veoma se trudio biti dobar kralj, ali uvijek je imao osjećaj da nije dovoljno dobar, ili dovoljno mudar da riješi probleme u kraljevstvu ili da donosi toliko ispravnih odluka, a znao je da ako donese pogrešnu, ljudi će zbog toga patiti. Da je čuo Sashin govor Peteru nakon banketa, sasvim bi se složio. Kraljevi uistinu jesu veći od drugih ljudi, j katkada je - veoma često, znao poželjeti da je manji. Ako ste se u svojem životu ikada zapitali jeste li dovoljno dobri za neki zadatak, onda ćete znati kako se on osjećao. 

Ono što možda ne znate jest to da se takve brige nakon nekog vremena počnu hraniti same sobom. Čak i ako taj osjećaj da niste dovoljno dobri za neku zadaću nije ispočetka istinit, s vremenom može takvim postati. Baš se to dogodilo Rolandu, i tijekom godina sve je više i više zavisio o Flaggu. Ponekad ga je mučila pomisao da je Flagg kralj po svemu osim po tituli - ali te su mu misli nadolazile kasno po noći. Za dana je jednostavno bio zahvalan Flaggu na podršci. 

Da nije bilo Sashe, Roland bi bio mnogo gori kralj nego što je to doista bio, i to zahvaljujući sićušnom glasu kojeg je ponekad znao čuti noću kad nije mogao spavati i koji mu je donosio više istine od dnevne zahvalnosti. Flagg je doista vladao kraljevstvom, a bio je veoma loš čovjek. Nažalost, kasnije ćemo ga morati mnogo više spominjati, ali za sada ćemo ga ostaviti po strani a tako mu i treba. 

Sasha je malko uspjela umanjiti Flaggovu moć nad Rolandom. Njezini su savjeti bili dobri i praktični, baš kao i mnogo dobrodušniji od čarobnjakovih. Flagg joj se nikada zapravo nije sviđao - kao rijetko kome u Delainu, i mnogi su se grozili od samog spomena njegovog imena - ali njezina antipatija nije bila snažna. Njezini bi osjećaji možda bili drugačiji da je znala koliko je Flagg oprezno promatra, i s koliko sve veće otrovne mržnje. 

9.

Jednom se Flagg doista odlučio otrovati Sashu. To je bilo nakon što je zamolila Rolanda da pomiluje par vojnih dezertera koje je Flagg želio skratiti za glavu na trgu Igle. Dezerteri su, pravdao se, loš primjer. Ako se jednom ili dvojici dopusti da se izvuku bez da plate oštru kaznu, i ostali bi se mogli odlučiti na isto. Jedini način da ih se u tome obeshrabri, kazao je, bilo je to da se pokažu njihove glave onima koji su to već pokušali. Drugi potencijalni dezerteri bi trebali samo vidjeti te prljave glave s izbuljenim očima kako bi još jednom odvagnuli ozbiljnost svoje zakletve kralju. 

Sasha je, međutim, od svojih sluškinja otkrila neke činjenice vezane uz slučaj koje Roland nije znao. Majka starijeg mladića teško se razboljela. U obitelji su bila tri mlađa brata i dvije mlađe sestre. Svi bi pomrli od strašne hladnoće delainske zime da mladić nije napustio tabor, otišao kući i nacijepao drva za majku. Mlađi je momak otišao jer je bio najbolji prijatelj starijem i njegov brat po krvi. Bez njega bi mu trebalo dva tjedna da nacijepa dovoljno drva kako bi mu obitelj preživjela zimu. Radeći zajedno najvećom mogućom brzinom, trebalo im je samo šest dana. 

To je cijelu stvar obasjalo novim svjetlom. Roland je veoma volio svoju majku i rado bi za nju bio umro. Raspitao se i otkrio da je Sashina priča točna. Također je saznao da su dezerteri pobjegli tek nakon što im je vodnik sadistički nekoliko puta uzastopce odbio predati molbu za dopustom njihovom nadređenom, kao i to da su se vratili čim su nacijepali četiri hvati drva, iako su obojica znala da ih čeka vojni sud i krvnikova sjekira. 

Roland im je udijelio oprost. Flagg je kimnuo, nasmiješio se i samo rekao: “Vaša volja je volja Delaina, Veličanstvo.” Za sve zlato iz Četiri kraljevstva ne bi bio dopustio da Roland zamijeti srdžbu koja mu se uzburkala u srcu kad je njegova volja bila osujećena. Rolandovo pomilovanje mladića naišlo je na silno odobravanje u Delainu jer je mnoštvo Rolandovih podanika također znalo istinu, a oni koji je nisu znali, brzo su je saznali. Rolandovo mudro i suosjećajno pomilovanje te dvojice bilo je zapamćeno, dok one druge manje ljudske odluke nisu (koje su također, po pravilu, bile čarobnjakovo maslo). Sve to Flaggu nije bilo važno. Želio ih je smaknuti, a Sasha se uplela. Zašto se Roland nije mogao oženiti nekom drugom? Niti jednu od njih nije poznavao, jer nije nimalo mario za žene. Ali zašto nije odabrao drugu? No, nije bilo važno. Flagg se smiješio na pomilovanju, ali se u svom srcu zakleo da će prisustvovati Sashinom pogrebu. 

One noći kad je Roland potpisao dokumente za pomilovanje, Flagg je otišao u svoj mračni laboratorij u podrumu. Ondje je navukao debelu rukavicu i izvadio iz kaveza smrtonosnog pauka gdje ga je držao dvadeset godina, hraneći ga tek rođenim miševima. Svaki miš kojim je nahranio pauka bio je otrovan i na samrti. Flagg je to činio kako bi povećao moć paukovog otrova koji je ionako bio nevjerojatno snažan. Bio je krvavo crvene boje i veličine štakora. Njegovo napuhnuto tijelo bilo je puno otrova; kapao je u bistrim kapima s njegovog žalca i pravio rupe koje su se dimile na Flaggovom radnom stolu. 

“A sad umri, ljepotane moj, i ubij kraljicu”, prošaptao je Flagg i zdrobio pauka u svojoj rukavici koja je bila načinjena od čarobne metalne mreže otporne na otrov - pa ipak, kad je te noći pošao u krevet, njegova je ruka bila natečena, bolna i crvena. 

Otrov iz paukova zgnječena, smrskana tijela iscurio je u rukavicu. Flagg je preko nje prelio konjak i promiješao. Kad je izvadio žličicu iz čaše, ova je bila iskrivljena i uvijena. Kraljica će popiti jedan gutljaj i srušiti se mrtva na tlo. Njezina smrt bit će brza, ali užasno bolna, pomislio je sa zadovoljstvom Flagg. 

Sasha je imala običaj svake večeri popiti čašicu konjaka jer je često imala nevolja sa spavanjem. Flagg je pozvonio slugi da joj odnese piće. 

Sasha nikada nije saznala koliko je te večeri bila blizu smrti. 

Nekoliko trenutaka nakon što je zamiješao smrtonosni napitak, prije nego je sluga pokucao, Flagg je piće izlio u odvod na sredini njegova poda i slušao kako sikće i grgolji u cijevima. Lice mu je bilo izobličeno od mržnje. Kad je siktanje utihnulo, bacio je svom snagom kristalnu čašu u udaljeni kut prostorije. Rasprsnula se kao bomba. 

Sluga je pokucao i ušao.

Flagg pokaže na mjesto gdje su se sjajile krhotine. “Razbio sam čašu”, kazao je. “Očisti to. Upotrijebi metlu, idiote. Ako dotakneš komadić, požalit ćeš.” 

10.

Izlio je otrov u slivnik u zadnji tren jer je shvatio da bi ga mogli uhvatiti. Da je Roland volio mladu kraljicu samo malo manje, Flagg bi se usudio pokušati. No, bojao se da Roland ranjen i bijesan zbog gubitka supruge, ne bi stao sve dok ne nađe ubojicu i već je vidio svoju glavu na kolcu na samom vrhu Igle. To je zločin koji bi kralj osvetio, bez obzira tko ga je počinio. No, bi li našao ubojicu? 

Flagg je smatrao da bi.

Lov je, na kraju krajeva, bilo ono u čemu je Roland bio najbolji. I tako se Sasha - ovoga puta - spasila, zaštićena Flaggovim strahom i ljubavlju svojeg muža. A u međuvremenu, Flagg je u svim ostalim važnim stvarima bio kraljev savjetnik. 

Naime, što se tiče lutkine kuće - tu je Sasha pobijedila, iako je se Flagg do tada već uspio riješiti. 

11.

Nedugo nakon što je Flagg iznio svoje prezime komentare u vezi lutkine kuće i kraljevskih mekušaca, Roland se odšuljao u jutarnju sobu pokojne kraljice tako da ga nitko nije vidio i promatrao svojeg sina kako se igra. Kralj je stajao s unutarnje strane vrata nabrana čela. Razmišljao je napornije nego što je to inače navikao, a to je značilo da mu se kamenje kotrljalo u glavi i da mu je nos bio zapunjen. 

Vidio je da Peter koristi lutkinu kuću za pričanje priča, kako bi bile što vjernije, i da te priče nisu nimalo mekušaste. Bile su pune 

krvi, grmljavine, vojski i zmajeva. Bijahu to, drugim riječima, priče po kraljevom vlastitom ukusu. Otkrio je u sebi želju da se pridruži svojem sinu i pomogne mu smisliti još bolje priče smještene u lutkinu kuću i svemu što je u njoj, kao i o izmišljenoj obitelji. Štoviše, uvidio je da Peter koristi Sashinu kuću za lutke kako bi u njegovu srcu ona i dalje živjela, a to je Roland odobravao više od svega jer mu je i samom žena strašno nedostajala. Katkad bi bio toliko usamljen da je gotovo zaplakao. Kraljevi, jasno, ne plaču... i ako se, u jednoj ili dvije prilike nakon što je Sasha umrla, probudio mokra jastuka, pa što onda? 

Kralj je tiho napustio prostoriju, kao što je i ušao. Peter ga nije ni vidio. Roland je veći dio noći probdio, duboko razmišljajući o tome što je vidio, pa iako mu je bilo teško trpjeti Flaggovo neodobravanje, ujutro ga je pozvao na osobnu audijenciju gdje mu je, prije nego što mu nestane odlučnosti, kazao kako je pažljivo razmislio i odlučio da je Peteru dopušteno igrati se s lutkinom kućom koliko god bude htio. Rekao je da vjeruje kako to dječaku nimalo ne šteti. 

Kad je to izrekao, pripremio se s nelagodom na Flaggovo negodovanje. Ali to se nije dogodilo. Ovaj je samo podigao obrve - Roland je to jedva zamijetio u sjeni kukuljice koju je Flagg uvijek nosio navučenu na lice - i kazao: 

“Vaša volja je, Veličanstvo, volja kraljevstva.” 

Roland je prema njegovom tonu glasa znao da Flagg misli kako mu je odluka loša, ali je isto tako znao da se više neće o tome raspravljati. Osjetio je duboko olakšanje da se tako lako izvukao. Kasnije toga dana, kada mu je Flagg natuknuo kako bi seljaci iz Istočne barunije podnijeli povisivanje poreza, unatoč tome što im je lani suša uništila gotovo čitav usjev, Roland je spremno pristao. 

Istini za volju, to što se stara budala (jer je Flagg u svojim najskrivenijim mislima tako o njemu razmišljao) usprotivila njegovim željama u vezi lutkine kuće, čarobnjaku se činilo veoma nevažno. Podizanje poreza u Istočnoj baruniji bila je bitna stvar. A Flagg je imao mračnu tajnu, jednu koja ga je veoma veselila. Na kraju krajeva, uspio je ubiti Sashu. 

12.

U to se doba, kad bi kraljica ili bilo koja žena kraljevske krvi legla u krevet da rodi dijete, zvala babica. Liječnici su svi redom bili muškarci, a niti jednom muškarcu nije bilo dopušteno biti sa ženom dok bi rađala dijete. Babica koja je porodila Petera bijaše Anna Crookbrows iz Treće južne ulice. Ponovno su je pozvali kad je došlo Sashino vrijeme da rodi Thomasa. U vrijeme Sashinog drugog porođaja Anni je bilo više od pedeset godina i bila je udovica. Imala je jednog sina koji je u svojim dvadesetim godinama dobio bolest po imenu drhtavica koja je svoje žrtve uvijek ubijala u užasnim bolovima nakon nekoliko godina patnje. 

Veoma je voljela svojeg dječaka pa je na kraju, nakon što su svi ostali pokušaji ostali bezuspješni, otišla Flaggu. To je bilo prije deset godina dok još niti jedan kraljević nije bio rođen, a Roland bijaše kraljevski neženja. Primio ju je u svojim vlažnim podrumskim odajama koje su se nalazile blizu tamnica — tijekom razgovora uznemirena žena je s vremena na vrijeme mogla čuti krike izgubljenih duša koje su ondje bile zarobljene, daleko od sunčeve svjetlosti, već godinama. Pomislila je, uz drhtaj, ako su tamnice blizu, onda i soba za mučenje mora biti blizu. Već su joj same Flaggove odaje izazivale nelagodu. Na podu su kredom bili iscrtani neobični oblici u raznim bojama. Kad bi trepnula, oblici kao da su se promijenili. Na dugom, crnom lancu bio je obješen kavez u kojem je graktala dvoglava papiga koja je katkad razgovarala sama sa sobom, jedna glava bi progovorila, a druga bi joj odgovarala. Odozgo su je plašile prašnjave knjige. U mračnim kutovima pauci su pleli svoje mreže. Iz laboratorija je dopirao miris neobične mješavine kemikalija. Pa ipak, ona je nekako istisnula svoju priču i onda čekala u agoniji neizvjesnosti. 

“Mogu izliječiti tvojeg sina”, naposljetku joj je rekao. 

Ružno lice Anne Crookbrows preobrazilo se od sreće u nešto veoma nalik lijepome. “Moj Bože!“ dahnula je, nakon toga se više nije mogla ničega drugog sjetiti pa je opet rekla: “O, moj Bože!” 

Međutim, u sjeni svoje kukuljice, Flaggovo blijedo lice ostalo je suzdržano i namrgođeno, i ona opet osjeti strah. 

“Čime ćeš platiti takvo čudo?“ upitao ju je. 

“Bilo čime”, izustila je bez daha, a tako je i mislila, “O, moj gospodaru, Flagg, bilo čime!” 

“Tražim zauzvrat samo jednu uslugu”, rekao je. “Hoćeš li mi je učiniti?” 

“Drage volje!”

“Još ne znam što će to biti, ali znat ću kad za to dođe vrijeme.” Pala je pred njim na koljena, i sada se on nagne nad nju. Kukuljica mu je spala, a lice mu je uistinu bilo jezivo. Blijedo lice mrtvaca s tamnim dupljama na mjestu očiju. 

“A ako odbiješ ono što ću te zatražiti, ženo...” 

“Neću odbiti! O moj Bože, neću odbiti! Neću! Kunem se imenom svojeg ljubljenog muža!” 

“U redu, onda. Dovedi mi sina, sutra kad padne mrak.”

Sljedeće je noći dovela dječaka. Drhtao je i tresao se, glava mu je glupavo klimatala, oči su mu se okretale. Niz bradu mu je curila slina. Flagg joj u peharu dadne tamni napitak boje šljive. “Neka ovo popije”, rekao je. “Opržit će mu usta, ali neka ispije svaku kap. A onda mi miči budalu s očiju.” 

Nešto mu je prošaptala. Dječakovo se drhtanje na trenutak pojačalo kad je pokušao kimnuti glavom. Ispio je svu tekućinu, a potom se presavio i zavrištao. 

“Vodi ga odavde”, reče Flagg. 

“Da, vodi ga odavde", zakričala je jedna papigina glava. 

“Vodi ga odavde, ovdje nije dozvoljeno vrištati!“ zakriještala je druga glava. 

Odvela ga je kući, uvjerena da ga je Flagg ubio. No, sljedećeg je dana drhtavica napustila njezinog sina i on bijaše zdrav. 

Godine su prolazile. Kad su Sashi započeli trudovi s Thomasom, Flagg ju je pozvao i šapnuo joj na uho. Bili su sami u njegovim odajama smještenim duboko pod zemljom, ali čak je onda bolje takvu strašnu naredbu izreći šapatom. 

Lice Anne Crookbrows postalo je mrtvački blijedo, ali se prisjetila Flaggovih riječi: Ako odbiješ... 

I neće li kralj imati dvoje djece? Ona ima samo jedno jedino. A ako se kralj poželi oženiti i imati još djece, nek’ mu je. Delain je pun žena. 

Stoga je pošla k Sashi i ohrabrivala je, a u kritičnom trenutku maleni je nožić zablistao u njezinoj ruci. Nitko nije zamijetio sitni rez koji je načinila. Trenutak kasnije, Anna je povikala: “Tiskajte, moja kraljice! Tiskajte, beba dolazi!” 

Sasha je tiskala. Thomas je kliznuo iz nje bez pol muke, kao dječačić koji se spušta na saonicama. Međutim, Sashina krv je navrla na plahte. Deset minuta nakon stoje Thomas došao na svijet, njegova majka bijaše mrtva. 

I tako Flagg nije bio zabrinut oko sitnica kao što je lutkina kuća. Ono što je bilo važno bijaše to da je Roland stario, nije bilo kraljice koja mu se uplitala u posao i sada je imao, ne jednog, već dva sina između kojih je mogao birati. Peter je, dakako, bio stariji, ali to zapravo nije bilo toliko važno. Moglo ga se maknuti s puta ako se pokaže neprikladan za Flaggove namjere. Bio je samo dijete i nije se mogao sam braniti. 

Već sam vam rekao kako u cijeloj svojoj vladavini Roland ni o čemu nije razmišljao duže i napornije nego u vezi tog jednog pitanja - treba li ili ne treba dopustiti Peteru da se igra sa Sashinom kućom lutaka koju je tako vješto načinio Ellender. Također sam vam rekao da je rezultat njegovog razmišljanja bila odluka koja se kosila s Flaggovim željama. Isto tako sam vam rekao da Flagg to nije smatrao osobito važnim. 

Nije li? O tome ćete morati prosuditi sami kad pročitate priču do kraja. 

13

I dok trepneš okom, prošlo je mnogo godina - jedna od najboljih stvari kod pripovijedanja jest ta kako vrijeme može brzo proteći, a da o tome nema niti slova. Stvaran život nikada nije takav, i valjda je to dobro. Vrijeme brže prolazi samo u povijesti, a što lije drugo povijest nego veličanstvena priča gdje se minula stoljeća mogu zamijeniti proteklim godinama? 

Tijekom tih godina, Flagg je s velikom pažnjom promatrao oba dječaka - motrio ih je preko ostarjelih kraljevih ramena dok su rasli, procjenjujući koji će biti kralj kad Rolanda više ne bude. Nije mu trebalo mnogo da se odluči za Thomasa, onog mlađeg. Do vremena kad je Peter imao sedam godina, shvatio je da mu se dječak ne sviđa. Kad je navršio devet godina, Flagg je otkrio nešto neobično i neugodno: također ga se i bojao. 

Dječak je izrastao u snažnog, uspravnog i zgodnog momka. Kosa mu bijaše tamna, a oči plave, što je bilo uobičajeno u Zapadnoj baruniji. Katkad, ako bi Peter naglo podigao glavu i naherio je na određeni način, podsjećao je na svojeg oca. Inače je bio posve Sashin sin po izgledu i ponašanju. Za razliku od svojeg niskog oca, krivih nogu i nespretnog kretanja (Roland je bio otmjen jedino na konju), Peter je bio visok i okretan. Volio je lov i u tome je uživao, ali to nije bio njegov život. Isto tako je uživao i u učenju - zemljopis i povijest bili su mu posebno dragi. 

Njegovog oca su šale zbunjivale i često je bio nestrpljiv u slušanju istih; poantu većine njih morali su mu objašnjavati, a to bi uništilo sve ono smiješno. Ono što je Roland volio, bili su žongleri koji su se pravili da su se poskliznuti na banani ili bi se udarali glavama ili kad bi u glavnoj dvorani priređivali borbe s tortama. Takve stvari su bile ono što je Roland smatrao dobrom zabavom. Peterov um bijaše mnogo brži i istančaniji, baš kao što je bio i Sashin, i njegov je vragolasti, dječački smijeh često ispunjavao palaču, tjerajući sluge da se jedni drugima odobravajući osmjehuju. 

I dok bi mnogi dječaci Peterovog statusa postali previše samosvjesni zbog svojeg položaja u cijeloj postavci stvari da bi se igrali s nekim tko nije bio iz njihovog staleža, Peter je postao najbolji prijatelj s dječakom po imenu Ben Staad kad je obojici bilo osam godina. Benova obitelj nije bila kraljevska, i premda je Andrew Staad, Benov otac, imao nešto plemenite krvi s majčine strane, nisu se čak mogli s punim pravom nazivati plemstvom. Vlastelin je vjerojatno najplemenitiji izraz koji bi se mogao dodijeliti Andyju Staadu, a “vlastelinov sin” za njegovog dječaka. Uz to, nekoć bogata obitelj Staad prolazila je kroz teško razdoblje, pa je izbor najboljeg prinčevog prijatelja mogao biti još neobičniji, ali ne baš mnogo. 

Upoznali su se na godišnjoj Vrtnoj zabavi za farmere kad je Peteru bilo osam godina. Vrtna zabava je bila godišnji ritual koji je većina kraljeva i kraljica smatrala u najboljem slučaju zamornim, pa su bili skloni pojaviti se reda radi, ispiti kratko tradicionalno piće za zdravicu, a onda nestati nakon što bi farmerima poželjeli dobru zabavu i zahvalili im se na još jednoj plodonosnoj godini (to je također bio dio rituala, čak i kad bi usjev bio siromašan). Da je Roland bio drugačiji kralj, Peter i Ben nikada ne bi dobili priliku da se upoznaju. Ali, kao što se mogli pretpostaviti, Roland je obožavao Vrtnu zabavu za farmere, i svake joj se godine radovao, te bi obično ostajao do samog kraja (ne jednom su ga odnosili pijanog i dok je glasno hrkao). 

Dogodilo se da su Peter i Ben bili izabrani kao par za trku u vrećama na tri noge, i pobijedili... mada je završila mnogo tješnje nego što se to isprva činilo. Kad su vodili za nekih šest dužina, popiknuli su se i Peter je porezao ruku. 

“Oprostite, moj prinče!“ povikao je Ben. Lice mu je problijedjelo jer sije vjerojatno zamislio tamnice (znam da njegovi majka i otac, koji su ga promatrali iz gledališta, sigurno jesu; da nije loše sreće, Andy Staad je bio sklon gunđanju, Staadovi ne bi imali nikakve sreće); više je vjerojatno da mu je samo bilo žao zbog ozljede koju je smatrao svojom krivicom, ili je ostao zapanjen time da je krv budućeg kralja isto crvena kao i njegova. 

“Ne budali”, rekao je Peter nestrpljivo. “Ja sam kriv, a ne ti. Bio sam nespretan. Požuri i ustani, sustižu nas.”

Dvojica dječaka, spojena ujedno nespretno tronogo stvorenje s vrećom u kojoj su se čvrsto zavezane nalazile Peterova lijeva i Benova desna noga, uspjeli su se dignuti i pojuriti. Obojica su se pri padu zapetljali, i njihovo prijašnje vodstvo sada je bilo gotovo ništavno. Kad su se približili ciljnoj crti, gdje je navijala gomila farmera (da i ne spominjemo Rolanda koji je stajao među njima bez osjećaja nelagode ili da se nalazi gdje ne bi trebao), stala su ih sustizati dva golema znojem okupana dječaka seljana. Činilo se neizbježnim da će u zadnjih deset metara prestići Petera i Bena. 

“Brže, Peter!" zagrmio je Roland mašući velikim vrčem punim medovine s takvim oduševljenjem da je većinu toga izlio sam sebi na glavu. Od uzbuđenja nije to ni zamijetio. “Skači, sine! Skači kao zecov! Ovi seljaci sa ti gotovo za vratom i prestižu vas!” 

Benova je majka počela jaukati, preklinjući sudbinu koja je s njezinim sinom stavila princa. 

“Ako izgube, bacit će našeg Bena u najdublju tamnicu u dvorcu”, kukala je. 

“Šuti, ženo”, rekao je Andy. “Neće. On je dobar kralj.” Vjerovao je u to, ali se ipak bojao jer sreća obitelji Staad je ipak loša. 

Ben se, u međuvremenu, počeo hihotati. Nije mogao vjerovati da to čini, ali ipak jest. “Budi kao zecov, kaže on?” 

I Peter se počeo cerekati. Noge su ga strašno boljele, krv mu je curila niz desnu ruku, a znoj mu je natapao lice koje je počelo poprimati zanimljivu boju zrele šljive, ali se ni on nije mogao suzdržati: “Da, to je rekao.” 

“Onda idemo skakutati.' 

Dok su prelazili cilj nisu baš izgledali kao zečevi, izgledali su kao par neobičnih, sakatih vrana. Bilo je pravo čudo da nisu pali, ali nekako su uspjeli. Načinili su tri nezgrapna skoka. Treći ih je doveo na cilj gdje su se srušili, umirući od smijeha. 

“Zecov!“ povikao je Ben pokazujući na Petera. 

“Ti si zecov”, viknuo je Peter pokazujući natrag na njega. 

Prebacili su ruku jedan drugom preko ramena, i dalje se smijući, a onda ih je gomila snažnih farmera (Andrew Staad je bio jedan od njih, i združena težina njegova sina i princa bilo je nešto što nikada nije zaboravio) na ramenima odnijela do mjesta gdje im je Roland oko vrata objesio plave vrpce. Zatim ih je obojicu muški poljubio u obraz i izlio im ostatak medovine na glave, na veliko veselje i klicanje farmera. Nikad, čak ni prema sjećanju najstarijeg prisutnog, nije bilo ovako nevjerojatne utrke. 

Dvojica dječaka provela je ostatak dana zajedno i uskoro se činilo da im ne bi smetalo ni da zajedno provedu ostatak života. Ali čak i dječak od osam godina ima određenih obaveza (a ako će jednog dana biti kralj, ima ih još i više). Njih dvojica nisu se družila onoliko koliko bi htjeli, ali čim bi im se pružila prilika bili su zajedno. 

Neki su frktali nosom na to prijateljstvo i govorili da nije prilično da budući kralj prijateljuje s dječakom koji je malo bolji od najobičnijeg seljaka. Većina je, međutim, na to gledala s odobravanjem, i često se u delainskim krčmama nakon koje čašice previše govorilo da je Peter pokupio najbolje od oba svijeta - pamet svoje majke i očevu ljubav prema običnom čovjeku. 

U Peteru očito nije bilo nikakve zloće. Nikada nije prošao razdoblje kad je čupao muhama krila ili palio psima rep ne bi li vidio kako bježe. U biti, umiješao se po pitanju konja kojeg je htio usmrtiti Yosef, kraljev glavni konjušar... i kad je priča došla do Flagga, čarobnjak se počeo bojati kraljeva najstarijeg sina i tada mu je palo na pamet kako nema baš onoliko vremena da ga ukloni koliko je nekoć mislio. Jer je u situaciji s konjem sa slomljenom nogom, Peter iskazao hrabrost i duboku odlučnost koja se Flaggu nije nimalo svidjela. 

14.

Peter je prolazio kroz konjušnicu kad je ugledao konja sapetog i svezanog za vezište točno ispred glavne štale. Konj je jednu stražnju nogu držao podignutu. Dok ga je Peter promatrao, Yosef je pljunuo u šake i uzeo tešku batinu. Bilo je očigledno što s njome namjerava. Petera su u isti mah obuzeli strah i zaprepaštenje. Pohitao je onamo. 

“Tko ti je rekao da ubiješ konja?“ upitao je.

Yosef, krupan i čvrst čovjek od šezdesetak godina bio je oduvijek u palači. Nije običavao lako podnositi uplitanja balavaca, bili oni prinčevi ili ne. Probo je Petera smrknutim, oštrim pogledom uslijed kojeg je dječak trebao propasti u zemlju. Peter se, koji je tada imao devet godina, zacrvenio, ali nije propao u zemlju. Činilo mu se kao da u blagim, smeđim konjskim očima vidi pogled koji kao da je govorio: Ti si mi zadnja nada, tko god da jesi. Molim te, učini što možeš. 

“Moj otac, i njegov otac prije njega, kao i otac mojeg djeda”, uzvratio je Yosef uvidjevši da mora nešto reći, htio on to ili ne. “Eto, tko mi je rekao da ga ubijem. Konj sa slomljenom nogom ne služi ničemu, ponajmanje sam sebi.” 

Malo je podigao batinu. “Ti vidiš ovaj malj kao sredstvo ubijanja, ali kad budeš stariji, shvatiti ćeš čemu on služi u slučajevima kao što je ovaj... kraćenju muka. A sad se odmakni da te ne pošpricam.” 

Dignuo je malj objema rukama. 

“Spusti ga”, kazao je Peter.

Yosef je ostao kao pogođen gromom. Nikad mu se nitko nije tako usprotivio. 

“Hajde, hajde, što to govoriš?”

“Čuo si me. Rekao sam da spustiš taj malj.” Te je riječi Peter izgovorio mnogo dubljim glasom. Yosef odjednom shvati - zbilja, zbilja shvati - da u prašnjavoj staji pred njim stoji budući kralj i izdaje mu zapovijed. Da je Peter to zaista i rekao - da je stajao ondje u prašini i kriještao, spusti to, spusti to kažem ti, jednog dana ću ja biti kralj, čuješ li, bit ću jednog dana kralj, kralj, čuješ li me i zato odmah to spusti, Yosef bi se prezirno nasmijao, pljunuo i skratio život konju slomljene noge jednim snažnim udarcem svoje veoma mišićave ruke. No, Peter nije morao reći ništa od toga; zapovijed je bila jasno izdana njegovim glasom i pogledom. 

“Tvoj otac će čuti za ovo, moj kraljeviću”, reče Yosef. 

“A kad to čuje od vas, bit će to već drugi put”, odvratio je Peter. “Pustit ću vas da se vratite svojem poslu, gospodine glavni konjušaru, ali biste li mi dopustili da vam postavim jedno pitanje?” 

“Da čujem pitanje”, reče Yosef. Dječak ga se dojmio, gotovo protiv njegove volje. Kad je rekao Yosefu da će on, Peter, prvi reći svojem ocu za ovaj događaj, Yosef mu je vjerovao - čista istina blistala je momku u očima. Isto tako, nikad ga prije nitko nije nazvao gospodinom glavnim konjušarom, a to mu se prilično svidjelo. 

“Je li liječnik za konje pogledao ovu životinju?” upita Peter. Yosef je ostao zapanjen. “To je tvoje pitanje? To?” 

“Da.”

“Dragih mi groznih bogova, ne, nije!“ povikao je, ali je vidjevši da je Peter ustuknuo, spustio glas, čučnuo pred dječakom i pokušao mu objasniti. “Konj sa slomljenom nogom je za otpis, Vaša Visosti. Uvijek je za otpis. Noga nikad ne zacijeli kako treba. Obično dođe to trovanja krvi. Užasna bol za konja. Užasna bol. Na kraju im obično prepukne to jadno srce ili dobiju groznicu na mozgu i polude. Shvaćaš li sada na što mislim kad kažem da je ovaj malj milost, a ne ubojstvo?” 

Peter je dugo i ozbiljno razmišljao spuštene glave. Yosef je šutio, čučeći pred njim u gotovo pokornom položaju, dopuštajući mu da si uzme vremena koliko mu treba. 

Peter digne glavu i zapita: “Kažete da to svi kažu?”

“Svi, Vaša Visosti. Ma, moj otac - “

“Onda ćemo vidjeti hoće li liječnik za konje reći isto.” 

“Ah... maa!“ konjušar zagrmi i baci malj skroz preko dvorišta. Odletio je u svinjac i zabio se prema dolje u blato. Svinje su zagroktale, zaskvičale i opsovale ga na svojem svinjskom latinskom. Yosef, kao ni Flagg, nije bio navikao na osujećivanje svojih nakana, pa ih nije ni zamijetio. 

Ustao je i pokupio se. Peter ga je zabrinuto promatrao, uvjeren kako je u krivu i znajući da mu zbog ovoga slijede ozbiljne batine. Tada se, na pola dvorišta, glavni konjušar okrenuo, a slabašni smiješak mu se protiv njegove volje pojavio na licu poput tračka sunca u sivo jutro. 

“Idi po svojeg liječnika za konje”, rekao je. “Idi sam po njega, sine. Pretpostavljam da ćeš ga naći u njegovoj životinjskoj ambulanti na kraju Treće istočne ulice. Dajem ti dvadeset minuta. Ako se do tada s njim ne vratiš, ovaj će konj dobiti maljem po glavi bio ti kraljević ili ne bio.” 

“Da, gospodine glavni konjušaru!“ povikao je Peter. “Hvala vam!” I odjurio.

Kad se vratio s mladim liječnikom za konje, pušući i bez daha, Peter je bio siguran da je konj već mrtav; sunce mu je kazivalo da je prošlo tri puta po dvadeset minuta. Ali Yosef je, znatiželjan, čekao. 

Liječenje konja i veterina bijahu tada nešto sasvim novo u Delainu, i ovaj mladi čovjek bio je tek treći ili četvrti koji se time bavio pa Yosefov namrgođeni pogled pun nepovjerenja nije bio iznenađujući. Niti je liječnik za konje bio sretan što ga je s operacije odvukao znojni princ širom otvorenih očiju, no sada je postao manje ozlojeđen kad je ugledao pacijenta. Kleknuo je pred konja i opipao nježno slomljenu nogu rukama, pjevušeći kroz nos dok je to radio. Konj se jednom pomaknuo kad ga je nešto, što je on učinio, zaboljelo. “Smiri se, kljuse”, reče liječnik smireno, “ajde, smiri se.” Konj se primirio. Peter je ovo pratio u agoniji iščekivanja. Yosef je nedaleko bio naslonjen na svoj malj, promatrajući ruku prekriženih na prsima. Njegovo mišljenje o liječniku malko se popravilo. Čovjek je bio mlad, ali njegove ruke su se kretale s mnogo nježnosti i znanja. 

Na koncu liječnik kimne glavom i ustane, otresajući s ruku prašnjavu nečistoću staje. 

“Onda?“ upitao je Peter zabrinuto.

“Ubijte ju”, obrati se liječnik užurbano Yosefii, posve zanemarivši Petera. 

Yosef odmah digne malj jer nije ni očekivao ništa drugo. Ali nije osjetio nikakvo zadovoljstvo jer se ispostavilo da je bio u pravu, užasnuti izraz na dječakovom licu upiknuo ga je u srce. 

“Čekajte!“ povikao je Peter, i premda je njegovo sitno lice bilo silno uznemireno, u njegovom glasu je opet bilo dubine, učinivši da zvuči mnogo, mnogo starije nego što je to bio. 

Liječnik ga iznenađeno pogleda. 

“Hoćete reći da će umrijeti od trovanja krvi?“ upitao je Peter. “Što?“ reče ovaj odmjeravajući Petera malo drugačije. 

“Umrijet će od trovanja krvi, ako ostane na životu? Ili će joj otkazati srce? Ili će poludjeti?” 

Liječnik je bio vidno zbunjen. “O čemu pričaš? Trovanje krvi? Nema ovdje nikakvog trovanja krvi. Lom, zapravo, lijepo zacjeljuje.” Pogledao je Yosefa donekle prezrivo. “Čuo sam takve priče i prije. U njima nema istine.” 

“Ako mislite da nema, morate još mnogo naučiti, moj mladi prijatelju”, kazao je Yosef. 

Peter je sve to zanemario. Sad je na njemu bio red da bude zbunjen. Upitao je liječnika: “Zašto ste rekli glavnom konjušaru da ubije konja koji bi mogao ozdraviti?” 

“Vaše Visočanstvo”, reče liječnik užurbano, “ovaj će konj trebati obloge svaki dan i noć još mjesec dana ili više kako bi se spriječila infekcija. To se može učiniti, ali čemu? Konj će zauvijek šepati. A konj koji šepa ne može raditi. Ne može trčati kako bi se besposličari mogli na njega kladiti. Konj koji šepa može samo jesti i jesti, ali ne može donijeti korist svojem vlasniku. Zbog toga treba biti ubijen.” Zadovoljno se osmjehnuo. Dokazao je svoju tvrdnju. 

A onda, kad je Yosef opet krenuo prema konju sa svojim maljem, Peter reče: “Ja ću stavljati obloge. A ako dođe dan kad ja ne budem stigao, tada će to učiniti Ben Staad. I on će biti dobro jer će biti moj konj, a ja ću je jahati čak i ako će šepati toliko jako da dobijem morsku bolest.” 

Yosef je prasnuo u smijeh i potapšao tako silno dječaka po leđima da su ovome zazveketali zubi. “Tvoje srce je dobro, baš koliko i hrabro, moj dječače, ali momci daju obećanja olako, a onda to kasnije požale. Bojim se da ga nećeš održati.” 

Peter ga je smireno pogledao. “Mislio sam to što sam rekao.” 

Yosef se naglo prestao smijati. Bolje je osmotrio Petera i otkrio da on doista tako misli... barem u ovom trenutku. Na njegovom licu nije bilo dvojbi. 

“E pa, ne mogu ovdje gubiti vrijeme cijeli dan”, reče liječnik za konje, vrativši se svojem prijašnjem užurbanom i uobraženom ponašanju. “Dao sam vam svoju dijagnozu. Moj račun će s vremenom stići u kraljevsku riznicu... Možda ćete ga platiti od svojeg džeparca, Visočanstvo. U svakom slučaju, što ćete dalje učiniti nema veze sa mnom. Doviđenja.” 

Peter i glavni konjušar promatrali su ga kako odlazi iz staje, vukući za svojim petama dugu poslijepodnevnu sjenu. 

“Pun je govana”, reče Yosef, kad je liječnik izašao kroz kapiju i izvan domašaja ušiju, ne mogavši se suprotstaviti vlastitim riječima. “Poslušaj me, Visočanstvo, i poštedi se mnogo tuge. Nije bilo niti jednog konja koji nakon loma nije dobio trovanje krvi, takva je božja volja.” 

“Želim razgovarati s ocem u vezi ovoga”, rekao je Peter.

“Pa mislim da i trebaš”, reče teško Yosef... ali kad je Peter odmakao, nasmiješio se. Smatrao je da je dječak na mjestu. Njegovog će oca čast prisiliti da ga išiba jer se suprotstavio starijima, ali glavni je konjušar znao koliko Roland drži do svojih sinova, naročito sada u poznim godinama - do Petera čak i više nego do Thomasa - te je vjerovao da će dječak dobiti svojeg konja. Jasno, slomit će mu se srce kad konj ugine, ali kao što je to liječnik dobro rekao, to nije njegova briga. Razumio se u odgoj konja; odgoj prinčeva najbolje je prepustiti nekom drugom. 

Peter je bio išiban zbog uplitanja u posao glavnog konjušara, pa iako za njegovu bolnu stražnjicu to nije bila utjeha, Peter je razumio da mu je otac priuštio veliku čast što ga je išibao osobno, umjesto daje 

Petera prepustio nekom podređenom koji bi se možda pokušao ulagivati time što bi kazna bila blaga. 

Tri dana Peter nije mogao spavati na leđima, niti jesti sjedeći gotovo cijeli tjedan, ali glavni konjušar je također bio u pravu vezano za konja - Roland je dopustio Peteru da ga zadrži. 

“Neće ti dugo oduzimati vrijeme, Peteru”, savjetovao ga je Roland. “Ako je Yosef rekao da će umrijeti, onda će umrijeti.” 

Rolandovo lice bijaše ponešto blijedo, a staračke ruke su mu drhtale. Batine su ga boljele više nego samog Petera, jer mu je on uistinu bio najdraži... iako sije Roland budalasto mislio da to nitko ne zna osim njega samog. 

“Ne znam”, rekao je Peter. “Mislim da je onaj liječnik za konje znao što govori.” 

Na kraju je ispalo da je znao. Konj nije dobio trovanje krvi i nije uginuo, i naposljetku nije ni tako strašno šepao pa je Yosef bio prisiljen priznati da se to jedva i zamjećuje. “Barem dok je odmoren”, nadodao bi. Peter je bio više nego savjestan u vezi mijenjanja obloga; činio je to gotovo fanatično. Mijenjao je stari za novi tri puta preko dana i četvrti put prije nego bi otišao na počinak. Ben Staad bi ga zamijenio s vremena na vrijeme, ali rijetko. Peter je kobilu nazvao Peony; i otada su bili veliki prijatelji. 

Flagg je bio u pravu oko jedne stvari onoga dana kad je Rolandu savjetovao da Peteru više ne dopušta igru lutkinom kućom: sluge su bile posvuda, sve vide i jezici im nikada ne miruju. Nekoliko je slugu svjedočilo događaju u staji, ali da je ondje bio baš svaki sluga, koji je to kasnije tvrdio, tog vrućeg ljetnog dana tamo bi bila čitava gomila ljudi. To jasno nije bio slučaj, ali činjenica da je toliko njih osjetilo potrebu da laže u vezi toga bio je znak kako Petera smatraju uistinu zanimljivom osobom. Toliko su pričali o tome da je to postalo devetodnevno čudo u Delainu. Yosef je pričao, kao i mladi liječnik za konje. Sve što su kazali išlo je u prilog mladom princu - Yosefove riječi nosile su posebnu težinu jer je bio veoma cijenjen. Stao je Petera nazivati “Mladim kraljem”, nešto što nikada prije nije učinio. 

“Vjerujem da je Bog poštedio kljuse jer se Mladi kralj tako hrabro zauzeo za nju”, kazao je. “I stavljao je te obloge kao rob. Hrabar je, ima zmajevo srce. Jednog dana će biti i te kakav kralj. Da! Trebali ste mu čuti glas kad mi je rekao da spustim malj!” 

Priča je, dakako, bila silna i Yosef je na račun nje pio besplatno sljedećih sedam godina - sve dok Peter nije bio uhićen zbog užasnog zločina, optužen i osuđen na tamnicu u ćeliji na vrhu Igle ostatak svojeg života. 

15.

Možda se pitate kakav je bio Thomas, a neki od vas su mu možda već dodijelili ulogu negativca koji je svojevoljno spletkario zajedno s Flaggom kako bi oteo krunu zakonitom vlasniku. 

Ali to uopće nije bio slučaj, premda je nekima tako izgledalo, i jasno, Thomas je odigrao svoju ulogu u svemu. Priznajem, uistinu se nije činio kao dobar dječak kao što je to bio Peter, ali niti jedan brat ne bi se takvim činio uz Petera, i Thomas je to dobro znao već kad je imao četiri godine - to je bila godina famozne utrke u vrećama i ona kad se dogodio čuveni događaj u staji. Peter je rijetko lagao i nikada nije varao. Bio je pametan i dobrostiv, visok i zgodan. Izgledao je kao njihova majka koju je silno volio kralj, kao i narod Delaina. 

Kako se Thomas mogao uspoređivati s dobrotom poput tak\>el Jednostavno pitanje s jednostavnim odgovorom. Nije se mogao. 

Za razliku od Petera, Thomas je bio pljunuti otac. Starcu je to malko godilo, ali mu nije donosilo zadovoljstvo koju većina muškaraca osjeća kad imaju sina koji je njihova preslika. Gledati Thomasa bilo je previše slično gledanju u podmuklo ogledalo. Znao je da će Thomasova tanka, plava kosa rano posij editi, a onda će početi ispadati; Thomas će biti ćelav kad bude imao četrdeset godina. Znao je da nikada neće biti visok, i ako ima očev apetit za pivo i medovinu ispred sebe će nositi veliku trbušinu do svojeg dvadeset i petog rođendana. Nožni su mu se palčevi već počeli okretati prema unutra i Roland je pretpostavljao da će Thomas hodati gegajući se na krivim nogama. 

Thomas baš nije bio dobar dječak, ali ne smijete o njemu razmišljati kao o zločestom. Katkad je bio tužan dječak, često zbunjen (od očaje naslijedio još nešto - od napornog razmišljanja zapunio bi mu se nos i glava mu se činila kao da je puna kamenja koje se unutra kotrlja), često je bio ljubomoran dječak, ali nije bio zao. 

Na koga je bio ljubomoran? Pa, na svojeg brata, naravno. Bio je ljubomoran na Petera. Nije bilo dovoljno to što će Peter biti kralj. Oh, ne! Nije bilo dovoljno to što je otac više volio Petera ili to što sluge više vole Petera ili što njihovi učitelji više vole Petera jer je uvijek bio spreman na satovima i što ga se nije trebalo tjerati da uči. Nije bilo dovoljno što su svi više voljeli Petera ili to što je on imao najboljeg prijatelja. Postojalo je još nešto. 

Kad bi bilo tko pogledao Thomasa, ponajprije njihov otac kralj, Thomas je mislio da zna o čemu razmišljaju: Voljeli smo tvoju majku, a ti si je ubio pri svojem dolasku. I što smo dobili od te boli i smrti koju si joj prouzročio? Dosadnog malog dječaka s okruglim licem koji gotovo nema brade, dosadnog malog dječaka koji ne zna nabrojati niti petnaest Velikih slova s punih osam godina. Tvoj brat Peter ih je znao sva još sa šest godina. Što smo to dobili? Ne mnogo. Zašto si došao, Thomase? Koje koristi od tebe? Osiguranje nasljednika prijestolja? Je li to sve? Osiguranje prijestolja ako Peter Dragocjeni padne sa svoje šepave kljusine i razbije glavu? Je li to sve? E pa, mi te ne želimo. Nitko od nas te ne želi. Nitko od nas te ne želi... 

Uloga koju je Thomas odigrao u zatočenju svojeg brata bijaše nečasna, ali čak ni tada nije bio zao dječak. Vjerujem u to, a nadam se da ćete s vremenom i vi u to povjerovati. 

16.

Jednom, kad je imao sedam godina, Thomas je proveo cijeli dan u svojoj sobi izrađujući ocu model broda. Činio je to ne znajući da se Peter toga dana ovjenčao slavom u natjecanju gađanja lukom i strijelom kojem je prisustvovao i njegov otac. Peter obično nije bio neki strijelac - barem će se na tom području Thomas pokazati mnogo vještijim od svojeg starijeg brata - ali baš tog dana je na omladinskom natjecanju Peter gađao s posebnim nadahnućem. Thomas bijaše tužan dječak, zbunjen dječak, i često je bio nesretan dječak. 

Thomas se sjetio broda jer bi njegov otac ponekad nedjeljama volio odlaziti do obrambenog jarka koji je okruživao palaču i puštati ondje razne modele brodića. Takvi jednostavni užici činili su Rolanda iznimno sretnim, a Thomas nikada nije zaboravio dan kad ga je otac poveo sa sobom - i to samo njega. Tih je dana njegov otac imao jednog savjetnika čiji je jedini posao bio da Rolandu pokazuje kako se izrađuju brodići od papira, a kralj je razvio veliku ljubav prema njima. Tog je dana sivkasti, stari šaran izronio iz blatne vode i progutao čitav jedan Rolandov brodić. Roland se smijao poput dječaka i izjavio da je to bilo bolje od priča o morskim čudovištima. Dok je to govorio veoma je snažno zagrlio Thomasa. Thomas nikada nije zaboravio taj dan - sjajnu sunčevu svjetlost, vlažan, pomalo pljesnivi miris vode iz jarka, toplinu očevih ruku, njegovu bradu koja ga je škakljala. 

Stoga mu je, osjećajući se veoma osamljeno tog dana, pala napamet zamisao da svom ocu napravi jedrilicu. Neće to baš biti najvještije izrađeno, i Thomas je to znao - bio je gotovo isto toliko nespretan s rukama koliko u pamćenju svojih lekcija. No isto tako je znao da njegov otac može unajmiti bilo kojeg zanatliju u Delainu - čak i samog čuvenog Ellendera, koji je sada bio skoro sasvim slijep - da mu načini brodiće ako tako poželi. Bitna razlika, pomislio je Thomas, biti će u tome što će 

Rolandov vlastiti sin potrošiti cijeli dan da izrezbari brodić za njegovu nedjeljnu razbibrigu. 

Thomas je strpljivo sjedio uz prozor i djelao jedrilicu iz komada drveta. Koristio se oštrim nožićem, bocnuo se nebrojeno puta, a jednom se čak i veoma ozbiljno porezao. Pa ipak je nastavljao, bez obzira na bolne ruke. Dok je radio, sanjario je o tome kako će on i njegov otac u nedjeljno poslijepodne puštati brodić, samo njih, jer će Peter jahati Peony po šumi ili će se igrati s Benom. Ne bi mu čak ni smetalo da opet dođe onaj stari šaran i pojede njegov drveni brodić, jer bi se njegov otac nasmijao, zagrlio ga i kazao kako je to bolja priča od one u kojoj je morsko čudovište pojelo čitavu anduansku flotu. 

Ali kad je došao do kraljevih odaja, unutra je bio Peter i Thomas je morao čekati gotovo pola sata s jedrilicom skrivenom iza leđa dok je njegov otac hvalio Peterovu vještinu gađanja lukom i strijelom. Thomas je mogao zamijetiti kako je Peteru bilo neugodno zbog hvalospjeva koji nisu posustajali. Također je mogao vidjeti da Peter zna kako Thomas želi razgovarati s ocem, te da mu to pokušava reći. To nije bilo važno, ništa nije bilo važno, Thomas ga je ionako mrzio. 

Naposljetku je Peteru bilo dopušteno da pobjegne. Thomas je prišao ocu koji gaje, sada kad je Peter otišao, gledao sasvim blagonaklono.

“Napravio sam ti nešto, tata”, rekao je odjednom se osjećajući sramežljivo. Držao je brodić iza leđa u rukama koje su mu odjednom postale mokre i ljepljive od znoja. 

“Jesi li, Tommy?“ rekao je Roland. “Pa to je baš lijepo, zar ne?”

“Veoma lijepo, gospodaru”, rekao je Flagg koji je slučajno ljenčario u blizini. Izgovorio je to usputno, ali je promatrao Thomasa s iskričavim zanimanjem. 

“Što je to, momče? Pokaži mi!” 

“Sjetio sam se, tata, koliko voliš puštati brodiće po jarku nedjeljom poslijepodne, i ... “ Očajnički je želio reći, i ja bih želio da me opet katkadpovedeš sa sobom pa sam ti ovo napravio, ali je shvatio da ne može izustiti tako nešto. “... pa sam ti napravio brodić... proveo sam cijeli dan... porezao sam se... i... i” 

Sjedeći na prozorskoj dasci, rezbareći brodić, Thomas je smislio dugi, rječiti govor koji će izustiti prije nego pokaže brodić koji je skrivao iza leđa i uz pompu ga darovati ocu, ali sada se nije mogao sjetiti gotovo ni riječi, a ono čega se uspio sjetiti kao da nije imalo nikakvog smisla. 

Užasnut i svezana jezika, izvukao je iza leđa jedrilicu sa svojim čudnovato nakrivljenim jedrom i predao je Rolandu. Kralj ju je okrenuo u svojim krupnim rukama kratkih prstiju. Thomas je stajao i promatrao ga, sasvim zaboravivši da mora disati. 

Na kraju je Roland dignuo pogled. “Vrlo lijepo, vrlo lijepo, Tommy. To je kanu, je li tako?”

“Jedrilica.” Zar ne vidiš jedro? Želio je zajecati. Trebalo mi je sat vremena samo da svežem čvorove i nije moja krivica što se jedan odvezao pa sad lepeće! 

Kralj opipa prugasto jedro, koje je Thomas izrezao iz jastučnice. 

“Bogmeje... jasno daje. Isprva sam mislio da je to kanu, a ovo rublje za pranje neke oranijske djevojke.” Namignuo je Flaggu, koji se ovlaš nasmiješio ne rekavši ništa. Thomas se odjednom počeo osjećati kao da će uskoro povratiti. 

Roland jđ ozbiljnije pogledao sina i mahnuo mu da priđe bliže. Bojažljivo, i nadajući se najboljem, Thomas tako i učini. 

“Dobar je to brodić, Tommy. Čvrst, baš kao i ti, pomalo nezgrapan kao i ti, ali dobar - baš poput tebe. A ako mi želiš darovati uistinu pravi poklon, potrudi se na svojim lekcijama streljaštva kako bi osvojio medalju baš kao danas Peter.” 

Thomas je prošao prvi stupanj lekcija u streljaštvu prošle godine, ali čini se da je njegov otac to zaboravio uslijed veselja zbog Peterovog uspjeha. Thomas ga nije podsjetio; samo je ondje stajao, gledajući brodić u krupnim rukama svojeg oca. Obrazi i čelo poprimili su mu boju stare cigle. 

“Kad su ostala samo dva dječaka - Peter i sin gospodara Towsona, instruktor je odredio da odapnu još po jednu strijelu. Towsonov sinje samo spustio pogled, a Peter je samo otišao do odredišta i napeo strijelu. 

Vidio sam pogled u njegovim očima i rekao sam sebi ‘Pobijedio je! Tako mi svih bogova, nije još ni odapeo strijelu, a već je pobijedio!’ I tako je i bilo! Kažem ti Tommy, trebao si biti ondje! Trebao si... “ 

Kralj je dalje brbljao odloživši sa strane brodić na kojem je Thommy radio cijeli dan, jedva ga još jednom pogledavši. Thomas je stajao i slušao, smiješeći se mehanički, a ona tamna zarumenjenost boje cigle nije mu napuštala lice. Njegov otac nikada neće odnijeti brodić, koji je on izrezbario, do jarka - a zašto i bi? Jedrilica je bila odvratna, baš kao što se Thomas osjećao. Peter bi vjerojatno u pola kraće vremena na slijepo izdjeljao boljega. Njihovom ocu bi sigurno bolje izgledao. 

Čitavu, užasnu vječnost kasnije, Thomasu je bilo dopušteno da pobjegne. 

“Vjerujem da je dječak radio veoma naporno na tom brodiću”, primijetio je Flagg usputno. 

“Da, pretpostavljam da jest”, rekao je Roland. “Grozno ružna stvar, zar ne? Izgleda pomalo kao pseće govno iz kojeg viri maramica.”  kao nešto što bih ja napravio dok sam bio njegovih godina, dodao je u svojim mislima. 

Thomas nije mogao čuti misli... ali vraški trik akustike donio je Rolandove riječi do njegovih ušiju kad je napuštao Glavnu dvoranu. Odjednom je užasno mučni osjećaj u njegovom želucu postao tisuću puta gori. Otrčao je u svoju spavaonicu i povratio u lavor. 

Sljedećeg dana, dok je besposličario iza vanjske kuhinje, Thomas ugleda napola šepavog starog psa kako ruje po smeću. Podigao je kamen i bacio ga. Kamenje pogodio svoj cilj. Pasje zacvilio i pao, teško ozlijeđen. Thomas je znao da njegov brat, premda pet godina stariji, ne bi mogao to pogoditi ni s upola manje udaljenosti - ali to je bila slaba utjeha jer je isto tako znao da Peter nikada uopće ni ne bi bacio kamen na jadnog, gladnog psa, posebno ne na ovako starog i oslabljenog kao što je ovaj očigledno to bio. 

Na trenutak je Thomasovo srce ispunilo sažaljenje i njegove se oči napune suzama. No, tada se bez ikakvog razloga prisjetio što je rekao njegov otac, Izgleda pomalo kao pseće govno iz kojeg viri maramica. 

Uzeo je punu ruku kamenja i otišao do mjesta gdje je pas ležao na boku, ošamućen i krvareći iz jednog uha. Jedan njegov dio želio je ostaviti psa na miru, ili ga možda izliječiti kao što je Peter izliječio Peony - učiniti ga svojim psom i voljeti ga zauvijek. Međutim, drugi dio njega želio ga je povrijediti, kao da će bol nanesena psu umanjiti dio njegove vlastite. Stao je iznad njega, neodlučan, a onda mu je na pamet pala jedan užasna misao: 

Što da je taj pas Peter?

To je presudilo. Thomas je stao iznad starog psa i bacao kamenje sve dok ovaj nije bio mrtav. Nitko ga nije vidio, ali da ga jest, on ili ona bi pomislili: Evo jednog zločestog dječaka... zločestog, možda čakzlog. Ali osoba koja bi vidjela samo okrutno ubojstvo psa ne bi vidjela što se dogodilo dan ranije - ne bi vidjela Thomasa kako povraća u lavor i gorko plače, kao što je on to plakao. Bijaše on često zbunjen dječak, često tužno nesretan, ali ja se držim onoga što sam rekao - nikada nije bio zao dječak, uistinu nije. 

Isto tako sam rekao kako ga nitko nije vidio da kamenuje psa lutalicu iza vanjske kuhinje, ali to nije sasvim točno. Flagg je to vidio te noći u svojoj čarobnoj kugli. Vidio... i bio silno zadovoljan. 

17.

Roland... Sasha... Peter... Thomas. Sad je ostao samo još jedan o kojem moramo nešto reći, nije li tako? Radi se još o petom liku iz sjene. Došlo je vrijeme da nešto kažemo o Flaggu, kolikogod to grozno bilo. 

Katkad su ga ljudi u Delainu nazivali Flagg Kukuljica; ponekad samo mračni čovjek - jer je unatoč svojem mrtvački blijedom licu, bio uistinu mračan čovjek. Opisivali su ga kao dobro držećeg, ali je ta riječ bila korištena više uz nelagodu nego kao kompliment. Stigao je u Delain iz Garlana u doba Rolandovog djeda. Tada je izgledao kao mršav muškarac stroga lica koji je imao oko četrdeset godina. No, od tada do sada nije prošlo deset godina, niti dvadeset - prošlo je sve u svemu sedamdeset i šest godina. Dojenčad koja je bezuba sisala na majčinim prsima kad je Flagg prvi put stigao u Delain su do sada odrasla, oženila se, imala vlastitu djecu, ostarjela, i umrla krezuba u svojim krevetima ili zapećcima. Ali za sve to vrijeme, Flagg kao da je ostario samo deset godina. Čarolijom, šaputalo se, i jasno, bilo je dobro imati čarobnjaka na dvoru, pravog čarobnjaka, a ne nekog varalicu koji je znao skrivati novčiće ili uspavanu golubicu u svojem rukavu. Pa ipak, u svojim srcima su znali da ništa u vezi Flagga nije dobro. Kad su ga ljudi Delaina opazili da dolazi, s užagrenim očima što su mu zurile ispod kukuljice, brzo su se za nekim poslom udaljili na drugu stranu ulice. 

Je li uistinu došao iz Garlana, sa svojim beskrajnim vidicima i ljubičastim snenim planinama? Ne znam. To je bila i ostala čarobna zemlja u kojoj su sagovi katkad letjeli, gdje su sveti ljudi sviranjem na fruli iz pletenih košara dozivali užad, popeli se po njima, nestajali i više nikada nisu bili viđeni. Mnogi tragači za znanjem iz civiliziranih zemalja poput Delaina i Andua znali su se uputiti u Garlan. Većina ih je posve i zauvijek nestala poput tih tajanstvenih mudraca koji su se penjali po lebdećoj užadi. Oni koji su se vratili nisu se uvijek promijenili na bolje. Da, Flagg je doista mogao doći u Delain iz Garlana, ali ako jest, onda to nije bilo u vrijeme vladavine Rolandovog djeda, već mnogo, mnogo ranije. 

On je, ustvari, često svraćao u Delain. Svakoga bi puta došao pod krinkom drugog imena, ali uvijek uz istu količinu tuge, jada i smrti. Ovoga puta je bio Flagg. Prijašnji put je bio znan kao Bili Hinch i bio je kraljev glavni krvnik. Mada je to bilo prije dvjesto i pedeset godina, njegovo su ime majke i dalje koristile kako bi strašile djecu koja su bila nevaljala. “Ako se ne prestaneš derati, mislim da će doći Bili Hinch i odvesti te!“ govorile bi. Dok je služio kao glavni krvnik za vrijeme tri najkrvoločnija kralja u dugoj povijesti Delaina, Bili Hinch je svojom teškom sjekirom skratio za glavu stotine - neki kažu tisuće - zatočenika. 

U vrijeme prije toga, četiristo godina prije vladavine Rolanda i njegovih sinova, bio je došao kao pjevač po imenu Browson koji je postao bliski savjetnik kralju i kraljici. Browson je nestao poput dima nakon što je zakuhao dugi i krvavi rat između Delaina i Andua. 

A u vrijeme prije toga...

Ah, ali čemu ići dalje? Nisam siguran bih li mogao, kad bih i želio. Kad mine dovoljno vremena, čak i pripovjedači zaborave priče. Flagg se uvijek pojavljivao s drugačijim licem i različitim trikovima, ali dvije stvari u vezi njega nikada se nisu mijenjale. Uvijek je dolazio skriven pod kukuljicom, čovjek za kojeg se činilo kao da i nema lice, isto tako nikada nije uzimao ulogu kralja već je uvijek bio šaptač iz sjene, čovjek koji je sipao otrov u kraljeve uši. 

Tko je uistinu bio taj mračan čovjek? 

Ne znam.

Gdje je lutao između svojih posjeta Delainu? 

Ni to ne znam.

Zar nitko u njega nije posumnjao? 

Jest, nekolicina - većinom povjesničara i pripovjedača poput mene. Sumnjali su da je čovjek koji se sada naziva Flagg bio u Delainu već ranije i nikada s dobrim namjerama. Ali bilo ih je strah o tome govoriti. Čovjek koji je živio među njima sedamdeset i šest godina, a izgledao kao da je ostario samo deset godina zacijelo je čarobnjak; čovjek koji je živio još deset puta duže, a možda i više od toga... takav čovjek bi mogao biti sam vrag. 

Što je htio? Pitanje na kojem mislim da imam odgovor. 

Htio je ono što zli ljudi uvijek žele: imati moć i upotrijebiti je za izazivanje nevolja. Biti kralj nije ga zanimalo jer kraljevske glave često nađu put do šiljaka na zidinama kad stvari pođu naopako. Ali kraljevi savjetnici... spletkari iz sjena... takvi ljudi obično nestanu poput večernjih sjena u zoru čim se krvnikova sjekira počne spuštati. Flagg je bio bolest, groznica koja traži hladno čela kako bi ga zagrijala. Prikrivao je svoja djela kao i svoje lice. A kad bi došlo do velikih nevolja - kao što to obično biva u dužem vremenskom razdoblju - Flagg bi uvijek nestao poput sjene u zoru. 

A kasnije, kad bi krvoproliće završilo i uzbuđenje splasnulo, kad bi završila obnova i opet bi bilo nečega vrijednog uništavanja, Flagg bi se iznova pojavio. 

18.

Ovoga je puta Flagg zatekao kraljevstvo Delaina u iritantno zdravom stanju. Landry, Rolandov djed, bio je pijana stara budala na koju je bilo lako utjecati i obrlatiti, ali srčani udar ga je prerano pokosio. Flagg je već tada znao da je Lita, Rolandova majka, bila zadnja osoba za koju bi poželio da drži žezlo. Bila je ružna, ali dobra srca i snažne volje. Takva kraljica ne bi bila plodno tlo za Flaggovu vrstu ludila. 

Daje došao ranije za vrijeme Landryjeve vladavine, bilo bi vremena da se riješi Lite, kao što je očekivao da će to učiniti s Peterom. Međutim, imao je samo šest godina, a to mu nije bilo dovoljno. 

Ipak, uzela ga je kao svojeg savjetnika pa je i to bilo nešto. Nije joj se baš sviđao, ali ga je prihvatila - većinom iz razloga što je krasno proricao iz karata. Lita je obožavala slušati naklapanja, baš kao i o skandalima dvorjana i članovima njezinog kabineta, a tračevi i skandali bijahu dvostruko dobri jer ne samo što je čula što se dogodilo,već i o onom što će se tek dogoditi. Bilo je teško riješiti se tako zabavne razbibrige, iako je bila svjesna da je osoba sposobna za izvođenje takvih trikova veoma opasna. Flagg nikada kraljici nije govorio o lošim vijestima koje je katkad vidio u kartama. Ona je željela znati tko ima ljubavnika ili tko se posvađao sa svojom ženom ili mužem. Nije željela znati za mračne spletke i ubojite namjere. Ono što je željela od karata bilo je prilično nevino.   

Tijekom duge, duge Litine vladavine, Flagg bijaše ozlojeđen što je njegovo glavno dostignuće bilo to da ga nisu istjerali u progonstvo. Uspio je zadržati svoj položaj, ali ništa više od toga. Oh, bilo je nekoliko svijetlih točaka - poticanje loše kobi između dva moćna vlastelina u Južnoj baruniji i dovođenje na zao glas liječnika koji je otkrio lijek za neku krvnu infekciju (Flagg nije želio nikakve lijekove u kraljevini koji nisu bili čarobni - koje bi on mogao davati ili uskraćivati prema svojem hiru). To su bili primjeri Flaggove rabote tijekom tog razdoblja. Sve su to bile sitne promjene. 

Pod Rolandom - jadnim krivonogim, nesigurnim Rolandom - stvari su se kretale mnogo brže prema Flaggovom cilju. Jer, znate, on je imao cilj do kojeg je dolazio na svoj mutan i zloban način, no ovoga puta je cilj uistinu bio grandiozan. Planirao je, ni manje ni više, nego potpuni prevrat u kraljevini - krvavi ustanak koji će Delain baciti u tisućljetnu tamu i bezvlađe. 

Godina više ili manje krajnje je nebitno, razumije se.

19.

U Peterovom staloženom pogledu vidio je veoma moguću propast svih svojih planova i brižnog rada. Flagg je sve više i više vjerovao da će biti nužno riješiti se Petera. Ovoga je puta predugo ostao u Delainu, i toga je bio svjestan. Šuškanja su započela. Posao je koji je tako dobro započet za Rolandove vladavine - uporno podizanje poreza, ponoćno pretraživanje štala i silosa malih farmera u potrazi za neprijavljenim ljetinama i hranom, naoružavanje vojne rezerve - sve se to mora nastaviti pod Thomasom. Nije imao vremena čekati da završi Peterova vladavina, kao što je to čekao s njegovom bakom. 

Peter možda ne bi ni čekao da govorkanja iz naroda dođu do njegovih ušiju; njegova prva zapovijed kad postane kralj veoma bi lako mogla biti ta da Flagga izgna istočno od kraljevstva i pod prijetnjom smrti mu zabrani povratak. Flagg bi mogao ubiti nekog savjetnika prije nego što kralju dade takav savjet, ali prokletstvo je ležalo u tome što Peteru neće trebati savjetnik. Taj će savjete davati sam sebi - i kad je Flagg zamijetio smiren i nepreplašen način kojim ga je dječak promatrao, sada je imao petnaest godina i bio je veoma visok, pomislio je kako si je Peter možda već dao takav savjet. 

Dječak je volio čitati, i volio je povijest, i u zadnje dvije godine dok je njegov otac polako postajao sve više sijed i slab, postavljao je mnogo pitanja u vezi drugih očevih savjetnika i nekih svojih učitelja. Mnoga ta pitanja - njih previše - ticala su se ili izravno Flagga ili bi do njega dovela ako bi se kopalo dovoljno duboko. 

Bilo je loše to što je dječak s četrnaest i petnaest godina postavljao takva pitanja. Ali to što je na njih dobivao prilično iskrene odgovore od plašljivih, opreznih ljudi kakvi su bili kraljevski povjesničari i Rolandovi savjetnici, bilo je još mnogo gore. To je značilo da je u glavama tih ljudi Peter gotovo bio kralj - i da im je zbog toga drago. Prihvatili su ga i radovali su mu se jer će biti učen poput njih. Prihvatili su ga i zato jer je, za razliku od njih, bio hrabar dječak koji će vrlo vjerojatno izrasti u kralja lavovskog srca čija će životna priča ući u legendu. U njemu su ponovno vidjeli dolazak Dobra, one drevne, otporne, no ipak skromne sile koja je iznova i iznova spašavala čovječanstvo. 

Morao ga je maknuti s puta. Morao je. 

Flagg bi si to ponavljao svake večeri kad se povukao u tamu svojih tajnih odaja, kao što mu je to bila i prva misao kad bi se u toj tami sljedeće jutro probudio. 

Mora ga se maknuti s puta, dječak se mora maknuti s puta. 

Međutim, bilo je to teže nego se činilo. Roland je volio svoje sinove i umro bi za njih obojicu, a Petera je volio s posebnim žarom. Ugušiti dječaka u njegovoj kolijevci, kao da je preminuo od iznenadne dojenačke smrti, nekad bi možda bilo moguće, no Peter je sada bio zdravi tinejdžer. 

Svaka nesreća bila bi istražena s gnjevnom pomnošću Rolandove tuge, i Flagg je više puta s krajnjom ironijom pomišljao sljedeće: Pretpostavimo da Peter uistinu slučajno strada i da njega, Flagga, nekako za to optuže? Ako se malo krivo preračuna penjući se po oluku... ili se oklizne puzeći po krovu od staje dok se igra sa svojim prijateljem Staadom... ako padne sa svojeg konja. Kakav bi bio ishod? Ne bi li Roland, podivljao od boli u svom već senilnom i zbunjenom umu vidio namjerno ubojstvo umjesto prave nezgode? I, ne bi li se tada okrenuo na Flagga? Jasno da bi. Okrenuo bi se k Flaggu prije nego što bi i pogledao negdje drugdje. Rolandova majka mu nije vjerovala i duboko u sebi je znao da mu ni Roland ne vjeruje. To nepovjerenje držao je na uzdi uz pomoć straha pomiješanog s opčinjenosti, ali je Flagg znao da bude li Roland ikada imao razloga pomisliti da je Flagg uzrokovao, ili samo bio umiješan u smrt njegova sina - Flagg je uistinu mogao zamisliti situaciju kada bi se morao umiješati kako bi Peter ostao na sigurnom. Pravo prokletstvo! Prokletstvo! Mora ga se maknuti s puta. Mora ga se maknuti s puta! Mora! Kako su prolazili dani i mjeseci, ritam ovih riječi u Flaggovoj je svijesti postajao sve užurbaniji. Roland je svakoga dana bio sve stariji i slabiji; Peter je svakog dana bio sve stariji i mudriji i stoga opasniji protivnik. Što učiniti? 

Flaggove su se misli vrtjele i vrtjele oko toga. Postao je mrzovoljan i razdražljiv. Sluge, naročito Peterov glavni sluga Brandon i Brandonov sin Dennis, zaobilazili su ga u širokom luku i razgovarali međusobno šapatom o užasnom smradu koji se kasno po noći katkad širio iz njegovog laboratorija. Dennis, koji će jednoga dana zauzeti očevo mjesto kao Peterov sluga, posebno se užasavao Flagga, i jednom je zapitao oca može li mu nešto reći u vezi čarobnjaka. “Kako bi on bič na sigurnom, je sve o čemu razmišljam”, kazao je Dennis. 

“Ni riječi”, odvratio je Brandon i zagledao se strogo u Dennisa koji je tada bio samo dječak. “Nećeš reći niti riječi. Taj čovjek je opasan.” “Nije li onda baš to razlog -?“ započeo je bojažljivo Dennis. “Budala može zamijeniti čegrtanje zmije za škripanje šljunka u šupljoj tikvi za vodu i ispružiti ruku kako bi ga dotaknuo”, rekao je 

Brandon, “ali naš kraljević nije budala, Dennise. A sad mi donesi još jednu čašu džina i više o ovome ni riječi.” 

I tako Dennis nije ništa spomenuo Peteru, ali nakon tog kratkog razgovora njegova ljubav prema njegovom mladom gospodaru rasla je kao i strah prema kraljevom zakrabuljenom savjetniku. Kad god bi ugledao Flagga kako pomeće hodnike dvorca svojim dugim ogrtačem s kukuljicom stao bi sa strane drhteći, i mislio u sebi: Guja! Guja! Čuvaj ga se, Peteru! Pazi što se o njemu govori! 

A tada je jedne noći, kad je Peteru bilo šesnaest godina, i baš kad je Flagg počeo vjerovati kako doista nema načina da dječaku stane na kraj bez da sebe izloži riziku, odgovor se stvorio. Bijaše to divlja noć. Užasna jesenska oluja bjesnjela je i zviždukala oko dvorca, a ulice Delaina bijahu puste jer su ljudi potražili zaklon od ledene kiše koja je pljuštala i udara vjetra. 

Zbog vlage se Roland prehladio. Tih se dana sve lakše i lakše znao prehladiti i Flaggovi lijekovi, koliko god moćni bili, gubili su snagu da ga izliječe. Jedna od tih prehlada - možda baš ta radi koje je upravo kašljucao i kihao - je s vremenom prerasla u bolest vlažnih pluća koja će ga ubiti. Čarobni lijekovi nisu bili nalik liječničkim i Flagg je znao da je razlog zbog kojeg su napici, koje je davao starome kralju, tako sporo djelovali bio taj što on, Flagg, više zapravo nije želio da djeluju. Jedino zbog čega je još držao Rolanda na životu bilo je to što se bojao Petera. 

Želim da si mrtav, starče, razmišljao je Flagg s dječjim bijesom dok je sjedio kraj svijeće koja je kapala slušajući vjetar kako vani zvižduće i svoju dvoglavu papigu koja je unutra sneno mrmljala sama sebi. Ubio bih te i za svežnjić čačkalica - jako mršavi svežnjić k tome - sam bih te ubio zbog svih nevolja koje ste mi ti, tvoja glupa žena i stariji sin prouzročili. Užitak ubijanja bio bi gotovo vrijedan propasti mojih planova. Užitak ubijanja. 

Odjednom se smrznuo, sjeo uspravno, zagledao se u tamu svojih podzemnih odaja gdje su se sjene tjeskobno šunjale.  Zamisao je zablistala u njegovoj glavi poput baklje. 

Svijeća je bljesnula sjajnom zelenom bojom i onda se ugasila. “Smrt!“ zakričala je jedna papigina glava iz tame. “Ubojstvo!" zakriještala je druga. 

I u toj tami, bez svjedoka, Flagg se stao smijati.

20.

Od svih oružja koja su ikada korištena za kraljomorstvo - ubojstvo kralja - ništa se nije rabilo tako često koliko otrov. I nitko nije imao veće znanje o njima nego čarobnjak. 

Flagg, jedan od najmoćnijih čarobnjaka koji je ikada živio, poznavao je sve otrove za koje smo čuli - arsen; strihnin; kurare koji se ušulja u tijelo, paralizira sve mišiće, a na kraju srce; nikotin; beladona; velebilje; otrovne gljive. Poznavao je otrove stotine otrovnih zmija i paukova; čisti destilat klanahova ljiljana koji miriše kao med, no ubija svoje žrtve u groznim mukama; smrtonosnu kandžu koja raste u najdubljoj sjeni Zloguke močvare. Flagg nije poznavao samo desetke otrova, već desetke desetaka, svaki gori od drugoga. Svi su bili uredno posloženi na policama njegovih unutarnjih odaja gdje sluge nikada nisu ulazile. Nalazili su se u posudicama, bočicama i malim kuvertama. Svaki smrtonosni predmet bijaše pažljivo označen. Ovo je bio Flaggov oltar krikova na čekanju - predsoblje agonije, foaje groznica, svlačionica smrti. Cesto ga je znao posjećivati kad bi se osjećao loše i htio se raspoložiti. Na ovoj đavoljoj tržnici čekale su sve one stvari kojih se ljudi, sazdani od krvi i mesa, užasavaju: nepodnošljive glavobolje, užasni grčevi u želucu, eksplozivni proljev, povraćanje, sužavanje krvnih žila, paraliza srca, rasprskavanje očnih jabučica, otekline, pocrnjeli jezici, ludilo. 

No, Flagg je najgori otrov od svih držao na zasebnom mjestu, daleko od ostalih. U njegovoj radnoj sobi nalazio se stol. Svaka ladica na njemu bijaše zaključana... ali jedna je bila trostruko zaključana. U njoj je bila kutija od tikovine, izrezbarena drevnim simbolima... ranama i nečim sličnim tome. Brava na toj kutiji bijaše jedinstvena. Pločica kao da je bila načinjena od tamno narančastog čelika, ali kad biju se pobliže pogledalo moglo se vidjeti da se zapravo radi o nečem biljnom. U stvari je to bila mrkva klefa ijednom tjedno ju je Flagg prskao vodom iz male staklene bočice. Činilo se da ta mrkva posjeduje neku vrstu inteligencije. Ako bi itko pokušao na silu otvoriti klefinu bravu, pa čak i ako bi je kriva osoba pokušala otvoriti ključem, brava bi vrištala. U toj kutiji nalazila se manja kutija koja se otvarala ključićem koji je Flagg uvijek nosio obješen oko vrata. 

Unutar te druge kutije bio je smotuljak. U smotuljku bijaše malena količina zelenog pijeska. Zgodno, mogli biste reći, ali ništa spektakularno. Ništa što biste majci napisali u pismu. Ipak, taj zeleni pijesak bijaše jedan od najsmrtonosnijih otrova na svijetu, toliko smrtonosan da ga se čak i Flagg bojao. Potjecao je iz pustinje Grenh. Ta golema zatrovana pustopoljina prostirala se čak iza Garlana, taje zemlja bila nepoznata u Delainu. Grenhu se moglo prići samo na dan kad je vjetar puhao u suprotnom smjeru, jer bi samo jedan udisaj dima koji se uzdizao s grenhske pustinje uzrokovao smrt. 

Ne trenutačnu smrt. Otrov nije djelovao na taj način... Dan ili dva-možda čak i tri - osoba koja je udahnula otrovni dim (ili još gore, progutala zrnca pijeska) osjeća se dobro - možda čak bolje nego ikada prije u životu. Potom bi, odjednom, njegova pluća postala rumeno-vruća, koža bi mu se stala dimiti, a tijelo bi mu se usukalo poput mumije. Tada bi pao mrtav, obično s kosom u plamenu. Onaj tko bi udahnuo ili progutao tu smrtonosnu supstancu, sagorio bi iznutra prema van. 

Bijaše to zmajev pijesak, i nije bilo protuotrova, nikakvog lijeka. Baš zabavno.

Te silovite, kišne noći Flagg je odlučio dati mrvicu zmajevog pijeska Rolandu u čaši vina. Postao je običaj da svake večeri Peter odnese svojem ocu čašu vina, prije nego ovaj legne na počinak. Svi u palači su to znali, i govorili kako je Peter odan sin. Roland je uživao u vinu isto koliko u sinovljevom društvu, mislio je Flagg, ali Peteru je nedavno zapela za oko određena djevojka pa je ovih dana rijetko kod oca ostajao duže od pola sata. 

Da jedne večeri Flagg dođe nakon što Peter ode, pomislio je kako starac ne bi odbio drugu čašu vina. 

Veoma posebnu čašu vina. 

Vruća berba, moj gospodaru, mislio je Flagg uz osmjeh koji mu se razlio licem. Uistinu vruća berba, a zašto i ne? Mislim, taj je vinograd tik do pakla, a kad ta stvar počne djelovati u tvojoj utrobi i pomislit ćeš da se nalaziš u paklu. 

Flagg zabaci glavu unazad i započne se smijati. 

21.

Jednom kad je smislio plan - plan pomoću kojeg će se riješiti zauvijek i Rolanda i Petera - Flagg nije gubio vrijeme. Najprije je upotrijebio sve svoje magične moći kako bi učinio da se kralj opet dobro osjeća. Bio je oduševljen što njegovi čarobni napici djeluju bolje nego što su to činili već dugo, dugo vremena. Bijaše to još jedna ironija. Iskreno je želio da Rolandu bude bolje pa su napici djelovali. No, htio je postići da se kralj bolje osjeća kako bi ga mogao ubiti i kako bi se uvjerio da svi znaju da je ubijen. Bijaše to uistinu smiješno, kad čovjek bolje razmisli. 

Jedne vjetrovite noći niti tjedan dana nakon što je kraljev kašalj prestao, Flagg je otključao svoj stol i izvadio kutiju od tikovine. Promrmljao je: “Dobro obavljeno”, klefa mrkvi koja je kao odgovor blentavo zaskvičala, a onda je digao teški poklopac i izvadio manju kutiju koja se unutra nalazila. Upotrijebio je ključić koji mu je visio oko vrata da bije otvorio i izvadio smotuljak u kojem je bio zmajev pijesak. Začarao je smotuljak tako da bude otporan na strahovitu moć zmajevog pijeska. Barem je tako mislio. Flagg nije htio riskirati pa je izvadio smotuljak uz pomoć malenog para srebrnih štipaljki. Spustio ga je kraj jednog od kraljevih pehara na svojem stolu. Na čelu su mu se pojavile krupne kapi znoja jer je ovo uistinu bio škakljiv posao. Jednu malu pogrešku platio bi svojim životom. 

Flagg izađe na hodnik koji je vodio prema tamnicama i počne teško disati. Ostao je bez zraka. Kad dišete prebrzo, vaše se tijelo ispuni kisikom i možete dugo vremena zadržati dah. Tijekom kritične faze svojih priprema Flagg uopće nije namjeravao disati. Nema mjesta pogreškama, ni malim, ni velikima. Previše se dobro zabavljao da bi umro. 

Uzeo je zadnji veliki udah čistog zraka pored prozora s rešetkama točno ispred vrata njegovih odaja i vratio se unutra. Pošao je do kuverte, izvadio bodež iz pojasa i oprezno je otvorio. Na njegovom stolu se nalazio plosnati komad opsidijana koji je čarobnjak koristio kao pritiskivač za papire - u ono vrijeme opsidijan bijaše najčvršći znani kamen. Ponovno upotrijebivši štipaljke, uhvatio je smotuljak, okrenuo ga naopako i isuo većinu zelenog pijeska. Sačuvao je samo malu količinu - jedva više od desetak zrnaca, ali taj višak je bio iznimno važan za njegove planove. Ma koliko čvrst bio, kamen se odmah počeo dimiti. 

Sada je prošlo trideset sekundi. 

Digao je oprezno opsidijan, kako ni jedno zrno zmajevog pijeska ne bi dotaklo njegovu kožu, a da jest, odmah bi počelo djelovati prema unutra sve dok ne bi doprlo do njegovog srca i zapalilo ga. Nagnuo je kamen iznad pehara i usuo pijesak unutra. 

A onda je, brzo, prije nego pijesak počne nagrizati čašu, ulio nešto kraljevog omiljenog vina - istu sortu koju bi Peter sada nosio ocu. Pijesak se odmah rastopio. Na trenje vino postalo jarko zeleno, a zatim je poprimilo svoju uobičajenu boju. 

Pedeset sekundi. 

Flagg se vratio do svojeg stola. Uzeo je plosnati kamen i uhvatio svoj bodež za dršku. Samo par zrnaca Zmajevog pijeska je dotaklo oštricu kad je rezao papir, ali ona su već stala djelovati i zlokobni pramičci dima uzdizali su se iz rupica u anduanskom čeliku. Odnio je i kamen i bodež u hodnik. 

Sedamdeset sekundi i pluća su mu već počinjala vapiti za zrakom. 

Trideset koraka niz hodnik koji je, ako bi ga se pratilo dovoljno dugo, vodio do tamnice (put kojim nitko u Delainu nije želio poći). Na podu se nalazila rešetka. Flagg je mogao čuti žuborenje vode, a da nije držao dah mogao bi namirisati užasan smrad. Bijaše to jedan od kanalizacijskih kanala dvorca. Bacio je unutra kamen i bodež pa se nakon dvostrukog pljuska nacerio unatoč bolnim plućima. Tada je požurio do prozora, nagnuo se van i halapljivo disao. 

Kad je došao k sebi, vratio se u svoju radnu sobu. Na stolu su sada bile samo štipaljke, smotuljak i pehar s vinom. Na štipaljkama nije bilo ni zrna pijeska, a ono malo što je od njega ostalo u začaranom smotuljku nije mu moglo naškoditi sve dok bude oprezan. 

Shvatio je da je do sada sve dobro napravio. Njegov posao nije bio ni izdaleka dovršen, ali je dobro započeo. Nagnuo se nad pehar i duboko udahnuo. Sada više nije bilo opasnosti; jednom kad se pijesak pomiješa s tekućinom njegova isparavanja postaju bezopasna i gotovo nemoguća za otkriti. Zmajev pijesak ispuštao je smrtonosni dim samo kad bi dotaknuo nešto kruto, kao što je to recimo kamen. 

Ili meso.

Flagg podigne pehar prema svjetlu, diveći se njegovoj blistavoj boji krvi. 

“Posljednja čaša vina, moj kralju”, kazao je i stao se smijati sve dok dvoglava papiga nije zakriještala od straha. 

“Nešto da vam zagrije utrobu.”

Sjeo je, okrenuo pješčani sat i počeo čitati iz goleme knjige s čarolijama. Flagg je čitao iz te knjige - koja je bila uvezena u ljudsku kožu - već tisuću godina, ali je do sada pročitao samo četvrtinu. Predugo čitanje iz te knjige, koju je na udaljenim visoravnima Lenga napisao ludi čovjek po imenu Alhazred, moglo je uzrokovati ludilo. 

Sat vremena... samo jedan sat. Kad se isprazni gornja polovica njegovog pješčanog sata, moći će biti siguran da je Peter bio i otišao. Jedan sat i moći će odnijeti Rolandu njegovu posljednju čašu vina. Flagg se na trenutak zagledao u poput kosti bijeli pijesak koji je glatko curio kroz suženje pješčanog sata, a onda se smireno nagnuo nad knjigu. 

22.

Rolandu je bilo drago i ganulo ga je to što mu je Flagg donio čašu vina te večeri prije nego je legao na počinak. Ispio ga je u dva velika gutljaja i izjavio kako ga je krasno ugrijalo. 

Osmjehujući se unutar svoje kukuljice, Flagg reče: “I mislio sam da hoće, Vaše Veličanstvo.” 

23.

Je li to bila sudbina ili samo sretna okolnost, da je Thomas te večeri vidio Flagga kod svojeg oca, još je jedno pitanje na koje ćete si morati sami odgovoriti. Ja samo znam da ga jest vidio, i to je odigralo veliku ulogu jer se Flagg godinama mučiojia se sprijatelji s tim jadnim dječakom bez prijatelja. 

Objasnit ću za trenutak - ali najprije moram ispraviti krivi dojam koji ste možda stekli u vezi magije. 

U pričama o čarobnjaštvu postoje tri vrste istoga koje se spominje gotovo nehajno, kao da je za to sposoban svaki drugorazredni čarobnjak. Na primjer pretvaranje olova u zlato, mijenjanje nečijeg oblika, i nevidljivost. Prva stvar koju morate znate je ta da magija nikada nije jednostavna, a ako mislite da jest, pokušajte učiniti svoju najomraženiju rođakinju nevidljivom sljedeći put kad dođe kod vas provesti vikend. Prava magija je teška, i premda je zla magija lakša od dobre, ni ona nije nimalo laka. 

Pretvaranje olova u zlato jest moguće, jednom kad znate prave riječi i ako nađete nekoga tko će vam pokazati ispravan trik kako prelomiti komade olova. Mijenjanje oblika i nevidljivost su, naime, nemogući... ili toliko blizu tome da bi se to moglo tako reći. 

S vremena na vrijeme bi Flagg - koji je veoma rado prisluškivao

- slušao budale kako pričaju priče o mladim princezama koje su pobjegle iz kandži zlih stvorenja izgovorivši jednostavne čarobne riječi i nestale, ili o prekrasnim, mladim princezama (u pričama su uvijek bile prelijepe, mada je Flagg iz iskustva mogao reći da je većina princeza bila odvratno razmažena i zahvaljujući dugim obiteljskim linijama gdje su svi bili u bliskom srodstvu, užasno ružna i glupa kao noć) koje su pomoću čarolije pretvorile grozna čudovišta u muhe, a onda ih brzo ubile. U većini priča princeze su, također, bile jako vješte u ubijanju muha iako većina princeza koje je Flagg vidio ne bi mogle zatući ni muhu koja je polumrtva ležala na hladnoj prozorskoj dasci u prosincu. U pričama je sve zvučalo lagano; u pričama su ljudi cijelo vrijeme mijenjali oblike i pretvarali sami sebe u hodajuća prozorska okna. 

Istini za volju, Flagg nikada nije vidio niti jedan taj trik. Nekoć je poznavao glasovitog anduanskog čarobnjaka koji je vjerovao kako je savladao trik mijenjanja svojeg oblika, no nakon šest mjeseci meditacije i gotovo tjedna izgovaranja čarobnih riječi u nizu bolnih položaja tijela, izgovorio je posljednju zastrašujuću čaroliju i uspio jedino učiniti svoj nos dugim gotovo dva i pol metra i otjerati samoga sebe u ludilo. Flagg se toga prisjećao uz okrutan smiješak. Veliki čarobnjak ili ne, čovjek je bio budala. 

Nevidljivost je isto tako bila nemoguća, barem koliko je Flagg to uspio utvrditi. Pa ipak, bilo je moguće učiniti sebe ... zamućenim. 

Da, zamućenim - to je uistinu bila najbolja riječ, mada su mi na pamet padale i neke druge: sablastan, proziran, neprimjetan. Nevidljivost je bila izvan njegova domašaja, ali nakon što bi pojeo bikov penis i izgovorio brojne čarolije, bilo je moguće da postane zamućen. Kad bi tako bio zamućen i sluga bi mu se približavao hodnikom, samo se trebao povući u stranu, stati mimo i pustiti slugu da prođe. U većini slučajeva, pogled sluge bi se spustio na njegove vlastite noge ili bi odjednom našao nešto zanimljivo na stropu. Ako bi prošao kroz prostoriju razgovor bi zastao i ljudi bi se trenutačno uznemirili, kao da ih sve muče plinovi u crijevima. Baklje i svijećnjaci na zidovima bi se zadimili. Svijeće bi se katkad ugasile. Bilo je nužno skrivati se kada si zamućen osim ako ne bi susreo nekoga koga dobro poznaješ - jer taj bi te, bio ti zamućen ili ne, gotovo uvijek ugledao. Zamućenost je bila korisna, ali to nije bila nevidljivost. 

One noći kad je Flagg nosio otrovano vino Rolandu, najprije se učinio zamućenim. Nije očekivao da će susresti ikoga koga poznaje. Bilo je iza devet sati, kralj je bio star i loše se osjećao, dani bijahu kratki i čitav je dvor rano otišao na počinak. Kad Thomas bude kralj, pomislio je Flagg noseći hitro vino kroz hodnike, svake večeri će biti slavlja. Već ima očevu sklonost piću, mada više voli vino od piva i medovine. Bit će prilično lako upoznati gas nekoliko snažnijih pića... naposljetku, nisam li mu ja prijatelj? Da, kad Peter bude na putu za Iglu i Thomas postane kralj, svake večeri će biti velikog slavlja... sve dok ljudima na ulicama i barunijama ne dojadi dovoljno i ne dignu se u krvavom ustanku. Tada će doći do završnog slavlja, najvećeg od svih... ali mislim da Thomas u njemu neće uživati. Kao i vino koje noćas nosim njegovom ocu, i to će slavlje biti iznimno vruće. 

Nije očekivao da će susresti ikoga koga poznaje, i nije. Mimoišlo ga je samo nekoliko slugu, a oni su gotovo nesvjesno uzmakli od mjesta na kojima je stajao, kao da su osjetili hladan propuh. 

Pa ipak, netko ga je vidio. Thomas ga je vidio kroz oči zmaja Devetogodišnjaka, kojeg je njegov otac tako davno ubio. Thomasu je to uspjelo jer ga je tom triku poučio sam Flagg. 

24.

Način na koji je njegov otac odbio čamac koji mu je donio na dar, duboko je povrijedio Thomasa, i nakon toga se držao podalje od oca. 

No, bez obzira na sve, Thomas je volio Rolanda i strašno ga je želio učiniti sretnim onako kao što ga je to činio Peter. Štoviše, želio je natjerati svojeg oca da ga voli isto kao i Petera. U stvari, Thomas bi bio sretan kad bi ga volio samo upola toliko. 

Nevolja je ležala u tome što su Peteru prvom padale na pamet dobre zamisli. Katkad bi Peter pokušao podijeliti svoje ideje s Thomasom, ali njemu su se one ili činili smiješne (sve dok ne bi bile izvedene) ili se bojao da neće moći odraditi svoj dio posla, baš kao onda kad je prije tri godine Peter njihovom ocu načinio komplet Bendoh vojnika. 

“Darovati ću ocu nešto mnogo bolje od hrpe figura za glupe, stare igre”, kazao je bahato Thomas, ali ono što je doista mislio u sebi bilo je to da ako ne može svojem ocu načiniti jednostavni, drveni brodić onda neće biti u stanju pomoći mu napraviti nešto tako teško kao što je dvadeset Bendoh vojnika. Stoga je figure za igru Peter napravio sam tijekom četiri mjeseca - pješake, vitezove, strijelce, mušketire, generala, svećenika - i jasno, Roland je bio oduševljen iako su bili napravljeni pomalo nevješto. Odmah je maknuo u stranu figure od žada koje mu je izradio glasoviti Ellender prije četrdeset godina i na njihovo mjesto stavio Peterove. Kad je Thomas to vidio, ušuljao se u svoje odaje i legao u krevet, iako je bila sredina poslijepodneva. Osjećao se kao da mu je netko posegnuo u grudi i iščupao mali dio njegova srca i natjerao da ga pojede. Okus mu je bio gorak, i mrzio je Petera više nego ikada, premda je jedan njegov dio i dalje volio svojeg zgodnog, starijeg brata, i uvijek bude. 

I mada je okus bio gorak, svidio mu se.

Jer se radilo o njegovom srcu.

A sada, bila je tu stvar oko večernje čaše vina. 

Peter je otišao Thomasu i rekao: “Mislim da bi bilo baš lijepo kad bismo ocu svake večeri nosili čašu vina, Tome. Pitao sam upravitelja, ali je on kazao kako nam ne može samo dati bocu jer svakih šest mjeseci mora predati obračun nadgledniku Vintneru, ali mi je kazao da možemo skupiti novac i kupiti bocu Barunske pete bačve, koja je ocu omiljena. I zaista nije skupa. Ostalo bi nam još dosta od džeparca. I … “ 

“Mislim da je to najgluplja ideja koju sam ikada čuo!“ povikao je Thomas. “Sve vino pripada ocu, sve vino u kraljevstvu, i može ga piti koliko želi! Zašto bismo trošili svoj novac da bismo ocu dali nešto što je ionako njegovo? Samo ćemo obogatiti onog debelog, malog upravitelja, i to je sve!” 

Peter će na to strpljivo: “Razveseliti će ga što smo svoj novac potrošili na njega, pa čak i ako je to nešto što ionako posjeduje.” 

“Kako znaš?”

Jednostavno i izluđujuće Peter odgovori: “Naprosto znam.” 

Thomas se mršteći zagleda u njega. Kako je mogao reći Peteru da ga je nadglednik Vintner niti mjesec dana ranije uhvatio u podrumu kako krade bocu vina? Ta debela, mala svinja ga je protresla i zaprijetila da će sve reći njegovom ocu ako mu Thomas ne plati jedan zlatnik. Thomas mu je platio sa suzama bijesa i srama u očima. Da je to bio Peter okrenuo bi se na drugu stranu i pravio se da ga nisi vidio, ti ljigavče, pomislio je. Da je to bio Peter, okrenuo bi mu leđa. Zato što će jednog skorog dana Peter biti kralj, a ja zauvijek samo princ. Isto tako mu je palo na pamet da Peter kao prvo nikada ne bi ni pokušao ukrasti vino, ali istinitost te misli je učinila da osjeti još veći bijes prema svojem bratu. 

“Samo sam mislio započeo je Peter. 

“’Samo sam mislio, samo sam mislio’”, oponašao ga je bijesno Thomas. “Pa, idi misli negdje drugdje! Kad otac sazna da si platio nadgledniku Vintneru za njegovo vlastito vino, nasmijat će ti se i nazvati te budalom!” 

Ali Roland se nije smijao Peteru, nije_ga nazvao budalom - nazvao ga je dobrim sinom glasom koji je bio drhtav i gotovo plačljiv. Thomas je to znao jer se došuljao nakon što je Peter odnio ocu vino te prve večeri. Gledao je kroz oči zmaja i vidio sve. 

25.

Da ste upitali Flagga zastoje pokazao Thomasu to mjesto i tajni prolaz, ne biste dobili zadovoljavajući odgovor. Iz razloga što nije točno znao zašto je to učinio. U svojoj je glavi imao nagon za nevaljalštine, baš kao što se neki ljudi snalaze s brojevima, a neki u prostoru. Dvorac je bio veoma star i u njemu bijaše mnogo tajnih vrata i prolaza. Flagg ih je poznavao većinu (nitko, pa čak ni on, nije ih znao sve), ali ovo je bio jedini koji je pokazao Thomasu. Njegov nagon za nevaljalštinom kazao mu je kako bi ovo moglo izazvati nevolju, a Flagg je jednostavno slijedio svoj nagon. Psine su, na kraju krajeva, bile Flaggovo dobro jutro i laku noć. 

Svako toliko bi uletio u Thomasovu sobu i povikao: “Tommy, izgledaš namrgođeno! Pomislio sam kako bi nešto volio vidjeti!” Uvijek bi rekao, izgledaš namrgođeno, Tommy ili Izgledaš pokislo, Tommy ili Tommy, izgledaš kao da si sjeo na jelenka, jer je imao moć da se pojavi onda kad se Thomas osjećao posebno utučeno ili tužno. Flagg je znao da ga se Thomas boji i da će naći bilo kakvu ispriku da ne ide s njim, osim ako mu baš posebno nije trebao prijatelj... i ako se nije osjećao tako loše i nesretno da neće biti izbirljiv u vezi odabira tog prijatelja. Flagg je to znao, ali sam Thomas nije - njegov strah od Flagga bio je duboko u njemu. Na površini svoje svijesti mislio je kako je Flagg sasvim u redu, pun trikova i šala. Katkad su šale bile pomalo okrutne, ali to je često odgovaralo Thomasovom raspoloženju. 

Mislite li da je čudno to što je Flagg znao nešto o Thomasu što ovaj sam nije znao? To uopće nije bio neobično. Ljudski umovi, naročito dječji, su kao bunari - duboki bunari puni slatke vode. I ponekad, kad bi se pojavila neka misao koju je bilo neugodno za trpjeti, osoba s takvom misli zaključala bije u tešku kutiju i bacila u taj bunar. Pričekati će da čuje pljuskanje... i onda je kutija nestala. Osim što, naravno, ne nestane. Ne uistinu. A Flagg, s obzirom da je bio veoma star i mudar, kao i veoma pokvaren, dobro je znao da svaki bunar ima dno i ako je nešto izvan vidokruga ne znači da je nestalo. I dalje je ovdje, odmara se na dnu. Znao je da kutije u kojima su zakopane te opake, zastrašujuće zamisli mogu istrunuti i da će zloća iz njih iscuriti nakon nekog vremena i zatrovati vodu... a kad je bunar uma dovoljno zatrovan, mi takvu posljedicu nazivamo ludilo. 

I ako mu je čarobnjak katkad pokazivao strašne stvari u dvorcu, činio je to zato jer je znao da što će ga se Thomas više bojati, to će nad njim imati veću moć... a znao je da može imati tu moć jer je znao nešto što sam vam već rekao - da je Thomas slab i da ga otac često zanemaruje. Flagg je želio da ga se Thomas boji i želio se pobrinuti da tijekom godina Thomas u svoj unutarnji bunar baci mnogo zaključanih kutija. Ako u nekom trenutku, kad postane kralj, Thomas poludi, pa što? Flaggu će samo biti lakše vladati; njegova će moć biti to veća. 

Kako je Flagg znao kad je pravo vrijeme da posjeti Thomasa i odvede ga u te neobične obilaske dvorca? Ponekad je u svojoj kristalnoj kugli vidio što se dogodilo i što je Thomasa učinilo tužnim ili ljutim. Još češće je jednostavno osjetio potrebu da ode do njega i on se toga držao - taj nagon za nevaljalštinom rijetko bi ga prevario. 

Jednom je odveo Thomasa visoko u istočni toranj - penjali su se stubama sve dok Thomas nije počeo dahtati kao pas, a Flagg se nije ni zadihao. Na vrhu su bila tako malena vrata da je čak i Thomas morao puzati kroz njih na rukama i koljenima. Iza njih se nalazila mračna soba s jednim jedinim prozorom u kojoj je sve šušketalo. Flagg ga je bez riječi poveo do tog prozora i kad je Thomas ugledao prizor - čitavi grad Delain, obližnje gradiće i Istočnu baruniju obavijene plavičastom izmaglicom - pomisli je kako je taj prizor bio vrijedan svake stepenice kojom su se njegove bolne noge uspele. Srce mu je bilo ispunjeno ljepotom pa se okrenuo prema Flaggu kako bi mu zahvalio - ali nešto na blijedom čarobnjakovom licu skrivenom u kukuljici zaustavilo mu je riječi na usnama. 

“A sada vidi ovo!“ reče Flagg i podigne ruku. Plavi plamen podigao mu se iz kažiprsta i onaj šušketavi zvuk koji je Thomas isprva pripisao vjetru pretvorio se u sve glasniji lepet kožnih krila. Trenutak kasnije Thomas je vrištao i udarao po zraku iznad svoje glave dok se slijepo probijao prema sićušnim vratima. Mala okrugla soba na vrhu dvorskog istočnog tornja imala je najbolji pogleda u Delainu, izuzev najviše ćelije u Igli, ali sad je znao zašto je nitko nije posjećivao. Soba je bila nastanjena golemim šišmišima. Uznemireni svjetlom koje je izazvao Flagg, bili su natjerani da polete u krug i nasrnu na njih. Kasnije, kad su izašli van i Flagg umirio dječaka - Thomasa, koji je mrzio šišmiše, obuzela je histerija - čarobnjak je tvrdio kako se samo radilo o šali koja ga je trebala oraspoložiti. Thomas mu je povjerovao, međutim, još se tjednima budi vrišteći zbog noćnih mora ispunjenih šišmišima koji su mu letjeli oko glave, drapali mu lice svojim oštrim kandžama i štakorastim zubima. 

Najednom drugom izletu, Flagg ga je odveo do kraljeve riznice i pokazao mu gomile zlatnih novčića, visoke hrpe zlatnih poluga i duboke posude na kojima je pisalo: SMARAGDI, DIJAMANTI, RUBINI, MRAČNA VATRA, i tako dalje. 

“Jesu li zaista puni dragulja?“ upitao je Thomas.

“Idi i pogledaj”, kazao mu je Flagg. Otklopio je jednu posudu i izvadio šaku punu nebrušenih smaragda. Snažno su mu svjetlucali u ruci.

“Tako mi očevog imena!“ dahnuo je Thomas. 

“Ah, nije to ništa! Pogledaj ovamo! Gusarsko blago, Tommy!”

Pokazao je Thomasu gomilu plijena iz susreta s anduanskim gusarima prije nekih dvanaest godina. Delainska riznica bijaše bogata, nekolicina rizničara bili su stari, a ova hrpa blaga još nije bila razvrstana. Thomas se zablenuo u teške mačeve s drškama optočenim draguljima, bodeže s oštricama u koje su bili umetnuti dijamanti kako bi dublje sjekli, teške kugle načinjene od rodokrosita. 

“Sve ovo pripada kraljevini?" upitao je Thomas plahim glasom.

“Pripada tvojem ocu”, odvratio mu je Flagg, premda je Thomas zapravo bio u pravu. “Jednog dana pripadat će Peteru.” 

“I meni”, rekao je Thomas sa samouvjerenošću desetogodišnjaka. “Ne”, reče Flagg, s pravom dozom žaljenja u glavu, “samo Peteru. Zato stoje on stariji i bit će kralj.” 

“On će to podijeliti sa mnom”, rekao je Thomas, ali uz lagani drhtaj nedoumice u glasu. “Pete uvijek sve dijeli.” 

“Peter je dobar dječak i siguran sam da si u pravu. Vjerojatno hoće dijeliti s tobom. Ali nitko ne može kralja natjerati da nešto dijeli, znaš. Nitko ne može prisiliti kralja da radi nešto što ne želi.” Zagledao se u Thomasa da procijeni učinak svoje primjedbe, a zatim se opet zagledao u dubinu sjenovite riznice. Negdje je jedan ostarjeli činovnik dosadnim glasom brojao dukate. 

“Tako mnogo blaga, i sve za jednog čovjeka”, primijetio je Flagg. “O tome uistinu treba razmisliti, zar ne, Tommy?” 

Thomas nije ništa rekao, ali je Flagg bio više nego zadovoljan. Vidio je da Tommy zbilja razmišlja o tome, i zaključio da je još jedna otrovana kutija padala u bunar Thomasovog uma - pljus! Tako je uistinu i bilo. Kasnije, kad mu je Peter predložio da podijeli trošak za večernju bocu vina, Thomas se prisjetio goleme riznice - i sjetio se da će sve to blago pripadati njegovom bratu. Lako je tebi tako veselo pričati o kupovini vina! A zašto i ne bi? Jednoga dana ćeš imati sav novac na svijetu! 

A onda je Flagg, otprilike godinu dana prije nego što je kralju odnio otrovano vino, osjetio poriv da Thomasu pokaže tajni prolaz... i u toj jednoj prilici njegov inače nepogrešivi nagon za nevaljalštinom možda ga je naveo na krivi put. I opet, prepustiti ću vama da odlučite. 

26.

“Tommy, izgledaš kao da su ti sve lađe potonule!" povikao je. Kukuljica na njegovom ogrtaču bijaše mu tog dana zabačena pa je izgledao gotovo normalno. 

Gotovo.

Tommy se osjećao kao da je potonuo zajedno s lađama. Patio je za vrijeme trajanja dugog objeda za vrijeme kojega je njegov otac hvalio Peterove ocjene iz geometrije i navigacije svojim savjetnicima veoma raskošnim riječima. Roland ni jedno ni drugo nikada nije baš shvaćao. Znao je da trokut ima tri strane, a četverokut četiri; znao je da možeš naći put iz šume kad se izgubiš ako pratiš na nebu Sjevemjaču; i tu je njegovo znanje završavalo. Tu je završavalo i Thomasovo znanje pa je imao osjećaj da ručak nikada neće završiti. Što je bilo još gore, meso je bilo pripremljeno baš kako je njegov otac to volio - krvavo i slabo pečeno. Krvavo meso je Thomasu gotovo izazivalo mučninu. 

“Ručak mi nije legao, to je sve”, rekao je Flaggu. 

“E pa baš znam što će te oraspoložiti”, kazao je Flagg. “Tommy, moj dječače, pokazat ću ti jednu tajnu dvorca.” 

Thomas se igrao s nekakvom bubom. Držao ju je na stolu, a svoje školske knjige postavio je oko nje kao niz prepreka. Kad je izgledalo da bi okruglasta buba mogla naći izlaz, Thomas bi premjestio jednu knjigu kako bije zadržao unutra. 

“Prilično sam umoran”, kazao je Thomas. Što i nije bila laž. Slušanje onakvih hvalospjeva Peteru uvijek bi ga učinilo umornim. 

“Svidjet će ti se”, rekao je Flagg skoro dodvoravajućim glasom... ali i pomalo prijetećim. 

Thomas ga je pogledao sa strepnjom. “Neće biti nikakvih... nikakvih šišmiša, ha?” 

Flagg se veselo nasmijao - no, taj je smijeh ipak uzrokovao mravce na Thomasovim rukama. Potapšao je Thomasa po leđima. “Bez šišmiša! 

Niti jednog jedinog! I posve bezopasno! A moći ćeš i potajice vidjeti svojeg oca, Tommy!” 

Thomas je znao da gledati nekoga potajice drugim riječima znači špijunirati, i da to nije lijepo - ali ovo je svejedno bio mudar potez. Buba je našla mjesto za bijeg između dvije knjige. Thomas ju je pustio da ode. “U redu”, rekao je, “ali bolje ti je da nema šišmiša.” 

Flagg stavi ruku dječaku oko ramena. “Bez šišmiša, kunem se - ali evo ti nešto što će ti dati razmišljati, Tommy. Ne samo što ćeš moći vidjeti svojeg oca, već ćeš ga promatrati kroz oči njegovog najvećeg trofeja.” 

Thomasove su se oči razrogačile od znatiželje. Flagg je bio zadovoljan. Riba je zagrizla i progutala udicu. “Kako to misliš?” 

“Dođi i sam pogledaj”, bilo je sve što je rekao. 

Proveo je Thomasa kroz labirint hodnika. Vi biste se uskoro izgubili, a i ja bi se vjerojatno uskoro, ali Thomas je znao put kao što vi znate put kroz vlastitu spavaću sobu po mraku - barem je tako bilo sve dok ga Flagg nije povukao u stranu. 

Stigli su gotovo do kraljevih odaja kad je Flagg otvorio jedna skrivena, drvena vrata koja Thomas nikada ranije nije zapravo zamijetio. Jasno, ona su oduvijek bila ovdje, ali u dvorcima često postoje vrata - čak cijela krila - koja su savladala umjetnost da budu zamućena. 

Prolaz je bio dosta uzak. Kraj njih je prošla sluškinja s rukama punim plahti; bila je toliko preplašena što je susrela kraljevog čarobnjaka u ovom uskom kamenom prolazu da se činilo kako bi bila sretna da može utonuti u same pore kamenih blokova samo da ga ne mora dotaknuti. Thomas se skoro nasmijao jer se i on sam povremeno tako osjećao kad je bio u blizini Flagga. Nisu sreli više nikoga. 

Jedva čujno, ispod njih, mogao je čuti pse kako laju i to mu je dalo grubu predodžbu gdje se nalazi. Jedini psi u dvorcu bili su očevi lovački psi i vjerojatno su lajali jer je bilo vrijeme da ih se nahrani. Većina Rolandovih pasa je sada bila stara gotovo kao i on sam, i znajući kako hladnoća djeluje na njegove vlastite kosti, Roland je naredio da se psetamica za njih sagradi u dvorcu. Da bi došao do pasa iz očeve glavne primaće odaje, morao si se spustiti niz stube, skrenuti desno i proći otprilike deset metara duž unutarnjeg hodnika. Thomas je znao da se stoga nalaze oko sto metara desno od očevih privatnih odaja. 

Flagg se tako naglo zaustavio da se Thomas gotovo u njega zaletio. Čarobnjak se hitro osvrnuo kako bi se uvjerio da su sami u prolazu. I bili su. 

“Četvrti kamen odozdo, od onog otkrhnutog”, reče Flagg, “Pritisni ga. Brzo!” 

Ah, tu je znači bila tajna, a Thomas je obožavao tajne. Ozarivši se, odbrojao je četiri kamena od onog otkrhnutog i stisnuo. Očekivao je neki pravi hokus-pokus - možda klizeću kamenu ploču - ali ostao je sasvim nepripremljen na ono što se dogodilo. 

Kamenje savršenom lakoćom utonuo za nekih sedam centimetara. Začuo se klik. Čitavi dio zida odjednom se otvorio prema unutra, otkrivajući mračnu vertikalnu pukotinu. To uopće nije bio zid! Bijahu to golema vrata! Thomasu se objesila vilica. 

Flagg opali Thomasa po stražnjici.

“Brzo, rekoh, ti mala budalo!” zavapio je tihim glasom. U njemu je bilo i hitnosti koja nije ondje bila samo radi Thomasa, kao što je to inače bila većina Flaggovih osjećaja. Osvrnuo se lijevo i desno kako bi provjerio je li prolaz još uvijek prazan. “Idi! Sad!” 

Thomas se zagledao u mračnu pukotinu koja se rastvorila i s nelagodom opet pomislio na šišmiše. No, jedan pogled na Flaggovo lice ukazao mu je na to da je sada loše vrijeme da pokuša o tome raspravljati. 

Šire je otvorio vrata i zakoračio u tamu. Flagg ga je odmah slijedio. Thomas je začuo tihi šušanj čarobnjakovog ogrtača dok se ovaj okrenuo i gurnuvši ga zatvorio opet zid. Tama je bila posvemašnja, a zrak miran i suh. Prije nego je uspio otvoriti usta da nešto kaže, vrh Flaggovog kažiprsta sinuo je plavičastom svjetlošću, bacajući oštro plavo-bijelo osvjetljenje. 

Thomas je ustuknuo bez razmišljanja i njegove se ruke podignu. 

Flagg se grubo nasmije: “Nema šišmiša, Tommy. Nisam li ti obećao?” 

Zbilja ih nije bilo. Strop je bio prilično nizak i Thomas se mogao u to sam uvjeriti. Bez šišmiša, i posve bezopasno... baš kao što je čarobnjak obećao. Uz pomoć Flaggove čarobne svjetlosti iz prsta, također je mogao vidjeti da se nalaze u tajnom prolazu koji je bio dug otprilike sedam i pol metara. Zidovi, pod i strop bijahu prekriveni drvenim daskama. Udaljeni kraj nije mogao najbolje vidjeti, ali izgledao je savršeno prazan. 

Još uvijek je mogao čuti prigušeni lavež pasa. 

“Kad sam rekao da budeš brz, tako sam i mislio”, reče Flagg. Nagnuo se nad Thomasom, nejasna sjena koja je izranjala iz tame baš poput šišmiša. Thomas je s nelagodom ustuknuo korak unatrag. Kao i uvijek, oko čarobnjaka se širio neugodan miris - miris tajnih prašaka i gorkih trava. “Sada znaš gdje je prolaz i zato ti neću reći da ga ne smiješ koristiti. Ali ako te ikada uhvate kako ga koristiš, morat ćeš kazati kako si ga otkrio slučajno.” 

Sjena se još tješnje nadvila, tjerajući Thomasa da načini još jedan korak unatrag. 

“Ako kažeš da sam ti ga ja pokazao,Tommy, zažalit ćeš.” 

“Nikada to ne bih rekao”, kazao je Thomas. Riječi su mu zvučale slabašno i drhtavo. 

“Dobro. Najbolje da te nitko nikada ne vidi kako ga koristiš. Špijuniranje kralja je ozbiljna stvar, bio ti princ ili ne. A sad me slijedi. I budi tiho.” 

Flagg ga povede do kraja prolaza. Udaljeni zid je također bio obučen u drvo, ali kad je Flagg podigao svjetlost na svojem prstu, Thomas ugleda dvije male ploče. Flagg napući usne i puhne u svjetlost. 

U potpunoj tami šapne: “Nikada nemoj razmaknuti ove dvije ploče pri svjetlu. Mogao bi te vidjeti. Star je, ali još uvijek dobro vidi. Nešto bi mogao zamijetiti iako su oči od obojanog stakla.” 

“Što - “ 

“Šššš! A ni uši mu nisu bolesne.”  

Thomas je zašutio, dok mu je srce lupalo u grudima. Osjećao je veliko uzbuđenje koje nije razumio. Kasnije mu je palo na pamet da je bio uzbuđen jer je znao što će se dogoditi. 

U tami je začuo tihi zvuk pomicanja i odjednom je slabo svjetlo - od baklji - otjeralo tamu. Još jednom je čuo zvuk pomicanja i pojavila se druga zraka svjetla. Sada je opet mogao vidjeti Flagga, veoma nejasno, i svoje vlastite ruke pred sobom. 

Thomas je vidio kako je Flagg zakoračio prema zidu i malo se nagnuo; većina svjetla je nestala kad je svoje oči prislonio na dvije rupe kroz koje je dopirala svjetlost. Jedan trenutak je promatrao, zatim je nešto progunđao i odmaknuo se. Mahnuo je Thomasu. “Pogledaj”, kazao je. 

Uzbuđeniji nego ikada, Thomas oprezno prisloni svoje oči na otvore. Vidio je prilično dobro, iako je sve bilo neobične zelenkasto žute boje - kao da je gledao kroz obojano staklo. U njemu se probudio osjećaj savršeno radosnog čuđenja. Gledao je dolje u očevu dnevnu sobu. Vidio je oca kako se zavalio u svoj omiljeni naslonjač ispred vatre - onog s visokim naslonom koji je bacao sjene na njegovo naborano lice. 

Bijaše to soba istinskog lovca; u našem svijetu bi se takva soba nazivala jazbinom, premda je ova bila velika kao neke prosječne kuće. Na dugim zidovima gorjele su baklje. Trofejne glave nalazile su se posvuda: glava medvjeda, jelena, soba, gnua, kormorana. Bio je tu i veliki kraljevski feniks, rođak našeg legendarnog feniksa. Thomas nije mogao vidjeti glavu Devetogodišnjaka, zmaja kojeg je njegov otac ubio prije njegovog rođenja, ali to nije odmah zamijetio. 

Njegov je otac mrzovoljno brljao po kolaču. Kraj ruke mu se pušio čaj. 

To je bilo sve što se odvijalo u toj glasovitoj sobi koja je mogla (a katkad i jest) primiti dvjestotinjak ljudi - samo njegov otac, umotan u krzneni ogrtač koji ispija popodnevni čaj. Pa ipak, Thomas ga je promatrao beskrajno dugo. Njegova opčinjenost i uzbuđenje ovim pogledom na oca nije se mogla opisati riječima. Otkucaji srca, koji su i ranije bili ubrzani, sada su se udvostručili. Krv mu je zapjevala i udarala u glavu. Ruke su mu se tako snažno stisnule u šake da je kasnije otkrio kako su mu na dlanovima ostali krvavi otisci u obliku polumjeseca, na mjestima gdje su mu se nokti utisnuli u meso. 

Zastoje bio toliko oduševljen samim tim što promatra jednog starca kako preko volje jede komad kolača? Pa, kao prvo prisjetite se da taj starac nije bilo koji starac. Bio je to Thomasov otac. A špijuniranje, žalosno je reći, posjeduje određenu privlačnost. Kad možeš vidjeti ljude koji nešto rade, a oni te pritom ne vide, čak se i najobičnije stvari čine važnima. „ 

Nakon nekog vremena, Thomas se počeo osjećati nekako posramljeno zbog onog što čini i to nije bilo vrlo iznenađujuće. Špijuniranje nekoga vrsta je krađe, na kraju krajeva - krađa pogleda na ono što ljudi rade kad misle da su sami. Međutim, to je također ključ te privlačnosti, te bi Thomas mogao satima gledati da mu Flagg nije promrmljao: “Znaš li gdje si, Tommy?” 

“Ja - “, ne bih znao, htio je dodati, ali jasno da je znao. Njegov osjećaj za orijentaciju bijaše dobar i uz malo razmišljanja mogao je zamisliti obrnuti kut od ovog gdje se nalazio. Odjednom je shvatio što je Flagg mislio kad je rekao da će on, Thomas, vidjeti svojeg oca kroz oči Rolandovog najvećeg trofeja. Gledao je oca s gornje polovice zapadnog zida... a tamo je bila obješena najveća od svih glava - ona Devetogodišnjaka, zmaja njegova oca. 

Možda će nešto i vidjeti, iako su oči od obojanog stakla. Sada je i to razumio. Thomas je morao staviti ruku preko usta da suspregne navalu glasnog hihotanja. 

Flagg povuče i zatvori malene ploče... no, i on se smješkao. “Ne!“ prošaptao je Thomas. “Želim vidjeti još!” 

“Ne ovog poslijepodneva”, reče Flagg. “Dovoljno si vidio ovo popodne. Možeš opet doći kad hoćeš... no, ako ćeš dolaziti prečesto, sigurno će te uhvatiti. Idemo sada. Vraćamo se natrag.” 

Flagg iznova upali čarobnu svjetlost i povede Thomasa niz hodnik. Na njegovom kraju ugasio je svjetlo i tada se još jednom začuo zvuk povlačenja dok je otvarao špijunku. Doveo je Thomasovu ruku do nje kako bi znao gdje se nalazi, a onda mu je naložio da pogleda. 

“Primjećuješ li kako možeš vidjeti prolaz u oba smjera”, rekao je Flagg. “Uvijek budi oprezan i najprije pogledaj prije nego otvoriš tajna vrata ili će te jednog dana netko iznenaditi.” 

Thomas prisloni oko na špijunku i zamijeti, točno preko puta prolaza, ukrašeni prozor sa staklima koja su bila lagano zakrenuta prema prolazu. Bio je previše ukrašen za tako mali prolaz, ali Thomas shvati bez da mu je itko rekao, kako ga je onamo stavila ista osoba koja je načinila tajni prolaz. Pogledavši u zakrenuto staklo mogao je vidjeti sablasni odraz hodnika u oba smjera. 

“Prazno?“ prošaptao je Flagg.

“Da”, šapnuo je Thomas natrag.

Flagg gume unutarnju oprugu (opet vodeći Thomasovu ruku kako bi znao za ubuduće) i vrata se uz ‘klik’ otvore. “Brzo sada!” kazao je Flagg. Našli su se vani i vrata se za njima zatvoriše u tren oka. 

Deset minuta kasnije nalazili su se opet u Thomasovim odajama.

“Dosta uzbuđenja za jedan dan”, rekao je Flagg. “Ne zaboravi što sam ti rekao, Tommy: nemoj koristiti prolaz prečesto da te ne bi uhvatili, i ako te uhvate” - Flaggove oči ozbiljno zablistaju - “ne zaboravi da si slučajno otkrio to mjesto.” 

“Hoću”, reče brzo Thomas. Glas mu bijaše visok, te je škripao poput šarki kojima treba ulja. Kad bi ga Flagg tako pogledao, srce mu je u grudima bilo kao uhvaćena ptica, lepršajući uspaničeno. 

27.

      Thomas je poslušao Flaggov savjet da ne odlazi prečesto, no s vremena na vrijeme se služio tajnim prolazom i gledao oca kroz staklene oči Devetogodišnjaka- zavirivao je u svijet gdje je sve postajalo zelenkasto-zlatno. Kad bi kasnije odlazio s groznom glavoboljom (a to je bilo gotovo uvijek), razmišljao je: Glava te boli jer promatraš svijet na način na koji bi to činili zmajevi — kao da je sve isušeno i spremno za potpalit. I možda Flaggov nagon za nevaljalštinu u ovome nije bio tako strašan jer je, špijunirajući oca, Thomas počeo osjećati nešto novo za Rolanda. Prije nego što je znao za tajni prolaz za njega je osjećao ljubav, i često žaljenje što mu ne može bolje ugoditi a katkad strah. Sada je naučio osjećati i prezir. 

Kadgod bi Thomas otišao špijunirati Rolanda u njegovoj dnevnoj sobi i otkrio da mu otac ima društvo, brzo bi otišao. Zadržao bi se jedino ako bi mu otac bio sam. U prošlosti, Roland je rijetko bio sam, čak i u takvim prostorijama kao što je ova jazbina koja je bila dio njegovih “privatnih odaja”. Uvijek je morao još nešto hitno riješiti, primiti još jednog savjetnika, poslušati još jedan zahtjev. 

Međutim, Rolandovo doba moći bijaše na zalasku. Kad mu je važnost počela venuti zajedno s njegovim dobrim zdravljem, prisjetio se svih vremena kad je kukao Sashi ili Flaggu: “Zar me ti ljudi nikada neće ostaviti na miru?” Sjećanje je izmamilo pomirljiv smiješak na njegove usne. Sad kad ga jesu ostavili, nedostajali su mu. 

Thomas je osjećao prezir jer se ljudi rijetko prikazuju u najboljem svjetlu kad su sami. Obično sklanjaju na stranu svoje maske pristojnosti, lijepog ponašanja i odgoja. Što je ispod? Nekakvo bradavičasto čudovište? Neka jeziva stvar koja bi ljude natjerala vrišteći u bijeg? Možda ponekad, ali obično nije ništa tako strašno. Ljudi bi se nerijetko nasmijali kad bi nas vidjeli sa spuštenim maskama - nasmijali se, napravili gadljivo lice, ili oboje u isto vrijeme. 

Thomas je vidio da njegov otac, kojeg je oduvijek volio i bojao ga se, koji mu se činio najmoćnijim čovjekom na svijetu, često kopa nos kad je sam. Najprije bi prekopao jednu nosnicu, potom drugu, sve dok ne bi izvukao debeli, zeleni šmrkalj. Promatrao ih je s ozbiljnim zadovoljstvom, okrećući ih sad na ovu sad na onu stranu pri svjetlosti vatre, kao što to draguljar čini s posebno vrijednim komadom smaragda. Većinu ih je obrisao ispod stolice na kojoj je sjedio. Neke bi, žao mi je što to moram reći, strpao u usta i smazao s izrazom zamišljenog užitka na licu. 

Svake bi večeri popio samo jednu čašu vina - onu koju bi mu donio Peter - ali nakon što bi Peter otišao popio bi, barem se Thomasu tako činilo, golemu količinu piva (tek je godinama kasnije Thomas shvatio da njegov otac nije želio da ga Peter vidi pijanog), a kad je trebao urinirati, rijetko se služio posudom u kutu. Najčešće bi samo ustao i popišao se u vatru, pri čemu je često i prdnuo. 

Razgovarao je sam sa sobom. Katkad bi šetao dugačkom sobom kao čovjek koji nije siguran gdje se nalazi, obraćajući se ili zraku ili glavama na zidu. 

“Sjećam se dana kad smo te sredili, Koščati”, znao je reći jednoj od sobovih glava (još jedna njegova neobična navada bila je da imenuje svaki od svojih trofeja). “Bio sam s Billom Squathingsom i s onim tipom koji ima veliku kvrgu na jednoj strani lica. Sjećam se kako si se pojavio među drvećem i Bili je odapeo, zatim je odapeo onaj tip s kvrgom, a onda sam ja odapeo - “ 

Zatim je njegov otac demonstrirao kako je on to odapeo tako što je dignuo nogu i prdnuo, dok se istovremeno pravio kao da napinje luk i odapinje strijelu. I smijao se staračkim kreštavim i neugodnim cerekom. 

Thomas bi zatvorio malene ploče nakon nekog vremena i potajice se odšuljao niz hodnik, u glavi bi mu tuklo, a na licu bi mu bio nelagodni osmjeh - glava i osmjeh dječaka koji se najeo zelenih jabuka i koji zna da će mu ujutro biti lošije nego što mu je sada. 

To je bio otac kojeg je oduvijek volio i bojao ga se?

Bijaše to starac koji prdi smrdljive oblake pare. 

Ovo je bio kralj kojeg su njegovi odani podanici nazivali Roland Dobri?

Pišao je u vatru, podižući još pare. 

Ovo je bio čovjek koji mu je slomio srce jer mu se nije svidio njegov brodić? 

Razgovarao je s punjenim glavama na zidovima nazivajući ih glupavim imenima poput Koščati, Krčko i Gricko; kopao je nos i ponekad jeo svoje šmrklje. 

Više ne marim za tebe, mislio bi Thomas dok je provjeravao kroz špijunku ne bi li se uvjerio da je hodnik prazan i zatim bi se odšuljao do svoje sobe poput zločinca. Ti si prljavi, blesavi starac i ništa mi ne značiš! Baš ništa! Ništa! 

Ali značio je nešto Thomasu. Jedan njegov dio nastavio je voljeti Rolanda isto koliko i prije - jedan njegov dio želio je otići k ocu kako bi on imao nekog boljeg za razgovor od hrpe punjenih glava na zidovima. 

Pa ipak, bio je tu i drugi njegov dio koji je više od toga volio špijunirati.

28.

One noći kad je Flagg došao u privatne odaje kralja Rolanda s čašom otrovanog vina bijaše prvi put nakon dugo vremena kad se Thomas usudio špijunirati. Za to je postojao dobar razlog. 

Jedne noći, tri mjeseca ranije, Thomas nije mogao zaspati. Vrtio se i okretao sve dok nije začuo stražara kako uzvikuje da je jedanaest sati. Tada je ustao, odjenuo se i napustio svoje odaje. Za manje od deset minuta gledao je dolje u očevu jazbinu. Mislio je da će mu otac vjerojatno spavati, ali nije spavao. Roland je bio budan i jako, jako pijan. 

Thomas je mnogo puta ranije vidio svojeg oca pijanog, ali nikada ni blizu ovom trenutačnom stanju. Dječak je ostao zgranut i veoma ustrašen. 

Ima ljudi, mnogo starijih od Thomasa, koji njeguju pomisao da je starost uvijek vrijeme blagosti - da star čovjek pokazuje blagu mudrost, blagu mrzovolju ili prepredenost, možda čak i blagu senilnu zbunjenost. Takvo što će odobravati, ali teško će se_nositi s bilo kakvom vrstom istinske vatre. Imaju predodžbu da je do sedamdesete godine od svake prave vatre mogao ostati samo žar. To možda i jest istina, ali te je noći Thomas otkrio da žar može snažno gorjeti. 

Njegov je otac žustro koračao amo-tamo po svojoj dnevnoj sobi, krzneni ogrtač je letio za njim. Noćna kapa mu je pala; ostatak kose visio mu je u zamršenim kovrčama, većinom oko ušiju. Nije posrtao, kao što je to činio za drugih večeri, krećući se oprezno s jednom ispruženom rukom kako ne bi udarao u pokućstvo. Zanosilo ga je kao mornara, ali nije teturao. Kad se zaletio ujedan stolac visokog naslona koji je stajao kraj zida ispod glave iskešenog risa, Roland ga je bacio u stranu uz urlik od kojeg se Thomas skutrio od straha. Podigle su mu se dlake na rukama. Stolac je poletio preko sobe i udario u suprotni zid. Drveni naslon rascijepio se popola - u svojem ogorčenom pijanstvu stari je kralj povratio snagu iz najboljih godina. 

Pogledao je gore prema risovoj glavi s crvenim, užagrenim očima. 

“Ugrizi me! “ zaurlao je. Sirova promuklost njegova glasa natjerala je Thomasa da opet zadrhti. “Ugrizi me, zar se bojiš? Siđi s tog zida, Lopužo! Skoči dolje! Vidiš, tu su mi grudi?" Razdrljio je ogrtač, otkrivši svoja suhonjava prsa. Iskezio je svojih par zuba prema Lopužnih mnogo i podigao glavu. “Evo ti moj vrat! Hajde skoči! Ubit ću te golim rukama! IZVADIT ĆU TI SMRDLJIVU UTROBU!” 

Trenutak je tako stajao, ispršen i uzdignute glave, i sam kao neka životinja - možda kao kakav stari jelen natjeran u tjesnac koji se sada ne može nadati više ničem osim da umre lijepom smrću. Zatim se okrenuo, zaustavivši se kraj medvjeđe glave kojoj je zaprijetio šakom i izvikao niz kletvi - tako strašnih kletvi da je Thomas, skutrivši se u mraku, vjerovao da bi razjareni medvjeđi duh mogao oživjeti punjenu glavu i rastrgati njegovog oca pred njegovim očima. 

Ali Roland je već otišao dalje. Zgrabio je svoj pehar, iskapio ga i okrenuo se dok mu je pivo curilo niz bradu. Zavitlao je srebrni pehar preko sobe gdje je udario u kameni ugao ognjišta takvom snagom da je u metalu ostalo udubljenje. 

Sada je njegov otac dolazio po sobi prema njemu, bacajući još jednu stolicu s puta, potom je bosom nogom udario stol. Oči mu se podigoše... i susretnu Thomasove. Da - pogledao ga je u oči. Thomas osjeti kako su im se pogledi sukobili i zbog toga ga je ispunio užas poput ledenog daha, od kojeg se zamalo onesvijestio. 

Njegov se otac uputio prema njemu, s iskeženim požutjelim zubima, preostala kosa visjela mu je preko ušiju, pivo mu je kapalo s brade i iz kutova usana. 

“Ti”, prošaptao je Roland tihim, jezivim glasom. “Zašto buljiš u mene? Što se nadaš da ćeš vidjeti?” 

Thomas se nije mogao ni pomaknuti. Razotkriven, njegov je um izustio, otkriven sam, tako mi svih bogova koji su ikada postojali i koji će ikada postojati, otkriven sam i sada će me zasigurno izgnati. 

Njegov je otac stajao ondje očiju usredotočenih na zmajevu glavu na zidu. U svojoj krivnji, Thomas bijaše siguran da se otac obratio njemu, ali nije bilo tako - Roland se samo razgovarao s Devetogodišnjakom baš kao i s ostalim glavama. Pa ipak, ako je Thomas mogao vidjeti kroz obojeno staklo, tada je i njegov otac mogao vidjeti unutra, barem do neke mjere. Da Thomas nije bio posve paraliziran od straha pobjegao bi u panici glavom bez obzira - čak i ako je prizvao dovoljno pribranosti da ostane na mjestu, njegove su se oči zacijelo pomaknule. I ako je Roland uočio da se zmajeve oči pomiču, što bi si pomislio? Da je zmaj opet oživio? Možda. U svojem pijanom stanju, čak mislim da je to moguće. Da je Thomas tada samo trepnuo, Flaggu ne bi kasnije trebalo otrovano vino. Kralj, onako star i krhak, unatoč privremenoj snazi koju mu je podarilo piće, zasigurno bi umro od straha. 

Roland odjednom skoči prema naprijed. 

“ZAŠTO BULJIŠ U MENE?“ zakričao je, i u svojem pijanstvu on je naravno zakričao na Devetogodišnjaka, posljednjeg zmaja u Delainu, ali Thomas to jasno nije znao. “ZAŠTO TAKO BULJIŠ U MENE? ČINIO SAM NAJBOLJE ŠTO SAM UMIO, UVIJEK NAJBOLJE ŠTO SAM UMIO! JESAM LI JA OVO TRAŽIO? JESAM LI? ODGOVORI MI, PROKLET BIO! ČINIO SAM NAJBOLJE ŠTO SAM ZNAO, A VIDI ME SADA! POGLEDAJ ME SADA!” 

Širom je raširio svoj ogrtač, otkrivajući svoje nago tijelo, svoju sivkastu kožu pokrivenu crvenim mrljama od pića. 

“POGLEDAJ ME SADA!“ opet je zakričao i pogledao sam sebe, plačući. 

Thomas više nije mogao podnijeti. Snažno je zatvorio pregrade iza zmajevih staklenih očiju u istom trenutku kad je njegov otac skrenuo pogled s Devetogodišnjaka i zagledao se dolje u svoje potrošeno tijelo. Thomas je jurio i posrtao kroz mračan prolaz i udario svom snagom u zatvorena vrata, razbio je glavu i složio se na hrpu. Trenutak kasnije se digao, nesvjestan da mu krv curi niz lice iz posjekotine na čelu, udarao je po tajnoj opruzi sve dok se vrata nisu otvorila. Pohitao je u hodnik, ni ne pomislivši na to da provjeri ima li ondje netko tko bi ga mogao vidjeti. Sve što je vidio bile su krvlju podlivene, unezvijerene oči njegova oca koji je vrištao Zašto buljiš u mene? 

Nije mogao znati da je njegov otac već zapao u duboki pijani san. Kad se sljedećeg jutra Roland probudio, još uvijek na podu, prva stvar koju je učinio unatoč strašnoj glavobolji i groznim bolovima u tijelu (Roland je bio puno prestar za takve naporne pijanke), bila je ta da pogleda u zmajevu glavu. Rijetko je sanjao kad bi se napio. Međutim, prošle noći je usnuo strašan san: staklene zmajeve oči su se pokrenule i Devetogodišnjak je oživio. Reptil je dahnuo svoje smrtonosni dah dolje prema njemu i premda nije mogao vidjeti vatru, mogao ju je osjetiti duboko u sebi, vruću, sve topliju. 

S tim snom još svježim u glavi, strepio je što će vidjeti kad pogleda prema gore. Ali sve je bilo kao i svih ovih godina. Devetogodišnjak je iskezio svoju strašnu njušku, račvasti jezik visio mu je između zuba dugih gotovo koliko i kolci od ograde, zeleno-zlatne oči zurile su prazno prema drugoj strani sobe. Iznad čuvenog trofeja bijahu ceremonijalno prekriženi Rolandov veliki luk i strijela Dušmanski čekić čiji su vrh i tijelo još uvijek bili crni od zmajeve krvi. Jednom je taj strašan san spomenuo Flaggu koji je samo kimnuo i djelovao još zamišljenije nego inače. Roland je kasnije jednostavno to zaboravio. 

Thomasu nije bilo tako lako zaboraviti.

Tjednima su ga još proganjale noćne more. U njima je njegov otac zurio u njega i kričao: “Pogledaj što si mi učinio” i rastvorio svoj ogrtač kako bi pokazao svoje nago tijelo - stare, smežurane ožiljke, obješeni trbuh i mišiće - kao da je i sve to Thomasova krivnja, da nije špijunirao... 

“Zašto više ne želiš vidjeti oca?“ jednog ga je dana upitao Peter. “Misli da se nešto ljutiš na njega.” 

“Da sam ja ljut na njegaT‘ Thomas je ostao zaprepašten.

“Tako je danas rekao za vrijeme čaja”, kazao je Peter. Pobliže je osmotrio svojeg brata i uočio tamne kolute ispod Thomasovih očiju, bljedilo njegovih obraza i čela. “Tome, što nije u redu?” 

“Možda ništa”, rekao je sporo Thomas.

Sljedećeg dana je došao na čaj s ocem i bratom. Odlazak je zahtijevao od njega svu hrabrost koju je imao, no Thomas je imao hrabrosti, i katkad bi je sakupio - obično kad bi se našao leđima uza zid. Otac ga je poljubio i upitao ga je li sve u redu. Thomas je promrmljao da se nije dobro osjećao, ali da mu je sada dobro. Otac je kimnuo, stisnuo ga u grubi zagrljaj, a onda se vratio svojem uobičajenom ponašanju - koje se uglavnom sastojalo od toga da ignorira Thomasa nauštrb Petera. Po prvi put je Thomasu to bilo drago - nije želio da ga otac gleda više nego što je to nužno, barem još neko vrijeme. Te noći, ležeći dugo budan u krevetu i osluškujući kako vani vjetar uzdiše, došao je do zaključka da se izvukao za dlaku... ali da se ipak izvukao. 

Ali nikada više, pomislio je. U tjednima koji su uslijedili noćne more su ga posjećivale sve ljeđe i rjeđe. Naposljetku su sasvim prestale. 

Pa ipak, dvorski glavni konjušar, Yosef, bio je u pravu oko jedne stvari: dječaci su katkad bolji u tome da daju zakletve nego da ih se drže, a Thomasova želja da špijunira oca na kraju je postala snažnija od svih njegovih strahova i dobrih namjera. I tako se dogodilo da je one noći kad je Flagg došao Rolandu s otrovanim vinom, Thomas to vidio. 

29.

Kad je Thomas onamo stigao, odmaknuvši u stranu dvije malene pregrade, njegov otac i brat upravo su završavali svoju zajedničku večernju čašu vina. Peter je sada imao gotovo sedamnaest godina, bio je visok i zgodan. Njih su dvojica sjedila kraj vatre, pijući i razgovarajući poput dva stara prijatelja, i Thomas osjeti kako stara mržnja ispunjava njegovo srce gorčinom. Nakon kraćeg vremena, Peter je ustao i pristojno se pozdravio s ocem. 

“Zadnjih večeri odlaziš sve ranije i ranije”, primijetio je Roland. 

Peter je oklijevao.

Roland se nasmiješi. Bijaše to sladak, tužan osmjeh, većinom bezub. “Čujem”, kazao je, “daje dražesna.” 

Peter se zarumenio, što je kod njega bilo neuobičajeno. Nešto je promucao, što je bilo još manje uobičajeno. 

“Idi”, prekinuo ga je Roland. “Idi. Budi nježan i budi dobar... ali budi strastven, ako u tebi ima žara. Pozne godine su hladne, Peter. Budi strastven dok si mlad i dok imaš žar s čime naložiti i kad vatra može snažno gorjeti.” 

Peter se nasmiješi. “Govoriš kao da si veoma star, oče, ali meni još uvijek djeluješ snažno i čilo.” 

Roland zagrli Petera. “Volim te”, kazao je.

Peter se osmjehne bez nelagode ili srama. “I ja tebi volim, tata”, rekao je, a u svojoj usamljenoj tami (špijuniranje je uvijek osamljeni posao, i špijun ga gotovo uvijek obavlja u mraku), Thomas navuče grozan izraz lica. 

Peter je otišao, i u sljedećih sat ili nešto više ništa se važnog nije dogodilo. Roland je mrzovoljno sjedio kraj vatre, ispijajući čašu za čašom piva. Nije urlao ili vikao ili razgovarao s glavama na zidovima; nije bilo uništavanja namještaja. Thomas se gotovo odlučio da ode kad se začulo dvostruko kucanje na vratima. 

Roland je gledao u vatru, gotovo hipnotiziran svjetlucanjem plamenova. Sada se trgnuo i zazvao: “Tko ide?”

Thomas nije čuo odgovor, ali je njegov otac ustao i pošao do vrata kao da on jest. Otvorio ih je, a Thomas je isprva pomislio kako je običaj njegova oca da razgovara s glavama na zidovima poprimio čudnovati novi obrat - da je njegov otac sada izmislio nevidljivog prijatelja koji će mu razbiti dosadu. 

“Neobično je ovdje tebe vidjeti u ovo doba”, reče Roland, vraćajući se k vatri u naizgled nepostojećem društvu. “Mislio sam da se nakon što padne mrak baviš svojim čarolijama i činima.” 

Thomas trepne, protrlja oči i ugleda da je netko uistinu ondje. Na trenutak nije mogao točno razaznati tko... a onda se zapitao kako je mogao misliti da mu je otac sam kad je Flagg bio točno kraj njega. Flagg je nosio dvije čaše vina na srebrnom pladnju. 

“Bapske priče, moj gospodaru - čarobnjaci čaraju i ujutro i navečer. No, jasno da moramo držati do svojeg mračnog imidža. “ 

Rolandov smisao za humor bi se uvijek popravio zahvaljujući pivu - toliko da bi se često smijao stvarima koje nisu bile ni najmanje smiješne. Na ovu je primjedbu zabacio glavu i gromoglasno se nasmijao kao da je čuo najbolju šalu na svijetu. Flagg se blijedo osmjehnuo. 

Kad je Rolandov napadaj smijeha posustao, reče: “Što je ovo? Vino?” 

“Vaš sin jedva da je nešto više od dječarca, ali njegova obzirnost prema svojem ocu i poštovanje prema svojem kralju posramila je i mene, odraslog čovjeka.” Kazao je Flagg. “Donio sam vam čašu vina, moj kralju, ne bih li vam pokazao da vas i ja volim.” 

Pružio ju je Rolandu koji je izgledao nevjerojatno dirnut.

Nemoj to piti, oče! Pomisli odjednom Thomas - u glavi mu je zazvonio alarm koji nije mogao shvatiti. Roland je odjednom podigao glavu, nagnuo je, gotovo kao da ga je čuo. 

“On je dobar momak, moj Peter”, rekao je Roland.

“Uistinu”, odvratio je Flagg. “Svi u kraljevstvu to kažu.” “Zbilja?“ upitao je Roland izgledajući zadovoljno. “Zbilja tako misle?” 

“Da - tako je. Hoćemo li mu nazdraviti?” Flagg digne svoju čašu. 

Ne, oče! Thomas opet poviče u svojoj glavi, ali ako je njegov otac i čuo onu prvu misao, ovu nije. Lice mu je sjalo od ljubavi prema Thomasovom starijem bratu. 

“Onda, za Petera!” Roland digne visoko otrovanu čašu vina. 

“Za Petera!” složio se Flagg, smiješeći se. “Za kralja!” 

Thomas se skutri u tami. Flagg nazdravlja dvjema različitim stvarima! Ne znam na što misli, ali... Oče! 

Ovaj put je Flagg bio taj koji je na trenutak skrenuo svoj mračni zamišljeni pogled prema zmajevoj glavi, kao da je mogao čuti tu misao. Thomas se sledio, tren kasnije Flagg je pogled skrenuo prema Rolandu. 

Kucnuli su se čašama i ispili. Kad je njegov otac iskapio vino, Thomas osjeti kako mu se u srce zabila ledena siga. 

Flagg se napola okrene u svojoj stolici i baci čašu u vatru. “Za Petera!” 

“Za Petera!" ponovio je Roland i bacio svoju. Razbila se o čađave cigle u stražnjem dijelu kamina i pala u vatru koja kao da je na trenutak zasjala ružnom zelenom bojom. 

Roland nakratko digne nadlanicu do usta, kao da je suspregnuo podrigivanje. “Jesi li ga začinio?“ upitao je. “Imalo je okus... kao da je začinjeno.” 

“Ne, moj gospodaru”, odgovorio je Flagg ozbiljno, no Thomas pomisli kako je mogao naslutiti smiješak iza maske čarobnjakove ozbiljnosti, a onaj komad leda kliznuo mu je još dublje u srce. Odjednom više nije želio špijunirati, nikada više. Zatvorio je otvore i odšuljao se natrag u svoje odaje. Najprije je osjetio vrućinu, onda hladnoću, potom opet vrućinu. Do jutra mu je izbila vrućica. Prije nego što se oporavio njegov otac je već bio mrtav, njegov brat zatočen u sobi na vrhu Igle, a on kralj dječak sa svojih jedva dvanaest godina - Thomas Donositelj Svjetla, kako su ga nazvali na krunidbenoj svečanosti. A tko je bio njegov najbliži savjetnik? 

Možete pretpostaviti.  

30.

Kad je Flagg otišao od Rolanda (starac se već tada osjećao živahniji nego ikada, siguran znak da je zmajev pijesak u njemu proradio), vratio se u svoje mračne podzemne odaje. Izvadio je štipaljke i smotuljak u kojem se nalazilo preostalih nekoliko zrnaca pijeska i stavio ih na svoj golemi stari stol. Potom je okrenuo pješčani sat i nastavio čitati. 

Vani je vjetar zavijao i hujao - stare žene su drhtale u svojim krevetima, loše su spavale i govorile svojim muževima da Rhiannon, mračna vještica iz Coosa, noćas jaše na svojoj prokletoj metli, i kako se događaju zle stvari. Muževi su gunđali, okrenuli se i rekli svojim ženama da idu spavati i da ih puste na miru. Bijahu to većinom budalasti muškarci; kad treba osjetiti zlo u vjetru, nema do starih žena. 

Kad je pauk dopuzao do polovice Flaggove knjige i dotaknuo čaroliju tako strašnu daju se ni čarobnjak nije usuđivao koristiti, odmah se pretvorio u kamen. 

Flagg se nacerio.

Kad je pješčani sat iscurio ujednu stranu, on ga je opet okrenuo. Pa opet. I opet. Sveukupno ga je okrenuo osam puta, a kad je taj osmi put pijesak gotovo iscurio, završio je svoj posao. U prostoriji s prigušenim svjetlom, nešto dalje niz hodnik od njegovih odaja, držao je veliki broj životinja pa je najprije otišao onamo. Malena stvorenja su se razbježala i zadrhtala kad im je Flagg došao blizu. Nije im mogao zamjeriti. 

U udaljenom kutu nalazio se kavez od vrbovog pruća s pola tuceta smeđih miševa - takvih miševa je bilo posvuda u dvorcu, a to je bilo važno. Ovdje dolje bijaše i golemih štakora, ali Flagg noćas nije trebao štakora. Kraljevski štakor na katu bio je otrovan; običan miš bit će dovoljan da se zločin poveže s kraljevskim štakorčićem. Ako sve prođe dobro, Peter će uskoro biti zatočen pod ključem kao i ovi miševi. 

Flagg posegne u kavez i izvadi jednoga. Divlje je drhturio u njegovoj stisnutoj šaci. Mogao mu je osjetiti ubrzane otkucaje srca, znao je ako ga samo nastavi držati da će ubrzo uginuti od straha. 

Flagg je uperio mali prst svoje lijeve ruke u miša. Nokat je nakratko zasjao plavom bojom.

“Spavaj”, zapovjedio je čarobnjak, a miš se prevalio na bok i zaspao na njegovom ispruženom dlanu. 

Odnio ga je natrag u svoju radnu sobu i stavio ga na stol, ondje gdje je maločas bio uteg za papir od opsidijana. Zatim je pošao do ostave i izvadio malo medovine iz hrastove bačve na tanjurić. Zasladio ju je s još meda. Odložio ga je na stol, zatim izašao na hodnik i ponovno na prozoru nekoliko puta duboko udahnuo. 

Zadržavši dah, vratio se unutra i pomoću štipaljki izvadio sve, osim posljednja četiri zrna zmajevog pijeska u medom zaslađenu medovinu. Nakon toga je otvorio još jednu ladicu svojeg stola i izvadio novu vrećicu koja je bila prazna. A onda je posegnuvši do dna ladice izvukao jednu posebnu kutiju. 

Nova vrećica bijaše začarana, ali magija nije bila veoma snažna. Moći će zadržati na sigurnom zmajev pijesak samo na kratko. A onda će početi djelovati na papir. Neće ga zapaliti, ne unutar kutije; u njoj neće biti dovoljno zraka za to. No, dimiti će se i pušiti, a to će biti dovoljno. Sasvim dovoljno. 

Flaggova su pluća vapila za zrakom, ali još je iskoristio trenutak da pogleda tu kutiju i čestita sam sebi. Ukrao ju je prije deset godina. Da ste ga u to vrijeme pitali zašto ju je uzeo, ne bi to znao baš kao ni to zašto je Thomasu pokazao tajni prolaz koji završava iza zmajeve glave - onaj nagon za nevaljalštinom kazao mu je da je uzme pa je to i učinio. Nakon tolikih godina u njegovom stolu, došlo je vrijeme da je korisno upotrijebi. 

PETER je bio izrezbaren preko poklopca kutije. 

Sasha ju je darovala svom dječaku; ostavio ju je na trenutak na stolu u predvorju kad je zbog ovog ili onog morao otrčati niz predvorje; Flagg je naišao, vidio je, i tumuo je u svoj džep. Peter je naravno bio jako ražalošćen, a kad je princ uzrujan - čak i princ kojem je tek šest godina - ljudi to primijete. Nastala je potraga, ali kutija nikad nije pronađena. 

Rabeći štipaljke Flagg je oprezno usuo zadnjih nekoliko zrnaca zmajevog pijeska iz izvornog paketića, koja su bila sasvim začaran, u paketić koji je bio tek djelomično začaran. Tad je otišao natrag do prozora u hodniku kako bio udahnuo svjež zrak. Nije ponovno udahnuo dok svježi paketić nije bio položen u starinsku drvenu kutiju, štipaljka spuštena kraj njega, poklopac polako zatvoren, a izvorni omot bačen u kanalizaciju. 

Flagg se sada žurio, ali se osjećao dovoljno siguran. Mišje spavao; kutija zatvorena; optužujući dokaz zakračunan unutra. Bilo je to jako dobro. 

Upirući mali prst lijeve ruke u miša koji je ležao ispružen na njegovom stolu, poput krznenog saga za vilenjake, Flagg je zapovjedio: “Probudi se.” 

Miševe noge su se zgrčile. Oči su mu se otvorile. Glava mu se podigla. Smiješeći se, Flagg je malim prstom mahao u krug i rekao: “Trči.” 

Miš je trčao u krugovima. 

Flagg je pomicao prst gore dolje.

“Skoči.” 

Mišje počeo skakati na zadnjim nogama kao pas na karnevalu, a oči su mu se divlje okretale. 

“Sad pij”, rekao je Flagg i pokazao malim prstom posudu sa zaslađenom medovinom. 

Vani je vjetar udarao žestoko hučeći. U udaljenom dijelu grada jedna je kuja okotila leglo dvoglavih štenaca. 

Mišje pio.

“Sad”, rekao je Flagg kad je miš popio dovoljno otrova da posluži njegovoj svrsi, “ponovno spavaj.” I mišje zaspao. 

Flagg je požurio u Peterove odaje. Kutija je bila u jednom od njegovih mnogobrojnih džepova - čarobnjaci imaju mnogo, mnogo džepova - a uspavani miš bio je u drugom. Prošao je pokraj mnogo služinčadi i čopora pijanih dvoijana koji su se smijali, ali nitko ga nije vidio. Još uvijek je bio zamućen. 

Peterove su odaje bile zaključane, ali to uopće nije bio problem za nekog s Flaggovim sposobnostima. Tri finte njegovih ruku i vrata su bila otvorena. Odaje mladog princa bile su naravno prazne, dečko je još uvijek bio sa svojom damom. Flagg o Peteru nije znao toliko koliko o Thomasu, ali je znao dovoljno - znao je na primjer gdje je Peter držao onih nekoliko dragocjenosti koje je smatrao vrijednima da budu sklonjene. Flagg je otišao ravno do ormara s knjigama pa izvadio nekoliko dosadnih udžbenika. Gurnuo je drveni rub i čuo kako je škljocnula opruga. Tada je otklizao oplatu na stranu, otkrivajući udubinu na stražnjoj strani ormara. 

Čak nije bila zaključana. U udubini je bila svilena traka za kosu koju mu je dala njegova dama, svežanj pisama koja mu je napisala, nekoliko njegovih pisama njoj, koja su bila toliko vatrena da ih se nije usudio poslati, i maleni privjesak u kojem je bila slika njegove majke. 

Flagg je otvorio izrezbarenu kutiju i vrlo pažljivo razderao jedan kut zaklopca na paketiću. Sad je izgledao kao da ga je grickao miš. Flagg je ponovno zatvorio zaklopac i kutiju stavio u udubljeno mjesto. “Tako si plakao, dragi Peteru, kad si izgubio ovu kutiju”, mrmljao je. “Mislim da ćeš još i više plakati kad bude pronađena.” Smijuljio se. 

Stavio je uspavanog miša iza kutije, zatvorio pretinac i uredno stavio knjige natrag na mjesto.

Tada je otišao i dobro odspavao. Veliko zlo je pripremljeno, a on je bio uvjeren da je sve obavio kako je to volio - iza kulisa, ni od koga opažen. 

31.

Sljedeća tri dana kralj Roland činio se zdravijim i krepkijim i odlučnijim nego ga je itko godinama vidio - bio je to dvorski trač. Posjećujući svog bolesnog i grozničavog brata u njegovim odajama, Peter je u stravi napomenuo Thomasu kako ono što je preostalo od kose njihova oca sada čini se mijenja boju, iz dječji nježne čupave bijele, kakva je bila približno posljednje četiri godine, u čelično sivu kakva je bila u Rolandovim sredovječnim godinama. 

Thomas se smiješio, ali je kroz njega projurila drugačija studen. Zatražio je Petera još jedan pokrivač, ali zapravo još jedan pokrivač nije bilo ono što je trebalo; trebalo mu je to da nije vidio ono posljednje čudno nazdravljanje, a to je naravno bilo nemoguće. 

Onda se trećeg dana poslije ručka Roland žalio na probavne smetnje. Flagg je ponudio da se pozove dvorski liječnik. Roland je odbacio taj prijedlog, rekavši da se dobro osjeća, zapravo, bolje nego se osjećao mjesecima, godinama - 

Podrignuo je. Bio je to dug i oštar zvuk. Družba s gozbe u plesnoj dvorani utihnula je s čuđenjem i strepnjom kad se kralj presavio. Muzičari u kutu prestali su svirati. Kad se Roland ispravio kroz prisutne je projurio uzdah. Kraljevi obrazi su gorjeli. Iz njegovih očiju tekle su zadimljene suze. Još je dima strujalo iz njegovih usta. 

U toj velikoj blagovaoni bilo je možda sedamdeset ljudi - grubo odjevenih, jahača" (što bi mi rekli vitezova, pretpostavljam), uglađenih dvorjana i njihovih dama, pratilaca, milosnica, lakrdijaša, muzičara, u jednom kutu mala grupa glumaca koji su kasnije trebali odigrati predstavu, sva sila slugu. No Peter je bio taj koji je otrčao k ocu, svi su vidjeli Petera koji ide k čovjeku zle kobi, a to Flagga nije nimalo ljutilo. 

Peter. Zapamtit će da je to bio Peter. 

Roland se jednom rukom uhvatio za želudac, a drugom za grudi. Iznenada je iz njegovih usta prokuljao dim u sivo-bijeloj perjanici.

Bilo je to kao da je kralj naučio začuđujuće nov način da ispriča priču o svom najvećem poduhvatu. 

No to nije bio trik, pa su vrištali kad je dim navirao ne samo iz njegovih usta, već i nozdrva, ušiju i uglova njegovih očiju. Ždrijelo mu je bilo toliko crveno da je gotovo poljubičastilo. 

“Zmaj!” kriknuo je kralj Roland i srušio se u sinovljeve ruke. “Zmaj!”

Bila je to zadnja riječ koju je ikad izgovorio. 

32.

Starac bijaše čvrst - nevjerojatno čvrst. Prije nego što je umro, isijavao je toliko topline da mu se nitko, čak ni njegovi najvjerniji sluge, nije mogao približiti na više od metra. U nekoliko su navrata izlili kantu vode na jadnog, umirućeg kralja kad su primijetili da mu se stala dimiti krevetnina. Svaki put bi se voda pretvorila u paru koja se valjala kroz spavaću sobu i van u sjedaću sobu gdje su dvoijani i jahači stajali u tupoj tišini, dame su se stisnule jedna do druge plačući i kršeći ruke. 

Tik prije ponoći, iz njegovih usta sunuo je mlaz zelenog plamena, i on bijaše mrtav. 

Flagg je svečano otišao do vrata između spavaće i dnevne sobe i objavio novost. Uslijedila je posvemašnja tišina koja se protegnula na više od minute. Prekinula ju je jedna jedina riječ koja je doprla odnekud iz okupljene gomile. Flagg nije znao tko je izgovorio tu jednu riječ, i nije ga bilo briga. Bilo mu je dovoljno što je izgovorena. I uistinu, bio bi i podmitio tog čovjeka da je izgovori, kad to ne bi značilo opasnost za njega samog. 

“Umorstvo!” rekao je taj netko. Svi su uglas udahnuli. 

Flag je dostojanstveno digao ruku do usta kako bi prikrio smiješak.  

33.

    Dvorski liječnik proširio je jednu riječ na dvije: Ubojstvo otrovom. Nije rekao Ubojstvo zmajevim pijeskom, jer je otrov, osim Flaggu, bio nepoznat u Delainu. 

Kralj je umro malo prije ponoći, a u zoru je optužba bila raširena u gradu i širila se van, prema područjima Istočnih, Zapadnih, Južnih i Sjevernih barunij a: Ubojstvo, Ubojstvo kralja, Roland Dobri mrtav od otrova. 

No, i prije toga Flagg je organizirao pretragu dvorca, od najviše točke (Istočne kule) do najniže (Tamnice za inkviziciju, u kojoj su bili kotači za mučenje, okovi i čizme za mučenje). Bilo koji dokaz o tom strašnom zločinu, rekao je, mora se istražiti i odmah prijaviti. 

Dvorac je zvonio od traženja. Pročešljavalo ga je šest stotina strašno ljutitih ljudi. Samo su dva mala područja dvorca bila izuzeta; to su bile odaje dvojice prinčeva, Petera i Thomasa. 

Thomas je toga jedva bio svjestan; njegova se groznica pogoršala do točke kad je dvorski liječnik postao duboko zabrinut. Ležao je u deliriju dok prva svjetlost zore nije pronašla put do njegovih prozora. U svojim snovima vidio je dvije čaše vina visoko podignute, čuo je svog oca kako govori opet i opet: Jesi li ga ti začinio? Imalo je začinjeni okus. 

Flagg je naredio potragu, ali do dva ujutro Peter je povratio dovoljno svog razuma da preuzme nadzor nad njom. Flagg ga je pustio. Tih nekoliko narednih sati bit će strašno važno, vrijeme u kojem sve može biti dobiveno ili izgubljeno, a Flagg je to znao. Kralj bijaše mrtav; kraljevstvo je u ovom trenu bilo bezglavo. Međutim, ne zadugo; upravo danas će Peter biti okrunjen za kralja u podnožju Igle, osim ako se zločin ne svali na momka brzo i uvjerljivo. 

U nekim drugim okolnostima, Flagg je to znao, Peter bi odmah bio osumnjičen. Ljudi su uvijek sumnjali u one koji najviše mogu dobiti, a Peter bi smrću svojeg oca dobio jako mnogo. Otrov je strašna stvar, ali otrov mu je mogao osvojiti kraljevstvo. 

No, u ovom su slučaju ljudi u kraljevstvu govorili o dječakovom gubitku, a ne dobitku. Jasno, i Thomas je izgubio oca, dodali bi nakon kraće stanke - kao da se srame pogreške koju su gotovo načinili. Međutim, Thomas bijaše mrzovoljan i namrgođen, čudan dječak koji se često svađao sa svojim ocem. S druge strane, Peterova ljubav i poštovanje prema Rolandu bijahu poznati nadaleko i naširoko. I zašto bi, pitali su se ljudi - ako bi im čudovišna zamisao uopće pala na pamet - zašto bi Peter ubio oca kad bi krunu ionako naslijedio za godinu, tri ili pet? 

No, ako se dokazi o zločinu pronađu na tajnom mjestu za koje zna samo Peter - na mjestu u prinčevoj sobi - stvari bi se brzo okrenule. Ljudi bi počeli nazirati lice ubojice ispod maske ljubavi i poštovanja. Počeli bi isticati kako se mladima jedna godina može činiti kao tri, tri godine kao devet, a pet kao dvadeset i pet. Zatim bi spomenuli kako se kralj, u zadnjim danima svojeg života, činio kao da ostavlja za sobom duga i loša vremena - i kako se činilo da opet postaje snažan i čio. Možda je, govorili bi, Peter vjerovao da mu otac ulazi u drugu mladost, dugu i punu zdravlja, da ga je primila panika te da je učinio nešto budalasto isto koliko i čudovišno. 

Flagg je znao još nešto; znao je da ljudi imaju duboko i nagonski usađeno nepovjerenje prema svim kraljevima i prinčevima, jer to su ljudi koji mogu narediti njihovo smaknuće jednim kimanjem glave, čak i za sitne zločine kao što je to ispuštanje rupčića u prisutnosti Njihovog Veličanstva. Moćne kraljeve svi vole, one manje moćne toleriraju; oni koji će postati kralj predstavljaju zastrašujuću nepoznanicu. Kad bi im se pružila prilika, možda bi zavoljeli Petera, ali Flagg je znao da će ga isto tako brzo osuditi ako im se da dovoljno dokaza. Pomislio je kako su takvi dokazi na pomolu. 

Ništa više osim jednog miša. Malenog... ali ipak dovoljno velikog na svoj način da prodrma kraljevstvo iz temelja. 

34.

U Delainu su postojale samo tri faze postojanja: djetinjstvo, polu-odraslost i odraslost. Te ‘polu-godine’ trajale su od četrnaeste do osamnaeste. 

Kad je Peter zašao u svoju polu-odraslu fazu, brižne dadilje zamijenio je Brandon, njegov sluga, i Dennis, Brandonov sin. Brandon će još godinama biti Peterov sluga, ali vjerojatno ne i zauvijek. Peter je bio veoma mlad, a Brandon se bližio pedesetoj. Kad više ne bude sposoban služiti, zamijeniti će ga Dennis. Brandonova obitelj je služila kraljevsku obitelj već gotovo osam stotina godina i s pravom su se ponosili tom činjenicom. 

Svakoga jutra bi Dennis ustajao u pet sati, odjenuo se, pripremio očevu odoru i ulaštio mu cipele. Zatim bi se krmeljavih očiju uputio u kuhinju i pojeo doručak. U petnaest minuta do šest krenuo bi od svoje kuće koja se nalazila zapadno od glavnog tornja zamka i ušao u unutarnje dvorište kroz Manja zapadna vrata. 

Točno u šest sati stigao bi do Peterovih odaja, ušao bi u njih tiho i obavio jutarnje zadatke - zapalio vatru, ispekao desetak kolačića za zajutrak i podgrijao vodu za čaj. Potom bi brzo obišao sve tri sobe i sve pospremio. To je obično bilo lako, jer Peter nije bio neuredan dječak. Na kraju bi se vratio u radnu sobu i priredio doručak. Kad bi jeo u svojim odajama Peter je to volio činiti u radnoj sobi - obično za svojim stolom uz istočne prozore, s rastvorenom povijesnom knjigom ispred sebe. 

Dennis nije volio rano ustajati, ali je zato veoma volio svoj posao, a volio je i Petera koji je uvijek bio s njim strpljiv, pa čak i onda kad bi nešto pogriješio. Jedino kad je povisio glas bilo je onda kad mu je Dennis uz lagani objed zaboravio na pladanj staviti ubrus. 

“Veoma mi je žao, Visočanstvo”, rekao je Dennis tom prilikom. “Nisam mislio 

“Pa, sljedeći put promisli!" kazao je Peter. Nije vikao, ali nije bio ni daleko od toga. Dennis više nikada nije zaboravio staviti ubrus na Peterov pladanj - a katkad bi, da bude siguran, stavio dva. 

Kad bi obavio jutarnje zadatke, Dennis bi se povukao u pozadinu, a njegov bi otac preuzeo posao. Brandon je u svakom pogledu bio savršeni sluga, s brižno svezanom kravatom, kosom čvrsto stegnutom na zatiljku, njegov kaput i hlače bili su bez mrljice, u cipelama se moglo ogledati kao u zrcalu (za taj besprijekorni sjaj bio je zaslužan Dennis). Ali navečer, skinutih cipela, kaputa obješena u ormaru, otpuštene kravate i s čašom džina u ruci, Dennisu je izgledao prirodnije. 

“Reći ću ti nešto što upamti, Denny”, znao je često reći svojem sinu kad bi bio tako opušten. “Ima možda desetak stvari na ovome svijetu koje će potrajati, ali nikako više od toga, možda čak i manje. Strastvena ljubav žene nije trajna, i trkačev dah nije duga vijeka, kao ni onaj u hvalisavca, kao ni sjenokoša u ljetno doba ili skupljanje javorovog soka u proljeće. Ali dvije stvari koje će potrajati su sljedeće, prvo je kraljevska obitelj, a drugo, njihova posluga. Ako se budeš držao svojeg mladog kraljevića sve do starosti i ako se za njega budeš pošteno brinuo, i on će se pošteno pobrinuti za tebe. Služi ti njemu pa će i on tebi, ako razumiješ što želim reći. A sad mi natoči još jednu čašu, te i sam ispij kapljicu ako želiš ali ne više od toga jer će nas tvoja majka žive oderati.” 

Bez sumnje, nekim bi sinovima ubrzo dojadilo ovakvo popovanje, ali Dennisu nije. On je bio rijetka vrsta sina, momak koji je napunio dvadesetu i još je uvijek svog oca smatrao mudrijim od sebe samog.

Jutro nakon kraljeve smrti, Dennis se nije morao natjerati da tog dana u pet sati ustane krmeljavih očiju; u tri ga je probudio njegov otac s vijestima o kraljevoj smrti. 

“Flagg je organizirao potragu”, reče njegov otac, podlivenih očiju punih nemira, “kako i treba. Ali moj gospodar će joj uskoro stati na čelo, mogu se zakleti, a ja ću mu pomoći u lovu na zločinca koji je to počinio, ako će me htjeti.” 

“I ja ću mu pomoći!“ povikao je Dennis, hvatajući ga za hlače. 

“Nipošto, nipošto”, odvratio je njegov otac s oštrinom koja je Dennisa odmah natjerala da ustukne. “Sve će ovdje biti kao i uvijek, umorstvo ili ne - starih običaja se sada treba držati više nego ikada. Moj i tvoj gospodar biti će okrunjen u podne, i to je krasno, iako je krunidba stigla u tako ružnom trenutku. No, nasilna smrt kralja je uvijek strašna, ako ga nije zadesila na bojnom polju. Stari običaji će se zadržati, u to ne sumnjaj, ali u međuvremenu bi moglo biti nevolje. Za tebe bi, Dennise, bilo najbolje da obavljaš svoj posao kao i inače.” 

Otišao je prije nego što se Dennis stigao usprotiviti. 

A kad je otkucalo pet sati, Dennis reče svojoj majci što mu je kazao otac i objasni joj da bi trebao obaviti svoje jutarnje zadatke iako je znao da Petera neće biti. Njegova se majka oduševljeno s njime složila. Umirala je od znatiželje za novostima. Kazala mu je da ide, jasno... neka ide, a onda se vrati k njoj odmah iza osam sati i ispriča joj sve što je čuo. 

I tako je Dennis pošao u Peterove odaje koje bijahu posve napuštene. Bez obzira na to odradio je sve svoje uobičajene zadatke, dovršivši ih s postavljanjem doručka u prinčevoj radnoj sobi. Sa žaljenjem je pogledao prema tanjurima i čašama, džemovima i želeima, razmišljajući o tome kako ih tog jutra zacijelo nitko neće niti taknuti. Pa ipak, obavljanje ustaljenih obveza učinilo je da se on osjećao bolje po prvi put otkako ga je otac dignuo iz kreveta, jer je sada shvatio da bile one bolje ili gore, stvari nikada više neće biti iste. Vremena su se promijenila. 

Spremao se otići kad je začuo neki zvuk. Bijaše toliko prigušen da nije mogao točno reći otkuda dopire - samo otprilike. Pogledao je prema Peterovoj polici s knjigama i srcejnu poskoči u grudima. 

Pramenovi dima izlazili su iz tijesno poslaganih knjiga.

Dennis skoči na drugu stranu sobe i stane skidati knjige s obje ruke. Spazio je da dim izlazi iz pukotina sa stražnje strane police. Također je onaj zvuk postajao sve jasniji kako je odmicao knjige. Bijaše to nekakva životinja koja je uznemireno skičala od bola. 

Dennis je grabio i skidao s police, a njegov se strah pretvarao u paniku. Ako su se ljudi tamo i tada nečega bojali bila je to vatra. 

Uskoro su mu prsti napipali tajnu oprugu. Flagg je i to predvidio

- na kraju krajeva, tajna pregrada nije bila veoma tajna - dovoljno da iznenadi dječaka, ali ne više od toga. Stražnji dio police maknuo se malo u desno, oslobodivši oblačić sivog dima. Miris koji je izašao zajedno s dimom bio je izuzetno neugodan - mješavina pečenog mesa, spaljene dlake i izgorenog papira. 

Ne razmišljajući, Dennis odgurne ploču sve do kraja. Jasno, čim je to učinio, unutra je ušlo još zraka. A ono što je do sada tinjalo, sada je počelo istinski gorjeti. 

Ovo je bio ključni trenutak, jedina stvar u koju Flagg nije bio siguran kako će se odviti već se morao zadovoljiti svojom najboljom procjenom onog što će se vjerojatno dogoditi. Svi njegovi napori u posljednjih sedamdeset i pet godina zavisili su o jednoj tankoj niti onoga što će sobarev sin učiniti, ili neće, u sljedećih pet sekundi. Međutim, Brandoni bijahu sobari od pamtivijeka pa je Flagg zaključio da se mora osloniti na njihovu dugu tradiciju besprijekornog ponašanja. 

Da se Dennis sledio od užasa vidjevši kako se vatra rasplamsava, ili da se okrenuo i otrčao po vjedro vode, svi Flaggovi brižno podmetnuti dokazi izgorjeli bi u zelenkastim plamenima. Ubojstvo Peterova oca nikada ne bi bilo svaljeno na Petera i on bi u podne bio okrunjen. 

No, Flaggova procjena bijaše točna. Umjesto da se ukočio ili odjurio po vodu, Dennis je gurnuo ruke i njima udarajući ugasio vatru. Žalosno skičanje se nastavilo i prva stvar koju je ugledao kad je rastjerao dim bio je miš koji je ležao na boku. Bio je u samrtnim mukama. Bijaše to samo miš kakvih je Dennis na svojem radnom mjestu ubio na desetke bez imalo osjećaja žaljenja. Pa ipak, na ovog se jadnička sažalio. Dogodilo mu se nešto užasno, nešto što nije mogao ni početi razumjeti i još mu se uvijek događalo. Dim se podizao iz njegovog krzna u tankim pramenovima. Kad ga je dodirnuo, povukao je ruku uz siktaj - kao da je dotaknuo rub sićušne peći, poput one u Sashinoj kući lutaka. 

Još dima lijeno je izlazilo iz gravirane drvene kutije čiji je poklopac bio malko odmaknut. Dennis malo digne poklopac. Ugledao je štipaljke, smotuljak. Brojne smeđe točke krasile su paketić koji se lagano dimio, ali se nije zapalio... baš kao ni sada. Plameni su dolazili iz Peterovih pisama koja, jasno, nisu bila nimalo začarana. Mišje bio taj koji ih je zapalio svojim zastrašujuće vrućim tjelešcem. Sada je tu bio taj tamni smotuljak koji se dimio i nešto je upozorilo Dennisa da ga ne dira. 

Bojao se. Ovdje su bile stvari koje nije razumio, stvari za koje nije bio siguran želi li ih razumjeti. Jedina stvar u koju je bio siguran bila je ta da pod hitno mora razgovarati sa svojim ocem. On će znati što treba učiniti. 

Dennis uzme kantu za pepeo i malu lopaticu kraj peći i vrati se do tajne pregrade. Uz pomoć lopatice je podigao zadimljeno mišje tijelo i ispustio ga u kantu. Još je jednom navlažio spaljene kutove pisama da bude siguran. Potom je zatvorio pregradu, vratio knjige na mjesto i napustio Peterove odaje. Uzeo je kantu za pepeo sa sobom, ali sada se nije osjećao kao Peterov vjerni sluga već kao lopov - njegov plijen bijaše jadni miš koji je uginuo prije nego što je Dennis stigao do Zapadnih dveri zamka. 

I prije nego što je stigao do svoje kuće unutar zidina smještene u udaljenom dijelu, u glavi mu se probudila strašna sumnja - on bijaše prvi u Delainu koji je osjetio tu sumnju, ali ne i zadnji. 

Pokušao je istjerati tu misao iz svoje glave, ali se ona neprestano vraćala. Kakav je to otrov, zapravo, ubio kralja Rolanda? Koja je to točno vrsta bila? 

Kad se vratio u dom Brandonovih, bio je uistinu loše raspoložen te nije želio odgovoriti niti na jedno majčino pitanje. Niti joj je htio pokazati što se nalazi u kanti. Samo joj je kazao da mora vidjeti oca čim ovaj dođe - i da je to strašno važno. Zatim je otišao u svoju sobu razmišljajući o tom otrovu. Znao je o njemu samo jednu stvar, ali i ta je bila dovoljna. Radilo se o nečem veoma vrućem. 

35

Brandon je stigao nešto prije deset sati, loše volje, izmoren i nimalo raspoložen za budalaštine. Bio je prljav i znojan, na čelu je imao tanku posjekotinu, a s kose mu je visjela paučina u dugim nitima. Nisu našli ni traga ubojici. Jedine novosti koje je donio bile su to da su pripreme za Peterovu krunidbu u punom jeku na trgu Igle, pod vodstvom Andersa Peyne, vrhovnog suca u Delainu. 

Njegova ga je žena izvijestila o Dennisovom povratku. Brandonovo se čelo smrknulo. Pošao je do vrata sinove sobe i pokucao šakom umjesto jednim prstom. “Izlazi odatle, dečko, i reci nam zašto si se vratio s kantom za pepeo iz radne sobe svojeg gospodara.” 

“Ne”, odvrati Dennis. “Ti uđi ovamo, tata - ne želim da majka vidi što ovdje imam i ne želim da čuje što ćemo si reći.” 

Brandon uleti unutra. Dennisova majka je strpljivo čekala uz štednjak, očekujući da se radi o nekoj polubudalaštini koju je dječak izmislio, nekoj loše smišljenoj šali i kako će uskoro čuti Dennisove jauke kad njezin umorni i izmučeni suprug, koji danas u podne mora početi služiti ne kraljevića već kralja, svoje bojazni i razočarenja istrese na dječakovoj stražnjici. Teško da je mogla kriviti Dennisa; svi su se jutros unutar zidina činili histerični, ljudi su pomahnitalo jurili uokolo kao da su pobjegli iz ludnice, ponavljajući stotine lažnih glasina samo da bi ih pobili i ponovili još stotinu novih. 

Međutim, iza zatvorenih vrata Dennisove sobe nisu se mogli čuti nikakvi povišeni glasovi, niti je ijedan od njih izašao van više od sat vremena. A kad su naposljetku to učinili, jedan pogled na blijedo lice njezina supruga gotovo je jadnu ženu natjerao da se onesvijesti. Dennis je žurio za petama svojeg oca kao preplašeni psić. 

Sada je Brandon nosio kantu za pepeo.

“Kamo idete?" upitala je bojažljivo.

Brandon ništa ne odgovori. Činilo se kao da Dennis nije u stanju nešto reći. Samo je okrenuo očima u njezinom smjeru, a onda pošao za ocem kroz vrata. Niti jednog od njih nije vidjela sljedećih dvadeset i četiri sata, postavši uvjerena da su obojica mrtvi - ili još gore, da pate u Inkvizicijskim tamnicama smještenim ispod zamka. 

Njezine strašne primisli nisu bile nimalo neprimjerene jer su ta dvadeset i četiri sata u Delainu bila užasna. Taj se dan možda ne bi činio tako jeziv na nekim mjestima, mjestima gdje su ustanci, pobune, uzbune i ponoćna smaknuća gotovo način života... uistinu ima takvih mjesta, mada bih volio da nije tako. No, Delain je godinama - čak stoljećima - bio mjesto gdje je vladao red, pa je njegov narod možda bio razmažen. Taj mračni dan je istinski započeo kad Petera nisu u podne okrunili, a završio kad su mu došli s vijestima da će mu biti suđeno u Dvorani Igle za ubojstvo njegova oca. Da je u Delainu postojala burza, toga bi dana propala. 

Konstrukcija na podiju gdje se trebala zbiti krunidba započela je s prvim danjim svjetlom. Anders Peyna je znao da će platforma na kojoj će sjediti suci biti od običnih dasaka, ali je isto tako znao da će biti dovoljno cvijeća i ukrasnih zastavica koje će pokriti sve nedostatke. Nije bilo upozorenja da će kralj umrijeti jer ubojstvo nije nešto što se može predvidjeti. Kad bi bilo tako, ne bi bilo ni ubojica, a svijet bi gotovo zasigurno bio mnogo ljepše mjesto. Uostalom, raskoš i detalji nisu bili cilj svega ovoga - cilj je učiniti da ljudi osjete postojanost prijestolja. Ako građani dobiju osjećaj da će i dalje sve biti u redu, unatoč strašnoj stvari koja se dogodila, Peynu nije bilo briga koliko će se djevojaka koje nose cvijeće našpranjiti na neobrađene daske. 

Međutim, u jedanaest sati je gradnja iznenada stala. Djevojkama s cvijećem su pripadnici kraljevske garde naložili da se udalje - mnoge od njih su završile u suzama. 

Tog jutra, u sedam sati, veći dio kraljevske garde počeo se oblačiti u svoje krasne crvene svečane odore i visoke sive vojničke kape. Trebali su, dakako, stati u dvostruki svečani red uz prolaz kojim je trebao proći Peter do mjesta krunidbe. A onda su, u jedanaest sati, dobili nove naredbe; neobične, uznemirujuće naredbe. Svečane odore bijahu skinute nevjerojatnom brzinom i svi su umjesto toga navukli svoje obične, smeđe borbene uniforme. Blistavi, ali nespretni svečani mačevi zamijenjeni su onim kratkim, a ubojitima koji su bili sastavni dio svakodnevne opreme. Dojmljive, ali nepraktične visoke kape ustupile su mjesto zdepastim kožnim kacigama koje su bile sastavni dio uobičajene borbene odjeće. 

Borbena odjeća - već je sam pojam bio uznemirujući. Postoji nešto što se zove obična borbena odjeća? Ne slažem se. Pa ipak, vojnika u borbenoj odjeći bilo je posvuda, ozbiljnih i opasnih lica. 

Kraljević Peter je počinio samoubojstvo! To je bila najčešća glasina koja se mogla čuti unutar zidina zamka. 

Kraljević Peter je ubijen! Odmah iza prve slijedila je ova glasina. 

Roland nije mrtav; dana je pogrešna dijagnoza, liječnik je pogubljen, ali stari kralj je poludio i nitko ne zna što učiniti. Takva je bila treća glasina. 

Bijaše ih još mnogo, neke od njih još i šašavije.

Nitko nije spavao kad se tama spustila na zbunjeni, ožalošćeni zamak. Na trgu Igle bijahu upaljene sve baklje tako da je dvorac bio obasjan svjetlima, a u svakoj kući unutar zidina i na padinama ispod nje blistale su svijeće i lampaši dok su se prestrašeni ljudi okupljali kako bi razgovarali o događajima tog dana. Svi su se slagali oko toga da su to neka vražja posla. 

Dok su se sitni jutarnji sati beskrajno razvlačili prema zori koja kao da nikada neće svanuti, nova je glasina počela istiskivati sve one stare - bila je nevjerojatna, nepojmljiva pa ipak prepričavala se sve uvjerljivije tako da su je čak i stražari na svojim položajima krenuli ispod glasa prenositi jedan drugome. Ta je svježa glasina najviše užasnula gospođu Brandon jer se sjetila - i previše dobro! - kako je blijedo bilo Dennisovo lice kad se vratio s kraljevićevom kantom za pepeo. U njoj je bilo nešto, nešto što je bilo spaljeno i grozno je smrdjelo, nešto što joj nije htio pokazati. 

Kraljević Peter je priveden zbog ubojstva svojeg oca, slijedio je nastavak te glasine. Uhićen je ... kraljević Peter je uhićen ... kraljević je ubio vlasitiog oca! 

Nedugo nakon svanuća, zbunjena je žena položila glavu na ruke i zaspala. Nakon kraćeg vremena njezini su jecaji oslabjeli i ona utone u nemiran san. 

36.

 “A sad mi reci stoje u toj kanti, i to brzo! Ne želim nekakva gluparanja, Dennise, razumiješ li me?“ bijaše prvo što je kazao Brandon kad je ušao u sinovu sobu i zatvorio za sobom vrata. 

“Pokazat ću ti, tata”, rekao je Dennis, “ali najprije mi odgovori na jedno pitanje: kakav je to bio otrov koji je ubio kralja?” 

“Nitko ne zna.”

“Kako je djelovao?”

“Pokaži mi što je u kanti, dečko. Odmah.” 

Brandon stisne veliku, snažnu šaku. Nije njome zamahnuo, samo ju je podigao. To je bilo dovoljno. “Odmah mi pokaži ili ću te odalamiti.” Brandon je, ne govoreći ništa, dugo promatrao uginulog miša. Dennis je prestrašeno promatrao kako lice njegovog oca postaje sve bljeđe, sivo, pepeljasto. Mišje oči su toliko izgorjele da od njih nije ostalo ništa više osim dva mala ugljena. Njegovo smeđe krzno postalo je crno. Dim mu se i dalje dizao iz sićušnih ušiju, a zubi vidljivi zbog posmrtnog grča bijahu čađavo crni, kao zupci na rešetki kamina. 

Brandon je načinio pokret kao da će ga dotaknuti, a onda povuče ruku. Digao je lice prema sinu i hrapavim ga glasom upitao: “Gdje si to našao?” 

Dennis je počeo mucati hrpu nerazumljivih rečenica koje nisu imale značenja. 

Brandon je neko vrijeme slušao, a onda stisnuo sina za rame. 

“Duboko udahni i saberi misli, Danny”, kazao je. “Znaš, uz tebe sam u ovome, kao i u svemu drugome. Dobro si učinio što nisi ovog jadnička pokazao svojoj majci. A sada mi reci, kako i gdje si ga našao.” Umiren i uz podršku, Dennis je uspio ocu ispričati svoju priču. Njegovo pripovijedanje bijaše nešto kraće od mojeg, ali ipak mu je trebalo nekoliko minuta. Njegov je otac sjeo na stolicu, članak jednog prsta utisnuo je u čelo zaklanjajući si oči. Nije postavljao pitanja, nije čak ni gunđao. 

Kad je Dennis završio, njegov otac promrmljao je četiri riječi sebi u bradu. Samo četiri riječi - no one su pretvorile dječakovo srce u ledenu kocku - ili mu se tako barem tada učinilo. “Baš kao i kralj.” 

Brandonove su usne drhtale od straha, iako se činilo da se pokušava osmjehnuti. 

“Misliš li da je ovo bio kralj miševa, Danny?”

“Tata... tata, ja... ja.”

“Ondje je bila kutija, rekao si.”

“Da.”

“I smotuljak.”

“Da.”

“A smotuljak je bio nagoren, ali nije izgorio.”

“Da.”

“I štipaljke.”

“Da, kakve mama koristi kad čupa dlačice iz svojeg nosa - “ “Šššš”, reče Brandon i nabije ponovno članke prstiju u čelo. “Daj da razmislim.” 

Prošlo je pet minuta. Brandon je nepomično sjedio, gotovo kao da je zaspao, ali Dennis je znao da nije tako. 

Brandon nije znao da je Peteru majka darovala ugraviranu kutiju, niti da ju je Peter izgubio dok je još bio mali; i jedna i druga stvar dogodile su se davno prije nego što je Peter postao polumuškarac i Brandon došao u njegovu službu. Znao je za tajnu pregradu; naišao je na nju još tijekom prve godine svoje službe kod Petera (ta godina nije bila ni poodmakla). Kao što rekoh, to baš i nije bila jako tajna pregrada 

- ali dovoljna da zadovolji pristupačnog dječaka kao što je bio Peter. Brandon je za nju znao, ali nakon tog prvog puta nikada više nije iza nje pogledao jer ondje nije bilo ništa osim gluposti koje dječaci veličaju kao blago - tarot špil u kojem je nedostajalo nekoliko karata, vrećica sa špekulama, sretni novčić i mala pletenica iz Peonyne grive. Ako dobar sluga išta razumije, onda je to odlika koju nazivamo diskrecija, što znači poštovanje granica u tuđim životima. Više nikada nije pogledao iza pregrade. To bi bilo nalik krađi. 

Naposljetku Dennis upita: “Idemo li onamo, oče, kako bi mogao pogledati u kutiju?” 

“Ne. Moramo poći do vrhovnog suca s ovim mišem, a ti mu moraš ispričati svoju priču baš kao što sije ispričao meni.” 

Dennis s mukom sjedne na krevet. Osjećao se kao da ga je netko upravo udario u želudac. Peyna, čovjek koji je određivao zatvorske kazne i pogubljenja! Peyna, sa svojim blijedim, odbojnim licem i visokim čelom boje voska! Peyna, koji je iza samog kralja bio najmoćniji čovjek u kraljevstvu! 

“Ne”, prošaptao je na kraju. “Tata, ne mogu... ja... ja... “ “Moraš”, rekao je otac strogo. “Ovo je grozna stvar - najgroznija za koju sam ikada čuo, ali mora je se uzeti u obzir i riješiti je. Moraš mu reći isto ono što si rekao i meni, a tada će sve biti u njegovim rukama.” Dennis se zagleda u oči svojeg oca i shvati da Brandon upravo tako misli. Ako odbije, njegov će ga otac uhvatiti za ovratnik i odvući ga k Peyni kao mačića, imao on dvadeset godina ili ne. 

“Da, tata”, rekao je sav jadan, razmišljajući o tome kako će jednostavno umrijeti od srčanog udara kad se na njemu zaustave Peynine hladne, proračunate oči. Tada se (uz sve veću paniku) sjetio da je kantu za pepeo ukrao iz prinčevih odaja. Ako ne umre od straha onog trenutka kad mu Peyna naredi da govori, vjerojatno će zbog krađe ostatak života provesti u najdubljoj tamnici ispod zamka. 

“Smiri se, Denny - barem koliko uspiješ. Jer Peyna je krut, ali pravedan čovjek. Nisi učinio ništa zbog čega bi se trebao stidjeti. Ispričaj mu kao što si i meni.” 

“U redu”, prošaptao je Dennis. “Idemo odmah?”

Brandon ustane iz stolice pa klekne. “Najprije ćemo se pomoliti. Spusti se kraj mene, sine.” 

Dennis tako i učini. 

37.

Peteru su sudili, okrivili ga za ubojstvo kralja i osudili ga na doživotni zatvor u dvije hladne sobe na vrhu Igle. Sve je to učinjeno u samo tri dana. Neće mi trebati mnogo da vam ispričam kako su se Flaggove čeljusti čvrsto stisnule oko dječaka poput okrutne klopke. 

Peyna nije odmah naredio prekid priprema za krunidbu - u stvari, mislio je da se Dennis zacijelo zabunio, i da za sve ovo mora postojati razumno objašnjenje. Pa ipak, stanje u kojem se nalazio miš bilo je toliko nalik kraljevom da se to nije moglo samo tako zanemariti, a i Brandonova obitelj je u kraljevstvu već dugo cijenjena zbog svojeg poštenja i pravičnosti. To je važno, ali postojalo je nešto od još veće važnosti: kad Peter bude okrunjen, njegova čast ne smije imati ni mrljice. 

Peyna je saslušao Dennisa, a onda je pozvao Petera. Dennis bi uistinu umro od straha pri pogledu na svojeg gospodara, ali su mu milostivo dopustili da ode u drugu sobu zajedno sa svojim ocem. Peyna je ozbiljno objasnio Peteru da je protiv njega iznesena optužba... optužba da je sam Peter sudjelovao u Rolandovom ubojstvu. Anders Peyna nije bio čovjek koji ublažava svoje riječi, ma koliko god one mogle boljeti. 

Peter je bio zapanjen... zabezeknut. Morate se prisjetiti da se još uvijek pokušavao pomiriti s činjenicom da je njegov voljeni otac mrtav, ubijen uz pomoć okrutnog otrova koji ga je iznutra živog spalio. Ne smijete zaboraviti da je cijele noći vodio potragu, da nije uopće spavao i da je fizički bio iscrpljen. Ponajviše, morate se sjetiti da je imao samo šesnaest godina iako je imao široka ramena i visinu odraslog muškarca. Ove zapanjujuće vijesti su ga, povrh svega, natjerale da učini veoma prirodnu stvar, ali to je bilo upravo ono što je svakako trebao izbjeći pod Peyninim hladnim i procjenjivačkim pogledom: briznuo je u plač. 

Daje Peter srčano zanijekao optužbu, ili da je zbog takve sulude ideje svoj šok, umor i tugu izrazio smijehom, sve bi se možda tada i ondje završilo. Siguran sam da takva mogućnost nikada Flaggu nije pala na pamet, ali jedna od njegovih nekoliko slabosti bijaše sklonost prosudbe drugih prema onom što je ležalo u njegovom vlastitom crnom i mračnom srcu. Flagg je svakoga gledao sa sumnjom, te je vjerovao da svi imaju skrivene razloge za sve što čine. 

Njegov je um bio veoma složen, poput sobe s ogledalima u kojima su se odražavale dvostruko veće slike. 

Tijek Peyninih misli nije bio vitičast već veoma izravan. Bilo muje jako teško - gotovo nemoguće - povjerovati da je Peter mogao otrovati svojeg oca. Da je pobjesnio ili se glasno nasmijao, stvari bi vjerojatno završile i bez istrage kutije na kojoj je navodno bilo ugravirano njegovo ime, ili smotuljka i štipaljki koje su navodno bile unutra. Suze su, međutim, izgledale jako loše. Suze su djelovale kao izraz krivnje koju je nosio dječak dovoljno odrastao da počini ubojstvo, ali nedovoljno odrastao da sakrije stoje učinio. 

Peyna je odlučio da mora istraživati dalje. Nije mu se to sviđalo, jer je to značilo da mora povesti stražu, a to je pak značilo da će neka riječ, neki šapat ovih trenutnih sumnji procuriti i okaljati prve tjedne Peterove vladavine. 

Tada je pomislio da bi i to mogao izbjeći. Uzet će polovicu garde, i ništa više. Četvoricu može ostaviti da čuvaju vrata. Kad ova ludost prođe, sve će ih premjestiti u najudaljeniji kraj kraljevstva. Brandona i njegovog sina će također morati nekamo odaslati, pomisli Peyna, što će biti šteta ali jezici imaju sklonost širenju glasina, naročito kad ih razveže piće, a starčeva sklonost džinu bijaše dobro poznata. 

Stoga je Peyna naredio da se radovi na podiju za krunidbu privremeno obustave. Bio je uvjeren da će se ti radovi moći nastaviti za manje od pola sata, iako će se radnici znojiti i kleti što se moraju žuriti zbog izgubljenog vremena. 

38.

Kao što znate, kutija, smotuljak i štipaljke bijahu ondje. Peter se zakleo majčinim imenom da ne posjeduje takvu graviranu kutiju; njegovo žestoko poricanje sada je djelovalo veoma budalasto. Peyna je oprezno digao spaljeni smotuljak pomoću štipaljki, zavirio unutra i ugledao tri zrnca zelenog pijeska. Bili su toliko maleni da ih se jedva moglo vidjeti, ali je Peyna bio svjestan onoga što se dogodilo moćnom kralju i sirotom mišu pa je vratio paketić u kutiju i zatvorio poklopac. Naredio je da dvojica od četvorice stražara uđu iz hodnika, shvaćajući nevoljko da situacija polako postaje sve ozbiljnija. 

Kutija je pažljivo stavljena na Peterov stol, a iz nje su se podizali tanki pramičci dima. Jednog stražara su poslali po čovjeka koji je u kraljevstvu znao najviše o otrovima. 

Taj je čovjek, jasno, bio Flagg. 

39.

“Nemam ništa s time, Anderse”, kazao je Peter. Malo se pribrao, iako mu je lice i dalje bilo blijedo i napeto, oči tako tamno plave kakve stari vrhovni sudac nikada nije vidio. 

“Kutija, znači, jest tvoja?” 

“Da.”

“Zašto si porekao da imaš takvu kutiju?” 

“Zaboravio sam na nju. Nisam tu kutiju vidio vjerojatno jedanaest godina ili više. Darovala mi ju je moja majka.”

“Što se s njom dogodilo?” 

Više me ne oslovljava s ‘moj gospodaru ’ ili s ‘vaše visočanstvo pomisli Peter uz drhtaj. Ne obraća mi se s poštovanjem. Može li se uistinu ovo događati, pitam se? Otac da je otrovan? Thomas da je jako bolestan? Peyna stoji ovdje i čini sve kako bi me optužio za ubojstvo? A moja kutija - otkud se ona stvorila, i tko ju je stavio u tajni pretinac iza knjiga? 

“Izgubio sam je”, polako je odgovorio Peter. “Anderse, ne vjeruješ valjda da sam uistinu ubio svojeg oca?”

Nisam... ali sada se pitam, pomisli Anders Peyna.

“Silno sam ga volio”, kazao je Peter.

40.

Uvijek sam to mislio... ali sad se pitam i u vezi toga, pomisli Anders Peyna.

Flagg je uletio unutra i, ni ne pogledavši u Peyninom smjeru, započne odmah salijetati omamljenog, ustrašenog i izbezumljenog kraljevića pitanjima u vezi istrage. Jesu li otkriveni bilo kakvi tragovi otrova ili trovača? Je li razotkrivena kakva naznaka urote? Njegovo je mišljenje da se možda radi o pojedincu, gotovo sigurno poremećena uma. Čitavo je jutro proveo pred svojim kristalom, reče Flagg, međutim ovaj je tvrdoglavo ostajao zamračen. No, nije ga briga, može on više od pukog bacanja kostiju i virenja u kristal. Žudio je za akcijom, a ne čarima. Štogod kraljević želi da učini za njega, koji god mračan kut hoće da za njega istraži... 

“Nismo te pozvali da slušamo blebetanje poput onoga od tvog papagaja čije obje glave govore istovremeno”, reče hladno Peyna. Nije volio Flagga. Što se njega ticalo, u trenutku Rolandove smrti čarobnjak je bio degradiran na mjesto dvorske ništarije. Možda će im znati reći što su one mrvice opako zelene boje u smotuljku, ali tu je svršavala njegova korisnost. 

Kad bude okrunjen, Peter neće imati posla sovom lasicom, pomisli Peyna. Tada se zaustavio i misli mu iskoče iz kolosijeka jer su šanse da Peter bude okrunjen postajale sve manje i manje. 

“Ne”, reče Flagg. “I pretpostavio sam da niste.” Pogledao je u Petera i kazao: “Zašto sam pozvan, moj kralju?” 

“Ne zovi ga tako! “ eksplodirao je Peyna, duboko uznemiren protiv svoje volje. Flagg uoči taj šok na Peyninom licu, pa odglumi zbunjenost iako je savršeno razumio što to znači i bijaše zadovoljan. Crv sumnje je utirao svoj put prema središtu ledenog srca vrhovnog suca. Dobro. 

Peter okrene svoje blijedo lice od njih obojice i pogleda prema gradu, još jednom pokušavajući ovladati svojim osjećajima. Prsti su mu bilo čvrsto isprepleteni. Članci mu bijahu bijeli. Trenutno je djelovao starije od svojih šesnaest godina. 

“Vidiš li kutiju na stolu?" upita Peyna. 

“Da, vrhovni suče”, odvrati Flagg svojim najukočenijim i najsvečanijim glasom. 

“Unutra je smotuljak koji kao da polako sagorijeva. U smotuljku je nešto što izgleda kao zrnca pijeska. Htio bih da ih proučiš i vidiš možeš li nam reći što je to. Veoma snažno ti savjetujem da ih ne dodiruješ. Vjerujem da je tvar u tom smotuljku izazvala smrt kralja Rolanda.” 

Flagg si dopusti da djeluje zabrinuto. A istini za volju, osjećao se veoma dobro. Kad god bi glumio neku ulogu, tako se osjećao. Volio je glumiti. 

Podigao je smotuljak koristeći se štipaljkama. Pozorno ga je osmotrio. Pogled mu se smrkne. 

“Želim komad opsidijana”, kazao je. “Želim ga istog trena.”

“Imam jedan u svojem stolu”, rekao je tupo Peter pa ga izvadi. Nije bio onako velik kao onaj kojim se bio poslužio Flagg, a onda ga se riješio, ali bio je debeo. Pružio ga je jednom od stražara, a ovaj ga je dao Flaggu. Čarobnjak ga podigne prema svjetlu, malko se mršteći... ali u njegovom srcu maleni je čovječuljak uzbuđeno skakao gore-dolje, vrtio se ukrug i prekobacivao se. Opsidijan je bio veoma sličan njegovom, ali jedna stranica bijaše'odlomljena i skrhana. Ah, bogovi se mu se smiješili! Doista, doista su mu se smiješili! 

“Ispao mi je prije godinu ili dvije”, reče Peter, uočivši Flaggovu znatiželju. Nije bio svjestan - kao što je to bio Peyna, bar na trenutak 

- kako je dodao još jedan red opeka na zid koji je gradio oko sebe. “Polovica koju držiš pala je na sag koji je ublažio pad. Druga je polovica pala na kamen i rasprsnula se u komadiće. Opsidijan je veoma tvrd, ali veoma krhak.” 

“Uistinu, moj gospodaru?" ozbiljno će Flagg. “Nikad nisam vidio ovakav kamen, iako sam, dakako, čuo za njega.” 

Položio je opsidijan na Peterov stol, namjestio smotuljak iznad njega i isuo na njega tri zrnca pijeska. Za tren su se iz kamena počeli uzdizati pramičci dima. Svi prisutni su mogli vidjeti kako svako zrnce polako tone u rupicu koju je činilo u najtvrđem kamenu na svijetu. Stražari su na taj prizor s nelagodom počeli mrmljali. 

“Tišina! “ zagrmio je Peyna okrenuvši se prema njima. Stražari su ustuknuli obješenih lica i blijedi od straha. Ovo im je sve više i više djelovalo kao neka vradžbina.

“Vjerujem da znam kakva su ovo zrnca, i kako da potvrdim svoju zamisao”, reče Flagg kratko. “No, ako sam u pravu, pokus se mora obaviti što je prije moguće.” 

“Zašto?“ htio je znati Peyna.

“Vjerujem da su ova zrnca zmajev pijesak”, odvrati Flagg. “Nekoć sam imao malu količinu, ali je nažalost nestala prije no što sam je uspio pobliže proučiti. Možda je bila i ukradena.” 

Flaggu nije promaklo kako je na to Peynin pogled okrznuo Petera. “Odonda sam se svako toliko znao zabrinuti u vezi toga”, nastavio je, “jer ta tvar slovi kao jedna od najsmrtonosnijih na svijetu. Nisam imao priliku testirati njezina svojstva te sam sumnjao, ali već sada vidim da se većina njih ovdje već pokazala.” 

Flagg pokaže na opsidijan. Rupice u kojima su ležala tri zrnca sada bijahu duboka već gotovo dva i pol centimetra - iz svake se uzdizao dim kao iz male logorske vatre. Flagg je pretpostavljao da je svako zrnce nagrizlo polovicu debljine kamena. 

“Ova tri zrnca pijeska brzo rade put kroz najtvrđi kamen koji poznajemo”, kazao je. “Zmajev pijesak je na glasu da može prodrijeti kroz bilo što kruto - bilo što. Usto proizvodi zastrašujuću toplinu. Ti! Stražaru!” 

On pokaže na jednog od stražara. Ovaj zakorači naprijed, nimalo sretan što su njega izabrali. 

“Dotakni površinu kamena”, reče Flagg, a kad je ovaj ispružio pokusnu ruku prema kamenu, dodao je oštro: “Samo sa strane! Ni blizu s rukom kraj tih rupica!” 

Stražar dotakne kamen pa je uz siktaj brzo povuče. Stavio je prste u usta, ali ne prije nego je Peyna na njima ugledao mjehuriće. 

“Čuo sam da opsidijan veoma sporo provodi toplinu”, reče Flagg, “ali ovaj je vruć kao ploča na štednjaku... sve od tri zrnca pijeska koji bi stali na vrh vašeg malog prsta, i još bi ostalo slobodnog prostora! Dotaknite kralj evićev stol, gospodine vrhovni suče!” 

Peyna to i učini. Ostao je uznemiren i začuđen vrelinom pod svojom rukom. Uskoro će se tvrdo drvo početi paliti i ugljeniti. 

“Stoga moramo hitro djelovati”, reče Flagg. “Uskoro će se sam stol zapaliti. Ako udahnemo dim - pretpostavljajući da su priče koje sam čuo istinite - svi ćemo umrijeti unutar nekoliko dana. Ali, da bismo bili sigurni, još jedan pokus 

Čuvši ovo, stražari su postali uznemireniji no ikada. 

“U redu”, reče Peyna. “Kakav je to pokus? Budi brz, čovječe!” Sada je prezirao Flagga više no ikada, iako je nekada osjećao kako ga ne treba podcjenjivati, sada je to osjećao dvostruko. Prije pet minuta je bio spreman otpustiti čovjeka kao dvorsku ništariju. A sad se činilo kao da njihovi životi - i Peynini dokazi protiv Petera - ovise o njemu. 

“Predlažem da se napuni kanta s vodom”, reče Flagg, govoreći brže no ikad. Tamne oči su mu sjale. 

Stražari i Peyna zurili su u one male crne rupe u opsidijanu, u tanašne trake pare mračnom opčinjenošću ptičica koje je hipnotiziralo čitavo leglo pitona. Koliko su duboko u kamenu? Koliko blizu drva? Nije bilo moguće reći. Čak je i Peter promatrao, iako umorna mješavina tuge i zbunjenosti nije napuštala njegovo lice. 

“Voda iz kraljevićeve pumpe!“ poviče Flagg jednom od stražara. “Želimo je u kanti, ili u dubokom loncu ili tavi. Odmah! Odmah!” 

Stražar pogleda prema Peyni.

“Učini tako”, reče Peyna, trudeći se da ne djeluje prestrašeno - ali bio je prestrašen, i Flagg je to znao. 

Stražar pođe. Za nekoliko trenutaka začuli su vodu koja se pumpa u kantu koju je našao u sobarevom ormaru. 

Flagg je opet govorio.

“Predlažem da zamočim prste u kantu i kapnem kap vode u jednu od ovih rupica”, reče on. “Pažljivo ćemo gledati, gospodine vrhovni suče. Moramo vidjeti hoće li voda koja uđe u rupicu poprimiti zelenu boju. To je siguran znak.” 

“A onda?“ napeto će Peyna. 

Stražar se vratio. Flagg uzme kantu i stavi je na stol.

“Zatim ću pažljivo kapnuti vodu u druge dvije rupice”, reče Flagg. Govorio je smireno, ali njegovi obično blijedi obrazi bijahu oplahnuti rumenilom. “Voda neće zaustaviti zmajev pijesak, priča se, ali će ga usporiti.” Ovo je zvučalo mnogo gore nego što je bilo, no Flagg ih je želio ustrašiti. 

“Zašto ga jednostavno ne polijemo vodom?“ izlanuo se jedan stražar.

Peyna mu podari zastrašujući pogled, no Flagg smireno odgovori na pitanje dok je zamakao mali prst u kantu. 

“Zar bi htio da isperem ta tri zrna pijeska iz rupica, koje su načinili u kamenu, na momčev stol?“ upitao je gotovo veselo. “Mogli bismo tebe, gospodine, ostaviti ovdje da ugasiš vatru kad voda usahne!” 

Stražar je ušutio.

Flagg iz kante izvuče prst s kojeg je kapala voda. 

“Voda je već topla”, kazao je Peyni, “samo od toga što se nalazi na stolu.” 

Pažljivo primakne svoj prst s kojeg je visjela jedna jedina kap vode i stavi ga iznad jedne rupice.

“Gledajte pozomo!“ oštro će Flagg, a Peteru u tom trenutku zazvuči poput jeftinog pokućara koji se sprema izvesti neki čudovišno varljivi trik. Međutim, Peyna se nagne bliže. Stražari su ispružili vratove. Ta jedna jedina kap vode koja je visjela s Flaggova prsta na trenutak je uhvatila savršeni minijaturni odraz Peterove sobe. Visjela je... izdužena... i upala u rupicu. 

Začuo se uzavreli kssss, nalik zvuku kad se mast baci na vruću tavu. Sićušni gejzir pare uzdigao se iz rupe... ali prije toga, Peyna jasno uoči zelenu boju poput mačjih očiju. U tom je času Peterova sudbina bila zapečaćena. 

“Tako mi bogova, zmajev pijesak!" promuklo šapne Flagg. “Za boga miloga, nikako nemojte udahnuti tu paru!” 

Hrabrost Andersa Peyne bijaše nepokolebiva kao i njegov ugled, ali sada se bojao. Njemu se taj osamljeni pramičak zelenog dima učinio nezamislivo zlim. 

“Ugasite ostala dva”, kazao je promuklo. “Odmah!”

“Kazao sam vam”, reče Flagg, smireno opet zamačući mali prst i zureći u opsidijan. “Ne može ih se ugasiti - no, postoji jedan način, kazuju priče, ali samo jedan. Neće vam se svidjeti. Pa ipak, tako ih možemo zadržati, a onda ih se riješiti. Barem tako mislim.” 

Oprezno ubaci po jednu kap u svaku od preostale dvije rupice. Svaki put se pojavio tamno zeleni bljesak i oblačić pare. 

“Mislim da smo neko vrijeme sigurni”, reče Flagg. Jedan je stražar glasno odahnuo. “Donesite mi rukavice... ili presavijenu tkaninu... bilo što čime bih mogao dići ovaj kamen. Vruć je kao sam vrag, a ove kapi vode isparit će za čas.” 

Dvije podstavljene rukavice brzo su donesene iz sobarevog ormara. Flagg ih upotrijebi kako bi primio opsidijan. Podigao gaje, oprezno kako bi ga zadržao u vodoravnom položaju, a onda ga ubacio u kantu. Kad je opsidijan potonuo na dno, svi su jasno mogli vidjeti da je voda odmah poprimila svijetlozelenu boju. 

“Sada”, reče Flagg razgovorljivo, “je sve u redu. Jedan od ovih stražara mora odnijeti kantu izvan dvorca, sve do velike pumpe kraj velikog drevnog stabla u sredini zidina. Moraju izvući veliku količinu vode u korito, te staviti kantu u to korito. Zatim ga moraju odnijeti nasred jezera Johanna i potopiti ga na njezinoj sredini. Zmajev pijesak će zagrijavati jezero možda još tisuću godina, ali ja kažem neka oni koji će živjeti u to doba brinu o tome - ako itko bude živio.” 

Peyna na tren zastane, grizući se za usnicu u nedoumici, a onda reče: “Ti, ti i ti. Učinite kako je rekao.” 

Kanta bijaše odnesena. Stražari su je nosili kao da nose bombu. Flaggu je to bilo smiješno jer je, većim dijelom, sve ovo bila čarobnjačka izmišljotina, baš kao što je to Peter u jednom času bio posumnjao. Pojedinačne kapljice vode koje je ispustio u rupe nisu bile dovoljne da zaustave nagrizajuće svojstvo pijeska - barem ne zadugo - ali je znao da će ih voda u kanti dobrano namočiti. Čak bi i manje tekućine poslužilo i za više pijeska... recimo, u peharu za vino. Ali neka vjeruju u što žele; s vremenom će se s još većom žestinom okrenuti protiv Petera. 

Kad su stražari otišli, Peyna se okrene k Flaggu. “Kazao si kako postoji samo jedan način da se neutralizira zmajev pijesak.” 

“Da - priče govore ako se unese u živo biće, ono će goijeti u agoniji sve dok ne umre... a kad sve završi - umiranje - umrijet će i moć zmajevog pijeska. Namjeravao sam to iskušati, ali prije no što sam uspio, moj je uzorak nestao.” 

Peynaje zurio u njega, blijed oko usana. “Ana kakvom si to živom biću imao namjeru isprobati tu prokletu tvar, čarobnjače?” 

Flagg pogleda Peynu s umiljatom nevinošću. “Pa na mišu, naravno, moj gospodaru vrhovni suče.” 

41.

U tri sata tog popodneva, na Kraljevskom sudu Delaina, u podnožju Igle, zbio se neobičan susret - u golemoj sobi koja je tijekom godina postala znana samo kao “Peynina sudnica”. 

Susret - ne sviđa mi se ta riječ. Previše je blaga i beznačajna da bi opisala značajnu odluku koja je donesena tog poslijepodneva. Ne mogu to nazvati saslušanje ili suđenje, jer okupljanje nije imalo nikakvo zakonodavno značenje, ali bijaše veoma važno, i mislim da ćete se s time složiti. 

Dvorana bijaše dovoljno velika da prihvati pet stotina ljudi, no tog popodneva ih bijaše samo sedam. Šest ih se skutrilo zajedno, kao da ih je prostor predviđen za toliko mnoštvo činio nervoznima. Simboli kraljevstva - jednorog koji rogom nabada zmaja - visjeli su najednom kružnom, kamenom zidu, pa se Peter u nekoliko navrata uhvati kako mu tome bježi pogled. Osim njega ondje bijaše Peyna, Flagg (jasno, Flagg je bio taj koji je sjedio odmaknut od ostalih) i četiri kraljevska odvjetnika. Sveukupno ih je bilo deset, ali ostala šestorica nalazila su se na raznim saslušanjima diljem Delaina. Peyna je odlučio da ih ne može čekati. Znao je da mora djelovati brzo i odlučno, ili će kraljevstvo prokrvariti. Znao je to, pa ga je ispunjavalo gorčinom što će mu biti potrebna pomoć ovog hladnokrvnog, mladog ubojice kako bi spriječio veliko krvoproliće. 

Daje Peter ubojica bijaše nešto što je Anders Peyna upravo odlučio u svojem srcu. Presudna nije bila ni kutija, ni zeleni pijesak, pa čak ni spaljeni miš koji ga je ponukao na takvu odluku. Bile su to Peterove suze. Peter sada, za svaku pohvalu, nije djelovao niti kriv niti slab. Bio je blijed, ali smiren, sasvim je vladao sobom. 

Peyna pročisti grlo. Zvuk se sumorno odbio od zastrašujućih kamenih zidova sudnice. Stavio je ruku na čelo i nije bio baš iznenađen kad je na njemu otkrio sloj hladnog znoja. Saslušao je svjedočenja na stotinama velikih i važnih slučajeva; odaslao je više ljudi pod krvnikovu sjekiru nego što se želio prisjetiti. Međutim, nikada nije mislio da će morati prisustvovati „susretu” kao što je ovaj, ili suđenju kraljeviću za ubojstvo svog kraljevskog oca... a takvo suđenje će zacijelo uslijediti ako danas popodne sve pođe onako kako se nadao. Pravično je, pomisli on, da se znojim i pravično je da taj znoj bude hladan. 

Samo sastanak. Ništa zakonodavno; ništa službeno; ništa vezano uz kraljevstvo. Ali nitko od njih - niti Peyna, ni Flagg ni kraljevski odvjetnici ni sam Peter nisu se zavaravali u vezi ovog sastanka. Moć je bila ovdje. Onaj spaljeni miš pokrenuo je lavinu događaja. A njezina putanja će ovdje ili skrenuti s puta, kao što se veliku rijeku može preusmjeriti blizu izvora dok je još potočić ili joj se može dopustiti da juri naprijed, skupljajući snagu sve do trenutka kad na zemlji više ne postoji dovoljno snage koja bi je skrenula ili stala pred nju. 

Samo sastanak, pomisli Anders Peyna i obriše još znoja s čela. 

42.

Flagg je pratio razvoj događaja živahna pogleda. Kao i Peyna, znao je da će ovdje biti sve odlučeno i osjećao se punim samopouzdanja. 

Peterova glava bijaše uzdignuta, pogled čvrst. Susreo se naizmjence s očima svih članova ove neslužbene porote. 

Kameni zidovi mrštili su se na svu sedmoricu. Klupe u gledalištu bijahu prazne, no Peyni se činilo kao da osjeća težinu fantomskih pogleda, pogleda koji su tražili da pravda bude istjerana u ovom užasnom slučaju. 

“Moj gospodaru”, reče na posljetku Peyna, “sunce vas je učinilo kraljem prije tri sata.” 

Peter pogleda Peynu, iznenađeno, ali šutke. 

“Da”, reče Peyna, kao da Peter jest progovorio. Kraljevski odvjetnici su kimali glavama djelujući strašno ozbiljno. “Nije bilo krunidbe, ali to je samo javno događanje. I koliko god bilo svečano, to je ipak spektakl bez važnosti. Bog, zakon i sunce čine kralja, a ne krunidba. U ovom trenu vi ste kralj, zakonski sposoban naređivati meni, svima nama, čitavom kraljevstvu. Što nas stavlja u golemu nedoumicu. Razumijete li to?” 

“Da”, ozbiljno će Peter. “Mislite da je vaš kralj ubojica.” 

Peyna je ostao malo iznenađen ovakvom otvorenošću, ali nije zbog toga bio jako nesretan. Peter je oduvijek bio otvoren dječak; šteta što je njegova površinska otvorenost skrivala takvu duboku proračunatost, ali važno je bilo to što će takva otvorenost koja je vjerojatno bila rezultat dječakove glupave hrabrosti, samo ubrzati stvari. 

“Ono u što mi vjerujemo, moj gospodaru, nije važno. Krivnja ili nevinost je nešto što će utvrditi sud - oduvijek su me tako učili, a tako i od srca iskreno vjerujem. Međutim, postoji jedna iznimka. Kraljevi su iznad zakona. Razumijete li to?” 

“Da.”

“Ali-”, Peyna digne svoj prst. “Ali ovaj zločin bijaše počinjen prije nego ste postali kraljem. Koliko ja znam, ovakva strašna situacija nikada nije bila postavljena pred sud zemlje Delain. Mogućnosti su užasne. Bezvlađe, kaos, građanski rat. Kako bismo izbjegli sve te stvari, moj gospodaru, morate nam pomoći.” 

Peter ga ozbiljno pogleda. “Pomoći ću vam ako mogu”, kazao je. I ja mislim - molim se za to - da pristaneš na ono što ću predložiti, pomisli Peyna. Bio je svjestan svježeg znoja koji mu je izbio na čelo, no ovog ga puta nije obrisao. Peter bijaše samo dječak, ali bistar dječak - mogao bi to shvatiti kao znak slabosti. Reći ćeš da pristaješ za dobrobit kraljevstva, no dječak koji je imao takvu čudovišnu, izopačenu hrabrost da ubije vlastitog oca je, također, nadam se i dječak koji si ne može pomoći vjerovanju kako će se iz svega izvući. Vjeruješ kako ćemo ti mi pomoći da se ovo zataška, ali, moj Bože, kako se varaš. 

Flagg, koji je gotovo mogao pročitati te misli, digne ruku do usta kako bi prikrio osmjeh. Peyna ga je mrzio, ali mu je ni ne znajući postao pomagač broj jedan. 

“Želim da se odreknete krune”, kazao je Peyna.

Peter se zagleda u njega ozbiljno iznenađen. “Da se odreknem prijestolja?" upitao je. “Ne .. ne znam, moj gospodine vrhovni suče. Trebao bih razmisliti prije nego li vam odgovorim s da ili ne. S pokušajem da mu se pomogne to bi moglo naštetiti kraljevstvu - kao što liječnik može ubiti bolesnika ako mu da preveliku dozu lijeka.” Momak je pametan, Flagg i Peyna pomisle istovremeno. 

“Krivo ste me razumjeli. Ne tražim da se odreknete prijestolja. Samo da ne stavljate krunu dok se ovo ne riješi. Ako se uspostavi da ste nevini za očevo ubojstvo - “ 

“Kao što ću i biti”, rekao je Peter. “Daje moj otac vladao sve dok nisam postao star i bez zuba, bio bih savršeno sretan. Jedino što sam htio bilo je služiti mu, podržavati ga i voljeti ga, baš kao što sam i činio.” “Pa ipak, vaš otac jest mrtav, a vi ste optuženi s obzirom na okolnosti.” 

Peter potvrdno kimne.

“Ako se pokaže da ste nevini, preuzeti ćete krunu. Ako se ispostavi da ste krivi - “ 

Na to su kraljevski odvjetnici postali uznemireni, ali Peyna nije ustuknuo.

“Ako se ustvrdi vaša krivnja, bit ćete odvedeni u vrh Igle gdje ćete provesti ostatak života. Nitko od kraljevske krvi ne može biti smaknut; taj zakon je star tisuće godina.” 

“A Thomas bi postao kralj?" zamišljeno upita Peter. Flagg se lagano ukoči. 

“Da.”

Peter se namršti, duboko zamišljen. Izgledao je strašno umorno, ali ne i zbunjeno ili prestrašeno, i Flagg osjeti blago naviranje straha. 

“A što ako odbijem?”

“Ako odbijete, postat ćete kralj usprkos strašnim optužbama na koje ne biste odgovorili. Mnogi vaši podanici - većina njih, s obzirom na dokaze - će vjerovati kako njima vlada mladić koji je ubio vlastitog oca ne bi li se domogao krune. Mislim da bi tada došlo do pobune i građanskog rata, te da bi se to desilo veoma brzo. 

Što se mene tiče, ja bih dao ostavku i povukao se na zapad. Prestar sam da počinjem ispočetka, ali ipak bih pokušao. Moj život je zakon, i ne bih mogao služiti kralju koji kod ovakve stvari nije kleknuo pred zakonom.” 

U prostoriji je nastala tišina, tišina koja se činila veoma dugom. Peter je sjedio pognute glave poduprijevši se dlanovima ispod očiju. Svi su gledali i čekali. Sad je čak i Flagg osjetio tanak sloj znoja na svom čelu. 

Naposljetku Peter digne glavu i makne ruke s očiju. 

“U redu”, kazao je. “Evo moje kraljevske odluke. Neću staviti krunu dok ne budem odriješen krivnje za očevu smrt. Ti ćeš, Peyna, služiti kao kancelar za vrijeme dok Delain nema okrunjenu glavu. Želim da suđenje bude što prije - ako je moguće, već sutra. Ja ću se povinovati odluci suda. 

Ali nećete mi suditi vi.” 

Svi su zbunjeno trepnuli i sjeli uspravnije začuvši suhi prizvuk autoriteta u njegovom glasu, ali Yosef ne bi bio iznenađen; on je taj ton čuo u dječakovom glasu već i ranije, kad je Peter bio samo dječarac. 

“Netko od ove četvorice će to učiniti”, nastavio je Peter. “Neću da mi sudi čovjek koji će vladati umjesto mene... čovjek koji, sudeći prema njegovom izgledu i ponašanju, u svojem srcu već osjeća da sam počinio taj strašan zločin.” 

Peyna osjeti kako se zarumenio.

“Jedan od ove četvorice”, ponovio se Peter, okrenuvši se kraljevskim odvjetnicima. “Neka se u pehar stave tri crna ijedan bijeli kamen. Onaj koji izvuče bijeli kamen, predsjedat će mojem suđenju. Slažete li se?” 

“Da, moj gospodaru”, sporo se složio Peyna, mrzeći rumenilo koji mu ni sada nije htjelo napustiti obraze. 

Iznova je Flagg morao dignuti ruku do usta kako bi sakrio osmjeh. I to je, mali moj na propast osuđeni gospodaru, jedina zapovijed koju ćeš ikada izdati kao kralj Delaina, pomislio je. 

43.

Sastanak koji je počeo u tri sata završio je za petnaest minuta. Senati i parlamenti mogu razglabati danima i mjesecima prije nego odluče o jednoj jedinoj stvari - često ništa ne bude ni odlučeno unatoč tolikoj priči - ali kad se događaju krupne stvari, one se obično dogode brzo. A tri sata kasnije, dok se spuštao mrak, nešto se dogodilo što je natjeralo Petera da shvati kako će, koliko god se to činilo suludim, biti osuđen za ovaj užasni zločin. 

Tihi stražari bez smješka odveli su ga natrag do njegovih odaja. Peyna reče da će mu donositi jelo. Večeru mu je poslužio krupni kraljevski stražar s neobrijanim licem. Držao je poslužavnik. Na njemu je bila čaša mlijeka i velika zdjela guste juhe koja se pušila. Peter ustane kad je stražar ušao. Posegnuo je za poslužavnikom. 

“Ne još, moj gospodaru”, reče stražar, poruga u njegovom glasu bijaše očigledna. “Mislim da vam je potrebno malo začina.” Na to pljune u zdjelu. A onda mu cereći se, pokazavši pritom rijetke zube više nalik loše održavanoj ogradi, pruži pladanj. “Evo.” 

Peter se ni ne pomakne kako bi ga uzeo. Bio je sasvim zaprepašten.

“Zašto si to učinio? Zašto si pljunuo u moju juhu?” 

“Zavređuje li dijete koje ubije svojeg oca išta bolje, moj gospodaru?” 

“Ne. Ali ono kojem još nije ni bilo suđeno, da”, reče Peter. “Odnesi ovo i donesi mi novo jelo. Vrati se za petnaest minuta jer ćeš u suprotnom spavati u tamnici ispod Flaggovih odaja.” 

Stražarev ružno prezimi cerek nakratko nestane da bi se opet vratio. “Mislim da neću”, reče. Nagnuo je pladanj, najprije samo malo pa više i još više. Čaša i zdjela razbiše se o kameni pod. Gusta juha pljusnula je u krugovima. 

“Poliži je”, reče stražar. “Poliži je kao pas, što i jesi.” 

Okrene se kako bi otišao. Peter odjednom bijesno skoči naprijed i pljusne čovjeka. Zvuk udarca odjeknuo je sobom kao pucanj iz pištolja. 

Uz urlik krupni stražar izvuče svoj kratki mač. 

Smiješeći se neveselo Peter digne bradu i ponudi mu svoj vrat. “Hajde”, reče. “Čovjek koji može drugome pljunuti u juhu je vjerojatno od vrste koja bi možda presjekla vrat nekog nenaoružanog. Hajde. Svinje, vjerujem, također provode božju volju, a moja sramota i moja tuga su golemi. Ako Bog želi da poživim, tada i budem, a ako želi da umrem pa je poslao ovakvu svinju kao što si ti da me ubije onda tako mora biti.” 

Ljutnja stražara istopi se u zbunjenost. Trenutak kasnije spremio je mač. 

“Neću uprljati svoj mač”, reče, no riječi mu bijahu samo mumljanje, a nije mogao susresti Peterov pogled. 

“Donesi mi svježu hranu i piće”, tiho će Peter. “Ne znam s kime si razgovarao, stražaru, i nije me briga. Ne znam zašto si tako željan osuditi me za ubojstvo mojeg oca kad još nije saslušano niti jedno svjedočenje, ali ni za to me nije briga. No, donijet ćeš mi svježe meso i piće s ubrusom uz to, i to ćeš napraviti prije nego što sat otkuca pola sedam ili ću pozvati Peynu, a ti ćeš noćas spavati ispod Flaggovih odaja. Moja krivnja nije dokazana, još uvijek zapovijedam Peyni pa ti se kunem da je istina sve što sam ti kazao.” 

Tijekom govora stražar je postajao sve bljeđi i bljeđi jer je uvidio da Peter govori istinu. Međutim, nije to bio jedini razlog njegovom bljedilu. Kad su mu drugovi rekli da je kraljević uhvaćen u zločinu on im je povjerovao - htio im je vjerovati - ali sada se zamislio. Peter nije izgledao, niti je govorio kao čovjek koji je kriv. 

“Da, moj gospodaru”, kazao je.

Vojnik izađe. Nekoliko trenutaka kasnije vrata je otvorio kapetan stražara i pogledao unutra. 

“Učinilo mi se da čujem nekakvu graju”, rekao je. Pogled mu se spustio na razbijeno staklo i keramiku. “Je li ovdje bilo kakvih nevolja?” “Nikakvih”, mimo će Peter. “Ispao mi je pladanj. Stražar mi je otišao po drugi obrok.” 

Kapetan kimne i izađe. 

Peter je sljedećih deset minuta sjedio duboko zamišljen na svojem krevetu. 

Začulo se kratko kucanje na vratima. “Uđi”, reče Peter. 

Bradati, bezubi stražar uđe s novim pladnjem. “Gospodaru, htio bih se ispričati”, rekao je nelagodno ukočen. “U čitavom svojem životu se nisam tako ponio i ne znam što me obuzelo. Tako mi života, ne znam. Ja -” 

Peter odmahne rukom. Osjećao se veoma umornim. “Misle li i drugi kao ti? Ostali stražari?” 

“Moj gospodaru”, reče stražar oprezno spuštajući pladanj na Peterov stol, “nisam siguran osjećam li ja isto što i ranije.” 

“No, misle li ostali da sam kriv?”

Nastala je duga stanka, a onda vojnik kimne.

“Postoji li neki razlog koji najviše spominju protiv mene?” “Govore o mišu koji je izgorio... kažu da ste plakali kad vas je Peyna suočio... “ 

Peter ozbiljno kimne. Da. Plač je bio ozbiljna pogreška, ali nije si mogao pomoći... sad je kako je. 

“Ali ponajviše svi spominju to da ste uhvaćeni, da ste htjeli postati kralj i da je sigurno tako.” 

“Da sam želio postati kralj i da je sigurno tako”, kao jeka će Peter. “Da, moj gospodaru”, stražar je stajao gledajući snuždeno u Petera. “Hvala ti. Molim te, sada idi.” 

“Moj gospodaru, ispričavam se - “ 

“Tvoja isprika je prihvaćena. Molim te idi. Moram razmisliti.” Izgledajući kao da želi da se nikada nije ni rodio, stražar zakorači kroz vrata pa ih za sobom i zatvori. 

Peter raširi ubrus preko koljena, ali nije jeo. Glad koju je prije možda i osjećao sada je nestala. Cupkao je ubrus razmišljajući o svojoj majci. Bilo mu je drago - veoma drago - što više nije živa da vidi ovo, ovo što ga je snašlo. Čitav svoj život bio je sretan dječak, blagoslovljen dječak, dječak kojem se kao što se katkad činilo nije moglo ništa loše desiti. Sada se pak činilo kao da je sva nesreća koja je trebala biti raspoređena tijekom godina njegova života došla na naplatu odjednom, i to s nadodanih šesnaest godina kamata. 

Ali ponajviše svi spominju to da ste uhvaćeni, da ste htjeli postati kralj i da je sigurno tako. 

Na jedan određeni načinje razumio. Željeli su dobrog kralja kojeg bi mogli voljeti. Ali isto tako su željeli znati da su za dlaku bili spašeni od toga da imaju lošeg kralja. Htjeli su tamu i tajne; željeli su svoju strašnu priču o iskvarenoj kraljevskoj obitelji. Sam Bog zna zašto. Da ste htjeli postati kralj i da je sigurno tako. 

Peyna u to vjeruje, pomisli Peter, i taj je stražar vjerovao; svi će vjerovati. Ovo nije noćna mora. Optužen sam za ubojstvo vlastitog oca, pa ni sve moje dobro ponašanje i moja više nego očita Ijubav prema njemu neće me riješiti optužbe. A dio njih hoće vjerovati da sam to učinio. 

Peter pažljivo složi ubrus i stavi ga preko nove zdjele s juhom. Nije mogao jesti.

44.

Bilo je suđenje koje je bilo pravo čudo, postoje i zapisi ako ih želite pročitati. Ali evo biti cijele stvari: Peter, Rolandov sin, bio je doveden pred vrhovnog suca Delaina zbog spaljenog miša; sudilo mu se na sastanku sedmorice koji ne čine sud; osudio ga je stražar koji je donio presudu pljunuvši mu u zdjelu s juhom. To je priča, a katkad priče govore više od zapisa, kao i mnogo brže. 

45.

Kad je Ulrich Wicks, koji je izvukao bijeli kamen i zauzeo Peynino mjesto na klupi, pročitao osudu suda, gledatelji - od kojih su se mnogi godinama zaklinjali kako će u dugoj povijesti Delaina Peter biti jedan od najboljih kraljeva - su divljački pljeskali. Stali su na noge i nasrnuli naprijed i da ih nije zadržao red stražara s isukanim mačevima, možda bi izmijenili presudu doživotne tamnice i izgona u vrh Igle te umjesto toga linčovali mladog kraljevića. Dok su ga odvodili, pljuvačka je padala kao kiša i Peter je njome bio dobrano prekriven. Usprkos tome, koračao je uzdignute glave. 

Od velike sudske dvorane vodila su vrata nalijevo prema uskom hodniku. Taj se hodnik protezao možda četrdeset koraka, a onda su započinjale stube. Zavijale su prema gore i gore, okolo naokolo, sve do vrha Igle gdje su čekale dvije sobe u kojima će odsada pa nadalje živjeti Peter sve do svoje smrti. Doći ćemo do Petera na vrhu u njegovim sobama kad dođe vrijeme; njegova priča, kao što ćete vidjeti, još nije gotova. Ali mi se nećemo uspinjati s njim jer je taj uspon bio prožet sramom, ostavljao je svoju krunu koja mu po pravu pripada na dnu i stupao, uspravnih ramena i dignute glave prema svojem mjestu zatočenika kraljevstva na vrhu - ne bi bilo lijepo slijediti ga, kao ni nikog drugog, na takvom putu. 

Usredotočimo se umjesto toga neko vrijeme na Thomasa i pogledajmo što se dogodilo kad je došao k sebi i shvatio da je kralj Delaina. 

46.

“Ne”, šapne Thomas glasom koji je bio pun užasa.

Oči su mu postale ogromne na njegovom blijedom licu. Usne su mu drhtale. Flagg mu je upravo kazao kako je kralj Delaina, ali Thomas nije izgledao kao dječak kojem ste obznanili da je kralj; izgledao je kao dječak kojem ste rekli da će ga ujutro streljati. “Ne”, rekao je opet. “Ne želim biti kralj.” 

I to je bila istina. Čitav svoj život bio je gorko ljubomoran na Petera, ali nikada nije bio ljubomoran na to što će Peter naslijediti prijestolje. To je bila odgovornost kakvu Thomas nije priželjkivao ni u najluđim snovima. A sada su se noćne more ostvarivale jedna za drugom. Činilo se da nije dovoljno to što se probudio i saznao da mu je brat zatočen u Igli zbog umorstva njihovog oca, kralja. Sada je ovdje bio Flagg sa zastrašujućim novostima da je umjesto Petera on kralj. 

“Ne, ne želim biti kralj, neću biti kralj. Ja... odbijam! POSVE ODBIJAM!” 

“Ne možeš odbiti, Thomase”, žustro će Flagg. Odlučio je da će to biti najbolji način s Thomasom: prijateljski, ali žustro. Thomasu je sada Flagg bio potrebniji nego ikada itko u cijelom životu. Flagg je to znao, ali isto tako je znao da je Thomasu u potpunosti izložen na milost i nemilost. Neko vrijeme će biti divlji i prestrašen, sposoban učiniti bilo što, pa se morao pobrinuti da čvrsto ovlada dječakom još sada na početku. 

Trebaš me, Tommy, ali veoma bih pogriješio kad bih ti to rekao. Ne, ti to moraš reći meni. Ne smije biti sumnje tko je glavni. Ni sada, ni nikada. 

“Ne mogu odbiti?“ prošaptao je Thomas. Na Flaggove grozne riječi bio se podbočio laktovima. Sada je slabašno opet klonuo u krevet. “Ne mogu? Opet se osjećam slabo. Mislim da mi se vraća vrućica. Zovi liječnika. Možda mi treba ispustiti krv. Ja - “ 

“Dobro ti je”, reče Flagg ustajući. “Dao sam ti dobre lijekove, tvoja vrućica je nestala i sve što ti treba da bi do kraja ozdravio je malo svježeg zraka. Ali ako ti je potreban liječnik da ti kaže to isto, Tommy (Flagg dopusti da mu se u glas uvuče blaga nota prijekora), onda samo moraš zazvoniti.” 

Flagg pokaže na zvono i malko se nasmiješi. Nije to bio baš blag osmjeh.

“Razumijem tvoju potrebu da se sakriješ u krevetu, ali ne bih ti bio prijatelj kad ti ne bih rekao da je svaki bijeg u krevet ili pokušaj da ostaneš bolestan, lažni bijeg.” 

“Lažni?”

“Savjetujem ti da ustaneš i počneš raditi na tome da vratiš svoju snagu. Za tri ćeš dana biti okrunjen uz kraljevsku svečanost i ceremoniju. To što će te do podija, gdje će stajati Peyna s krunom i žezlom, odnijeti u krevetu biti će ponižavajući način da započneš kraljevsku vladavinu, ali ako dođe do toga, uvjeravam te da će oni to sprovesti. Kraljevstva bez krune su nestabilna. Peyna te ima namjeru okruniti što je brže moguće.” 

Thomas je ležao na svojim jastucima pokušavajući sažvakati te informacije. Bio je prestrašen kao zečić. 

Flagg s kreveta zgrabi svoj ogrtač obrubljen crvenim ovratnikom, prebaci ga preko ramena i zakvači zlatni lanac oko vrata. Zatim iz kuta uzme štap sa srebrnim vrhom. Mahne njim, stavi ga ispred struka pa se nakloni u Thomasovom smjeru. Ogrtač... šešir... štap... te su stvari prestrašile Thomasa. Dolazilo je grozno doba kad će mu Flagg biti potrebniji no ikada prije, a Flagg je izgledao odjeven za... za... Izgleda odjeven za putovanje. 

Njegova panika od maločas bijaše samo blijeda usporedba s hladnim rukama straha koje su sada stisnule Thomasovo srce. 

“A sada, dragi Tommy, želim ti mnogo zdravlja u tvojem životu, veselja koliko ti u srce stane, dugu, uspješnu vladavinu... i zbogom!” Krenuo je prema vratima s mišlju da se dječak uistinu sasvim ukočio od panike, te da će on, Flagg, morati smisliti neku drugu strategiju kojom će se vratiti do uzglavlja male budale kad je Thomas uspio protisnuti jednu jedinu riječ: “Čekaj!” 

Flagg se okrene, s izrazom blage zabrinutosti na licu. “Moj gospodaru kralju?” 

“Kamo... kamo ideš?”

“Ama... “ Flagg je djelovao iznenađeno, kao da mu uopće nije palo na pamet do sada da bi Thomas uopće za to mario. “Za početak u Anduu. Znate, oni su sjajni moreplovci, a iza Mora sutrašnjice su mnoge zemlje koje još nisam vidio. Katkad kapetani uzmu sa sobom čarobnjaka da im nosi sreću, da stvori vjetar ako brod stane ili da predviđa vrijeme. Ako nitko neće čarobnjaka - e pa, nisam više mlad kao što sam bio kad sam ovamo stigao, ali još uvijek znam potezati konop i razapeti jedra.” Smiješeći se Flagg pokaže kako se to radi ne ispuštajući štap. 

Thomas je opet bio na laktovima. “Ne!“ gotovo je kriknuo. “Ne!” 

“Moj gospodaru kralju-”

“Ne zovi me tako!”

Flagg mu priđe, dopustivši da mu lice ispuni izraz dublje zabrinutosti. “Onda, Tommy. Dobri, stari Tommy. Što nije u redu?” 

“Što nije u redu? Što nije u redu? Kako možeš biti tako glupi Moj otac je otrovan, Peter je zbog tog zločina u Igli, ja moram biti kralj, ti me namjeravaš ostaviti i želiš znati što nije u reduT Thomas istisne divlji, kreštavi smijeh. 

“Ali sve tako mora biti, Tommy”, reče blago Flagg. 

“Ne mogu biti kralj”, reče Thomas. Zgrabio je Flaggovu ruku i njegovi nokti utonu duboko u neobičnu čarobnjakovu kožu. “Peter je trebao biti kralj, Peter je oduvijek bio onaj pametniji, a ja gluplji, ja jesam glup, ja ne mogu biti kralj!” 

“Bog stvara kraljeve”, reče Flagg. Bog... i katkad čarobnjaci, pomislio je nasmijavši se u sebi. 

“Tebe je učinio kraljem, i pazi što ti kažem, Tommy, bit ćeš kralj. Ili ćeš biti kralj ili ćeš završiti pod zemljom.” 

“Onda neka bude zemlja! Sam ću se ubiti.” 

“Ništa slično nećeš učiniti.” 

“Bolje da se ubijem nego da se još tisuću godina svi smiju kraljeviću koji je umro od straha.” 

“Bit ćeš ti kralj, Tommy. Ne boj se. No, ja moram poći. Dani su hladni, a noći još hladnije. Želim se odmaknuti od grada prije nego se spusti mrak.” 

“Ne, ostani!" Thomas se divlje uhvati Flaggu za ogrtač. “Ako već moram biti kralj, tad ostani i savjetuj me, kao što si savjetovao mojeg oca! Nemoj ići! Ionako ne znam zašto bi želio otići! Ovdje si oduvijek!” Ah, konačno, pomisli Flagg. Ovako je dobro- ustvari PREDOBRO. “Teško mi je otići”, ozbiljno će Flagg. “Veoma teško. Volim Delain. A volim i tebe, Tommy.” 

“Onda ostani!”

“Ne razumiješ moju situaciju. Anders Peyna je veoma moćan čovjek - iznimno moćan čovjek. A on me ne voli. Vjerojatno bi bilo fer reći da me najvjerojatnije mrzi.” 

“Zašto?”

Djelomično jer zna koliko dugo - koliko jako dugo sam ovdje. Još više, jer mislim da osjeća što namjeravam s Delainom. 

“Teško je reći, Tommy. Pretpostavljam da to ime veze s time što je on veoma moćan čovjek, a takvi ljudi obično preziru one koji su moćni koliko i oni sami. Ljude koji su kraljevi najbliži savjetnici, na primjer.” “Kao što si ti bio najbliži savjetnik mojeg oca?” 

“Da.” Uzeo je Thomasovu ruku i na trenutak je stisnuo. Potom ju je ispustio i sa žaljenjem uzdahnuo. “Kraljevi savjetnici su veoma nalik jelenima u kraljevom osobnom parku. Ti jeleni su maženi, paženi i hranjeni rukom. I savjetnici i jeleni žive ugodnim životima, ali sam odveć često vidio kako pitomi jelen iz parka završi na kraljevskom stolu kad u kraljevskoj smočnici ponestane mesa za jelenji odrezak ili gulaš od divljači. Kad umre kralj koji je do tada vladao, stari savjetnici obično nestaju.” 

Thomas je izgledao istovremeno ljutito i uznemireno. “Zar ti je Peyna prijetio?”

“Ne... bio je jako dobar”, reče Flagg. “Veoma strpljiv. Međutim, pročitao sam mu u očima pa znam da njegovo strpljenje neće vječno trajati. Njegove mi oči govore da bi klima u Anduu bila pogodnija za moje zdravlje.” Ustao je uz još jedan zamah ogrtačem. “Stoga... iako mi je mrsko otići... “ 

“Čekaj!“ zavapi opet Thomas i na njegovom zgrčenom, blijedom licu Flagg otkrije da će sve njegove ambicije biti ostvarene. “Ako si bio zaštićen dok je moj otac bio kralj, jer si bio njegov savjetnik, ne bi li kao moj savjetnik bio zaštićen i sada kad sam ja kralj?” 

Činilo se kao da je Flagg ozbiljno i duboko zamišljen. “Da... valjda. .. ako veoma jasno... zaista veoma jasno daš Peyni do znanja da bi svaki potez učinjen protiv mene bio protiv kraljevske volje. Veoma protiv kraljevske volje.” 

“Oh, budem!“ reče gorljivo Thomas. “Budem! Onda, hoćeš li ostati? Molim te? Ako odeš, zbilja ću se ubiti! Ne znam ništa o tome kako biti kralj, i zaista ću to učiniti!” 

Flagg je i dalje stajao spuštene glave, njegovo lice skriveno u dubokoj sjeni, naizgled ozbiljno zamišljeno. U stvari se smiješio. 

No, kad je dignuo glavu lice mu bijaše svečano. 

“Gotovo čitav svoj život služio sam kraljevstvu Delain”, reče, “pa pretpostavljam ako mi zapovjediš da ostanem... ostanem i služim ti kako najbolje umijem... “ 

“Zapovijedam ti!“ uzvikne Thomas drhtavim, grozničavim glasom. 

Flagg se spusti na jedno koljeno. “Moj gospodaru!" reče on. 

Jecajući od olakšanja Thomas se baci Flaggu u zagrljaj. Flagg ga uhvati i stisne. 

“Ne plači, mali moj gospodaru kralju”, šapnuo je. “Sve će biti dobro. Da, sve će biti dobro za tebe, mene i kraljevstvo.” Osmjeh mu se rastegne otkrivajući veoma bijele i veoma snažne zube. 

47.

Thomas nije mogao sklopiti ni oka noć prije nego što će biti okrunjen na trgu Igle, a u ranojutamjim satima tog zastrašujućeg dana uhvatio ga je užasni napadaj povraćanja i proljeva uzrokovan živcima - imao je tremu. To je ujedno zvučalo blesavo i komično, ali u tome nije bilo ničeg ni blesavog ni komičnog. Thomas je još uvijek bio samo mali dječak, a ono što je osjećao u noći, kad smo svi najusamljeniji, bijaše tako iznimno snažan napadaj straha da bi ga se lako mogao opisati kao smrtni strah. Pozvonio je slugi i naredio mu da dovede Flagga. Sluga, uzbunjen Thomasovim bljedilom i miris'om bljuvotine u sobi, trčao je cijelim putem i jedva je dočekao da ga puste unutra prije nego je uletio kod Flagga rekavši mu kako je mladi kraljević uistinu teško bolestan, da možda čak i umire. 

Flagg, koji je znao u čemu je nevolja, kazao je slugi da se vrati i kaže svojem gospodaru da će uskoro doći, te da se ničega ne boji. Stigao je za dvadeset minuta. 

“Ne mogu ja to”, jaukao je Thomas. Povraćao je u svojem krevetu i sve su plahte smrdjele. “Ne mogu biti kralj, ne mogu, molim te, moraš to zaustaviti, kako ću ja to kad bih se mogao ispovraćati pred Peynom i svima njima, ispovraćati ili... ili... “ 

“Bit ćeš dobro”, reče Flagg smireno. Smiješao je napitak koji će smiriti Thomasov želudac i privremeno zacementirati njegova crijeva. “Popij ovo.” 

Thomas popije.

“Umrijet ću”, reče, spuštajući čašu sa strane. “Neću se ni morati ubiti. Moje srce će ionako puknuti od straha. Moj otac je kazao da zečevi u zamkama katkad od toga umiru, čak i kad nisu jako ozlijeđeni. A ja sam upravo to. Zec u zamci koji umire od straha.” 

Djelomično si u pravu, dragi Tommy, pomisli Flagg. Ne umireš od straha kao što misliš, ali si uistinu zec u zamci. 

“Mislim da ćeš promijeniti mišljenje”, reče Flagg. Miješao je drugi napitak. Bio je mutno ružičaste boje - umirujuće boje. 

“Što je to?”

“Nešto što će ti smiriti živce i od čega ćeš moći spavati.” 

Thomas popije. Flagg je sjedio uz njegovo uzglavlje. Thomas je uskoro čvrsto spavao - tako čvrsto da bi sluga, kad bi ga vidio u ovom trenutku, povjerovao da su se njegove bojazni obistinile i da je Thomas mrtav. 

Flagg uzme ruku uspavanog dječaka u svoju i potapša je s osjećajem sličnim ljubavi. Na svoj način i jest volio Thomasa, ali Sasha bi prepoznala kakva je Flaggova ljubav: ljubav gospodara prema svojem psu ljubimcu. 

Toliko je nalik svojem ocu, pomisli Flagg, a starac to nije znao. Oh, Tommy, krasno ćemo se zabavljati ti i ja, i prije nego završim ovim će kraljevstvom teći kraljevska krv. Otići ću, ali ne daleko, barem ne u početku. Vratit ću se prerušen na dovoljno dugo da vidim tvoju napuhanu glavu nabijenu na kolac... i da svojim bodežom rasporim grudi tvojeg brata i iščupam mu srce iz prsa, pojedem ga sirovog baš kao što je njegov otac pojeo srce svojeg ljubljenog zmaja. 

Smiješeći se, Flagg napusti prostoriju. 

48.

Krunidba je prošla bez ikakvih nevolja ili komplikacija. Thomasove sluge (on nije imao sobara jer je bio previše mlad, ali uskoro će i to biti ispravljeno) su ga odjenule za tu priliku u finu opravu od crnog baršuna izvezenu draguljima (sve je to moje, začuđeno je mislio Thomas - s pohlepom koja se u njemu rađala - sada je sve to moje) i visoke crne čizme od najfinije jareće kože. Kad se Flagg pojavio točno u jedanaest i trideset i rekao: “Vrijeme je, moj gospodaru kralju.” Thomas je bio mnogo manje živčan nego što je očekivao. Umirujuće sredstvo koje mu je čarobnjak dao večer ranije još je uvijek djelovalo. 

“Onda uzmi moju ruku.“ U godinama koje su slijedile, dvorjani su se veoma navikli na tu pozu - Flagg je izgledao kao da podupire dječaka kralja kao da je on starac, a ne zdravi dječarac. 

Izašli su zajedno na jasnu zimsku sunčevu svjetlost. 

Klicanje tako glasno da je zvučalo kao val koji se razbija o dugu, nenastanjenu pješčanu obalu Istočne barunije pozdravio je njihov dolazak. Thomas se osvrnuo, iznenađen tim zvukom i njegova prva misao bijaše: Gdje je Peter? Ovo je zasigurno radi Petera! Onda se sjetio da je Peter u Igli, te shvatio da je klicanje upućeno njemu. Osjetio je kako se u njemu rađa zadovoljstvo... i moranfvam reći da zadovoljstvo nije osjetio samo zato jer je znao da je klicanje upućeno njemu. Znao je da Peter, zaključan u sobama svoje usamljene kule, također mora čuti klicanje. 

I što sad ima veze da si uvijek bio bolji u učenju? pomisli Thomas osjetivši zlobnu sreću koja ga je štrecnula isto koliko i ugrijala. Kakve sada ima veze? Ti si zaključan u Igli, a ja... ja ću biti kralj! I kakve sada veze ima što si mu svake večeri donosio vino i - 

Međutim, ta zadnja misao uzrokovala je pojavu neobičnog, masnog znoja na njegovom čelu, pa je on zanemari. 

Klicanje se nastavljalo opet i opet, dok su on i Flagg koračali najprije prema trgu Igle, a onda ispod luka načinjenog od podignutih ceremonijalnih mačeva Kraljevske straže još jednom odjevene u svoje krasne crvene, svečane odore i visoke vojničke kape. Thomas je počeo istinski uživati. Dignuo je ruku za pozdrav, a klicanje njegovih podanika postade gromoglasno. Muškarci su bacali šešire u zrak. Žene su plakale od radosti. Povici: Kralj! Kralj! Gledajte kralja! Thomas Donositelj Svjetla! Živio kralj!, začuli su se glasno. Thomas, koji bijaše samo dječak, pomislio je da su upućeni njemu. Flagg koji vjerojatno nikada nije ni bio dječak, znao je bolje. Povici su se čuli jer je doba nesigurnosti ostalo u prošlosti. Pozdravljali su činjenicu da će se sve nastaviti kao i ranije, da se trgovine mogu otvoriti, da stražari mrkih pogleda i uskih kožnih šešira neće više morati noću čuvati stražu oko dvorca, da se svi mogu napiti nakon svečane ceremonije i da neće morati brinuti o buđenju uz zvuke ponoćne pobune. Ništa više od toga i ništa manje. Thomas je mogao biti bilo tko, baš bilo tko. On bijaše samo figura. 

Ali Flagg je shvatio da Thomas to nije shvaćao. 

Ako ništa drugo, dok ne bude prekasno.

Sama ceremonija bijaše kratka. Predvodio ju je Anders Peyna koji je izgledao dvadeset godina starije nego li tjedan dana ranije. Thomas je odgovarao sa: Hoću, budem i zaklinjem se na svim točnim mjestima, baš kako ga je Flagg podučio. Na kraju svečanosti, koja se odvijala u takvoj dostojanstvenoj tišini da su čak i oni na udaljenim krajevima gomile mogli jasno čuti, kruna bijaše postavljena na Thomasovu glavu. Opet se začulo klicanje, glasnije nego ikada, a Thomas digne glavu - gore, gore, uz glatku zaobljenu stijenu Igle, do samoga vrha gdje se nalazio jedan jedini prozor. Nije mogao vidjeti gleda li Peter prema dolje, ali se tome nadao. Nadao se da gleda dolje i grize usnice od frustracije sve dok mu krv ne poteče niz bradu, kao što je to često Thomas bio činio sa svojim usnicama - grizao ih je sve dok na njima nije ostala mreža tankih bijelih ožiljaka. 

Čuješ li ovo, Petere? kriknuo je u sebi. Kliču MENI! Kliču MENI! Konačno kliču MENI! 

49.

Prve noći nakon što je okrunjen za kralja, Thomas Donositelj Svjetla naglo se probudio zureći u krevetu, lica ukočenog i užasnutog, rukama sakrivši usta kao da će prigušiti vrisak. Upravo je imao strašnu noćnu moru, goru čak i od one koju je proživio onog strašnog poslijepodneva u Istočnoj kuli. 

Ovaj san bijaše i neka vrsta proživljavanja stvarnosti. Iznova se nalazio u tajnom prolazu, špijunirajući svojeg oca. One noći kad je njegov otac bio onako pijan i ljutit, koračajući amo-tamo po sobi i urlikao izazove glavama na zidovima. 

Zašto buljiš u mene? Kričao je njegov otac u tom snu. Ubio me i pretpostavljam da to nisi mogao spriječiti, ali kako možeš dopustiti da zbog toga utamniče tvojeg brata? Odgovori mi, proklet bio! Učinio sam najbolje što sam mogao, a pogledaj me! Pogledaj me! 

Njegov je otac počeo gorjeti. Lice mu postane tamno crveno kao dobro održavana vatra. Dim mu izbije na oči, nos i usta. Presavio se u agoniji i Thomas spazi da kosa njegovog'oca gori. Tada se probudio. 

Vino! Pomislio je sad s užasom. Flagg mu je te večeri donio čašu vina! Svi su znali da mu Peter donosi vino svake večeri, i zbog toga svi misle da je Peter otrovao vino! Ali i Flagg mu je te večeri donio vino, što nikada ranije nije činio! I otrov je došao od Flagga! Kazao je da mu je bio ukraden već prije nekoliko godina, ali... 

Nije si smio dopustiti da razmišlja o takvim stvarima. Nije mogao. Jer ako bude o njima razmišljao -

“On bi me ubio”, užasnuto šapne Thomas.

Mogao bih otići Peyni. Peyna ga ne voli. 

Da, to bi mogao učiniti. Međutim, u tom trenutku vratiše se svi osjećaji nesklonosti i ljubomore koje je gajio prema Peteru. Ako progovori, Petera će pustiti iz Igle i on će zauzeti njegovo mjesto na prijestolju. Thomas bi opet postao nitko i ništa, samo glupavi kraljević koji je jedan dan bio kralj. 

Bio mu je potreban samo jedan dan da otkrije kako mu se sviđa biti kralj - moglo bi mu se veoma sviđati, pogotovo ako će mu Flagg pomagati. Uostalom, ništa nije znao, zar ne? Imao je jedino zamisli. A njegove su zamisli uvijek bile pogrešne. 

Ubio me i pretpostavljam da to nisi mogao spriječiti, ali kako možeš dopustiti da zbog toga utamniče tvojeg brata? 

Nije važno, pomisli Thomas, sigurno nije tako, mora da nije tako, ali čak i da jest, neka mu je. Okrenuo se na bok, odlučan da nastavi spavati. I nakon dugo vremena san mu se spustio na oči. 

U godinama koje su uslijedile, ta mu se noćna mora javljala s vremena na vrijeme - njegov otac optuživao je svojeg skrivenog sina koji je špijunirao, a onda bi se zadimljen presavio zapaljene kose. Tijekom tih godina, Thomas je otkrio dvije stvari: grižnju savjesti i to da tajne poput ubojstva nikad ne miruju; ali spoznaja toga bila je nešto s čime se dalo živjeti. 

50.

Da ste njega pitali, Flagg bi uz posprdan smiješak kazao da Thomas ne bi mogao sačuvati tajnu ni pred mentalno zaostalom osobom, a možda čak ni pred takvom. Rekao bi da nikako ne zna skrivati tajnu pred čovjekom koji ga je stavio na prijestolje. No, ljudi poput Flagga puni su ponosa i samopouzdanja pa iako mnogo vide katkad su neobično slijepi. Flagg nikad nije ni pretpostavio da je Thomas te noći bio iza Devetogodišnjaka i da ga je vidio kako Rolandu da je čašu otrovanog vina. 

Bijaše to tajna koju je Thomas čuvao. 

51.

Iznad svečane proslave krunidbe, u vrhu Igle, stajao je Peter uz maleni prozor i gledao dolje. Kao što se Thomas bio nadao, sve je čuo i vidio, od prvih klicanja kad se Thomas pojavio obješen o Flaggovu ruku, pa do samoga kraja kad je nestao u palaču, također na Flaggovoj ruci. 

Stajao je uz prozor gotovo tri sata nakon što je svečanost završila, promatrajući gomilu. Nevoljko se razilazila i kretala kućama. Mnogo toga je valjalo raspraviti i toliko toga se prisjetiti. Ovaj prvi je morao reći Onome drugome gdje se točno nalazio kad je čuo da je stari kralj mrtav, a onda su obojica to morali ispričati Onom trećem. Žene su se zadnji put dobrano isplakale zbog Rolanda i glasno komentirale kako je lijepo izgledao Thomas i kako je djelovao smireno. Djeca su se naganjala praveći se da su oni kraljevi, kotrljali su obruče, padali guleći koljena, vrištali i smijali se te iznova jurili jedni druge. Muškarci su pljeskali jedni druge po leđima i govorili kako pretpostavljaju da će odsada sve biti dobro - ovo je bio strašan tjedan, ali sada će sve biti dobro. Pa ipak, sve je prožimala neka tamna nit nesigurnosti, kao da su shvaćali da nije baš sve u redu, kako stvari koje su pošle po zlu kad je stari kralj umro još uvijek nisu ispravljene. 

Peter to, jasno, nije mogao vidjeti sa svojeg visokog i usamljenog mjesta u Igli, ali nešto je osjećao. Da, nešto. 

U tri sata, tri sata ranije, otvorile su se krčme navodno u čast krunidbe novoga kralja, ali većinom ipak radi toga što je valjalo nastaviti s poslom. Ljudi su željeli piti i slaviti. Do sedam navečer većina gradske populacije teturala je ulicama, pijući u zdravlje Thomasa Donositelja Svjetla (ili su se međusobno svađali). Bijaše gotovo mrak kad su se sudionici slavlja konačno počeli razilaziti. 

Peter se makne od prozora, ode do stolca u svojoj „sjedećoj sobi“ (to je ime bilo okrutna šala) i naprosto sjedne s rukama sklopljenima u krilu. Sjedio je i promatrao kako se soba mrači. Pristigla mu je večera, masno meso, razvodnjeno pivo i suhi kruh tako slan da bi mu nagrizao usta kad bi ga pokušao jesti. No, Peter nije jeo ni meso ni kruh, niti je popio pivo. 

Oko devet sati, kad je na ulicama opet nastala graja (ovaj puta je gomila bila mnogo bučnije raspoložena ... gotovo buntovnički), Peter ode u svoju drugu zatočeničku sobu, skine se do potkošulje, opere se vodom iz lavora, klekne uz krevet i stane moliti. Potom se zavukao u krevet. Imao je samo jednu deku iako je u malenoj spavaonici bilo veoma hladno. Peter je navuče do prsa, stavi ruke ispod glave i zagleda se u tamu. 

Izvana i odozdo dopirala je vriska, poklici i smijeh. Tu i tamo mogli su se čuti zvuci praskalica, a jednom je, negdje blizu ponoći, odjeknula eksplozija baruta kad je jedan pijani vojnik opalio u prazno (sljedećeg dana nesretnog su vojnika poslali u najudaljeniji dio istočnog kraljevstva 

Delaina zbog njegovog pijanog pozdrava novome kralju - barut bijaše veoma rijedak u Delainu, te su ga ljubomorno čuvali). 

Negdje iza jedan ujutro, Peter je konačno sklopio oči i usnuo. 

Sljedećeg je jutra ustao u sedam sati. Kleknuo je, drhteći od zime dok mu se dah iz usta dizao u bijelim oblačićima, naježenih ruku i nogu, i pomolio se. Kad je završio, odjenuo se. Pošao je u „sjedeću sobu“ i u tišini stajao uz prozor gotovo dva sata promatrajući kako se grad ispod njega budi. To buđenje bijaše ponešto sporije i zlovoljnije nego inače; većina odraslih stanovnika Delaina probudila se s glavoboljom uzrokovanom pićem. Polako su kretali svojim poslovima, ali zlovoljno. Mnogi su se muževi latili svojih zadaća otjerani od ljutitih supruga koje nisu imale smisla za njihove bolne glave (i Thomas je imao glavobolju 

- prošle noći popio je previše vina - ali ako ništa drugo bio je pošteđen ženskih prodika). 

Stigao je Peterov doručak, Beson, njegov glavni tamničar (koji je također bio mamuran), donio mu je obične zobene mekinje bez šećera, vodenasto mlijeko koje se već počelo kiseliti, te još stariji i slaniji kruh. Bijaše to gorka suprotnost finom doručku kakvog je dobivao u svojim odajama, pa nije ništa pojeo. 

U jedanaest sati ga je tiho odnio pomoćni tamničar. 

“Mislim da mladi kraljević namjerava umrijet’ od gladi”, kazao je Besonu. 

“Dobro”, ravnodušno odvrati Beson. “Poštedjet će nas muke oko svojeg utamničenja.” 

“Možda se boji otrova”, nastavio je pomoćni tamničar, a Beson se nasmije unatoč glavobolji. Bijaše to dobra šala. 

Peter je veći dio dana proveo u stolici „sjedeće sobe“. Kasnije tog popodneva stao je opet kraj prozora. Na njemu nije bilo rešetaka. Ako nisi ptica, nije bilo drugog puta osim ravno prema dolje. Nitko, ni Peyna, ni Flagg, niti Aron Beson nisu brinuli da bi se zatvorenik nekako mogao spustiti. Zaobljeni zid Igle bijaše posve gladak. Muhi bi to uspjelo, ali ne i čovjeku. 

A postane li dovoljno utučen da skoči, bi li ikoga bilo briga? Baš i ne. Državi bi uštedio trošak stana i hrane za jednog ubojicu plave krvi. 

Dok se sunce micalo po podu i zidu, Peter je samo sjedio i promatrao. Stigla je večera - opet masno meso, razvodnjeno pivo i slani kruh. Peter je nije ni taknuo. 

Kad je sunce nestalo, sjedio je u mraku do devet sati, a potom otišao u spavaću sobu. Svukao se do potkošulje, kleknuo i molio dok su mu maleni bijeli oblačići izlazili na usta. Uvukao se u krevet, metnuo ruke pod glavu ležeći na leđima i zurio gore u mrak. Ležao je razmišljajući što mu se dogodilo. Oko jedan ujutro je zaspao. 

Tako je bilo i drugog dana. 

I trećeg. 

I četvrtog. 

Čitav tjedan Peter nije ništa jeo, govorio i činio osim što je stajao kraj prozora u sjedećoj sobi ili sjedio na stolcu promatrajući sunce kako puzi preko poda, a onda po zidu sve do stropa. Beson bijaše uvjeren da se dječak nalazio u posvemašnjoj tami krivnje i očaja - viđao je takve stvari i prije, naročito u kraljevskoj obitelji. Dječak će umrijeti, pomislio je, kao divlja ptica koja nikad nije bila zatvorena u kavezu. Dječak će umrijeti, a tako mu i treba. 

Međutim, osmog dana Peter pošalje po Arona Besona i izda mu određene upute... i nije mu ih izdao kao zatvorenik. 

Izdao ih je kao kralj.

52.

Peter je bio očajan... ali ne onoliko duboko kao što je to Beson mislio. Prvi tjedan u Igli proveo je pomno razmišljajući o svojem položaju i trudio se odlučiti što treba učiniti. Postio je kako bi očistio um. Naposljetku ga i jest očistio, ali se neko vrijeme osjećao užasno izgubljeno I težina njegove situacije tiskala mu je glavu poput kovačevog nakovnja. Onda se sjetio jedne jednostavne istine: on je znao da nije ubio svojeg oca, bez obzira što su tako mislili svi ostali u kraljevstvu. 

Tijekom prvih dan ili dva hvatao se za beskorisne osjećaje. Njegov djetinjasti dio nastavljao je cviliti, Nije fer! Ovo nije fer! Pa jasno da nije bilo, ali takav način razmišljanja nije ga nikud vodio. Dok je postio počeo je vraćati kontrolu nad samim sobom. Njegov prazni želudac odagnao je njegovu dječju stranu. Počeo se osjećati čišćim, oljuštenim, praznim... kao čaša koja čeka da bude napunjena. Nakon dva ili tri dana ne jedenja prestalo mu je kruliti u želucu, a on je mnogo jasnije začuo svoje istinske misli. Molio se, mada je dio njega znao da je to što čini više od obične molitve; razgovarao je sam sa sobom, slušao samoga sebe pitajući se ima li načina da ode iz ovog zatvora na nebu gdje su ga tako uredno pospremili. 

Nije ubio svojeg oca. To je bila prva stvar. Netko mu je to prišio. To je bila druga stvar. Tko? Postojala je, dakako, samo jedna osoba koja je to mogla; samo je jedna osoba u čitavom Delainu mogla imati tako grozan otrov kao što je to bio zmajev pijesak. 

Flagg.

I imalo je savršenog smisla. Flagg je znao da u kraljevstvu kojim vlada Peter za njega neće biti mjesta. Flagg se potrudio da bude prijatelj s Thomasom ... i natjerao ga da ga se boji. Flagg je nekako ubio Rolanda i namjestio dokaze koji su Petera poslali ovdje gdje jest. 

Toliko daleko je dotjerao treće noći Thomasove vladavine. 

Pa što da učini? Jednostavno to prihvati? Ne, to neće učiniti. Pobjegne? To nije mogao učiniti. Nitko nikada nije pobjegao iz Igle. 

Osim...

Osjetio je tračak nade. Bijaše to treće noći dok je gledao u svoju večeru na pladnju. Masno meso, razvodnjeno pivo, slani kruh. Obični bijeli tanjur. Bez ubrusa. 

Osim...

Tračak nade postane jasniji. 

Možda postoji način da pobjegne. Možda ga ima. Bit će užasno opasno i dugotrajno. Nakon i unatoč mnogo truda mogao bi svejedno poginuti. Ali... možda postoji način. 

A ako i utekne, što nakon toga? Ima li načina da dokaže kako je čarobnjak ubojica? Peter nije znao. Flagg bijaše lukava, stara zmija 

- nije ostavio nikakve dokaze koji bi ga kasnije mogli teretiti. Hoće li Peter uspjeti iscijediti priznanje iz čarobnjaka? Možda bi i mogao, pod pretpostavkom da ga se Peter uopće domogne - vjerovao je da bi Flagg nestao u obliku dima kad bi čuo da je Peter utekao iz Igle. Bi li itko vjerovao Flaggovom priznanju, čak i kad bi ga Peter od njega dobio? Oh da, priznao je Rolandovo ubojstvo, govorili bi ljudi. Peter, odbjegli ocoubojica stavio mu je mač pod grlo. U takvim uvjetima i ja bih priznao bilo što, čak i ubojstvo Boga! 

Možda biste došli u napast smijati se Peteru što razmišlja o takvim stvarima dok je još uvijek zatvoren devedeset metara iznad zemlje. Mogli biste reći da trči pred rudo. Ali Peter je uvidio način na koji bi mogao pobjeći. Mogao je to, jasno, biti i način da umre mlad, no on je smatrao kako ima šansi da uspije. Ipak... ima li razloga da prolazi kroz svu tu muku ni za što? Ili, još gore, ako nanese kraljevstvu još goru štetu koju sada nije uviđao? 

Razmišljao je o tim stvarima i molio se. Minula je četvrta noć... peta... šesta. Sedme noći Peter je došao do sljedećeg zaključka: da je bolje pokušati, nego ne; bolje da pokuša ispraviti zlo pa čak i ako pritom strada. Nepravda je počinjena. Otkrio je neobičnu stvar-činjenica da je nepravda učinjena njemu nije mu se činila ni upola toliko važna koliko to da je uopće učinjena. Valjalo je to ispraviti. 

Osmog dana Thomasove vladavine, on pošalje po Besona.

53.

Beson je saslušao govor utamničenog kraljevića s nevjericom i sve većim gnjevom. Peter je završio i Aron Beson ga zasipa bujicom psovki koje bi i kočijaša natjerale da se zarumeni. 

Peter je mimo stajao.

“Ti balavi psu ubojico!" završio je Beson tonom koji je bio blizu čuđenja. 

“Pretpostavljam da ti misliš kak’još uvijek živiš u prokletoj raskoši, sa slugama koji skoče čim ti digneš jedan od svojih namirisanih prstića. E pa ovdje ti to nije tak’, mladi moj kraljeviću. Ne, gospodine.’’ 

Beson se iz struka nagne naprijed, izbacivši neobrijanu bradu, i mada je smrad čovjeka - znoj i jako jeftino vino, te debele naslage prljavštine - bio gotovo nepodnošljiv, Peter nije uzmaknuo. Među njima nije bilo rešetaka; Beson se još nije bojao niti jednog svog zatvorenika pa se svakako nije bojao ni ovog mladog derišta. Glavni stražar imao je pedeset godina i široka ramena, bio je nizak i kratkih nogu. Masna kosa visjela mu je u pramenovima uz obraze i straga niz vrat. Kad je ušao u Peterovu sobu jedan od pomoćnih stražara zaključao je za njim vrata. 

Beson stisne lijevu ruku u šaku i zatrese njome Peteru ispred nosa. Desna ruka skliznula mu je u vrećasti džep njegove košulje i primila se za glatki metalni valjak. Jedan snažni udarac s tim u šaci slomio bi čovjeku čeljust. Beson je to već učinio. 

“Uzmi si svoje zahtjeve i nabij si ih u nos skupa sa šmrkljima, dragi moj kraljeviću. A drugi put kad me pozoveš ovamo radi ovakvih kraljevskih sranja kao što je ovo, krvarit ćeš.” 

Beson krene prema vratima, nizak i pogrbljen gotovo kao kakav trol. Hodao je u svom gustom, malom oblaku smrada.

“U opasnosti ste da učinite iznimno veliku pogrešku”, kazao je Peter. Njegov glas bijaše blag, no ozbiljan i nosio je težinu. 

Beson se s licem punim nevjerice okrene prema njemu. “Što si rekao?”

“Čuli ste me”, rekao je Peter. “A kad mi se sljedeći puta obratite, vi smrdljivi patuljče, bolje vam je da se prisjetite kako se obraćate članu kraljevske obitelj i, hm? Moje porijeklo se nije izmijenilo otkad sam se uspeo ovim stubama.” 

Jedan tren Beson nije mogao odgovoriti. Usta su mu se otvorila i zatvorila kao u kakve ribe koju su izvukli iz oceana - iako bi svaki ribar koji bi uhvatio nešto ružno kao što je bio Beson, to bacio natrag u more. Peterovi hladnokrvni zahtjevi - isporučeni tonom koji je davao do znanja da su to zapravo prohtjevi koje ne bi trebao odbiti - učinili su da u Besonovoj glavi počne zujati od bijesa. Jedan od zahtjeva bijaše ili od posvemašnje kukavice ili luđaka. Taj je Beson odmah odbacio kao glupost i budalaštinu. Drugi se, naime, radio o njegovoj hrani. To je, udruženo s nepokolebljivom odlučnošću u Peterovim očima dalo naslutiti da je mladi kraljević izbacio iz sebe očaj i odlučio živjeti. 

Izgledi za besposlene dane i pijane noći u budućnosti činili su se sjajnima. Sad su nekako opet izblijedjeli. Ovaj mladi dječak izgledao je veoma zdravo, veoma snažno. Mogao bi živjeti dugo vremena. Beson će lice mladog ubojice vrlo vjerojatno morati gledati ostatak svojeg života - to je bila misao koja može ozlovoljiti čovjeka! I - Smrdljivi patuljče? Zar me uistinu nazvao smrdljivim patuljkom? 

“Ah, dragi moj kraljeviću”, reče Beson, “Mislim da si ti taj koji je pogriješio... ali ja ti mogu obećati da to nikad više nećeš ponoviti.” Usta mu se rastegnuše u osmjeh, otkrivajući nekoliko pocrnjelih škrba umjesto zuba. Sada se, krenuvši u napad, kretao s iznenađujućom elegancijom. Desna ruka pojavila mu se iz vrećastog džepa, stisnuta oko metalne poluge. 

Peter ustukne korak natrag, premještajući pogled od Besonovih stisnutih šaka do njegova lica i natrag. Iza Besona se nasred Peterovih vrata nalazio mali otvoreni prozor s rešetkama. Dva pomoćna stražara nagurala su ondje obraz do neobrijanog obraza, cereći se i čekajući da zabava otpočne. 

“Znate da kraljevskim zatvorenicima treba udovoljiti u sitnim stvarima”, kazao je Peter i dalje uzmičući unatrag i kružeći. “To je tradicija. I nisam tražio ništa nerazumnog.” 

Besonov se osmjeh još razvuče. Učinilo mu se da u Peterovom glasu nazire strah. Pogriješio je. Ta će mu se pogreška uskoro obiti o glavu na način na koji nije bio naviknut. 

“Takva tradicija se plaća, čak i u kraljevskoj obitelj i, moj mali kraljeviću.” Beson protrlja lijevi palac o kažiprst. Desna mu je ruka ostala stisnuta oko komada metala. 

“Ako hoćete reći da s vremena na vrijeme želite određenu količinu novca, to bi se moglo urediti”, reče Peter nastavljajući kružiti. “Ali samo ako odmah prestanete sa svojim budalastim ponašanjem.” 

“Bojiš se, zar ne?”

“Ako bi se ovdje itko trebao bojati, to ste onda vi”, reče Peter. “Očigledno je da namjeravate napasti brata kralja Delaina.” 

Ovaj je udarac očigledno našao metu jer je na trenutak Beson ustuknuo. U oči mu se uvukla nesigurnost. Zatim se osvrne prema otvorenom prozorčiću na vratima i ugleda lica svojih pomoćnih stražara, pa mu se lice opet smrkne. Ako sad ustukne, imat će s njima nevolja - ništa s čime ne bi mogao izaći na kraj, jasno, ali imat će više problema nego što vrijedi ovaj mali smrdljivac. 

Žustro je krenuo naprijed i zamahnuo šakom s utegom. Cerio se. Kraljevićevi krici, dok pada na pod s razbijenim i krvavim nosom za koji će se držati rukama, pomisli Beson, biti će prodorni i dječji. 

Peter s lakoćom ode unatrag, pomičući noge s elegancijom plesača. Zgrabio je Besonovu šaku nimalo iznenađen njezinom težinom - vidio je odbljesak metala između Besonovih mesnatih prsta. Peter ga povuče sa žilavom snagom za koju Beson prije pet minuta nije vjerovao da posjeduje. Zavrtio se zrakom i udario o zavinuti unutarnji zid Peterove „sjedeće sobe“ snagom koja mu je uzdrmala onih preostalih nekoliko zuba u čeljusti. Zvijezde su mu eksplodirale u glavi. Metalni valjak izletio mu je iz šake i otkotrljao se po podu. I prije nego što je Beson počeo dolaziti k sebi, Peter skoči za njim i zgrabi ga. Kretao se jednostavnom i čistom lakoćom poput mačke. 

Ovo se ne događa, pomisli Beson dok se u njemu rađao strah i glupa iznenađenost. Ovo se nikako ne može događati. 

Nikad ga nije bilo strah ući u dvosobni zatvor na vrhu Igle jer ovdje nikada nije obitavao zatvorenik, plemenite ili kraljevske krvi, koji bi ga mogao savladati. Ah, bilo je tu nekih čuvenih tučnjava, ali ih je sve naučio tko je gazda. Možda su dolje bili glavni pijevci u kokošinjcu, ali ovdje gore je on bio glavni, pa su svi naučili poštovati njegovu prljavu, nabijenu snagu. Ali ovaj zeleni dječarac... 

Urlajući od bijesa, Beson se odgurne od zida tresući glavom ne bi lije razbistrio, nasrne na Petera koji je stisnuo metalni valjak u svojoj desnoj ruci. Pomoćni stražari stajali su buljeći s glupom nevjericom u ovaj neočekivani razvoj događaja. Nijedan se nije kanio miješati; nisu vjerovali u to što se dešava ništa više od samog Besona. 

Beson s raširenim rukama pojuri na Petera. Sad, kad se kraljević domogao njegovog utega, Besona više nije zanimalo da udari kao u boksu. Namjeravao je zgrabiti Petera, pohrvati se s njim, baciti ga na pod, leći na njega i potom ga daviti sve dok se ne onesvijesti. 

Međutim, mjesto gdje je Peter stajao čarobno se i trenutačno ispraznilo kad je dječak zakoračio u stranu i spustio se u čučanj. Dok je zdepasti, trolu nalik glavni stražar prolazio mimo njega, pokušavajući se okrenuti, Peter ga tri puta udari desnom šakom koja je bila stisnuta oko metalnog valjka. Nije baš fer, pomisli Peter, ali nisam ja taj koji je ovaj komad metala unio u igru, zar ne? Udarci nisu djelovali uopće snažno. Da je Beson promatrao borbu sa strane i ugledao ta tri kratka, lepršava udarca, nasmijao bi se i nazvao ih „udarcima k’o u curice“. Besonov pojam pravog muškog udarca bijaše onaj iz voleja koji bi zafijukao zrakom. 

No, to uopće nisu bili udarci k’o u curice, štogod tipovi poput Besona mislili. Svaki bijaše zadan iz ramena, upravo kako ga je učitelj boksanja podučio na njihovim satovima dva puta tjedno u zadnjih šest godina. Udarci bijahu ekonomični, nisu fijukali zrakom, ali se Beson osjećao kao da ga je tri puta udario maleni poni s veoma velikim kopitima. Bol mu se proširila desnom stranom lica kad mu je pukla jagodična kost. Besonu je to zvučalo kao da mu je u glavi pukla grančica. Opet je odletio u zid. Udario je u njega poput krpene lutke i odbivši se završio na koljenima. Zurio je u kraljevića očigledno obeshrabren. 

Pomoćni stražari koji su virili kroz rupu na vratima ostali su nestrpljivo iznenađeni. Besona je istukao dječak'? Bijaše to nevjerojatno kao da kiša padne iz vedrog neba. Jedan od njih pogleda u ključ u svojoj ruci, nakratko mu padne napamet da uđe unutra, ali se brzo predomisli. Mogao bi završiti ozlijeđen. Gurnuo je ključ u džep kako bi kasnije mogao tvrditi kako je bio zaboravio da je ondje. 

“Jeste li sada spremni razumno razgovarati?" Peter se nije ni zadihao. “Ovo je smiješno. Tražim od vas samo dvije sitne usluge, usluge za koje ćete biti i više nego bogato nagrađeni. Vi - “ 

Uz urlik, Beson se opet baci na Petera. Ovoga puta Peter nije očekivao napad, ali je ipak uspio uzmaknuti kao što matador izbjegava bika koji neočekivano nasrće - matador možda i biva iznenađen, možda čak i ozlijeđen, ali rijetko kada gubi sklad pokreta. Peter svoj nije izgubio, ali jest bio povrijeđen. Besonovi nokti bili su dugi, neravni i prljavi - više su nalikovali životinjskim kandžama nego ljudskim noktima - volio je pričati svojim pomoćnicima (za dugih zimskih večeri kad se činilo da im treba kakva strašna priča) o tome kako je jednom prerezao jednom zatvoreniku vrat, od uha do uha, noktom svojeg palca. 

Sada je jedan takav nokat načinio krvavu liniju na Peterovom lijevom obrazu kad je Beson jurnuo kraj njega. Trag se protezao od obrve do čeljusti, promašivši za manje od centimetra Peterovo lijevo oko. Peterov se obraz rasjekao poput jedra i čitav svoj život nosit će ožiljak iz ovdašnjeg okršaja s Besonom. 

Peter je postao ljut. Sve stvari koje su mu se dogodile u zadnjih deset dana kao da mu se posložiše u glavi i na trenje postao gotovo - ne sasvim, ali gotovo - dovoljno ljut da ubije okrutnog glavnog stražara umjesto da ga nauči lekciju koju nikada, nikada neće zaboraviti. 

Kad se Beson okrenuo, zasipao ga je val lijevih aperkata i desnih direkata. Oni bi inače učinili minimalnu štetu, ali kila i pol metala u Peterovoj šaci učinila ih je nalik torpedima. Članci su mu udarali o Besonovu čeljust. Ovaj je zaurlao od bola i opet se pokušao približiti Peteru. To je bila pogreška. Začulo se krckanje kad mu je puknuo nos i krv navrla na usta i razlila se po bradi. Kapala je na njegov prljavi kožni kaput. A onda jasan osjećaj bola kad se ta teška desnica spustila na njegove usnice. Beson ispljune na pod zub i pokuša se odmaknuti ukrug. Zaboravio je da njegovi pomoćnici gledaju, bojeći se umiješati. Zaboravio je i svoj bijes zbog stava mladog kraljevića i izgubio je nekadašnju želju da ga nauči lekciju. 

Prvi puta otkad je na mjestu glavnog stražara, zaboravio je na sve osim slijepe želje da preživi. Po prvi put se Beson, na svojem radnom mjestu glavnog stražara, bojao.

Nije ga čak toliko zastrašivala činjenica da ga je Peter sada slobodno udarao. I prije je znao dobiti dobre batine, iako nikada od ruke zatvorenika. Ne, strašio ga je pogled Peterovih očiju. Bijaše to pogled kralja. Bože zaštiti me, ovo je lice kralja - njegov bijes žari gotovo istom žestinom kao i sunce. 

Peter je satjerao Besona uza zid, odmjerio udaljenost do njegove brade, a onda zamahnuo svojom otežanom desnom šakom.

“Treba li vas još uvjeravati, patuljče?“ upita ozbiljno Peter. 

“Ne više”, odvrati Beson ošamućeno kroz svoje usne koje su naočigled oticale. “Ne više, moj kralju, molim vas za milost, molim vas za vašu milost.” 

“Što?“ upita Peter zgranuto. “Kako ste me nazvali?”

Međutim, Beson je polako klizio niz zaobljeni zid. Kad je Petera nazvao svojim kraljem, učinio je to u trenutku kad ga je obuzimala nesvjestica. Kasnije se neće toga sjećati, ali Peter nikad nije zaboravio. 

54.

Beson bijaše bez svijesti preko dva sata. Da nije bilo njegovih dubokih udisaja prilikom kojih je hrkao, Peter bi se uplašio da je možda uistinu ubio nepristojnu svinju... ali usprkos svemu, Peter ga nije imao želje ubiti. Pomoćni stražari naizmjence su zurili kroz mali prozor na hrastovim vratima, očima razrogačenim i okruglim - kao u malih dječaka koji promatraju anduanskog tigra ljudoždera u Kraljevskom zoološkom vrtu. Niti jedan od njih nije se potrudio spasiti svojeg nadređenog, a njihova lica kazivala su Peteru kako od njega samo što ne očekuju da skoči na onesviještenog Besona i rastrga mu grlo. Možda zubima. 

Epa, zašlo si i ne bi to mislili? Zapita se Peter s gorčinom. Misle i da sam ubio vlastitog oca, a takav čovjek mogao bi učiniti bilo koju nisku stvar pa čak i ubiti besvjesnog protivnika. 

Konačno Beson počne stenjati i micati se. Desna vjeđa mu zatreperi i otvori se - lijeva se nije mogla otvoriti i tako će biti još nekoliko dana. 

Desno oko promatralo je Petera bez mržnje, ali s jasnim osjećajem uznemirenosti. 

“Jeste li sada spremni suvislo razgovarati? upita Peter.

Beson reče nešto što Peter nije uspio razumjeti. Zvučalo je kao mumljanje. 

“Ne razumijem vas.”

Beson pokuša iznova. “Mogli ste me ubiti.”

“Nikada nisam nikoga ubio”, reče Peter. “Možda dođe vrijeme kad ću morati, ali ako ikada stigne, nadam se da neću trebati započeti s besvjesnim stražarima.” 

Beson sjedne naslonjen na zid, promatrajući Petera jednim otvorenim okom. Izraz duboke zamišljenosti, što je djelovalo apsurdno i pomalo zastrašujuće na njegovoj podbuhloj i natučenoj glavi, zavladao mu je licem. 

Konačno je uspio protisnuti još jednu gotovo nerazumljivu rečenicu. Peter je mislio da ga je razumio, ali htio je biti sasvim siguran. 

“Molim vas ponovite, gospodine glavni stražaru Besone.”

Beson je ostao iznenađen. Kao što prije Petera nitko nije Yosefa nazvao gospodinom glavnim konjušarom, tako ni Besona nitko prije nije nazvao gospodinom glavnim stražarom. 

“Razgovarat ćemo o poslu”, kazao je. 

“To je jako dobro.” 

Beson se s mukom polako osovi na noge. Nije htio imati ništa s Peterom, barem ne danas. Imao je drugih problema. Njegovi pomoćnici gledali su kako ga je gadno izmlatio dječak koji tjedan dana nije ništa jeo. Gledali - i ništa više, gadovi kukavički. Glava ga je boljela, a najvjerojatnije će morat izribati te jadne budale i dovesti ih u red prije nego može leći u krevet. 

Već je bio krenuo kad ga Peter pozove. 

Beson se okrene. Taj okret je govorio više od svega. Obojica su znali tko je sada glavni. Beson je bio pobijeđen. Kad mu je njegov zatvorenik rekao da čeka, on je čekao. 

“Ima nešto što bih vam volio reći. Za dobrobit obojice.” 

Beson ne reče ništa. Samo je stajao i oprezno promatrao Petera. 

“Reci njima” - Peter glavom pokaže prema vratima - “da zatvore špijunku.” 

Jedan je trenutak zurio u Petera, a onda se okrenuo stražarima koji su promatrali i izdao zapovijed.

Pomoćni stražari koji su u tom trenu bili stisnuti licem o lice uz otvor, ostali su stajati ne razumjevši Besonove profufljane riječi... ili su se samo pravili. Beson prijeđe jezikom po okrvavljenim zubima i progovori razumljivije, uz očiglednu bol. Ovoga puta se špijunka zatvorila i zakračunala izvana... no ne prije nego je Beson začuo prezimi smijeh svojih podređenih. Umorno je uzdahnuo - da, morat će im održati nekoliko oštrih lekcija prije nego ode kući. Mada, kukavice brzo uče. Kraljević, štogod drugo možda bio, zasigurno nije bio kukavica. Pitao se želi li doista imati ikakvog posla s Peterom. 

“Želim vam dati poruku koju ćete odnijeti Andersu Peyni”, reče Peter. “Nadam se da ćete večeras doći po nju.” 

Beson ništa ne odgovori, ali se veoma trudio razmišljati. Ovo je dosada bio preokret koji ga je najviše uznemirio. Peyni! Poruku Peyni! Sledio se kad ga je Peter bio podsjetio kako je on brat kralja, ali to je bilo ništa u usporedbi s ovim. Peyna, tako mi bogova! 

Što je više razmišljao, to mu se to manje sviđalo. 

Kralju Thomasu se možda neće sviđati ako se s njegovim starijim bratom grubo postupa u Igli. Stariji brat je ubio njihovog oca, kao prvo, pa Thomas u ovom času vjerojatno nije osjećao mnogo bratske ljubavi. A što je još važnije, Beson je osjećao tek malo ili nimalo straha pri spomenu kralja Thomasa Donositelja Svjetla. Kao i većina drugih u Delainu, Beson je već počeo promatrati Thomasa s određenom dozom prezira. Ali Peyna, e sada... s Peynom je stvar bila drugačija. 

Ljudima poput Besona, Anders Peyna bio je ionako strašniji nego čitava regimenta kraljeva. Kralj je daleko biće, blještavo i tajnovito, kao sunce. Nije bilo važno hoće li se to sunce sakriti iza oblaka i zamrznuti te, ili svanuti vruće i usijano pa te živog skuhati - kako god bilo čovjek to prihvaća jer je sunce nešto što obični smrtnici ne mogu razumjeti, ni promijeniti. 

Peyna bijaše mnogo zemaljskije biće. Onakve vrste kakvu je Beson mogao razumjeti... i bojati ga se. Peyna sa svojim uskim licem i ledeno plavim očima, Peyna u svojoj sudačkoj odjeći s visokim oko vratnikom, Peyna koji je odlučivao tko će živjeti, atko će završiti pod krvnikovom sjekirom. 

Može li ovaj dječak uistinu zapovijedati Peyni iz svoje ćelije ovdje na vrhu Igle? Ilije to samo blefiranje očajnika? 

Kako može biti blef ako mu namjerava napisati poruku koju ću mu ja odnijeti? 

“Da sam ja kralj, Peyna bi mi služio'ma što god mu zapovjedio”, reče Peter. “Sada nisam kralj, samo zatvorenik. Ipak, ne tako davno, učinio sam mu uslugu radi koje mislim da mi je veoma zahvalan.” 

“Razumijem”, odvrati Beson, neobavezno koliko god je mogao.

Peter uzdahne. Odjednom se osjeti strašno umornim pa se zapita kakav je to budalasti sad usnuo. Zar je uistinu mislio da je načinio prve korake na putu prema slobodi jer je istukao jednog glupog stražara i podredio ga svojoj volji? Zar je imao ikakve garancije da će Peyna za njega dignuti i mali prst? Možda je koncept dugovanja nakon učinjene usluge samo u Peterovoj glavi. 

Međutim, morao je pokušati. Nije li zaključio, za svojih dugih, usamljenih noći dok je meditirao i tugovao zbog svojeg oca i samoga sebe, da bi jedini pravi grijeh bio ako ništa ne pokuša? 

“Peyna nije moj prijatelj”, nastavi Peter. “Neću ni pokušati reći vam da jest. Osuđen sam za ubojstvo svojeg oca, kralja, i ne usuđujem se misliti kako imam ijednog prijatelja u čitavom Delainu, od njegova sjevera pa do juga. Slažete li se, gospodine glavni stražaru Besone?” “Da”, ukočeno će Beson. “Složio bih se.” 

“Bez obzira na to, vjerujem da će Peyna pristati isplaćivati vam nešto novaca koji ste inače dobivali od svojih zatočenika.” 

Beson kimne glavom. Kad bi u Igli na duže vrijeme bio zatvoren netko plemenita roda, Beson bi se obično potrudio da zatočenik dobiva bolju hranu od masnog mesa i razvodnjenog piva, čistu posteljinu jednom tjedno i povremeni posjet žene ili ljubavnice. Jasno, to nije radio besplatno. Utamničeni plemenitaši su gotovo uvijek dolazili iz bogatih porodica i uvijek je postojao netko u toj obitelji voljan platiti Besonu za te usluge, bez obzira na to kakav je zločin bio počinjen. 

Ovaj je zločin bio izuzetno grozne naravi, ali ovaj dječak je tvrdio da bi mu, ni manje ni više, Anders Peyna možda bio voljan plaćati mito. 

“Još jedna stvar”, reče Peter tiho. “Vjerujem da će Peyna to napraviti jer je častan čovjek. I kad bi mi se nešto dogodilo - kad biste, na primjer, vi i vaši pomoćnici noćas uletjeli ovamo i pretukli me - iz osvete nakon batina koje ste od mene dobili - vjerujem da bi se Peyna osobno za to zanimao.” 

Peter zastane.

“Osobno bi se za to zainteresirao.”

Pobliže se zagledao u Besona.

“Razumijete li me?”

“Da”, reče Beson i potom doda, “moj gospodaru.” 

“Hoćete li mi donijeti pero, mastilo, bugačicu i papir?” 

“Hoću.” 

“Dođite ovamo.” 

Ponešto uznemiren, Beson se primakne.

Smrad glavnog stražara bijaše jeziv, ali Peter nije ustuknuo - otkrio je da ga je miris zločina za koji je bio optužen gotovo otvrdnuo na miris znoja i prljavštine. Zagledao se u Besona s naznakom smješka. “Šapnite mi na uho”, reče Peter. 

Beson zbunjeno trepne. “Što da šapnem, moj gospodaru?” “Brojku”, reče Peter. 

Nakon kraćeg vremena, Beson to i učini. 

55.

Jedan od pomoćnih stražara donio je Peteru pribor za pisanje koji je tražio. Uputio je Peteru bojažljiv pogled ulične mačke koju često šutaju nogom, i zbrisao prije nego dobije porciju bijesa koji se skupio u Besonovoj glavi. 

Peter sjedne za trošan stol kraj prozora, dah mu je na jakoj hladnoći izlazio u obliku oblačića. Slušao je neprestani fijuk vjetra oko vrha Igle i zagledao se dolje u svjetla grada. 

Dragi vrhovni suče Peyna, napisao je, a onda stao. 

Hoćete li vidjeti od koga je ovo pismo, zgužvati ga u ruci i baciti nepročitano u vatru? Hoćete Ii ga pročitati, a onda se prezrivo nasmijati budali koja je umorila svojeg oca i onda se usuđuje očekivati pomoć od vrhovnog suca? Hoćete li, možda, čak prozreti moj naum i shvatiti što spremam? 

Te je večeri Peter bio dobra raspoloženja, pa pomisli kako će odgovor na sva tri pitanja vrlo vjerojatno biti ne. Njegov plan će propasti, ali teško da bi ga mogao prozreti čovjek tako sklon redu i poretku kao što je bio Peyna. Vrhovni sudac bi prije mogao zamisliti sebe kako odijeva haljinu i na trgu Igle pleše na glazbu gajdi pod svjetlošću punog mjeseca, nego pretpostaviti što je Peter naumio. A ono što tražim je tako malo, pomisli Peter. Natruha smješka opet mu se vratila na usne. Barem se nadam i vjerujem da će se tako činiti... i njemu. 

Nagnuvši se naprijed umočio je pero u tintu i stao pisati. 

56.

Sljedeće večeri, kratko nakon što je odzvonilo devet sati, sluga Andersa Peyne otvorio je vrata začuvši neuobičajeno kasno kucanje i pogledavši niz svoj dugi nos lik glavnog stražara koji je stajao na ulazu. Arlen - bijaše to slugino ime - vidio je, dakako, Besona i prije; kao i Arlenov gospodar i Beson je bio dio kraljevskog zakonodavnog aparata. Međutim, Arlen ga sada nije prepoznao. Batine koje je prije nekoliko dana dobio od Petera ostavile su svoj trag pa mu je na licu bio koloplet boja, crvenih, ljubičastih i žutih. Lijevo mu se oko malko otvorilo, ali je i dalje bilo otečeno. Izgledao je kao patuljasti demon i sluga mu je gotovo odmah htio zalupiti vrata pred nosom. 

“Čekaj”, reče Beson snažno zarežavši, zbog čega je sluga zastao. “Došao sam s porukom za tvojeg gospodara.” 

Sluga je na trenutak oklijevao , a onda je opet stao zatvarati vrata. Muškarčevo namrgođeno, otečeno lice bijaše zastrašujuće. Je li zaista mogao biti patuljak sa sjevera? Navodno su posljednji pripadnici tih divljih, u krzna odjevenih plemena izumrli ili bili ubijeni još u doba njegovog djeda, pa ipak... nikad se ne zna... 

“Od kraljevića Petera je”, reče Beson. “Ako zatvoriš ta vrata, mislim da ćeš kasnije od svojeg gospodara čuti prodiku.” 

Arlen je opet zastao, neodlučan bi li zatvorio vrata pred tim demonom, ali snaga imena kraljevića Petera ga je sprečavala. Ako ovaj čovjek doista dolazi od Petera, onda mora da je on Iglin glavni stražar. Pa ipak - “ 

“Ne izgledaš kao Beson”, reče ovaj. 

“Ni ti ne izgledaš kao svoj otac, Arlene, i to me više no jednom natjeralo da se zapitam gdje se sve tvoja majka skitala”, odvratio je zdepasti demon neuljudno i gurnuo zamrljanu smeđu kuvertu kroz odškrinuta vrata. “Evo... odnesi mu je. Čekat ću. Zatvori vrata ako hoćeš, iako je vani vraški hladno.” 

Arlena ne bi bilo briga ni da je dvadeset ispod nule. Nije imao namjeru pustiti ovog gadnog tipa da grije noge ispred vatre u služinskoj kuhinji. Zgrabio je kuvertu, zatvorio vrata, zaključao ih i krenuo... onda se vratio i još jednom zaključao. 

57.

Peyna je bio u svojoj radnoj sobi, gledao u vatru i prepustio se dugim razmišljanjima. Kad je Thomas bio okrunjen mjesec bijaše mlad; sad još nije bio ni uštap i već mu se nije sviđalo kako stvari stoje. Flagg - to je bilo najgore. Flagg. Čarobnjak je već imao u rukama više moći nego u danima Rolandove vladavine. Ako ništa drugo, Roland je barem bio odrasli čovjek, s dovoljno godina, bez obzira koliko mu je možda mozak sporo radio. Thomas bijaše samo dječak i Peyna se bojao da bi uskoro Flagg u Thomasovo ime mogao kontrolirati cijeli Delain. To bi bilo loše za kraljevstvo... i loše za Andersa Peynu koji nikada nije skrivao svoju antipatiju prema Flaggu. 

U njegovoj radnoj sobi, ispred pucketave vatre, bilo je ugodno, ali Peyna pomisli kako bez obzira na to oko gležnjeva osjeća hladan vjetar. Vjetar koji se mogao podići i otpuhati... sve. 

Zašto Petere? Zašto, oh, zašto? Zašto nisi mogao čekati? I zašto si se morao činiti tako savršenim izvana, kao crvena jabuka u jesen, a biti tako truo ispod kože? Zašto? 

Peyna nije znao... a nije sebi želio priznati, čak ni sada, kako mu je sumnja je li Peter zaista bio truo počela izjedati srce. 

Začulo se kucanje na vratima. 

Peyna ustane, ogleda se, pa nestrpljivo povikne: “Uđi! I bolje da je nešto važno!” 

Arlen uđe, djelujući smušeno i uzrujano. U ruci je držao kuvertu. 

“Onda?”

“Moj gospodaru... pred vratima je jedan čovjek... barem izgleda kao čovjek... hoću reći, lice mu je cijelo podbuhlo i natečeno kao da je dobio strašne batine... ili... “ Arlenov glas se izgubi. 

“Kakve to ima veze sa mnom? Znaš da ne primam posjete ovako kasno. Reci mu da ode. Reci mu da ode dovraga!”

“Kaže da se zove Beson, moj gospodaru”, reče Arlen smeteniji no ikada. Podigao je zamrljanu kuvertu kao štit. “Donio je ovo. Kaže da je to poruka od kraljevića Petera.” 

Peynino srce nato poskoči, ali se samo još oštrije namrštio na Arlena. 

“Pa jel’je?”

“Od kraljevića Petera?“ Arlen je sad bio već gotovo izgubljen. Uobičajeno smireno ponašanje sasvim je nestalo i Peyna zaključi kako je to jako zanimljivo. Ne bi nikad pomislio da Arlen može izgubili živce pa makar došlo do požara, poplave ili invazije divljih zmajeva. “Moj gospodaru, nikako ne bih mogao znati... Hoću reći, ja... ja... “ 

“Je li to Beson, idiote?”

Arlen oblizne usne - uistinu je obliznuo usne. Ovo je bilo nečuveno. “Pa, mogao bi biti, moj gospodaru... donekle liči na njega... ali tip na ulazu je pun užasnih masnica i podbuhao... ja... “ Arlen proguta slinu. “Pomislio sam kako izgleda kao patuljak”, reče on, iznoseći najgore, a onda je pokušao to ublažiti blijedo se osmjehnuvši. 

To jest Beson, pomisli Peyna. To je Beson i ako izgleda kao da je pretučen to onda znači da je batine dobio od Petera. Zato je donio poruku. Zato što ga je Peter istukao pa ju je donio iz straha. Batine su jedino što može uvjeriti ljude tog soja. 

Odjednom je Peyna osjetio veselje u svojem srce: onakvo kakvo bi netko osjetio u mračnoj spilji kad odjednom ugleda svjetlo sunca. 

“Daj mi pismo”, rekao je.

Arlen tako učini. Potom se žurno povukao, a to je također bilo nešto novo jer Arlen to nikada nije činio. Barem, pomisli Peyna, razmišljajući usporedno o više stvari, ga ja nikada nisam VIDIO da se žurno povlači. 

Pustio je Arlena da stigne do vrata radne sobe, kao što iskusni ribič otpusti ribu na udici, a onda je povuče natrag. “Arlen.” 

Arlen se okrene. Djelovao je napeto, kao da očekuje pokudu. 

“Patuljci više ne postoje. Zar ti majka to nije rekla?”

“Je”, reče Arlen nesigurno. 

“Dobro daje. Mudra žena. Ova zanesenost u tvojoj glavi mora da dolazi od tvojeg oca. Pusti glavnog stražara unutra. U služinsku kuhinju”, brzo je dodao. “Ne želim ga ovdje. Smrdi. Ali ga pusti u služinsku kuhinju da se zgrije. Noć je hladna.” Od Rolandove smrti sve su noći bile veoma hladne, pomisli Peyna, kao suprotnost tome kako je stari kralj izgorio iznutra prema van. 

“Da, moj gospodaru”, reče Arlen s očitom nevoljkosti. 

“Uskoro ću te pozvati i reći ti što da činiš s njim.” 

Arlen izađe, pokorno i zatvori za sobom vrata. 

Peyna okrene kuvertu u rukama nekoliko puta prije negoli ju je otvorio. Prljavština je očito potjecala od Besonovih masnih prstiju. Gotovo da je mogao namirisati lopovski znoj na kuverti. Bijaše zapečaćena komadom običnog voska. 

Pomislio je, možda bi mi bilo bolje kad bih ovo odmah bacio u vatru, i kad više o tome ne bih razmišljao. Da, bacim u vatru, onda pozvonim Arlenu i kažem mu da malom grbavom glavnom stražaru - zbilja IZGLEDA kao patuljak kad bolje razmislim - da vrućeg groga i otpravi ga. Da, to bih trebao učiniti. 

No, znao je da neće. Onaj glupi osjećaj - onaj osjećaj da je ovo trak svjetla u beznadnoj tami - nije ga htio napustiti. Zagurao je palac pod poklopac kuverte, pokidao pečat, izvadio kratko pismo i pročitao ga pod svjetlošću vatre. 

58.

Peyna, odlučio sam živjeti. 

Prije nego sam se našao u Igli, malo sam čitao o njoj, ponešto sam čuo iako su to većinom bile glasine. Jedna od stvari koje sam čuo bila je ta da se male usluge mogu kupiti. Čini se da je doista tako. Jasno, ja nemam novaca, ali sam pomislio da biste možda vi platili taj moj trošak. Jednom davno sam vam učinio uslugu i kad biste glavnom stražaru platili iznos od osam zlatnika - tu bi sumu trebali platiti na početku svake godine koju provedem na ovom nesretnom mjestu - smatrao bih svoju uslugu vraćenom. Ovaj iznos je, zamijetit ćete, veoma malen. To je stoga što mi trebaju samo dvije stvari. Ako biste mogli urediti da 'podmažete 'Besona kako bih ih mogao dobiti, više vas neću gnjaviti. 

Svjestan sam toga da će loše izgledati ako se sazna da ste mi pomogli, čak i s ovakvom sitnicom. Predlažem da učinite mojeg prijatelja Bena svojim posrednikom ako odlučite učiniti kako sam vas molio. Nisam razgovarao s Benom od svojeg uhićenja, ali mislim i nadam se da će mi ostati odan. Radije bi pitao njega nego vas, ali Staadovi nisu dobro stojeći, a Ben nema vlastitog novca. Sram me je što moram ikoga tražiti novac, ali nemam se kome drugome obratiti. Ako smatrate da ne možete učiniti kako sam vas tražio, razumjet ću. 

Nisam ubio svojeg oca.  

Peter  

59.

Peyna je gledao u to čudesno pismo prilično dugo. Njegove su se oči vraćale prvom i posljednjem retku. 

Odlučio sam živjeti. 

Nisam ubio svojeg oca.

Nije ga čudilo što dječak nastavlja prosvjedovati - znao je za kriminalce koji su još godinama i godinama inzistirali na svojoj nevinosti za zločine koje su nepobitno počinili. Međutim, krivcu nije nalik da bude tako očit u svojoj obrani. Tako... tako zapovjedan. 

Da, to je bilo ono što ga je najviše smetalo u pismu-zapovjednički ton. Istinski kralj, smatrao je Peyna, ne bi se promijenio zbog izgnanstva; niti zbog zatočeništva, pa čak ni uslijed mučenja. Istinski kralj ne bi gubio vrijeme opravdavajući se ili objašnjavajući. Jednostavno bi obznanio svoju volju. 

Odlučio sam živjeti. 

Peyna uzdahne. Nakon dugo vremena primaknuo je svoju mastionicu, uzeo list najfinijeg pergamenta iz ladice i krenuo pisati. Njegova poruka bijaše još kraća od Peterove. Trebalo mu je manje od pet minuta da je sroči, osuši, opjeskari, presavije i zapečati. Kad je završio, pozvoni Arlenu. 

Arlen je izgledao mnogo smirenije, činio se gotovo kao i inače. 

“Je li Beson još uvijek ovdje?“ upita Peyna.

“Mislim da jest, gospodaru”, odvrati Arlen. U biti je znao da je Beson još uvijek tu jer je virio kroz ključanicu promatrajući ga kako nemirno korača sjedne strane služinske kuhinje na drugu držeći hladnu pečenu pileću bocku u ruci kao toljagu. Kad je nestalo mesa, Beson je krčkao kosti - proizvodile su grozan razmrskavajući zvuk - i zadovoljno srkao srž. 

Arlen nije bio sasvim uvjeren da čovjek nije patuljak... ili možda čak trol. 

“Daj mu ovo”, reče Peyna dajući Arlenu pismo, “i ovo za njegov trud.” Dva zlatnika zveknula su u Arlenovu drugu ruku. “Reci mu da će možda dobiti odgovor. Ako tako bude, neka ga donese noću, kao što je donio i ovo.” 

“Da, moj gospodaru.”

“Nemoj se ni zadržavati u njegovom društvu ni razgovarati”, reče Peyna. Bijaše to najbliže šali što je mogao izreći. 

“Neću, moj gospodaru”, namrgođeno će Arlen pa izađe. Još uvijek je razmišljao o razmrskavajućem zvuku pilećih kostiju dok ih je Beson grizao. 

60.

 “Evo”, reče Beson zlovoljno kad je sljedećeg dana ušao u Peterovu ćeliju, gurajući mu u ruke kuvertu. Istini za volju, osjećao se zlovoljno. Dva zlatnika koje mu je dao Arlen bijahu neočekivani dobitak, i Beson je proveo veći dio noći pijući. Dva zlatnika kupila su mu mnogo medovine i danas mu se glava činila golemom i veoma ga je boljela. “Pretvaram se u vražjeg potrčka, eto što.” 

“Hvala”, rekao je Peter držeći kuvertu. 

“Onda? Nećete ju otvoriti?” 

“Hoću. Kad izađete.” 

Beson iskezi zube i stisne šake. Peter je samo stajao i gledao ga. Trenutak kasnije, Beson spusti šake. “Prokleti potrčko, baš to!“ ponovio je i izašao zalupivši za sobom vrata. Začula se tutnjava željeznih brava koje se okreću nakon čega je slijedio zvuk kračuna, njih tri, od kojih je svaki bio deblji od Peterova zapešća - kako liježu na svoje mjesto. 

Kad je buka prestala, Peter otvori pismo. Sastojalo se samo od tri rečenice. 

Upoznat sam s dugogodišnjim običajima o kojima govorite. Iznos koji ste spomenuli može se urediti. Učiniti ću tako, ali ne prije nego saznam koje usluge mislite kupiti od našeg zajedničkog prijatelja. 

Peter se osmjehne. Vrhovni sudac nije bio prepredeni čovjek - prepredenost mu nije bila u naravi - kao što je to bila u Flaggovoj - ali bio je iznimno oprezan. Ova poruka je govorila u prilog tome. Peter je očekivao Peynin uvjet. Bilo bi mu čudno da ga Peyna nije ni pitao što želi. Ben će biti posrednik i Peyna će ustvari veoma brzo prestati biti sudionikom ovog podmićivanja, no ipak je činio oprezne korake, kao netko tko bi mogao hodati po klimavom kamenju koje se u svakom trenutku može odroniti pod njegovim nogama. 

Peter ode do vrata svoje ćelije, pokuca i nakon kraćeg razgovora s Besonom dobio je opet tintu i prljavo pero. Beson je opet mrmljao kako je prokleti potrčko, ali zapravo nije bio nesretan razvojem situacije. Možda dobije još dva zlatnika. 

“Ako se njih dvojica nastave dopisivati, možda se na kraju i obogatim”, kazao je nikome ponaosob pa se gromko nasmije usprkos jakoj glavobolji.   

61.

Peyna otvori Peterovu drugu poruku i zamijeti kako je ovoga puta kraljević izostavio oba njihova imena. To je dobro. Dečko brzo uči. Dok je čitao, obrve su mu se dignule. 

Možda je vaš zahtjev da znate moje namjere drzak, a možda i nije. Nevažno je, budući da sam vam prepušten na milost i nemilost. Evo koje će dvije stvari platiti vaših osam zlatnika: 

1. Želim majčinu lutkinu kuću. Oduvijek me vodila na ugodna mjesta i pustolovine i veoma sam je volio kao dječak. 

2. Želio bih da mi se uz obroke donosi ubrus - pravi kraljevski ubrus. Grb možete skinuti, ako želite. To su moji zahtjevi. 

Peyna je pročitao poruku iznova i iznova prije nego ju je bacio u vatru. Uznemirila ga je zato stoje nije razumio. Dječak se na nešto spremao... ili možda nije? Što će mu majčina kuća za lutke? Koliko je Peyna znao bila je negdje pospremljena u dvorcu, skupljajući prašinu ispod plahte kojom je pokrivena, i nije bilo razloga zbog kojeg mu je ne bi dao - pogotovo ako nekoga zaduži da najprije makne sve oštre stvari - malene noževe i slično. Dobro se sjećao kako je Peter bio opčinjen Sashinom lutkinom kućom kad je bio maleni dječak. Isto tako se sjećao - mutno, jako mutno - da je Flagg prosvjedovao da nije prikladno da se dječak koji će jednom biti kralj igra s lutkama. Roland je taj puta učinio protivno Flaggovom savjetu... mudro, pomislio je Peyna, jer se Peter s njome vremenom prestao igrati sam od sebe. 

Do sada.

Zar je poludio?

Peyna nije tako mislio.

Ubrus, e sada... to je mogao razumjeti.

Peter je oduvijek uporno tražio ubrus uz svaki objed, uvijek bi ga uredno stavio na krilo kao mali stolnjak. Čak i kad bi odlazio na logorovanje sa svojim ocem, Peter ne bi odustajao od ubrusa. Kako neobično da nije tražio bolju hranu od uobičajeno bijednih zatvorskih porcija, kao što bi to učinio bilo koji zatočenik plemenite ili kraljevske loze prije nego bi tražio bilo što drugo. Ne, umjesto toga on je tražio ubrus. 

To ustrajanje da uvijek bude uredan... da uvijek ima ubrus... to je zasluga njegove majke. Siguran sam u to. Je li to dvoje nekako povezano? Ali kako? Ubrusi... i Sashina kuća za lutke. Što to znači? 

Peyna nije znao, ali onaj glupi osjećaj nadanja je ostao. Neprestano se prisjećao kako Flagg nije želio da Peter ima kuću za lutke dok je bio mali dječak. A sada, godinama kasnije, Peter je ponovno traži. 

U tome svemu bijaše umotana još neka misao, uredno kao fila u torti. Bijaše to misao s kojom se Peyna jedva usuđivao poigravati. Ako - samo ako - Peter nije ubio svog oca, tko preostaje? Ma jasno, osoba koja je bila prvobitni vlasnik onog užasnog otrova. Osoba koja bi u kraljevstvu bila nitko i ništa da je Peter naslijedio svojeg oca... osoba koja je sada gotovo sve kad Thomas sjedi na Peterovom mjestu - na prijestolju. 

Flagg.

No, takva je pomisao bila Peyni odvratna. Davala je naslutiti kako j e pravda nekako zakazala, a to je bilo loše. Ali je isto tako dala naslutiti da je jednostavna logika, kojom se oduvijek ponosio, bila isprana gađenjem koje je osjetio pri pogledu na Peterove suze, ta pomisao - ideja da je najvažniju odluku u svojoj čitavoj karijeri donio na osnovu osjećaja, a ne činjenica - bila je još gora. 

Kakva šteta može nastati ako dobije kuću lutaka, ako su svi oštri predmeti uklonjeni? 

Peyna uzme pribor za pisanje i napiše kratku poruku. Beson je morao zapiti još dva zlatnika - već je dobio pola iznosa kojeg će primiti za kraljevićeve usluge sljedeće godine. Radovao se budućem dopisivanju, međutim, nije je bilo. 

Peter je dobio što je htio.

62. 

Ben Staad je kao dijete bio mršav, plavooki dječak s kovrčavom plavom kosom. Djevojčice su u njegovoj blizini uzdisale i stidljivo se smijuckale još dok je imao devet godina. “To će uskoro prestati”, rekao je Benov otac. “Svi Staadovi su zgodni kao djeca, ali mislim da će, kad odraste, biti poput svih nas - kosa će mu potamniti u smeđu, bit će zrikav i imat će zlu sreću k’o i svaka debela svinja u kraljevskom kocu.” 

No, niti jedno predviđanje nije se obistinilo. Ben je bio prvi Staad koji je sa sedamnaest godina imao plavu kosu kao i kad je imao sedam, te koji je na tri stotine metara mogao razaznati smeđeg od crvenorepog sokola. Daleko od toga da razvije zrikavost uslijed kratkovidnosti, njegove su oči bile nevjerojatno oštre... a djevojke su i dalje uzdisale i smijuckale se zbog njega sada, kad je imao sedamnaest godina, kao i onda kad je imao devet. 

Što se tiče njegove sreće... e pa to je već bila druga stvar. To da je većina muških u obitelj i Staad bila loše sreće već barem stotinjak godina nije bilo upitno. Benova obitelj je mislila da bi ih Ben mogao spasiti njihovog gospodskog siromaštva. Na kraju krajeva, njegova kosa nije potamnila i vid mu se nije zamutio, pa zašto onda ne bi izbjegao i prokletstvo loše sreće? Naposljetku, kraljević Peter mu je bio prijatelj, a Peter će jednog dana biti kralj. 

Onda je Peteru bilo suđeno i presuđeno za ubojstvo njegovog oca. Našao se u Igli prije nego što se itko iz zbunjene obitelji Staad uopće snašao. Benov otac, Andrew, otišao je na Thomasovu krunidbu i vratio se kući s masnicom na obrazu - masnicom za koju je njegova žena mislila da je bolje ne spominjati. 

“Ja sam siguran da je Peter nevin”, kazao je Ben te večeri za vrijeme jela. “Jednostavno odbijam vjerovati - “ 

Sljedećeg trenutka bio je ispružen na podu, a u ušima mu je zvonilo. Njegov se otac nadvio nad njega, juha od graška curila mu je s brkova, lice mu bijaše tako crveno da je gotovo poljubičastilo, a Benova sestrica Emmaline rasplakala se u svojoj dječjoj stolici. 

“Ne spominji u ovoj kući više ime tog skota ubojice”, kazao je njegov otac. 

“Andrew!“ zaplakala je njegova majka. “Andrew, on ne razumije“ Njegov otac, koji je inače bio blag čovjek, okrene glavu i zagleda se u Benovu majku. “Budi tiho, ženo”, reče on, i nešto u njegovom glasu natjeralo ju je da sjedne. Čak je i Emmaline prestala plakati. 

“Oče”, rekao je Ben tiho, “uopće se ne mogu sjetiti kad si me zadnji puta udario. Mislim da je prošlo deset godina, možda i više. A mislim da me do sada nikada nisi udario u bijesu. Međutim, to neće promijeniti moje mišljenje. Ne vjerujem - “ 

Andrew Staad digne jedan upozoravajući prst. “Rekao sam ti da ne spominješ njegovo ime”, reče on, “i to doista mislim, Bene. Volim te, ali ako spomeneš njegovo ime, odlazi iz moje kuće.” 

“Neću ga izgovoriti”, odgovori Ben ustajući, “ali samo zato što te volim, tata. Ne zato jer te se bojim.” 

“Prestanite! zajecala je gospođa Staad ustrašenija no ikada. “Ne želim da se vas dvojica ovako svađate! Zar me želite izluditi?” 

“Ne, majko, ne brini, gotovo je”, reče Ben. “Zar ne, tata?” “Gotovo je”, reče njegov otac. “U svemu si dobar sin, Bene, uvijek si to i bio, ali ga ne spominji.” 

Bilo je stvari koje Andy Staad nije mogao reći svojem sinu - premda je Ben imao sedamnaest godina, Andy je na njega i dalje gledao kao na dječaka. Začudio bi se da Ben razumije razloge zbog kojih ga je udario i bolje nego što misli. 

Prije nesretnog obrata događaja s kojima ste upoznati, Benovo prijateljstvo s kraljevićem već je počelo,mijenjati stvari za Staadove. Nekoć su njihovi posjedi u Središnjoj baruniji bili veoma veliki. U posljednjih sto godina bili su prisiljeni prodavati zemlju, malo po malo. Sad im je preostalo manje od šezdeset rali, od kojih je veći dio bio pod hipotekom. 

Međutim, tijekom zadnjih deset godina ili tu negdje, stvari su krenule nabolje. Bankari koji su im isprva prijetili postali su voljni produžiti im hipoteke, čak su im ponudili i nove zajmove po tako malim kamatama da to bijaše nečuveno. Andrewa Staada gorko je boljelo gledati kako zemlju njegovih predaka mesare ral po ral, te je bio više nego sretan onog dana kad je mogao otići Halvayu, vlasniku susjedne farme, i reći mu da se predomislio u vezi prodaje tri rala zemlje koje je Halvay želio kupiti već zadnjih devet godina. I znao je kome može zahvaliti za te divne promjene. Svome sinu... svome sinu koji je bio bliski prijatelj s kraljevićem, koji će jednom biti kralj. 

Sad su opet bili nesretni Staadovi. Da je to bilo sve, samo da se sve vratilo na staro, mogao bi sve pregrmjeti bez da udari sina za stolom... čin kojeg se već sramio. Ali stvari se neće vratiti na staro. Njihov se položaj pogoršao. 

Uljuljkali su ga bankari koji su se počeli ponašati kao ovce umjesto kao vukovi. Posudio je mnogo novaca, jednim dijelom je otkupio natrag zemlju koju je već bio prodao, jedim dijelom je sagradio stvari kao što je na primjer to bio novi mlin s vjetrenjačom. Sada je bio siguran da će bankari svući svoje ovčje kože, te da će umjesto da gubi farmu po farmu, izgubiti sve odjednom. 

Ni to nije bilo sve. Neki mu je nagon kazao da zabrani članovima svoje obitelji da idu na Thomasovu krunidbu pa je taj svoj unutarnji glas i poslušao. Večeras mu je zbog toga bilo drago. 

Kao što je i očekivao, dogodilo se to nakon krunidbe. Otišao je u gostionicu da popije piće prije odlaska kući. Bio je veoma ožalošćen cijelom tom pričom oko kraljeva ubojstva i Peterova zatočeništva; osjećao je da mu treba piće. Prepoznali su ga kao Benova oca. 

“Je l’ tvoj sin pomogao svojem prijatelju da obavi posao, Staade?“ doviknuo mu je jedan od pijanaca, a onda je uslijedio zlobni smijeh. 

“Je’l drž’o starog dok je kraljević ulijevao otrov u njegovo grlo?“ dobacio je jedan drugi. 

Andrew je spustio svoj poluprazan pehar. Ovo nije bilo dobro mjesto za piće. Otići će. Brzo. 

Ali prije nego što je uspio izaći, treći ga je pijanac - neki div koji je smrdio na pljesnivo brdo kelja - povukao natrag. 

“A kol’ko si ti znao?“ upita taj div dubokim, gromkim glasom.

“Ništa”, odvrati Andrew. “Ništa ne znam o tome, kao ni moj sin. Pusti me da prođem.” 

“Proći ćeš kad - i ako - mi odlučimo da te pustimo”, reče div i gume ga natrag u ruke ostalih pijanaca što su iščekivale. 

Tada je započelo naguravanje. Andyja Staada gurali su od jednoga do drugoga, katkad bi ga ošamarili, katkad podboli laktom, katkad bi mu podmetnuli nogu. Nitko se baš nije usuđivao udariti, ali nisu bili daleko od toga; vidio im je u očima koliko žude za tim. Da je bilo kasnije i da su još popili, mogao se uistinu naći u veoma ozbiljnoj nevolji. 

Andrew nije bio visok, ali imao je široka ramena i snažne mišiće. Izračunao je da bi se u fer borbi mogao otresti bilo kojeg od ovih besposličara - izuzev diva, a pomislio je da bi čak i tog momka dobro izmučio. Jednog ili dvojicu, možda čak i trojicu... ali ovdje ih je ukupno bilo osam ili deset. Da je Benovih godina, pun ponosa i vrele krvi, možda bi se uhvatio u koštac sa svima njima. No, imao je četrdeset i pet godina i nije mu bila privlačna pomisao da se puzeći vraća kući svojoj obitelji izmlaćen gotovo na smrt. Njega bi ozlijedili, njih ustrašili, a sve nizašto - Staadova loša sreća vraćala im se s kamatama i ništa se nije dalo učiniti osim otrpjeti. Pipničar je samo stajao i promatrao, ne čineći ništa, ni ne pokušavajući to zaustaviti. 

Na kraju su mu dopustili da pobjegne.

Sada se bojao za svoju ženu... kćer... a najviše za svojeg sina Bena koji će ovakvim nasilnicima biti meta broj jedan. Da je unutra bio Ben, a ne ja, pomislio je, sigurno bi upotrijebili svoje šake. Upotrijebili bi svoje šake i istukli ga do besvijesti... ili još gore. 

I zato ga je udario, jer ga je volio i bojao se za njega, i zaprijetio mu da će ga otjerati od kuće ako Ben ikad opet spomene kraljevićevo ime. 

Ljudi su katkad smiješni.

63.

Ono što je Benu Staadu još bilo teško razumljivo u vezi novih postavka stvari, sljedećeg mu se dana razjasnilo. 

Odveo je šest krava na tržnicu i prodao ih za dobru cijenu (trgovcu govedima koji ga nije poznavao jer inače cijena ne bi bila tako dobra). Hodao je prema gradskim vratima kad ga je zaskočila gomila besposličara, nazivajući ga ubojicom i suučesnikom, te nekim imenima koja bijahu još manje ugodna. 

Ben se dobro držao. Na kraju su ga dobrano istukli - bilo ih je sedam - ali su za tu povlasticu platili krvavim nosovima, pocrnjelim očima i izgubljenim zubima. Ben je ustao i pošao kući, stigavši onamo nakon što je pao mrak. Posvuda ga je boljelo, ali je, uzevši sve stvari u obzir, bio prilično zadovoljan samim sobom. 

Njegovom ocu je bio dovoljan jedan pogled da točno zna što se dogodilo. “Reci majci da si pao”, kazao je. 

“Da, tata”, reče Ben, znajući da njegova majka neće povjerovati u takvu priču. 

“A nakon ovoga, na tržnicu ću ja voditi krave, ili kukuruz ili štogod već trebali odvesti onamo... barem dok ne dođu bankari i sve nam oduzmu.” 

“Ne, tata”, reče Ben isto toliko smireno kao da je rekao Da. Za mladića koji je dobio gadne batine bio je uistinu neobično raspoložen - u stvari, bio je gotovo veseo. 

“Kako to misliš, ne?“ upita njegov otac kao da ga je grom pogodio.

“Ako bježim ili se skrivam, napast će me. Ako se oduprem, uskoro će im dojaditi pa će potražiti neku lakšu zabavu.” 

“Ako netko iz čizme izvuče nož”, reče Andrew glasom punim najvećeg straha, “nećeš doživjeti da im dojadi, Benny.” 

Ben obujmi oca rukama i čvrsto ga zagrli. 

“Čovjek ne može nadmudriti bogove”, reče Ben, citirajući jednu od najstarijih poslovica Delaina. “Znaš to i sam, tata. I borit ću se za P... onog kojeg ne smijem spominjati.” 

Otac ga tužno pogleda i reče: “Nikad nećeš drugačije vjerovati u vezi njega, zar ne?” 

“Ne”, reče smireno Ben. “Nikada.” 

“Mislim da si, dok nisam gledao, postao muškarac “, reče njegov otac. “Tužno je da moraš postati muškarac boreći se s bijednim ološem na ulicama oko tržnice. Tužna su vremena stigla u Delain.” 

“Da”, reče Ben. “Ovo su tužna vremena.” 

“Bogovi neka ti pomognu”, reče Andrew, “i neka pomognu ovoj nesretnoj obitelji.” 

64.

Thomas bijaše okrunjen pri kraju duge, hladne zime. Petnaestog dana njegove vladavine, posljednja velika oluja sezone zadesila je Delain. Padalo je mnogo gustog snijega, i još je dugo nakon što je pao mrak vjetar nastavio zavijati, stvarajući zapuhe nalik pješčanim dinama. 

U devet sati te hladne noći, dugo nakon što bi itko pametan trebao biti vani, začulo se lupanje šakom na prednjim vratima Staadove kuće. Ti udarci nisu bili niti lagani niti plahi; poput čekića su uzastopce snažno tukli po čvrstim hrastovim vratima. Otvorite mi i to brzo, govorili su udarci. Nemam cijelu noć. 

Andrew i Ben sjedili su čitajući ispred vatre. Sušan Staad, Andrewova žena i Benova majka, sjedila je između njih vezući goblen na kojem će, kad ga završi, pisati BOG NEKA BLAGOSLOVI NAŠEG KRALJA. Emmaline su već odavno stavili u krevet. Sve troje podigoše pogled na kucanje, a onda jedni drage. U Benovim očima ocrtavala se samo znatiželja, no u Andrewovim i Susaninim se odmah nagonski zrcalio strah. 

Andrew ustane spremivši u džep naočale za čitanje. 

“Tata?“ upita Ben.

“Idem ja”, reče Andrew. 

Neka to samo bude neki putnik, izgubljen u mraku koji traži sklonište, nadao se, ali kad je otvorio vrata na njima je bio kraljev vojnik, krupan i širokih ramena. Kožnata kaciga - dio borbene opreme - priljubila mu se uz glavu. Kraj ruke, zataknut za pojas nalazio se kratki mač. 

“Vaš sin”, reče ovaj, i Andrew osjeti kako mu se odrezaše noge. 

“Zašto ga trebate?”

“Dolazim od Peyne”, odvrati vojnik i Andrew shvati da je to sve što će kao odgovor i dobiti. 

“Tata?“ upita Ben njemu iza leđa. 

Ne, pomisli sav jadan Andrew, molim te, ovo je previše zle sreće, ne moj sin, ne moj sin — 

“Je li to taj dječak?” 

Prije nego što je Andrew uspio reći ne - iako bi to bilo beskorisno 

- Ben zakorači naprijed. 

“Ja sam Ben Staad”, reče on. “Zašto me trebate?” 

“Moraš poći sa mnom”, odgovori vojnik. 

“Kamo?”

“U kuću Andersa Peyne.” 

“Ne!" zaplače njegova majka s vrata njihove male dnevne sobe. “Ne, kasno je i hladno, ulice su pune snijega - “ 

“Imam sanjke”, reče vojnik neumoljivo i Andrew spazi kako se čovjeku ruka spustila na držak mača. 

“Idem”, reče Ben uzimajući svoj kaput. 

“Bene - “ započne Andrew razmišljajući: Više ga nikada nećemo vidjeti, odvest će nam ga zato jer poznaje kraljevića. 

“Sve će biti u redu, tata”, reče Ben i zagrli ga. Kad je osjetio snagu mladosti u tom stisku, gotovo je mogao u to povjerovati. Ali, pomisli, njegov sin još nije upoznao strah. Nije naučio koliko svijet može biti okrutan. 

Andrew Staad zagrli svoju ženu. Njih dvoje su stajali na vratima i promatrali kako se Ben i vojnik probijaju kroz zapuhe prema saonicama koje su bile samo sjena u tami s fenjerima koji su sablasno blistali sa svake strane. Nitko nije progovorio ni riječ dok se Ben penjao u njih s jedne, a vojnik s druge strane. 

Samo jedan vojnik, pomisli Andrew, i to je nešto. Možda ga samo žele ispitati. Daj bože da mojeg sina trebaju samo radi ispitivanja!

Staadovi su stajali u tišini, snijeg se paučinasto skupljao oko njihovih gležnjeva dok su se saonice udaljavale od kuće, svjetla u fenjerima su titrala, zvonca zveckala. 

Kad su nestali, Sušan su oblile suze.

“Nikada ga više nećemo vidjeti”, jecala je. “Nikada, nikada! Odveli su ga! Prokleti Peter! Proklet bio zbog toga u što je uvalio mojeg sina! Proklet bio! Proklet!” 

“Šššš, majko”, reče Andrew grleći je čvrsto. “Ššš. Ššš. Vidjet ćemo ga prije jutra. Najkasnije do podneva.” 

Međutim, ona je začula drhtaj u njegovom glasu i zaplakala još snažnije. Toliko je glasno plakala da je probudila malenu Emmaline (ili ju je možda probudio propuh kroz otvorena vrata) i trebalo je dugo dok je opet zaspala. Naposljetku je Sušan zaspala uz nju u velikom krevetu. 

Andy Staad nije spavao čitavu noć. 

Stajao je kraj vatre, nadajući se usprkos svemu, ali u srcu je vjerovao da više nikada neće vidjeti svojega sina. 

65.

Sat vremena kasnije, Ben Staad je stajao u radnoj sobi Andersa Peyne. Bio je znatiželjan, pomalo pun strahopoštovanja, ali ne i straha. Pozorno je slušao sve što je Peyna rekao, a onda se začuo prigušeni zvuk kad je novac prešao iz ruke u ruku. 

“Jesi li sve razumio, momče?“ upita Peyna svojim suhoparnim sudačkim glasom. 

“Da, moj gospodaru.”

“Želim biti siguran. Ne šaljem te na dječji zadatak. Reci mi još jednom što moraš učiniti.” 

“Trebam otići u dvorac i razgovarati s Dennisom, sinom Brandonovim.” 

“A ako se Brandon umiješa?" oštro će Peyna. 

“Moram mu reći da se obrati vama.” 

“Tako je”, reče Peyna, smjestivši se ponovno u svoju fotelju. 

“Ne smijem reći: ‘Ne spominji nikome ovaj razgovor.”’ 

“Da”, reče Peyna. “Znaš li zašto?” 

Ben je na trenutak zamišljeno stajao pognute glave. Peyna mu je dopustio da razmisli. Sviđao mu se dječak; činio se hladne glave i nije bio bojažljiv. Mnogi bi se drugi tresli od užasa da su usred noći bili dovedeni pred njega. 

“Jer ako kažem tako nešto, brže će to razglasiti nego da ne kažem ništa”, naposljetku će Ben. 

Smiješak dotakne Peynine usne. “Dobro”, reče on, “nastavi.” 

“Dali ste mi dvanaest zlatnika. Dva moram dati Dennisu, jedan je za mene, a jedan za onoga tko pronađe lutkinu kuću koja je pripadala Peterovoj majci. Preostalih osam je za Besona, glavnog stražara. Onaj tko nađe lutkinu kuću dat će je Dennisu. Dennis će je dati meni. Ja ću je predati Besonu. Što se tiče ubrusa, Dennis će ih osobno dati Besonu.” 

“Koliko njih?”

“Dvadeset i jedan svakoga tjedna”, spremno će Ben. “Ubrusi kraljevske kuće, ali s uklonjenim amblemima. Vaš čovjek će unajmiti ženu da skine kraljevske ambleme. S vremena na vrijeme poslati ćete mi nekoga s još novca, za Dennisa ili Besona.” 

“Ali ništa za tebe?“ upita Peyna. Već mu je ponudio; Ben je odbio. “Ne. Vjerujem da je to sve.” 

“Brz si.”

“Volio bih kad bih mogao učiniti više.” 

Peyna uspravnije sjedne, lice mu odjednom poprimi grub i zastrašujući izgled. “Ne smiješ i nećeš”, kazao je. “I ovo je dovoljno opasno. Posreduješ u pomaganju mladiću koji je osuđen za strašno umorstvo - drugo po redu najgore umorstvo koje neki čovjek može počiniti.” “Peter je moj prijatelj”, reče Ben ponosnim glasom koji je bio dojmljiv samom svojom jednostavnošću. 

Anders Peyna se jedva primjetno osmjehne i jednim dignutim prstom pokaže na masnice koje su blijedjele na Benovom licu. “Pretpostavljam”, reče, “da već plaćaš cijenu za to prijateljstvo.” 

“Platio bih tu cijenu još stotinu puta”, reče Ben. Oklijevao je trenutak, a onda odvažno nastavi: “Ne vjerujem da je ubio svojeg oca. Volio je kralja Rolanda kao što ja volim svojeg tatu.” 

“Zaista?“ upita Peyna prividno nezainteresiran.

“Volio gaje!“ usklikne Ben. “Zar vi doista mislite da je ubio svojeg oca? Zar uistinu vjerujete da je to učinio?” 

Peyna se osmjehne tako suho i okrutno da se čak i Benova vrela krv ohladila. 

“Da ne vjerujem, bio bih oprezan kome to govorim”, reče on. “Veoma, veoma oprezan. Ili bih uskoro osjetio sječivo krvnikove sjekire na svojem vratu.” 

Ben je u tišini zurio u Peynu.

“Kažeš da si mu prijatelj i ja ti vjerujem.” Peyna sjedne još uspravnije u svojoj fotelji i uperi prst u Bena. “Ako si mu istinski prijatelj, učini što sam te tražio i ništa više. Ako u ovim tajnim dolascima vidiš nadu za Peterovo oslobođenje - a na tvojem licu vidim da je tako - moraš se odreći te nade.” 

Umjesto da je pozvonio Arlenu, Peyna sam isprati dječaka - na stražnji ulaz. Vojnik koji ga je noćas doveo sutra će biti na putu za Zapadnu baruniju. 

Na vratima Peyna reče: “Još jednom: nemoj zastraniti ni u jednoj stvari oko koje smo se dogovorili, nimalo. Peterove prijatelje trenutno baš ne vole u Delainu, kao što to tvoje masnice i dokazuju.” 

“Borit ću se protiv svih”, užagreno će Ben. “S jednim po jednim ili sa svima odjednom!” 

“Aha”, reče Anders Peyna uz onaj hladan i okrutni smiješak. “Bi li tražio i tvoju majku da učini to isto? Ili svoju sestricu?” 

Ben je zabezeknuto zurio u starca. U njegovom se srcu rascvao strah poput malene i nježne ruže.

“A doći će do toga ne budeš li jako oprezan”, reče Peyna. “Oluje u Delainu nisu završile, tek su počele.” Otvorio je vrata; snijeg je zalepršao unutra, donesen naletom vjetra. “Idi sada kući, Bene. Mislim da će tvoji roditelji biti sretni što te vide tako brzo.” 

Bijaše to blago rečeno. Njegovi roditelji su čekali kraj vrata u svojim noćnim haljetcima kad je Ben ušao. Čuli su zvonca na saonicama koje su se približavale. Majka ga je plačući čvrsto zagrlila. Njegov otac, crvena lica i, što je bilo neuobičajeno, sa suzama u očima, stezao mu je ruku dok ga nije zaboljela. Ben se prisjeti što mu je Peyna kazao. Oluje u Delainu nisu završile, tek su počele. 

A mnogo kasnije, ležeći u krevetu s rukama pod glavom, zurio je u tamu i slušao vjetar kako vani zavija, Ben shvati da mu Peyna nikada nije dao odgovor na njegovo pitanje - nije mu rekao vjeruje li ili ne da je Peter kriv. 

66.

Sedamnaestog dana Thomasove vladavine Brandonov sin, Dennis, donio je prvu hrpicu sa dvadeset i jednim ubrusom u Iglu. Donio ih je iz skladišta za koje nisu znali ni Peter ni Thomas, niti Ben Staad, niti sam Peyna- iako će svi postati toga svjesni prije nego završi ta grozna stvar s Peterovim zatočeništvom. Dennis je znao jer je bio sin sobara koji je potjecao iz duge linije sobara, ali kažu da dobro poznavanje nečega rađa zanemarivanje pa nije razmišljao mnogo o tom skladištu iz kojeg je izvadio ubruse. Kasnije ćemo više govoriti o toj sobi; reći ću vam samo da će se svi iznenaditi kad je vide, naročito Peter. Jer da je znao za tu sobu koju je Dennis uzimao zdravo za gotovo, mogao je pokušati pobjeći čak tri godine ranije... i mnogo toga se moglo promijeniti, na bolje ili na gore. 

67.

Kraljevske ambleme skinula je žena koju je unajmio Peyna zahvaljujući njezinoj vještini s iglom i zatvaranja usta. Svakoga je dana sjedila ispred vrata skladišta vadeći konce koji šu uistinu bili veoma stari. Dok je to činila, njezina su usta iz više razloga bila čvrsto zatvorena; paranje tako krasnog ručnog rada činilo joj se gotovo bogohulno, ali je njezina obitelj bila siromašna pa joj je Peynin novac došao kao dar s neba. I tako je ona sjedila, i sjedit će još mnogo godina, ljuljajući se u stolici baratajući iglom kao jedna od onih neobičnih sestara za koje ste možda čuli u jednoj drugoj priči. Ni s kim nije razgovarala o svojem poslu, čak ni sa svojim mužem. 

Ubrusi su imali neobičan, blagi miris - ne po plijesni već po ustajalosti jer dugo nisu bili korišteni - no inače su bili besprijekorni, veličine trideset na trideset centimetara, dovoljno veliki da prekriju krilo čak i najneurednijeg jelca. 

Uz prvu dostavu ubrusa veže se jedna smiješna priča. Dennis se uzmuvao oko Besona iščekujući napojnicu. Beson je to neko vrijeme trpio misleći kako će se budalasti momak konačno sjetiti da on njemu da napojnicu. Obojica su istovremeno došla do zaključka kako napojnice neće biti. Dennis je krenuo prema vratima, a Beson mu je u tome pomogao udarcem u stražnjicu. To je natjeralo par pomoćnih stražara da se grohotom nasmiju. Zatim se Beson, za daljnju zabavu pomoćnika, pravio da briše svoju stražnjicu s nekoliko ubrusa, no bio je oprezan i samo se pravio, jer je negdje u tom poslu bio Peyna, pa je trebalo ići lagano. 

Možda Peyna ipak neće više dugo biti ovdje. U gostionicama i vinarijama, Beson je počeo slušati šaputanja kako se Flaggova sjena spustila na vrhovnog suca, pa ako Peyna ne bude veoma,veoma oprezan, mogao bi parnice na sudištu uskoro gledati s jednog još višeg mjesta od klupe na kojoj sada sjedi - mogao bi gledati u prozor, govorili su ti šaljivci iza svojih dlanova, s jednog od šiljaka na zidinama zamka. 

68.

Osamnaestog dana Thomasovog kraljevanja na Peterovom pladnju za doručak, kad je ujutro dostavljen, bio je prvi ubrus. Bio je toliko velik, a doručak tako malen da je zaista pokrio cijeli obrok. Peter se po prvi put nasmiješio otkad je stigao na to hladno, visoko mjesto. Obrazi i brada bili su mu osjenčani začecima brade koja će narasti gusta i dugačka u te dvije sobe s propuhom, pa je izgledao kao prilično očajan lik... dok se ne bi nasmiješio. Osmijeh mu je obasjao lice čarobnom snagom, učinio ga je jakim i blistavim, vođom kojeg možete zamisliti kako mu se vojnici pridružuju u bici. 

“Bene”, promrmljao je, podižući ubrus za jedan ugao. Ruka mu se malo zatresla. “Znao sam da ćeš to učiniti. Hvala, prijatelju moj. Hvala ti.” 

Prva stvar koju je Peter učinio s ubrusom bila je da obriše suze koje su sad slobodno curile niz njegove obraze. 

Spijunka na debelim drvenim vratima naglo se otvorila. Dva su se pomoćna čuvara iznova pojavila kao dvije glave Flaggove papige, sabijena u malenom prostoru neobrijani obraz do obraza. 

“Nadajmo se da beba neće zaboraviti obrisati bradu-bradicu!“ povikao je jedan promuklim, treperećim glasom. 

“Nadajmo se da mali neće zaboraviti očistiti jajčeko sa svoje košuljice!" poviče drugi, a onda obojica zavrištaše od podrugljiva smijeha. No Peter nije gledao u njih, a njegov osmijeh nije iščeznuo. 

Čuvari su vidjeli taj osmijeh i nisu više pravili šale. Bilo je nešto u njemu što je branilo zafrkavanje. 

Konačno su zatvorili špijunku i osfavili Petera na miru. 

Ubrus je tog dana stigao s njegovim ručkom. 

S večerom te noći. 

Ubrusi su Peteru, u njegovoj usamljenoj ćeliji na nebu, dolazili sljedećih pet godina. 

69.

Kuća lutaka stigla je trećeg dana vladavine Thomasa Donositelja Svjetla. Nekako su u to vrijeme plavičci, te prve preteče proljeća (koje mi zovemo modrulje), nicali uz cestu u dražesnim malim svežnjevima. Isto je tako u to vrijeme Thomas Donositelj Svjetla potpisom ozakonio povećanje poreza poljoprivrednicima, što je uskoro postalo poznato kao Tomov crni porez. Nova šala koja se pričala u gostionicama i vinarijama bila je da će kralj uskoro mijenjati svoje kraljevsko ime u Thomas Donositelj Poreza. Povećanje nije iznosilo osam posto što je moglo biti pravedno, niti osamnaest posto, što bi bilo podnošljivo, nego osamdeset posto. Thomas je u početku oko toga imao nekih sumnji, ali Flaggu nije trebalo dugo da ga uvjeri. 

“Moramo ih oporezovati na više nego što priznaju da imaju kako bismo uzeli barem nešto od onoga što nam duguju, s obzirom na to koliko skrivaju od poreznika”, kazao je Flagg. Thomas kimne glavom, zamućenom vinom koje je sada neprestano teklo u kraljevskim odajama dvorca, nadajući se da mu je lice krasio mudar izraz. 

Što se njega tiče, Peter se stao pribojavati da se lutkina kuća nakon tolikih godina izgubila - što je gotovo i bila istina. Ben Staad je uposlio Dennisa da je pronađe. Nakon nekoliko dana bezuspješnog traganja, Dennis se povjerio svojem dobrom starom ocu-jedinoj osobi kojoj se usuđivao vjerovati u tako važnoj stvari. Brandonu je trebalo još pet dana da nađe lutkinu kuću u jednom manjem skladištu na devetom katu u zapadnoj kuli, gdje su njezini veseli umjetni travnjaci i duga, razvučena krila bili skriveni ispod stare (i od moljaca pomalo pojedene) plahte koja je s godinama posivjela. Sav izvorni namještaj i dalje se nalazio u kući, a onda je Brandonu, Dennisu ijednom vojniku, kojeg je Peyna osobno odabrao, trebalo još tri dana da provjere jesu li svi oštri predmeti uklonjeni. Tada su je, napokon, dopremila dvojica dječaka-paževa koji su se namučili noseći tešku, nespretnu stvar pričvršćenu na dasku između njih. Beson je išao odmah iza njih, psujući i prijeteći se užasnim kaznama ako je ispuste. Znoj se u potocima cijedio niz lica dječaka, ali mu nisu odgovarali. 

Kad su se otvorila vrata Peterova zatvora i kroz njih bijaše unesena lutkina kuća, Peter ostane bez daha - ne zato što je lutkina kuća konačno bila ondje, nego zato što je jedan od one dvojice dječaka koji su je nosili bio Ben Staad. 

Nemoj me odati! Bljesnule su Benove oči. 

Ne gledaj u mene predugo! Uzvratile su Peterove oči. 

Nakon savjeta koji mu je dao, Peyna bi bio zaprepašten da je ovdje vidio Bena. Zaboravio je da logika svih starih mudraca svijeta ne može nadvladati logiku dječačkog srca, ako je srce dječaka veliko, dobro i odano. Ben Staadovo je bilo sve troje. 

Najlakša stvar na svijetu bilo je zamijeniti se za mjesto s jednim pažem koji je trebao nositi lutkinu kuću na vrh Igle. Za jedan zlatnik - sav novac koji je Ben imao, kad smo već kod toga - Dennis je to uredio. 

“Nemoj ovo reći svojem ocu “, upozorio je Ben Dennisa. 

“Zašto ne?“ upitao je Dennis. “Govorim svojem ocu gotovo sve... ti ne?”

“Nekoć jesam”, reče Ben, prisjećajući se kako mu je otac zabranio da ikada više u kući spomene Peterovo ime. “Ali kad dječaci odrastu, mislim da se to katkad promijeni. Kako god bilo, ne smiješ mu reći, Dennise. Mogao bi to ispričati Peyni, a onda bih se našao u vrućem loncu na vatri.” 

“U redu”, obećao je Dennis. Bijaše to obećanje koje je održao. Dennis je bio strašno povrijeđen kad je njegov gospodar, kojeg je volio, bio najprije optužen, a zatim i osuđen za ubojstvo. U posljednjih nekoliko dana Ben je sebi utro dobar put da popuni ispražnjeno mjesto u Dennisovom srcu. 

“To je dobro”, reče Ben i razigrano bubne Dennisa u rame. “Želim ga vidjeti samo na minutu i osvježiti osjećaje u svom srcu.” 

“Bio je tvoj najbolji prijatelj, zar ne?”

“Još uvijek jest.”

Dennis je zurio u njega začuđeno. “Kako možeš nazivati čovjeka koji je ubio vlastitog oca svojim prijateljem?” 

“Zato što ne vjerujem da je to učinio”, reče Ben. “A ti?” 

Na Benovo posvemašnje zaprepaštenje, Dennis brižne u gorak plač. “Cijelo moje srce govori mi isto to, pa ipak - “ 

“Onda ga slušaj”, reče Ben i stisne Dennisa u grubi zagrljaj. “I posuši te suze prije nego te netko vidi kako tuliš kao beba.” 

“Stavite je u drugu sobu”, govorio je sada Peter, u laganom drhtanju glasa očitovala se njegova tuga. Beson nije zamijetio; bio je previše zauzet psovanjem dvojice dječaka radi njihove sporosti, gluposti i samog njihovog postojanja. Unijeli su kuću za lutke u spavaonicu i spustili je. Onaj drugi dječak koji je imao veoma priglupo lice ispustio je svoj kraj prebrzo i previše naglo. Začuo se tihi zvuk pucanja nečeg unutra. Peter se lecnuo. Beson opali dječaku pljusku - učinio je to s osmjehom. Bijaše to najbolja stvar koja se dogodila otkako su se pojavila ova dvojica s tom prokletom stvari. 

Glupan je ustao široko razjapljenih usta, primivši se za tu stranu lica koja je već počela oticati, i zagledao se u Petera s otvorenim čuđenjem i strahom; Ben je ostao na koljenima trenutak duže. Ispred ulaza lutkine kuće nalazio se maleni otirač od ratana - ono što bismo, pretpostavljam, mogli nazvati otiračem dobrodošlice. Samo na trenutak sije Ben dopustio preći palcem preko toga, a onda mu oči susretnu Peterove. 

“A sad marš van!“ povikao je Beson. “Odlazite, obojica! Idi te kućama i proklete bile vaše majke koje su donijele na svijet spore, nespretne budale kao što ste vi!” 

Dječaci su prošli uz Petera, nespretnjaković se odmaknuo kao da kraljević ima nekakvu bolest kojom bi ga mogao zaraziti. Benove oči susretoše Peterove još jedanput i Peter zadrhti zbog ljubavi koju je ugledao u pogledu svojeg starog prijatelja. A onda su nestali. 

“E pa sad je imate, moj dobri mladi kraljevčiću”, reče Beson. “Što da vam sljedeće donesemo? Male čipkaste haljine? Svilene gaće?” Peter se sporo okrene i pogleda Besona. Trenutak kasnije ovaj obori pogled. U Peterovom pogledu bilo je nešto zastrašujuće i Beson je bio prisiljen sjetiti se još jednom da gaje, bio on tetkica ili ne, Peter tako namlatio da su ga rebra boljela još iduća dva dana a u glavi mu se vrtjelo tjedan dana. 

“Pa, to je vaša stvar”, promrmljao je. “No, sad kad je već imate, mogao bih vam nabaviti nekakav stol da je na njega stavite. I stolicu da sjedite dok se... “ Nacerio se. “Dok se s njom igrate.” 

“I koliko bi me to stajalo?”

“Samo tri zlatnika, rekao bih.”

“Nemam novaca.”

“Ah, ali poznajete moćne ljude.” 

“Više ne”, reče Peter. “Mijenjao sam uslugu za uslugu, i to je sve.” “Onda sjedite na podu dok ne dobijete ozebline na stražnjici i nek’ vas vrag nosi!“ reče Beson i odmaršira iz sobe. Mali priliv zlatnika u kojem je uživao otkako je Peter stigao u Iglu očigledno se istopio. Beson je zbog toga bio danima loše raspoložen. 

Peter je sačekao dok sve brave i zasuni nisu sjeli na mjesto prije nego je dignuo otirač od ratana kojeg je Ben dodirnuo palcem. Ispod njega je našao komadić papira ne veći od poštanske marke. Obje strane bijahu ispisane, a između riječi nije bilo razmaka. Slova su uistinu bila sićušna - Peter je morao škiljiti dok ih je čitao, a pretpostavljao je da ih je Ben ispisao uz pomoć povećala. 

Petere - Uništi ovo čim pročitaš. Ne vjerujem da si učinio ono. Siguran sam da i drugi tako osjećaju. I dalje sam tvojprijatelj. Volim te kao i uvijek. Ni Dennis ne vjeruje. Ako ikako mogu pomoći kontaktiraj me preko Peyne. Neka tvoje srce bude snažno. 

Dokje čitao, Peterove su se oči napunile toplim suzama zahvalnosti. Mislim da nas pravo prijateljstvo uvijek tjera da osjećamo nekakvu slatku zahvalnost jer se svijet gotovo uvijek čini kao veoma okrutna pustinja, a cvijeće koje u njemu raste kao da to čini unatoč takvim teškim okolnostima. “Dobri stari Ben! Dobri stari Ben!” 

Po prvi put je stao razmišljati kaktf njegov plan, koliko god bio sulud i opasan, ima šansi za uspjeh.

Zatim se sjetio poruke. Ben je stavio svoj život na kocku napisavši je. Ben je bio plemić - jedva - ali ne i kraljevske krvi; stoga nije imun na krvnikovu sjekiru. Da je Beson ili jedan od njegovih šakala pronašao poruku, zaključili bi da ju je napisao jedan od dvojice dječaka koji su donijeli lutkinu kuću. Nespretnjaković je izgledao kao da ne zna pročitati ni velika slova u dječjoj slikovnici, a kamoli ispisati ovako sićušna. I tada bi potražili drugog dječaka, a tada bi put do krvničkog panja za dobrog starog Bena bio veoma kratak. 

Na pamet mu je padao samo jedan sigurni način na koji da je se riješi, i nije oklijevao; zgužvao je maleni papirić između palca i kažiprsta pa ga pojeo. 

70.

Siguran sam da ste do sada već pretpostavili kakav je bio Peterov plan bijega jer vi znate dobrano više od Peyne dok je ovaj čitao Peterove zahtjeve. Bilo kako bilo, došlo je vrijeme da vam ipak sve kažem. Planirao je upotrijebiti niti da načini uže. Te bi niti dakako skidao s rubova ubrusa. Spustio bi se niz uže do zemlje i pobjegao. Neki od vas će se možda gromko nasmijati toj zamisli. Niti iz ubrusa kako bi pobjegao iz tornja visokog devedeset metara?, mogli biste reći. Ili ste ludi vi, Pripovjedaču, ili je bio lud Peter! 

Ali nije bilo ništa od toga. Peter je znao koliko je visoka Igla i vjerovao je da nikada ne smije pohlepno izvlačiti niti iz svakog ubrusa. Ako ih izvadi previše, netko bi mogao postati znatiželjan. Nije to morao biti glavni stražar; pralja koja je prala ubruse mogla bi zamijetiti da iz jednog ubrusa nedostaje previše niti. Mogla bi to natuknuti prijateljici... ova bi mogla spomenuti drugoj prijateljici... i tako bi se priča raširila... jer znate, nije se Peter zabrinjavao zbog Besona. S obzirom na sve, Beson je bio prilično glupava osoba. 

Flagg nije bio.

Flagg je umorio njegovog oca - i Flagg je držao naćuljene uši. 

Šteta što se Peter nikada nije zapitao otkuda taj neobičan ustajali miris na ubrusima, ili da se raspita je li osoba zaposlena da skine kraljevske ambleme bila otpuštena nakon što je skinula određeni broj amblema, ili radi li još uvijek - no, jasno, misli su mu bile drugdje. Nije mogao ne zamijetiti da su veoma stari, što je dakako bio dobar znak - moći će skinuti mnogo više niti sa svakog ubrusa nego što je to mogao zamisliti u svojim najoptimističnijim trenucima. Koliko ih je još mogao skinuti, saznao je s vremenom. 

Pa ipak, mogu čuti kako neki od vas govore, niti iz ubrusa da se načini uže dovoljno dugo da od najvišeg prozora Igle dođe do tla? Niti iz ubrusa koje će načiniti uže dovoljno čvrsto da izdrži sedamdeset i sedam kilograma? I dalje mislim da se šalite! 

Vi koji tako mislite zaboravljate lutkinu kuću... i tkalački stan u njoj, tako malen da su niti iz ubrusa bile savršene za njegov sićušni čunak. Vi koji tako mislite zaboravljate da je u lutkinoj kući sve bilo maleno, ali je radilo savršeno. Oštri predmeti bijahu uklonjeni, pa i nožić za rezanje u tkalačkom stanu... no inače je sve bilo netaknuto. 

Zbog te lutkine kuće, koja je sada Peterova jedina stvarna nada za bijeg, Flagg je još onda davno imao nejasne zle slutnje. 

71.

Mislim da bih trebao biti mnogo bolji pripovjedač nego što jesam da vam opišem kako je bilo Peteru tijekom tih pet godina koje je proveo u vrhu Igle. Jeo je; spavao je; gledao je kroz prozor s kojeg mu se pružao pogled na zapadni dio grada; vježbao je ujutro, popodne i navečer; sanjao je snove o slobodi. Ljeti je u njegovom apartmanu bilo kipuće. Zimi ledeno. 

Tijekom drage zime teško se razbolio od gripe koja ga je skoro ubila.

Peter je ležao s temperaturom na svojem krevetu i kašljao pod tankim pokrivačem. Isprva se samo bojao da će pasti u delirij i bulazniti o užetu koje je bilo skriveno i uredno namotano ispod dva kamena u istočnom dijelu njegove spavaonice. Kako mu je temperatura rasla, uže koje je spleo uz pomoć malenog tkalačkog stana u lutkinoj kući, počelo mu se činiti manje važnim jer je već pomislio da će umrijeti. 

Beson i njegovi pomoćni čuvari bili su u to čak uvjereni. U stvari su se već kladili kad će se to dogoditi. Jedne noći, otprilike tjedan dana od kad mu je groznica izbila i dok je vjetar vani strašno hučao i temperatura pala dobrano ispod nule, Roland se pojavio u Peterovom snu. Peter bijaše uvjeren kako je Roland došao da ga povedene u Vječne poljane. 

“Spreman sam, tata!“ povikao je. U svojem deliriju nije znao je li to izgovorio naglas ili samo u svojoj glavi.

“Spreman sam za odlazak!”

Još nećeš umrijeti, kazao je njegov otac u tom snu... viziji... ili što god to bilo. Imaš još tol ’ko toga za napraviti, Petere. 

“Oče!“ kriknuo je Peter. Glas mu bijaše snažan, i pod njim su stražari - uključujući i Besona - zadrhtali misleći da Peter zacijelo vidi duha ubijenog kralja Rolanda kako se dimi, i koji je došao odvesti Peterovu dušu u pakao. Te noći se više nisu kladili, u biti, jedan od njih je sljedećeg dana otišao u Crkvu Velikih Bogova i ponovno prigrlio vjeru, te je na koncu postao svećenik. Njegovo ime bijaše Curran, i o njemu vam mogu pripovijedati u drugoj priči. 

Peter je uistinu na neki način vidio duha - no je li to zaista bio duh njegova oca ili samo priviđenje uzrokovano visokom temperaturom, ne mogu reći. 

Njegov se glas pretvorio u šapat; stražari nisu čuli ostatak. 

“Tako mi je hladno... i tako mi je vruće.” 

Jadni moj dječače, kazao je njegov svjetlucavi otac. Imao si teška iskušenja, a mislim da ih jejoš mnogo pred tobom. Ali Dennis će znati... 

“Što će znati?“ dahnuo je Peter. Obrazi mu bijahu rumeni, no čelo mu bijaše blijedo poput voska. 

Dennis će znati kuda ide mjesečar, prošaptao je njegov otac i nestao. 

Peter je nakratko ostao bez svijesti, a onda je ubrzo utonuo u duboki, čvrsti san. U tom snuje njegova groznica minula. Dječak koji je više od godine dana radio šezdeset sklekova i stotinu trbušnjaka svakoga dana, probudio se sljedećeg jutra previše slab da bi ustao iz kreveta... ali ponovno je bio priseban. 

Beson i pomoćni stražari bijahu razočarani. Međutim, nakon te noći uvijek su se prema Peteru odnosili s nekakvim strahopoštovanjem i pazili da mu se odveć ne približavaju. 

Što je, jasno, činilo njegov posao toliko lakšim. 

Sve je to bilo jednostavno ispričati, mada bi bez sumnje bilo bolje kad bih sa sigurnošću mogao reći je li duh stvarno bio ondje ili nije. No, kao i oko mnogih stvari u ovako dugoj priči, morat ćete u vezi toga, pretpostavljam, sami odlučiti. 

Ali kako da vam opišem Peterov beskonačno dosadan posao na sićušnom tkalačkom stanu? Ta me priča nadilazi. Svi ti utrošeni sati dok mu je katkad ledeni dah poput dima izlazio kroz usta i nos, katkad mu je znoj cijedio niz lice, i uvijek u strahu hoće li ga razotkriti; samoća tijekom tih dugih sati u kojima nije imao ništa osim beskrajnih misli i gotovo besmislenih nadanja koja su ih ispunjavala. Mogu vam ispričati neke stvari, i hoću, ali dočarati tolike sate i dane sporog vremena gotovo mi je nemoguće, kao što bi to bilo nemoguće svima osim jednom od glasovitih pripovjedača čija je rasa davno izumrla. Jedina stvar koja bi možda otprilike mogla natuknuti koliko je vremena Peter proveo u tim dvjema sobama bijaše njegova brada. Kad je došao bila je samo sjena na njegovim obrazima i mrlja ispod njegovog nosa - dječačka brada. U 1825 dana koji su uslijedili izrasla je duga i raskošna; pri kraju mu je dosezala do sredine prsa, i mada je imao-samo dvadeset ijednu godinu bijaše prošarana sjedinama. Jedino mjesto na kojem nije rasla bio je nepravilni ožiljak koji mu je ostavio Besonov palac. 

Prve godine se Peter usudio iščupati samo pet niti iz svakog ubrusa - njih petnaest svakoga dana. Držao ih je ispod madraca, a na kraju svakoga tjedna imao ih je stotinu i pet. U našim mjerama, svaka je nit bila dugačka oko pedeset centimetara. 

Prvi dio ispleo je tjedan dana nakon što je dobio lutkinu kuću, radeći pažljivo na tkalačkom stanu. Sa sedamnaest godina to nije bilo tako jednostavno kao što je to bilo s pet. Prsti su mu narasli; tkalački stan nije. Osim toga, bio je strašno nervozan. Ako ga jedan od stražara uhvati u poslu, mogao bi reći da koristi tkalački stan da plete konce iz starih ubrusa kako bi se zabavio... ako bi mu povjerovali. I ako tkalački stan funkcionira. Nije bio u to siguran sve dok nije vidio prvi tanki konopac, savršeno ispleten, kako se pojavljuje na drugom kraju tkalačkog stana. Ugledavši ga, Peterova živčanost se ponešto smanjila pa je mogao plesti malo brže, stavljajući unutra niti, vukući ih da ostanu ravne i stišćući malenu pedalu palcem. Tkalački je stoj isprva malo škripao, no ustajalo je mazivo uskoro počelo djelovati te je tada radio savršeno kao u njegovom djetinjstvu. 

Međutim, konopac je bio strašno tanak, u promjeru je imao malo više od pola centimetra. Peter je svezao krajeve i povukao da ga isproba. Držalo je. Malo se ohrabrio. Bio je snažniji nego je izgledao, i mislio je da bi trebao biti. Na kraju krajeva, bijahu to kraljevski ubrusi, istkani od najfinijih pamučnih vlakana u zemlji, a on ih je čvrsto tkao. Povukao je jače, trudeći se pretpostaviti s kolikom snagom preračunato u kilograme vuče taj tanki pamučni konopac. 

Još je snažnije povukao i uže je izdržalo, a on osjeti kako mu se nada uvlači u srce. Uhvatio se kako razmišlja o Yosefu. 

Upravo mu je Yosef, glavni konjušar, objašnjavao o tajanstvenoj i užasnoj pojavi koja se zove ‘točka pucanja’. Bila je sredina ljeta i gledali su goleme anduanske volove kako vuku kamene blokove za trg na kojem će biti nova tržnica. Svakom volu je za vratom sjedio po jedan znojni gonič koji je psovao. Peter tada nije imao više od jedanaest godina i mislio je kako je to bolje od cirkusa. Yosef je istaknuo kako svaki vol nosi težak kožni jaram. Lanci koji su vukli blokove kamena bijahu pričvršćeni za jaram, svaki sjedne strane životinjinog vrata. Yosef mu je kazao kako klesari moraju oprezno procijeniti koliko svaki blok kamena može težiti. 

“Jer ako su blokovi preteški, volovi bi se mogli ozlijediti pokušavajući ih povući”, rekao je Peter. Nije to postavio kao pitanje jer mu se činilo toliko očigledno. Bilo mu je žao volova koji su vukli te velike blokove kamena. 

“Ne”, kazao je Yosef. Zapalio je cigaretu načinjenu od klipa kukuruza, gotovo si spalivši vrh nosa, te povukao duboko i zadovoljno. Oduvijek je volio biti u društvu mladog kraljevića. “Ne! Volovi nisu glupi - ljudi ih samo takvim smatraju jer su veliki, pitomi i žele pomoći. Što više govori o ljudima nego o volovima, ako se mene pita, ali pustimo sad to, pustimo to. 

Ako vol može povući blok, povući će ga; ako ne može, e pa, pokušati će dvaput i onda će stati spuštene glave. I stajat će tako, čak i ako ga loš gospodar bičuje do krvi. Volovi izgledaju glupo, ali nisu. Nimalo.” 

“Zašto onda klesari moraju odrediti težinu kamena koje isklešu ako volovi znaju koliko mogu potegnuti, a koliko ne?”

“Nije stvar u blokovima; stvar je u lancima.” Yosef pokaže na jednog vola koji je vukao blok koji je Peteru izgledao velik kao omanja kuća. Glava vola bijaše nisko spuštena, oči je strpljivo upro ispred sebe, gonič koji je sjedio na njemu usmjeravao ga je laganim lupkanjem svojeg štapa. Na kraju dvostrukoga lanca polako je klizio kameni blok ostavljajući za sobom brazdu u zemlji. Bila je toliko duboka da bi se maleno dijete dobrano namučilo da se iz nje uzvere. “Ako vol može vući blok, onda i bude, ali vol ne zna ništa o lancima ili o točki pucanja.” 

“Što je to?” 

“Stavi nešto pod dovoljno opterećenja i puknut će”, kazao je Yosef. “Ako taj lanac pukne, gadno će zafijukati uokolo. Ne bi htio biti svjedokom onoga što se može dogoditi dok je tako teški lanac napet povučen snagom volova. Odletjet će posvuda. Obično unatrag. Vjerojatno bi udario goniča i rastrgao ga, ili odrezao noge životinji.” 

Yosef uvuče još jedan dim smotane cigarete i onda je baci na tlo. Upro je u Petera prodorne, prijateljske oči. 

“Točka pucanja”, kazao je, “je nešto što kraljević treba znati, Peteru. Lanci pucaju ako ih prenategneš, kao i ljudi. Ne zaboravi to.” 

Sada je o tome razmišljao dok je vukao svoj prvi konopac. Koliko ,,snage“ je uložio? Pet rula? Najmanje. Deset? Možda. Ali možda je to samo čeznutljivo razmišljanje. Rekao bi osam, ne sedam. Bolje da učini pesimističnu pogrešku, ako već mora. Jer ako se preračuna... pa, kamen na Trgu Igle je veoma, veoma tvrd. 

Povukao je još jače, mišići na rukama su ga sada već počinjali boljeti. Kad je prvi konopac konačno puknuo, Peter je pretpostavio da ga je nategnuo snagom od petnaest rula - gotovo trideset kila. 

Nije bio nezadovoljan rezultatom.

Kasnije te večeri, bacio je puknuti konopac kroz prozor gdje su ljudi metući svakodnevno čistili Trg Igle i odnosili smeće sljedećeg dana. 

Peterova majka, zamijetivši njegovo zanimanje za lutkinu kuću i maleno pokućstvo u njoj, naučila ga je tkati konopce i plesti malene prostirke. Kad nešto ne činimo duže vremena, skloni smo zaboraviti kako se točno nešto radi, no Peter nije imao ništa drugo osim vremena pa se nakon nekoliko pokušaja prisjetio trikova oko pletenja. 

“Pletenje”, tako je to njegova majka nazivala pa je tako i on o tome razmišljao, ali pletenje zapravo nije bila prava riječ; pletenica je ručno ispreplitanje dva užeta. Uzlanje, kako se već izrađuju sagovi, je ručno pletenje tri ili više konopca. Kod uzlanja se između dva konopca, s poravnatim gornjim i donjim krajem, postavi treći samo niže tako da mu taj kraj ostane stršati. Taj se uzorak ponavlja kako se dodaje dužina za dužinom. Rezultat izgleda pomalo kao kineska klopka za prste... ili kao pleteni sagovi u kući vaše najdraže bake. 

Peteru je trebalo tri tjedna da sakupi dovoljno niti da isproba tu tehniku i veći dio četvrtog ne bi li se točno sjetio kako je ono išlo uzlanje s uzorkom preko-i-ispod. Ali kad je bio gotov imao je pravo uže. Tanko, i mogli biste pomisliti kako je lud ako mu povjeri svoju težinu, ali bilo je mnogo čvršće nego je to izgledalo. Otkrio je da ga može potrgati, ali samo ako krajeve čvrsto omota oko ruku i nategne sve dok mu ne bi iskočili mišići na rukama i prsima, te ispala tetiva na vratu. 

Na stropu njegove spavaće sobe bilo je nekoliko čvrstih hrastovih greda. Morat će iskušati svoju težinu na jednoj od njih, kad bude imao dovoljnu dug konopac. Ako pukne, morat će krenuti ispočetka... ali takve misli bijahu beskorisne i Peter je toga bio svjestan - stoga se jednostavno bacio na posao. 

Svaka nit koju je izvukao bila je duga pedesetak centimetara, ali je Peter gubio otprilike pet centimetara na pletenje i uzlanje. Trebalo mu je tri mjeseca da načini uže od tri suka, a svaki se suk sastojao od stotinu i pet pamučnih niti, nakon čega je dobio konop dugačak jedan metar. Jedne noći, kada je bio siguran da su svi stražari pijani i da se dolje kartaju, svezao je uže kao petlju oko jedne stropne grede. Tad ga je prebacio i svezao u čvor s kojeg je dolje visjelo manje od trideset centimetara slobodnog konopa. 

Izgledao je otužno tanak.

Usprkos tome, Peter se za njega uhvatio i objesio, usta stisnutih u grčevitu tanku crtu, očekujući kako će niti u svakom trenutku popustiti, a on će se raspasti po podu. Ali su izdržale. 

Izdržale su.

Gotovo ne vjerujući da se to događa, Peter je visio s užeta skoro tako tankog da se jedva vidjelo. Visio je skoro minutu, a onda je stao na krevet i odvezao čvor. Ruke su mu drhtale dok je to činio, pa je morao dva puta pokušati jer su mu oči bile zamućene od suza. Vjerovao je da mu srce nije bilo tako puno još od onog trenutka kadje pročitao Benovu sićušnu poruku. 

72.

Držao je uže ispod svojeg madraca, ali je Peter shvatio da to neće moći još dugo. Igla je bila visoka stotinu i tri metra mjerena do vrha svojeg stožastog krova; njegov prozor se nalazio devedeset metara iznad kamenom popločanog trga. On sam je bio visok metar i osamdeset pa je vjerovao da bi se usudio skočiti s visine od šest metara s kraja konopa. No, u najboljem slučaju na kraju će morati sakriti osamdeset i dva metra konopa. 

U istočnom dijelu spavaonice otkrio je rasklimani kamen na podu pa ga je oprezno odignuo. Bio je iznenađen i sretan što je ispod kamena bilo malo slobodnog prostora. Nije mogao dobro vidjeti pa je popipao u mraku, napetog cijelog tijela jer je očekivao da će mu se nešto početi puzati po ruci... ili ga ugristi. 

Ništa se od toga nije dogodila, i upravo je mislio izvući ruku kad mu je jedan prst nešto dodirnuo - nekakav hladan metal. Peter ga izvadi. Bijaše to, primijetio je, medaljon u obliku srca na finom lančiću. Činilo se da su i medaljon i lančić bili načinjeni od zlata. Prema težini je znao da medaljon nije od lažnog zlata. Nakon malo isprobavanja i pritiskanja otkrio je fino izrađenu kopčicu. Pritisnuo ju je i medaljon se otvorio. Unutra su bile dvije sličice, svaka sjedne strane - bijahu lijepo načinjene kao i sve minijaturne slike u Sashinoj lutkinoj kući; možda čak i ljepše. Peter je zurio u njihova lica s dječački iskrenim čuđenjem. Muškarac je bio veoma privlačan, a žena vrlo lijepa. Na muškarčevim usnama bio je lagani smiješak, a iz očiju su mu virili vražićci. Ženine tamne oči bijahu ozbiljne i tamne. Peterovo čuđenje proizlazilo je iz činjenice da je taj medaljon morao biti veoma star, sudeći prema njihovoj odjeći, ali samo djelomično. A većinom iz činjenice da su mu se ta dva lica činila strašno poznata. Već ih je negdje vidio. 

Zatvorio je medaljon i pogledao poleđinu. Ondje su bili ugravirani inicijali, ali bili su odveć ukrašeni i vitičasti da bi ih mogao pročitati. 

Nagonski je još jednom zagurao ruku u skrovište. Ovoga puta je dotaknuo papir. Jedan jedini list papira kojeg je izvadio bijaše prastar i trošan, ali rukopis je bio jasan, a potpis nepogrešiv. Ime bijaše Leven Valera, ozloglašeni Crni vojvoda iz Južne barunije. Valera, koji je jednog dana mogao biti kralj, umjesto toga je proveo zadnjih dvadeset i pet godina u sobi na vrhu Igle zbog ubojstva svoje žene. Nije ni čudo da su mu se slike u medaljonu činile poznate! Muškarac je bio Valera; žena bijaše Valerina ubijena supruga Eleanor, o čijoj su se ljepoti i dan danas pjevale balade. 

Tinta kojom se Valera služio bijaše neobične, hrđavo crne boje, a već prvi red je sledio Peterovo srce. Čitavo pismo mu je sledilo srce, i to ne samo zbog slične situacije u kojoj su se našli Valera i on, već zbog toga što je slučajnost bila prevelika. 

     Pronalazaču mojega pisma - Pišem vlastitom krvlju, ispuštene iz vene koju otvorih na svojoj lijevoj podlaktici, moje pero načinih od drške žlice koju bijah dugo, dugo oštrio na kamenu svoje spavaće odaje. Blizu četvrt stotine ljeta provedoh ovdje na nebu; dođoh ovamo kao mladić, a sada sam starac. Kašalj i ognjica spopadoše me iznova, i ovoga puta mislim da je neću preživjeti. 

Ne ubih svoje žene. Nisam, iako svi dokazi govore drugačije, ne ubih svoje žene. Voljeh je, i ljubim je i dalje, mada njezino milo lice postaje mutno u mojem varljivom umu. 

Vjerujem da kraljev čarobnjak bijaše onaj koji je ubio Eleanor te uredio tako da mene zatvore jer mu stajah na putu. Čini se da njegov naum bijaše uspješan i on je napredovao; ipak vjerujem da Bogovi na kraju kazne one koji to zaslužiše. Njegov Dan će doći, i kako se moj vlastiti sudnji dan primiče to sam čvršće uvjeren da će ga pravdi privesti Onaj koji dođe na ovo mjesto Očaja, Onaj koji pronađe i pročita ovo pismo napisano mojom krvlju. 

Ako tako bude, preklinjem te; Osveta, osveta, osveta!

Zaboravi mene i moje izgubljene godine ako moraš, ali nikad, nikad, baš nikada nemoj zaboraviti moju ljubljenu Eleanor, ubijenu u njenom vlastitom krevetu dok je snivala! Ne bijah ja taj koji joj otrova vino; Pišem ovdje ime ubojice vlastitom krvlju: Flagg! Bijaše to Flagg! Flagg! Flagg! 

Uzmi ovaj medaljon i pokaži mu ga tren prije nego svijet oslobodiš tog najgoreg ološa — pokaži mu ga kako bi u tom trenu znao da sam sudjelovao u njegovoj propasti, čak i s one strane groba u koji bijah nepravedno poslan. 

Leven Valera

Možda sada razumijete pravi uzrok Peterove sledenosti; a možda i ne. Možda biste bolje razumjeli kad bih vas podsjetio daje, iako izgleda kao zdrav i čio čovjek srednjih godina, Flagg bio uistinu jako star. 

I da, Peter je čitao o navodnom zločinu Levena Valere. Ali knjige u kojima je o tome čitao bile su iz povijesti. Davne povijesti. Ovaj trošan, požutjeli papir najprije je spominjao kraljevog čarobnjaka, a tek je kasnije prozvao Flagga po imenu. Prozvao po imenu? Viknuo gaje, kriknuo - u krvi. 

Ali Valerin navodni zločin dogodio se za vladavine Alana II. - a Alan II. vladao je Delainom prije četiri stotine i pedeset godina. 

“Bože, o, dragi Bože”, šapne Peter. Oteturao je natrag do svojeg kreveta i teško sjeo prije nego što su ga izdala koljena, a on se stropoštao na pod. “Učinio je to i ranije! Učinio je to i ranije, na upravo isti način, ali prije više od četiri stoljeća! ” 

Peterovo lice bijaše mrtvački blijedo; kosa mu se digla u zrak. Prvi puta je shvatio da je Flagg, kraljev čarobnjak, u stvari Flagg čudovište, koje je opet u Delainu na slobodi i služi novog kralja - služi njegovog vlastitog mladog, zbunjenog i veoma povodljivog brata. 

73.

Peter se isprva zanosio budalastim mislima u kojima obećava Besonu još jednu isplatu ako odnese medaljon i trošni list papira Andersu Peyni. U njegovom početnom naletu uzbuđenja, činilo mu se da bi to pismo zacijelo uprlo prst krivnje u Flagga i njega, Petera oslobodilo. Malo više razmišljanja uvjerilo ga je da bi se to možda dogodilo u kakvoj pripovijetki, ali nikako u stvarnom životu. Peyna bi se nasmijao i proglasio to krivotvorinom. A ako ga shvati ozbiljno? Moglo bi to značiti kraj i za vrhovnog suca i za utamničenog kraljevića. Peterove uši bijahu dobre pa je pažljivo slušao priče iz gostionica i vinarija koje su izmjenjivali Beson i njegovim pomoćni stražari. Čuo je za povećanje poreza poljoprivrednicima i čuo je gorku šalu u kojoj su predlagali da se Thomas Donositelj Svjetla preimenuje u Thomasa Donositelja Poreza. Čuo je i nekoliko smionih prijedloga da bi njegovog brata trebali zvati Tom Pod Parom Neprestano Pod Gasom. Krvnikova sjekira redovito se spuštala kao klatno sata otkako je Thomas naslijedio delainsko prijestolje, samo što je ovaj sat odzvanjao izdaja-pobuna, izdaja-pobuna, izdaja-pobuna s takvom ustrajnošću da bi bilo gotovo monotono kad ne bi bilo zastrašujuće. 

Do sada je Peter počeo sumnjati u Flaggov pravi cilj: da uređenu monarhiju Delaina odvede u posvemašnji kaos. Ako pokaže medaljon i pismo samo bi ga ismijali ili natjerali Peynu da poduzme nekakve korake. A to bi ih bez sumnje obojicu ubilo. 

Na koncu je Peter vratio medaljon i papir tamo gdje ih je i našao. S njima je sakrio i mali, metar dugi konop za koji mu je trebalo mjesec dana da ga isplete. Sve u svemu nije se osjećao previše ogorčeno u vezi večerašnjeg posla - uže je izdržalo, a nalazak medaljona i pisma nakon više od četiristo godina dokazalo je barem jednu stvar - skrovište neće biti tako lako otkriveno. 

Ipak, imao je mnogo hrane za svoje misli zbog kojih je dugo u noć ležao budan. 

Kad je zaspao, činilo mu se da čuje suhi, uštogljeni glas Levena Valere kako mu šapće u uho: Osveta! Osveta! Osveta! 

74.

Vrijeme, da, vrijeme - Peter je proveo mnogo vremena u vrhu Igle. Njegova brada je izrasla dugačka, izuzev na mjestu gdje mu je bijeli ožiljak nalik munji nagrđivao obraz. Dok je rasla, vidio je mnoge promjene sa svojeg prozora. Čuo je za još gore promjene. Krvnikova oštrica nije usporila, nego se ubrzala: izdaja-pobuna, izdaja-pobuna pjevala je, a katkad se u jednom dana otkotrljalo i po desetak glava. 

Tijekom treće godine Peterovog zatočeništva, u godini kad se Peter prvi put odjednom uspio trideset puta dignuti na rukama na središnjoj gredi svoje spavaonice, Peyna je s gnušanjem dao ostavku na svoje mjesto vrhovnog suca. O tome se tjedan dana raspredalo u gostionicama i vinarijama, a među Peterovim stražarima čitav tjedan ijedan dan. Oni su vjerovali da će Flagg dati baciti Peynu u tamnicu i prije nego što se ohladi sudačka klupa koju je grijala starčeva stražnjica, i da će ubrzo nakon toga građani Delaina otkriti teče li žilama vrhovnog suca krv ili ledena voda. Ali kako je Peyna ostao na slobodi, ogovaranje je zamrlo. Peteru bijaše drago što Peyna nije bio uhićen. Nije mu želio zlo unatoč Peyninoj sklonosti vjerovanju da je on ubio svojeg oca; i znao je kako je podmetanje dokaza Flaggovo maslo. 

Isto tako, tijekom Peterove treće godine u Igli, umro je Dennisov dobri, stari otac Brandon. Njegova smrt bijaše jednostavna, ali uzvišena. Završio je dnevni posao unatoč strašnoj boli koju je osjećao u prsima i boku, i polako otišao kući. Sjeo je u malenu dnevnu sobu nadajući se da će bol minuti. Umjesto toga, postajala je sve gora. Pozvao je ženu i sina, oboje ih poljubio i upitao bi li mogao dobiti čašu džina. Donijeli su mu je. Ispio ju je, opet poljubio ženu i onda je otpravio iz sobe. 

“Moraš sad dobro služiti svojem gospodaru, Dennise”, kazao je. “Sad si muškarac, s muškim obavezama pred sobom.”

“Služiti ću kralju kako najbolje umijem, tata”, rekao je Dennis, iako ga je pomisao preuzimanja očevih dužnosti užasavala. Njegovo dobroćudno, priprosto lice bijaše sjajno od suza. Zadnje tri godine, Brandon i Dennis služili su Thomasu, i Dennisove obaveze bile su skoro iste kao i ranije s Peterom; ali nekako nije bilo isto - ni blizu isto. 

“Thomasa, da”, rekao je Brandon, a onda prošaptao: “Ali ako dođe vrijeme da učiniš svojem prvom gospodaru uslugu, Dennise, nemoj oklijevati. Nikada nisam - “ 

U tom se trenutku Brandon uhvatio za lijevu stranu prsa, ukočio se i umro. Umro je baš ondje gdje je i želio, u svojoj fotelji ispred vlastitog kamina. 

Za vrijeme Peterove četvrte godine zatočeništva - njegov konop ispod kamena polako je postajao sve duži i duži - obitelj Staad je nestala. Prijestolje je prisvojilo ono malo zemlje koja im je ostala, kao što se to događalo i kad su druge plemenitaške obitelji nestajale. A kako se Thomasova vladavina nastavila, bivalo je sve više nestanaka. 

Staadovi su bili samo jedna točka gostioničarskih naklapanja tog aktivnog tjedna u kojem su se odvila četiri odrubljivanja glave, povećanje poreza trgovcima i utamničenje jedne starice koja je tri dana hodala ispred palače vičući da su njezinog unuka oteli i mučili jer je prigovorio protiv prošlogodišnjeg poreza na stoku. Ali kad je Peter začuo spomen imena Staad u stražarskom ćaskanju, srce mu je na tren stalo. 

Tijek događaja koji su doveli do nestanka Staadovih sada je već bio poznat svima u Delainu. Tik-takanje krvnikovog sječiva strašno je prorijedilo plemstvo. Mnogi su plemići umrli jer su njihove obitelji služile kraljevstvu već stotinama - ili tisućama - godina pa nisu vjerovali da bi takva nepravedna sudbina mogla i njih zadesiti. Drugi su, ugledavši krvavi zapis na zidu, pobjegli. Staadovi su bili jedni od takvih. 

I šaputanja su krenula.

Iza usana prekrivenih dlanovima pričale su se priče koje su dale naslutiti kako se ti plemići nisu samo raštrkali na sve četiri strane svijeta već da su se negdje okupili, možda u dubokim šumama u sjevernom dijelu kraljevstva, kako bi isplanirali kraljev prevrat. 

Te su priče oplahivale Petera kao vjetar kroz otvoreni prozor, kao propuh ispod njegova poda... Bijahu to snovi prostranijeg svijeta. On je većinom radio na svojem konopcu. Tijekom prve godine, uže je postajalo duže za četrdeset i pet centimetara svaka tri tjedna. Krajem te godine imao je tanko uže dugo sedam i pol metara - uže koje je barem teoretski bilo dovoljno snažno da izdrži njegovu težinu. No, postojala je razlika između toga visi li s grede u svojoj spavaćoj sobi ili s visine od devedeset metara, i Peter je toga bio svjestan. On je, sasvim doslovno, vezao svoj život o to tanko uže. 

Uostalom, sedam i pol metara godišnje vjerojatno nije bilo dovoljno; bit će mu potrebno više od osam godina prije nego uopće može pokušati, a šaputanja koje je čuo iz druge ruke postajala su sve glasnija i vrlo uznemirujuća. Iznad svega, kraljevstvo mora opstati - ne smije biti ustanka, kaosa. Nepravde moraju biti ispravljene, ali zakonom, a ne lukovima, praćkama, buzdovanima i toljagama. Thomas, Leven Valera, Roland, on sam, pa čak i Flagg blijedjeli su u usporedbi s time u nevažnost. Zakona mora biti. 

Kako bi ga Anders Peyna, stareći i postajući ogorčen ispred svoje vatre, volio zbog toga! 

Peter je bio odlučan u tome da mora pokušati pobjeći što je ranije moguće. Sukladno tome načinio je duge izračune, računajući u glavi kako ne bi ostavio nikakvog traga. 

Za vrijeme druge godine u Igli počeo je čupati deset ni ti iz svakog ubrusa; tijekom treće godine petnaest; u četvrtoj godini, dvadeset. Uže je raslo. Nakon dvije godine bilo je dugo sedamnaest i pol metara; trideset ijedan i pol nakon tri; četrdeset i osam i pol nakon četvrte godine. U to vrijeme bi konopcu nedostajalo još četrdeset i tri metra do tla. 

Tijekom svoje zadnje godine, Peter je počeo vaditi trideset niti iz svakog ubrusa i po prvi put se njegova krađa jasno vidjela - svaki je ubrus izgledao istrošeno sa svih strana, kao da su ih nagrizli miševi. Peter je u agoniji čekao da njegov lopovluk bude razotkriven. 

75.

Međutim, nisu bili otkriveni ni tada ni ikada. Nikada se nije ni postavilo pitanje. Peter je proveo beskrajne noći (ili mu se tako činilo) pitajući i brinući se o tome kad će Flagg čuti neku krivu stvar, krivu notu, i shvatiti što je naumio. Poslat će nekog podređenog, mislio je Peter, i ispitivanja će započeti. Peter je o svakoj stvari pomno promislio, i načinio je samo jedan krivi proračun - ali taj ga je odveo u drugi (kao što to krivi proračuni obično čine) i to je uzrokovalo gubljenje vremena. Njegova je pretpostavka bila da postoji neki određeni broj ubrusa - možda njih tisuću ili tu negdje - te da se svaki koristi iznova. Njegova razmišljanja na temu ubrusa nisu išla dalje od toga. Dennis mu je mogao reći da nije tako i uštedjeti mu možda i dvije godine truda, ali Dennisa nitko nije pitao. Istina je bila zapanjujuća. Peterovi ubrusi nisu dolazili iz zaliha od njih tisuću, pa čak ni dvije tisuće ili dvadeset tisuća; sve u svemu bilo je gotovo pola milijuna tih starih, ustajalih ubrusa. 

Duboko ispod dvorca, na jednoj razini, nalazilo se skladište veliko gotovo kao plesna dvorana. Bilo je ispunjeno ubrusima... ubrusima... ničim osim ubrusima. Peteru su mirisali na ustajalo, što nije bilo začuđujuće - većina njih, slučajno ili ne, potjecali su iz vremena nedugo iza utamničenja i smrti Levena Valere, a postojanje tih ubrusa - slučajno ili ne - bijaše, barem ne izravno - Flaggovo djelo. Na neki ih je čudan način stvorio. 

Bijahu to uistinu mračna vremena za Delain. Kaos koji je Flagg tako usrdno želio gotovo je obuzeo zemlju. Valera je bio uklonjen; ludi kralj Alan sjeo je na prijestolje na njegovo mjesto. Da je poživio još deset godina, kraljevstvo bi se zacijelo utopilo u krvi... no, Alana je pogodio grom dok je jednog dana po kiši na travnjaku iza dvorca igrao kubit (kao što rekoh, bio je lud). Bijaše to grom poslan od samih bogova. Naslijedila ga je nećakinja Kyla koja je postala znana kao Kyla Dobra... i od Kyle se nasljedna linija protezala kroz generacije sve do Rolanda i braće čiju priču čitate. Upravo je Kyla, Dobra kraljica, izvela zemlju iz tame i siromaštva. Gotovo je riznicu dovela do bankrota kako bi to učinila, ali ona je znala da je kolanje novca - postojano kolanje - krvožilni sustav kraljevstva. Mnogo je delainskog novca bilo potrošeno tijekom neobuzdane i neobične vladavine Alana II., kralja koji je katkad pio krv iz zarezanih ušiju svojih slugu i koji je tvrdio da može letjeti; kralja koji je bio više zaokupljen magijom i nekromancijom nego dobiti i gubitkom, te dobrobiti svojeg naroda. Kyla je znala da će trebati golemi priljev ljubavi i zlatnika kako bi se ispravile nepravde Alanove vladavine, a to je započela tako što je zaposlila svako sposobno čeljade u Delainu, od najmlađeg do najstarijeg. 

Mnogi stariji građani koji su živjeli u dvorcu bijahu uposleni izradom ubrusa - ne zato jer su bili toliko potrebni (mislim da sam vam već rekao stoje većina delainske kraljevske obitelji i plemstva mislilo o njima), već zato što je posao bio potreban. Bijahu to ruke koje su besposličarile dvadeset ili više godina u nekim slučajevima, ali sada su radili s voljom, tkajući na tkalačkim stanovima poput onog iz Sashine lutkine kuće... samo, jasno, većima! 

Deset su godina ti starci, njih više od tisuću, izrađivali ubruse i izvlačili novčiće iz Kyline riznice za svoj posao. Deset su ih godina ljudi, samo malo mlađi i pokretniji, nosili dolje u hladno, suho skladište ispod dvorca. Peter je zamijetio da su neki ubrusi, koji mu bijahu doneseni, ne samo mirisali ustajalo već su ih pojeli moljci. Bilo je čudo, iako on toga nije bio svjestan, što ih je toliko bilo u dobrom stanju. 

Dennis mu je mogao reći da su mu ubrusi doneseni, jednom korišteni, odneseni (izuzev nekoliko niti koje je Peter izvadio iz svakoga) i naprosto bačeni. Na kraju krajeva, zašto i ne? Bilo ih je toliko da ih ni pet stotina prinčeva u pet stotina godina ne bi potrošilo... ili čak i duže. Da Anders Peyna nije bio milosrdan čovjek isto koliko i krut, uistinu bi bio ograničen broj ubrusa. No, znao je koliko onoj bezimenoj ženi u stolici za ljuljanje treba posao i novac koji je on donosio (kao stoje to u svoje vrijeme znala i Kyla Dobra) pa ju je zadržao u službi isto kao što je nastavio davati novac Besonu čak i nakon što su Staadovi bili primorani pobjeći. Taje žena postala inventar ispred prostorije s ubrusima, ta starica koja je svojom iglom parala, a ne šila. I tako je sjedila u svojoj stolici za ljuljanje, godinu za godinom uklanjajući desetke tisuća kraljevskih amblema pa i nije bilo čudo što vijest o Peterovim potkradanjima nikada nije stigla do Flaggovih ušiju. 

I tako vidite daje, da nije bilo tog jednog krivog zaključka i jednog nepostavljenog pitanja, Peter svoj posao mogao završiti mnogo brže. Katkad mu se jest učinilo da se ubrusi ne smanjuju onako brzo kako bi se trebali, ali nikada mu nije palo na pamet dovoditi u pitanje njegovu osnovnu (iako nejasnu) pretpostavku da mu se ubrusi koje iskoristi redovito vraćaju. Da je samom sebi samo postavio to jedno, jednostavno pitanje! 

Ali možda su se, na kraju, sve stvari dogodile baš kako treba.

Ili možda nisu. To je još jedna stvar koju ćete morati sami odlučiti. 

76.

Naposljetku se Dennis oslobodio svog straha što je Thomasov sobar. Uostalom, Thomas ga je u potpunosti zanemarivao, osim što ga je katkad znao izgrditi jer mu nije iznio cipele (obično bi Thomas negdje ostavio cipele, a onda zaboravio gdje) ili bi zahtijevao da Dennis popije s njim čašu vina. Dennisu je od vina uvijek bilo slabo u želucu, iako je večerima počeo uživati u ispijanju jedne čašice džina. Pa ipak bije popio s njim. Nije mu trebao njegov dobri stari otac da mu kaže kako se ne odbija piće koje ti kralj ponudi. A katkad bi, obično kad bi bio pijan, Thomas zabranio Dennisu da ode kući, nego je zahtijevao da umjesto toga prenoći u Thomasovim odajama. Dennis je pretpostavljao - i to dobro - da se za tih noći Thomas jednostavno osjećao previše usamljen da bi ostao sam. Onda bi mu držao duga, pripita, frfljava predavanja o tome kako je teško biti kralj, kako se trudi obavljati posao najbolje što može i biti pravedan, i kako ga bez obzira na to iz ovog ili onog razloga svi mrze. Thomas bi za vrijeme tih litanija često plakao, ili bi se bez razloga divlje smijao, no najčešće bi zaspao napola zapetljan u objašnjavanju ovog ili onog poreza. Ponekad bi oteturao u svoj krevet, a Dennis je mogao spavati na kauču. Najčešće bi pak Thomas zaspao - ili se onesvijestio - na kauču pa je Dennis neudobno spavao uz vatru koja je gasnula. To je možda najčudniji život koji je ijedan kraljevski sobar vodio, ali jasno, Dennisu se činio uobičajen jer ga je takvog oduvijek vodio. 

To što ga je Thomas najčešće zanemarivao bila je jedna stvar. Međutim, to što ga je Flagg zanemarivao bila je sasvim druga, još važnija stvar. Flagg je u biti sasvim zaboravio Dennisovu ulogu u njegovom planu da Petera smjesti u Iglu. Dennis za njega nije bio ništa više osim oruđa-oruđa koje je poslužilo svrsi i sada može biti stavljeno sa strane. Da jest razmišljao o Dennisu, učinilo bi mu se da je dobro nagrađeno oruđe: na kraju krajeva, Dennis je bio kraljev sobar. 

Ali jedne rane zimske večeri, one godine kad je Peter navršio dvadeset ijednu, a Thomas šesnaest godina, one noći kada je Peterov tanki konopac konačno bio skoro gotov, Dennis je ugledao nešto što je sve promijenilo - i zbog te stvari koju je Dennis vidio te hladne noći moram započeti pripovijedanje zaključnih događaja moje priče. 

77.

Bijaše to noć poprilično nalik onom užasnom razdoblju prije i poslije Rolandove smrti. Vjetar je fijukao crnim nebom i zavijao ulicama Delaina. Mraz je u debelom sloju prekrivao pašnjake Središnje barunije i kaldrmu grada unutar zidina. Isprva je mjesec u posljednjoj četvrti izvirivao iz oblaka koji su jurili nebom, ali u ponoć su se tako zgusnuli pa su posve zakrili mjesec, a u dva ujutro, kad je Thomas probudio Dennisa drmajući kvaku na vratima između svoje dnevne sobe i vanjskog hodnika, počelo je sniježiti. 

Dennis je začuo drmusanje pa je sjeo, načinivši grimasu zbog ukočenih leđa i tmaca u nogama. Večeras je Thomas zaspao na kauču umjesto da otetura do svojeg kreveta, i tako je mladom sobaru ostalo jedino mjesto uz ognjište. Vatra se sada gotovo ugasila. Strana koja mu bijaše okrenuta prema njoj kao da se ispekla; ona druga kao da se sledila. 

Pogledao je prema mjestu odakle je dopiralo lupanje... i na tren mu užas zaledi srce i sve unutarnje organe. Taj je jedan trenutak pomislio da vidi duha na vratima, i skoro je zavrištao. Onda je shvatio da je to samo Thomas u svojoj bijeloj noćnoj haljini. 

“Moj gospodaru kralju?”

Thomas se nije obazirao. Oči mu bijahu otvorene, ali nisu bile usmjerene u kvaku; širom otvorene i u snu, gledale su ravno naprijed ni u što. Dennis odjednom shvati da mladi kralj mjesečari. 

Upravo kad je Dennis to shvatio, Thomas kao da je ustanovio da se kvaka neće otvoriti jer je zasun još uvijek spušten. Podigao ga je i krenuo u predvorje djelujući više nego ikada kao duh, onako obasjan titravom svjetlošću zidnih baklji u hodniku. Rub spavaće halje se zavrtio i on je bosonog nestao. 

Dennis je neko vrijeme sjedio prekriženih nogu ukočen uz ognjište, zaboravio je i na tmce, a srce mu je lupalo. Vani je vjetar nosio snijeg u prozore dnevne sobe, u obliku dijamanta, proizvodeći dugi vještičji urlik. Što da radi? 

Dakako, mogao je samo jedno - mladi kralj je njegov gospodar. Mora ga slijediti.

Moguće da je takva olujna noć tako živopisno prizvala Rolanda u Thomasov um, ali ne nužno - u stvari, Thomas je puno mislio o svojem ocu. Krivnja je kao rana, beskonačno fascinantna, a onoga koji osjeća krivnju privlači da je promatra i dira, tako da nikad uistinu ne zaraste. Thomas je popio mnogo manje nego inače, ali, čudno, Dennisu se činio pijaniji nego ikad. Rečenice mu bijahu isprekidane i iskrivljene, oči razrogačene i zabuljene, otkrivajući previše bjeloočnica. 

Za to je velikim djelom bio zaslužan Flagg koji je otišao. Pročula se priča da su odmetnuti plemići - Staadovi među njima - viđeni kako se okupljaju u dubokim šumama na sjeveru kraljevstva. Flagg je u potragu za njima poveo jedinicu žilavih, u bitkama okorjelih vojnika. Thomas je uvijek bio plašljiviji kad Flagga ne bi bilo. Znao je da je razlog tome to što je postao sasvim zavisan o mračnom čarobnjaku... ali počeo je o njemu zavisiti na način koji nije sasvim razumio. Previše vina nije bio jedini Thomasov porok. San često biva uskraćen onima koji skrivaju tajne i Thomasa je mučila strašna nesanica. Ni ne znajući, postao je ovisan o Flaggovim napicima za spavanje. Flagg je Thomasu ostavio zalihe lijeka kad je poveo vojnike na sjever, ali Flagg je očekivao da ga neće biti samo tri dana - najviše četiri. Zadnja tri dana Thomas je spavao loše, ili nikako. Proganjale su ga misli o njegovom ocu. Činilo mu se kao da čuje očev glas u vjetru, kako ječi Zašlo zuriš u mene? Zašto tako zuriš u mene? Vizije vina... vizije Flaggovog mračno veselog lica... vizije zapaljene kose njegovog oca... te su mu vizije tjerale san i ostavljale ga noćima širom otvorenih očiju dok je ostatak dvorca spavao. 

Kad se Flagg ni osme noći nije vratio (on i vojnici su i tada bili ulogoreni osamdeset kilometara od dvorca i Flagg bijaše loše volje; jedini trag plemićima koji su našli bilo je nekoliko smrznutih otisaka konjskih kopita koji su možda bili stari danima, čak tjednima), Thomas je poslao po Dennisa. Kasnije te noći, te osme noći, Thomas je ustao s kauča i počeo hodati. 

78.

I tako je Dennis slijedio svog kralja i gospodara niz duge, kamene hodnike pune propuha i ako ste došli ovako daleko mislim da morate znati gdje je Thomas Donositelj Svjetla završio.

Kasnonoćna oluja pretvorila se u ranojutamju. U hodnicima nije bilo nikoga - barem Dennis nije nikoga vidio. Ako je nekoga i bilo, taj ili ta bi vrišteći pobjegli u suprotnom smjeru vjerujući da je vidio ili vidjela duhove kako hodaju, jednog predvodnika u dugoj bijeloj spavaćici koju se lako moglo zamijeniti za mrtvački pokrov i drugog koji ga je slijedio odjeven u obični haljetak, ali bosih nogu i tako blijeda lica da ga se moglo zamijeniti za mrtvaca. Da, vjerujem da bi svatko tko bi ih sreo pobjegao i dugo se molio prije spavanja... pa čak ni te duge molitve ne bi mogle odagnati noćne more. 

Thomas je stao nasred hodnika kojim je Dennis rijetko išao, pa otvorio skrivena vrata koja Dennis nikad dotad nije zapazio. Kralj dječak zakoračio je u drugi hodnik (nisu se mimoišli sa sobaricom s rukama punim plahti, kao onda kad je Flagg prije nekoliko godina ovdje doveo Thomasa; sve pristojne sobarice su već odavno bile u svojim krevetima), a najednom dijelu Thomas tako iznenada stane da se Dennis gotovo zaletio u njega. 

Thomas se osvrne, kao da gleda prati li ga tko, prešavši svojim usnulim očima točno preko Dennisa. Dennisu se naježila koža i jedva se suzdržao da ne vrisne. Baklje su u tom gotovo zaboravljenom hodniku treperile i smrdjele po das ulju; svjetlo bijaše slabo i sablasno. Mladi sobar je osjećao kako mu se kosa na glavi digla poput bodljika dok su te prazne oči - oči kao ugasle svjetiljke obasjane samo mjesečinom - prešle preko njega. 

Stajao je upravo ondje, ali Thomas ga nije vidio; za Thomasa je njegov sobar bio zamućen. 

Oh, moram pobjeći, zbunjeno šapne jedan dio Dennisova uma - ali u njegovoj glavi je taj zbunjeni mali šapat zvučao kao vrisak. Oh, moram pobjeći, umro je, umro je u snu i ja slijedim hodajući leš! No, tada je začuo glas svojeg tate, svojeg vlastitog dobrog, mrtvog tate kako mu šapće: Ako dođe vrijeme da učiniš svojem prvom gospodaru uslugu, Dennise, nemoj oklijevati. 

Glas dublji od ta oba kazao mu je da je došlo vrijeme za tu uslugu. I Dennis, priprosti sluga koji je već jednom promijenio kraljevstvo otkrivši zapaljenog miša, možda ga je mijenjao iznova obuzdavši se unatoč užasu koji je sledio njegove kosti i natjerao mu srce u grlo. 

Neobično dubokim glasom koji nije bilo nimalo nalik njegovom uobičajenom (Dennisu je zazvučao jako poznato), Thomas reče: “ Četvrti kamen odozdo, od onog otkrhnutog. Pritisni ga. Brzo!” 

Navika da odmah posluša bila je tako usađena u Dennisa da je već krenuo naprijed, prije nego je shvatio da je Thomas, u svojem snu, sam sebi zapovjedio nečijim tuđim glasom. Thomas gume kamen prije nego je Dennis uspio načiniti jedan korak. Pomaknuo se možda sedam centimetara. Začuo se škljocaj. Dennisu se objesila čeljust kad se dio zida otvorio prema unutra. Thomas ga je još gurnuo i Dennis ugleda ondje golema, tajna vrata. Tajna vrata ga natjeraše da se sjeti tajnih pregrada, a one su ga podsjetile na zapaljenog miša. Ponovno je osjetio želju da pobjegne, ali se suzdrži. 

Thomas uđe. Jedan tren bio je samo svjetlucava noćna košulja u tami, košulja u kojoj nije bilo nikoga. Kameni zid se opet zatvori. Privid je bio savršen. 

Dennis je stajao, premještajući se s jedne hladne bose noge na drugu. Što da sad radi? 

Opet mu se učinilo da čuje glas svojeg tate, sada već nestrpljiv, koji ne podnosi odbijanje. Slijedi ga, ti bijedni dječače! Slijedi ga i budi brz! Ovo je taj trenutak! Slijedi ga! 

Ali tata, mrak —

Kao da je osjetio pljusku koja ga je zapekla i Dennis histerično pomisli: Čak i kad si mrtav, tata, imaš snažnu desnicu! Dobro, dobro, idem! 

Izbrojao je četvrti kamen od otkrhnutog i gurnuo. Vrata su upala sedam centimetara u tamu. 

U nevjerojatnoj tišini hodnika začuo se slabašni škripavi zvuk 

- zvuk koji kao da su proizvodili miševi načinjeni od kamena. Malo kasnije Dennis shvati da taj zvuk proizvode njegovi zubi koji su cvokotali. 

Oh, tata, tako sam uplašen, požalio se... a onda pošao u tamu za kraljem Thomasom.

79.

Osamdeset kilometara dalje, zamotan u pet deka ne bi li se obranio od gorke hladnoće i hučećeg vjetra, Flagg zajauče u snu u trenutku kad je Dennis krenuo za kraljem u tajni prolaz. Na jednoj uzvisini nedaleko odatle vukovi počnu zavijati usporedno s tim jaukom. Vojnik koji je spavao najbliže Flaggu s lijeve strane istog je trena umro od srčanog udara, sanjajući da ga je golemi lav došao pojesti. Vojnik koji je spavao s Flaggove desne strane probudio se ujutro i otkrio da je slijep. Svjetovi katkad zadrhte i okrenu se unutar svoje osi, a ovo je bio upravo takav čas. Flagg je to osjetio, ali nije razumio. Spasenje svega dobrog je upravo to - u dobima od velike važnosti, zla bića katkad postanu čudesno slijepa. Kad se kraljev čarobnjak ujutro probudio, znao je da je ružno sanjao, vjerojatno iz njegove davno zaboravljene prošlosti, ali se nije mogao sjetiti što je to bilo. 

80.

Tama u tajnom prolazu bijaše savršeno sveobuhvatna, a zrak nepomičan i suh. U njemu je negdje sprijeda Dennis začuo strašan, ucviljen zvuk. 

Kralj je plakao.

Začuvši taj zvuk, Dennisaje napustio dio straha. Osjetio je golemo čuđenje, i veliku samilost za Thomasa koji se uvijek činio tako nesretan i koji je kao kralj postao debeo i prištav - često je bio blijed i ruke su mu se tresle od previše popijenog vina večer ranije, a dah mu je često bio smrdljiv. Thomasove noge već su se počele kriviti i ako Flagg nije bio s njim imao je sklonost da hoda pognute glave dok mu je kosa visjela preko lica. 

Dennis je pipajući išao naprijed, držeći ruke ispred sebe. Zvuk plača postajao je u mraku sve bliži... a onda, odjednom, tama više nije bila posvemašnja. Začuo je tihi zvuk klizanja, a tada je nejasno ugledao Thomasa. Stajao je na kraju hodnika, blaga žućkasta svjetlost prodirala je iz dvije male rupice u tami. Dennisu su se te dvije rupe činile neobičnima poput lebdećih očiju. 

Upravo kad je Dennis počeo vjerovati kako će sve biti u redu, da će vjerojatno preživjeti ovu neobičnu noćnu šetnju, Thomas je kriknuo. Tako je glasno kriknuo da se činilo kako će mu puknuti glasnice. Dennisa je napustila snaga u nogama i on padne na koljena, rukama prekrije usta kako bi zaustavio vlastiti vrisak i sada mu se činilo da je ovaj tajni prolaz pun duhova, duhova nalik neobičnim šišmišima koji bi se svaki tren mogli uplesti u njegovu kosu; o da, ovo mjesto se Dennisu činilo kao da je ispunjeno nemirnim dušama mrtvih, a možda je tako i bilo; možda i jest. 

Gotovo se onesvijestio... gotovo... ali ne sasvim.

Negdje ispod njega, začuo je lavež pasa pa je shvatio da se nalaze negdje iznad štenara staroga kralja. Nekolicina Rolandovih pasa je još bila živa i nikad ih više nisu pustili van. Oni su bili jedina živa bića - osim samog Dennisa - koja su čula te neobuzdane krike. Međutim, psi su bili stvarni, ne duhovi, i Dennis se uhvatio za tu misao kao utopljenik za plutajući jarbol. 

Trenutak ili dva kasnije, shvatio je da Thomas ne vrišti bez veze - kričao je riječi. Isprva je Dennis mogao razaznati samo jednu frazu koju je zavijao iznova i iznova: “Nemoj piti vino! Nemoj piti vino! Nemoj piti vino!" 

81.

Tri noći kasnije začulo se lagano kucanje o zatvorena vrata dnevne sobe na jednoj farmi u Središnjoj baruniji, farmi smještenoj prilično blizu mjestu gdje je Staadova obitelj donedavno živjela. 

“Naprijed!" zarežao je Anders Peyna. “I, Arlene, nadam se da je nešto važno!” 

Arlen je ostario u godinama otkako se Beson bio pojavio na Peyninim vratima s Peterovim pismom. Međutim, promjene na njemu bijahu neznatne u usporedbi s Peyninim. Kosa bivšeg vrhovnog suca gotovo je sasvim nestala. Njegov mršavi lik postao je gotovo ispijen. Gubitak kose i težine bili su, pak, sasvim neusporedivi s promjenama koje su mu se dogodile na licu. Nekada je bilo strogo. Sada bijaše namrgođen. Tamnosmeđe vrećice visjele su mu ispod očiju. Pečat očaja bijaše mu očit na licu, a za to je postojao i dobar razlog. Vidio je kako stvari, za koje se borio čitav svoj život, odlaze u propast... i to je propadanje bilo provedeno s takvom lakoćom i u šokantno kratkom vremenskom razdoblju. Oh, pretpostavljam da svi inteligentni ljudi znaju koliko su zapravo krhke stvari poput Zakona i Pravde te Civilizacije, ali o tome nerado razmišljaju jer to uznemiruje san i upropaštava apetit. 

Bilo je dovoljno loše to što je gledao kako se njegov životni rad ruši nemamo poput dječje kule od kocaka, ali bilo je još nešto što je Peynu proganjalo zadnje četiri godine, nešto još mnogo gore. Bijaše to spoznaja da Flagg nije sam postigao ove mračne promjene u Delainu. Peyna mu je pomogao. Jer tko je Petera doveo na suđenje možda i odveć brzo? Tko je bio toliko uvjeren u Peterovu krivnju... i ne toliko zbog jasnih dokaza već zbog suza šokiranog mladog momka? 

Otkako je Peter bio odveden u vrh Igle, krvnikov panj na trgu Igle bijaše neprestano obojen ružnom hrđavom bojom. Čak je ni najjača kiša nije mogla isprati. A Peyni se činilo kako se ta ružna boja širi sve dalje - da prekriva trg, ulice oko tržnice i male uske uličice. U svojim nemirnim snovima Peyna je gledao potoke jasne svježe krvi kako optužujući vijugaju među kamenjem i kao bujica otječu u u odvode. Vidio je kako se jarci oko dvorca Delain na suncu krvavo sjaje. Vidio je šarane okrenute na trbuh, otrovane krvlju koja je u rijekama istjecala iz kanalizacije i izvirala iz same zemlje. Vidio je krv kako izvire odasvud, kako prekriva polja i šume. U tim nesretnim snovima čak je i sunce počelo izgledati kao krvavo, umiruće oko. 

Flagg ga je ostavio na životu. U krčmama su ljudi šaputali, rukama skrivajući usta, da se dogovorio s čarobnjakom - da je možda otkrio Flaggu imena nekih izdajnika ili da je Peyna možda imao “nešto" o Flaggu, neku tajnu koja bi se pročula kad bi Peyna iznenada umro. Što je, jasno, bilo smiješno. Flagg nije bio osoba koju se može ucjenjivati - niti Peyna, ni itko drugi. Nije bilo tajni. Nije bilo dogovora ili pogodbi. Flagg ga je jednostavno ostavio na životu... a Peyna je znao zašto. Mrtav bi možda imao mira. Ovako se živ mučio vlastitom mžnom savješću. Ostavio ga je da gleda užasne promjene koje je Flagg nanio Delainu. “Onda?“ upitao je razdražljivo. “Što je, Arlene?” 

“Došao je dječak, gospodaru. Kaže da vas mora vidjeti.” 

“Otpravi ga”, reče Peyna loše volje. Razmišljao je o tome da bi godinu dana ranije čuo kucanje na ulaznim vratima, ali činilo se da svakoga dana sve slabije čuje. “Ne primam nikoga iza devet, i ti to znaš. Mnogo toga se promijenilo, ali to ne.” 

Arlen pročisti grlo. “Poznajem dječaka. To je Dennis, Brandonov sin. Došao vam je kraljev sobar.” 

Peyna je zurio u Arlena, jedva vjerujući u to što čuje. Možda je glušio i brže nego što je mislio. Zatražio je od Arlena da ponovi, i čuo je opet isto. 

“Primit ću ga. Reci mu da uđe.” 

“Vrlo dobro, moj gospodaru.” Arlen se okrene kako bi krenuo. Sličnost s noći u kojoj je Beson donio Peterovo pismo - čak do hladnog vjetra koji je vani urlikao - sada je snažno potresla Peynu. “Arlene”, zazvao je. 

Arlen se okrene: “Moj gospodaru?”

Desni ugao Peyninih usana se malko nakrivi. “Jesi li siguran da nije dječak-patuljak?” 

“Sasvim siguran, moj gospodaru”, odvratio je Arlen pa se njegov lijevi ugao usana malko nakrivi. “Nema patuljaka u nama znanom svijetu. Barem mi je tako majka rekla.” 

“Očigledno to bijaše mudra žena s jasnim rasuđivanjem, predana podizanju sina kako treba i ne treba je držati odgovornom za bilo kakve urođene mane s kojima se morala boriti. Dovedi dječaka odmah ovamo.” “Da, moj gospodaru.” Vrata su se zatvorila. 

Peyna se opet zagleda u vatru i protrlja svoje stare, artritisom obogaljene ruke kretnjom koja je odavala uzbuđenje. Thomasov sobar. Ovdje. Sada. Zašto? 

Ali nije imalo smisla nagađati; vrata će se za tren otvoriti i odgovor će ući kroz njih u obliku muškarca-dječaka koji će se tresti od hladnoće, a možda i zbog ozeblina. 

Dennisu bi bilo mnogo lakše doći do Peyne da je ovaj još uvijek stanovao u svojoj finoj kući unutar gradskih zidina, ali njegovu su kuću prodali zbog “neplaćenih poreza“ nakon što je dao ostavku. Samo su mu četiri stotine zlatnika koje je uštedio tijekom četrdeset godina omogućili da kupi ovu malu farmu punu propuha i nastavi plaćati Besonu. Tehnički gledano nalazio se u Središnjoj baruniji, ali je ipak živio mnogo kilometara zapadnije od dvorca... a vrijeme bijaše veoma hladno. 

U hodniku iza vrata čuo je žamor glasova koju su se primicali. Sada. Odgovor će sada ući kroz vrata. Odjednom mu se taj suludi osjećaj - osjećaj nade, nalik snažnoj zraci sunca koja prodire u mračnu spilju - vratio. Sada će odgovor ući kroz vrata, pomislio je i na trenutak sije dopustio povjerovati kako je to istina. 

Dok je uzimao svoju omiljenu lulu sa stalka do njega, Anders Peyna zamijeti kako mu drhte ruke.

82.

Taj je dječak doista bio muškarac, ali je Arlenov opis uistinu bio opravdan - barem ove noći. Bilo mu je hladno, uvidio je Peyna, ali je isto tako znao da sama hladnoća ne može nikoga natjerati da drhti onako kako je to drhtao Dennis. 

“Dennise!“ kazao je Peyna, naglo sjedajući uspravnije (zanemarujući bol koju je osjetio u leđima zbog tog naglog pokreta). “Zar se nešto dogodilo kralju?” Užasne slike, grozne mogućnosti odjednom su ispunile Peyninu staru glavu - kralj koji je mrtav, ili od previše vina ili možda od vlastite ruke. Svi su u Delainu znali da je mladi kralj veoma ćudljive naravi. 

“Ne... to je... da... ali ne... ne onako kako mislite... kao što mislim da mislite... “

“Priđi bliže vatri”, nestrpljivo će Peyna. “Arlen, nemoj samo stajati i blejati! Daj deku! Dvije donesi! Umotaj ovog dječaka prije nego umre od tresavice kao kakva budalasta buba!” 

“Da, moj gospodaru”, reče Arlen. Nikad u svojem životu nije blejao - i on je to znao, a znao je i Peyna. No, prepoznao je ozbiljnost situacije pa je brzo otišao. Skinuo je dvije deke sa svojeg kreveta - jedine druge dvije, u ovoj bajnoj seljačkoj kolibi, bijahu one na Peyninom krevetu - te ih donese. Dao ih je Dennisu koji je sjedio onoliko blizu vatre koliko je mogao a da se ne zapali. Debeli sloj mraza koji mu je prekrivao kosu počeo se topiti i curiti mu niz obraze kao suze. Dennis se umota u deke. 

“A sada čaj. Jaki čaj. Šalicu za mene, čajnik za dječaka.” “Gospodaru, ostala nam je samo mala kutija - “ 

“Baš me briga koliko nam je ostalo! Šalica za mene, čajnik za dječaka.” Zamislio se. “Napravi šalicu i za sebe, Arlen, pa se vrati ovamo i slušaj.” 

“Gospodaru?” Čak ni sam dobar odgoj nije mogao spriječiti Arlena da zbog ovog ne ostane iskreno iznenađen. 

“Dovraga!“ zagrmio je Peyna. “Zar hoćeš da pomislim kako si postao gluh koliko i ja? Požuri!” 

“Da, moj gospodaru”, reče Arlen i pođe skuhati posljednje listiće čaja u kući. 

83.

Peyna nije zaboravio sve ono što je znao o profinjenom umijeću ispitivanja; u stvari, zaboravio nije gotovo ništa, ako uopće išta. Proveo je duge nesane noći tijekom kojih je želio da neke stvari može zaboraviti. 

Dok je Arlen kuhao čaj, Peyna se latio zadatka da ovog prestrašenog - ne, ovog prestravljenog - mladog čovjeka umiri. Pitao ga je za njegovu majku. Pitao ga je jesu li se problemi s odvodom oko dvorca u zadnje vrijeme popravili. Zatražio je Dennisovo mišljenje u vezi proljetne sjetve. Zaobilazio je u širokom luku sve opasne teme... i malo pomalo, dok se zagrijavao, Dennis se umirio... 

Kad je Arlen poslužio čaj koji se pušio, vruć i jak, Dennis posrče pola šalice u jednom gutljaju, napravi grimasu, a onda posrče ostatak. Smiren kao i uvijek, Arlen mu natoči još. 

“Polako, momče”, reče Peyna pripalivši konačno lulu. “Polako je prava riječ za vrući čaj i prestrašene konje.” 

“Hladnoća. Mislio sam da ću se smrznuti dolazeći ovamo.” 

“Išao si pješice?“ Peyna nije mogao suspregnuti iznenađenje. “Da. Rekao sam majci da kaže pomoćnim slugama kako sam ostao kod kuće s gripom. To će mi dati nekoliko dana, s obzirom da vlada u ovo doba godine... barem bi trebalo. Hodao sam. Čitavim putem. Nisam se usudio pitati za prijevoz. Nisam htio da me zapamte. Nisam znao da je tako daleko. Da sam znao, možda bih ipak tražio prijevoz. Otišao sam u tri sata.” Naprezao se, grlo mu se zgrčilo, a onda je provalio: “I više se nikada neću vratiti! Vidio sam kako me gleda otkako se vratio! Stisnutih očiju, iskosa, onim mračnim očima! Nikad me nije tako gledao - prije me nije uopće gledao! Zna da sam nešto vidio! Zna sa sam nešto čuo! Ne zna što, ali zna da tu nečeg ima! Čuje unutar moje glave, kao što ja čujem zvona na Crkvi Velikih Bogova! Ako ostanem, izvući će to iz mene! Znam da hoće!” 

Peyna je zurio u dječaka ispod čupavih obrva pokušavajući razvrstati tu bujicu nevjerojatnih izjava. 

Dennisu su suze stajale u očima. “Mislim da F… “ 

“Tiho, Dennise”, reče Peyna. Glas mu bijaše blag, ali oči ne. “Znam na koga misliš. Najbolje da ne izgovaraš glasno njegovo ime.” 

Dennis se zagleda u njega s priglupom, jednostavnom zahvalnošću. “Najbolje da mi kažeš to što si mi došao reći”, kazao mu je Peyna. “Da, Da, dobro.” 

Dennis je na trenutak oklijevao, pokušavajući se sabrati i urediti misli. Peyna je strpljivo čekao, trudeći se svladati svoje sve veće uzbuđenje. 

“Vidite”, započne na kraju Dennis, “prije tri noći me Thomas pozvao da ostanem s njim, kao što to katkad čini. A u ponoć, ili tu negdje - “ 

84.

Dennis je ispričao ono što ste vi već čuli i može mu poslužiti na čast što nije pokušao lagati o svojem strahu, ili ga umanjiti. Dok je pričao, vani je vjetar zavijao i kako se vatra na ognjištu smanjivala, ona u Peyninim očima se pojačavala. Ovo je, pomislio je, još gore nego što je uopće mogao zamisliti. Ne samo da je Peter otrovao kralja nego ga je Thomas vidio kako to čini. 

Nije čudo stoje kralj dječak tako često bio zle volje i depresivan. Možda glasine koje su se širile krčmama, glasine da je Thomas već napola lud, i nisu bile tako nevjerojatne kao što je Peyna mislio. 

Ali kad je Dennis zastao da popije još čaja (Arlen mu je napunio čašu gorkim ostatkom čaja s dna čajnika), Peyna odustane od te misli. Da je Thomas svjedočio tome da je Peter otrovao Rolanda, zašto bi Dennis sada bio ovdje... u takvom smrtnom strahu od Flaggal “Čuo si i više od toga”, kazao je Peyna. 

“Da, moj gospodaru vrhovni suče”, reče Dennis. “Thomas... vikao je prilično dugo. Dugo smo zajedno proboravili u tami.” 

Dennis se mučio da objasni, ali nije mogao naći riječi kojima bi opisao užas tog uskog prolaza, s Thomasom koji je kričao u tami ispred njega i s lavežom nekolicine preživjelih pasa pokojnog kralja ispod njih. Nije bilo riječi kojima bi opisao miris tog mjesta - miris tajni koje su se ukiselile poput mlijeka razlivenog u mraku. Nije bilo riječi kojima bi opisao svoj strah da je Thomas poludio u zagrljaju svojeg sna. 

Vrištao je ime kraljevog čarobnjaka iznova i iznova; preklinjao je kralja da se zagleda duboko u pehar i vidi miša koji je istodobno gorio i davio se u vinu. Zašto tako zuriš u mene? Kričao je. A onda: I ja sam vam donio čašu vina, moj kralju, da vam pokažem kako vas i ja volim. Na kraju je zavrištao riječi koje bi i sam Peter prepoznao, riječi starije od četiri stotine godina: Bijaše to Flagg! Flagg! Bijaše to Flagg! 

Dennis posegne za svojom šalicom, dignuo ju je skoro do usta, a onda je ispustio. Šalica se razbila o kameno ognjište.

Sva trojica zagledaše se u krhotine.

“A onda?“ upita Peyna, varljivo blagim glasom.

“Ništa, jedno dugo, dugo vrijeme”, reče Dennis isprekidanim glasom. “Moje oči su se... privikle na tamu pa sam ga mogao malo vidjeti. Spavao je... spavao je na tim dvjema rupama, s bradom naslonjenom na prsa i zatvorenim očima.” 

“Koliko dugo je tako ostao?”

“Ne znam, moj gospodaru. Psi su se opet umirili. I možda sam ja... ja ... “

“I sam zadrijemao? Vjerojatno, Dennise.”

“Činilo se, kasnije, kao da se probudio. Oči su mu se otvorile, u svakom slučaju. Zatvorio je male pregrade i opet je sve bilo u mraku. Čuo sam ga kako se kreće pa sam privukao noge k sebi kao se ne popiknuo preko njih... njegova noćna halja... dodimula mi je lice... “ Dennis načini grimasu sjetivši se osjećaja kao da mu tanku paučinu prevlače preko lijevog obraza. 

“Slijedio sam ga. Izašao je... i dalje sam ga slijedio. Zatvorio je vrata tako da je opet izgledalo kao da je tamo običan kameni zid. Vratio se natrag u svoje odaje i ja sam išao za njim.” 

“Jeste li susreli nekoga?" izusti Peyna tako oštro da je Dennis poskočio. “Bilo koga?” 

“Ne. Ne, moj gospodaru vrhovni suče. Baš nikoga.” 

“Ah.” Opusti se Peyna. “To je dobro. Je li se još štogod dogodilo te noći?” 

“Ne, moj gospodaru. On je otišao u krevet i zaspao kao mrtav.” Dennis je oklijevao, a onda dodao: “Ja nisam sklopio ni oka, i otad općenito slabo spavam.” 

“A ujutro je on -?”

“Nije se ničega sjećao.” 

Peyna nešto progunđa. Spojio je prste u šator pa se zagledao u umiruću vatru kroz malu građevinu koju je složio od svojih prstiju. 

“Jesi li se vratio u taj prolaz?”

Znatiželjno, Dennis upita: “Biste li se vi vratili, moj gospodaru?”

“Bih”, suho odvrati Peyna. “Pitanje je, jesi li se ti?”

“Jesam.”

“Dakako da jesi. Je li te tko vidio?”

“Ne. Mimoišao sam se sa sobaricom u hodniku. Mislim da je u tom smjeru praonica. Namirisao sam sapun od luga, kakav koristi moja majka. Kad je otišla, izbrojao sam četvrti kamen od otkrhnutog i ušao.” 

“Da vidiš što je to Thomas gledao.”

“Da, moj gospodaru.”

“I, jesi li?”

“Jesam, moj gospodaru.”

“I što je to bilo?“ upitao je Peyna znajući unaprijed. “Kad si odmaknuo u stranu one dvije pregrade, što si vidio?” 

“Moj gospodaru, ugledao sam dnevnu sobu kralja Rolanda”, reče Dennis. “Sa svim onim glavama na zidu. I... moj gospodaru... “ Unatoč toplini umiruće vatre, Dennis zadrhti. “Sve te glave... kao da su gledale u mene.” 

“Ali jednu glavu nisi vidio”, reče Peyna. 

“Ne, moj gospodaru, vidio sam ih s… “, Dennis stane razrogačenih očiju. “Devetogodišnjak!” Ostao je bez daha. “Špijunke- “ Stao je, oči mu sada bijahu velike poput tanjurića. 

Nastala je tišina. Vani je zimski vjetar zavijao i hučao. A kilometrima daleko, Peter, zakoniti kralj Delaina, je zgrbljen nad svojim sićušnim tkalačkim stanom visoko gore, pleo uže gotovo pretanko da bi se vidjelo. 

Na kraju Peyna duboko uzdahne. Dennis ga je sa svojeg mjesta uz ognjište promatrao molećivo... s nadom... ustrašeno. Peyna se polako nagne naprijed i dotakne mu rame. 

“Dobro si učinio došavši ovamo, Dennise, sine Brandonov. Dobro si se sjetio isprike za svoj izostanak - sasvim dobre isprike, mislim. Noćas ćeš spavati ovdje s nama, na tavanu, ispod strehe. Bit će hladno, ali mislim da ćeš spavati bolje nego u posljednje vrijeme. Jesam li u krivu?” 

Dennis sporo odmahne glavom, a iz desnog oka mu se izlije suza i polako krene niz njegov obraz.

“Tvoja majka ne zna razlog zbog kojeg si morao otići?” 

“Ne zna.”

“Tada su šanse vrlo dobre da nju neće dirati. Arlen će te odvesti gore. Mislim da su ovo njegove deke, pa ćeš ih morati vratiti. No, gore je slama i to čista.” 

“Spavat ću sasvim dobro samo s jednom dekom, moj gospodaru”, kazao je Arlen. 

“Tiho! Mlada krv teče vruća dok spava, Arlene. Tvoja se već ohladila. I trebat će ti tvoje deke... za slučaj da ti snove posjete patuljci i trolovi.” 

Arlen se tanašno nasmiješi.

“Ujutro ćemo još razgovarati, Dennise - ali možda neko vrijeme nećeš vidjeti svoju majku; moram ti reći, iako prema tvojem pogledu pretpostavljam da to već znaš, da za tebe neće biti zdravo da se vraćaš u Delain.” 

Dennis se pokuša osmjehnuti, ali su mu oči sjajile od straha. “Razmišljao sam samo o gripi kad sam dolazio ovamo, i to je poštena istina. Ali sada sam ugrozio i vaše zdravlje, zar ne?” 

Peyna se suho osmjehne. “Ja sam star, kao i Arlen. Zdravlje staraca nikad nije previše dobro. Katkad ih to čini opreznijima nego što bi trebali biti... no, katkad ih natjera da se usude mnogo toga.” Naročito, pomislio je, kad se moraju iskupiti za mnogo toga. “Više ćemo razgovarati ujutro. U međuvremenu, zaslužuješ svoj odmor. Hoćeš li mu osvijetliti put gore, Arlene?” 

“Da, moj gospodaru.”

“A onda mi se vrati.”

“Da, moj gospodaru.”

Arlen povede iscrpljenog Dennisa iz sobe, ostavljajući Andersa Peynu da mozga ispred svoje umiruće vatre. 

85.

Kad se Arlen vratio, Peyna će tiho: “Moramo skovati planove, Arlene, ali možda bi nam mogao natočiti kapljicu vina. Bilo bi dobro da pričekamo dok momak zaspi.” 

“Gospodaru, zaspao je prije nego što mu je glava dotakla slamu koju sije skupio umjesto jastuka.”

“Vrlo dobro. Ali ipak nam natoči kapljicu vina.” 

“I ostala nam je samo kapljica”, reče Arlen. 

“Dobro. Onda sutra nećemo krenuti s mamurlukom u glavama, zar ne?” 

“Gospodaru?”

“Arlene, sutra nas trojica odlazimo, na sjever. I ja to znam i ti to znaš. Dennis kaže da u Delainu sve hvata gripa - i to je istina; barem ona koja bi nas uhvatila. Idemo zbog svojeg zdravlja.”

Arlen polako kimne.

“Bio bi zločin ostaviti ovo dobro vino porezniku. Pa ćemo ga popiti. .. i onda otići u krevet.” 

“Kako vi kažete, moj gospodaru.”

Peynine oči zasvjetlucaše. “Ali prije nego ti odeš u krevet, popet ćeš se na tavan i uzeti deku koju si ostavio momku usprkos mojim strogim i točnim uputama.” 

Arlen se zablenuo u Peynu. Peyna ga je žustrom spremnošću oponašao. I po prvi i zadnji put se u svojoj službi kao Peynin sobar, Arlen glasno nasmijao. 

86.

Peyna je otišao u krevet, ali nije mogao zaspati. Nije ga držao budnim zvuk vjetra, već zvuk ledenog smijeha koji je dopirao iz njegove vlastite glave. 

Kad više nije mogao trpjeti taj smijeh, ustao je, vratio se u dnevnu sobu i sjeo ispred pepela u ognjištu koje se hladilo, a bijela kosa iznad lubanje lebdjela mu je kao mali oblak. Nesvjestan svojeg smiješnog izgleda (i da je bio svjestan, bilo bi mu svejedno), sjedio je umotan u svoje deke kao najstariji Indijanac na svijetu i zurio u umiruću vatru. 

Ponos utire put propasti, govorila mu je majka dok je bio dijete i Peyna je to razumio. Ponos je šala koja će natjerati stranca u tebi da se prije ili kasnije nasmije, također mu je znala govoriti, ali to nije razumio... sada jest. Noćas se stranac u njemu uistinu grohotom smijao. Toliko snažno da nije mogao spavati, premda će idući dan biti dug i naporan. 

Peyna je u potpunosti znao cijeniti ironiju svojeg položaja. Cijelog svog života služio je ideji zakona. Ideje poput „bijega iz zatvora i „oružanog ustanka" su ga užasavale. Tako je bilo i dalje, ali morao se suočiti s određenim istinama. Na primjer, da je u Delainu počeo postojati pokret otpora. Peyna je znao da su se plemići koji su pobjegli na sjever nazivali „izgnanicima", ali isto tako je znao da su bliže tome da se zovu „pobunjenici". I ako želi spriječiti ustanak morat će iskoristiti pokret otpora kako bi mu pomogli u bijegu iz zatvora u Igli. Toj se šali stranac u njemu smijao, toliko glasno da san nije dolazio u obzir. 

Potezi o kojima je sada razmišljao kosili su se s biti čitavog njegova života, ali ipak će ustrajati u tome, makar ga to ubilo (što je vrlo vjerojatno). Peter je bio nepravično utamničen. Pravi kralj Delaina nije bio na prijestolju, nego zatočen u hladnoj ćeliji od dvije sobe na vrhu Igle. I ako su mu trebale nezakonite snage da ispravi tu krivdu, onda tako mora biti. Ali... 

“Ubrusi”, promrmlja Peyna. Misli su mu se vraćale na njih opet i opet. “Prije nego pribjegnemo oružju da oslobodimo zakonitog kralja i vratimo ga na prijestolje, treba istražiti tu stvar u vezi ubrusa. Morat će pitati Dennisa... i možda onog malog Staada... da... “ 

“Moj gospodaru?" upita ga Arlen s leđa. “Jeste li dobro?” 

Arlen je čuo da gospodar ustaje, kao što je to obično kod sobara. “Nisam dobro”, rekao je natmureno Peyna. “Ali ništa što bi moj liječnik mogao srediti, Arlene.” 

“Zao mi je, moj gospodaru.”

Peyna se okrenuo Arlenu i svoje jasne, upale oči upiljio u sobara. “Prije nego postanemo odmetnici, želim znati zašto je tražio lutkinu kuću svoje majke... i ubruse uz svoje objede.” 

87.

“Da se vratim u dvorac?“ upitao je Dennis sljedećeg jutra, promuklim glasom koji je bio gotovo šapat. “Da se vratim tamo gdje je oni” 

“Ako misliš da ne možeš, neću te siliti”, kazao je Peyna. ”Ali mislim da ti dovoljno dobro poznaješ dvorac da mu se možeš skloniti s puta. I ako je tako, onda znaš i kako ući neopažen. Bilo bi loše da te opaze. Izgledaš previše živahno za momka koji navodno bolestan leži kod kuće.” 

Dan bijaše hladan i vedar. Snijeg je na dugim brežuljcima Središnje barunije blistao, te ubrzo tjerao suze na oči. Do podneva ću vjerojatno dobiti snježno sljepilo, i pravo mi budi, pomisli Peyna razdražljivo. Strancu u njegovoj glavi ta se mogućnost činila uistinu vesela. 

U daljini se mogao vidjeti dvorac Delain, plav i sanjiv na horizontu, njegove zidine i tornjevi izgledali su kao ilustracija neke knjige s bajkama. Dennis, međutim, nije izgledao kao mladi junak u potrazi za pustolovinama. Oči mu bijahu pune straha, a na licu mu bijaše izraz čovjeka koji je pobjegao iz lavljeg brloga... i kojem je upravo bilo rečeno da je u njemu zaboravio svoj objed, i sad se mora vratiti i uzeti ga, iako je izgubio apetit. 

“Mora postojati način da uđem”, rekao je. “No, ako me on nanjuši, kako sam ušao ili gdje sam se sakrio neće imati veze. Ako me nanjuši, naći će me.” 

Peyna kimne. Nije htio potpirivati dječakov strah, ali u ovoj situaciji, ništa nije bilo primjerenije od istine. “To što zboriš je istinito.” 

“Ali ipak od mene tražite da idem?”

“Ako možeš, i dalje te molim.”

Nakon mršavog doručka, Peyna reče Dennisu što želi doznati, pa mu natukne nekoliko načina pomoću kojih bi Dennis mogao dobiti te informacije. Sada je Dennis odmahivao glavom, ne zato jer je odbio, nego u nevjerici. 

“Ubrusi”, rekao je.

Peyna kimne glavom. “Ubrusi.”

Dennisove uplašene oči vrate se bajkovitom dvorcu daleko na horizontu. “Kad je bio na umoru, moj mi je tata rekao da ako ikad ugledam priliku da učinim uslugu svojem prvom gospodaru, to moram učiniti. Mislio sam da sam to napravio došavši ovamo. Ali ako se trebam vratiti natrag... “ 

Arlen, koji je bio zaposlen zatvaranjem kuće, sada im se pridružio. 

“Tvoj ključ od kuće, molim, Arlene”, reče Peyna. 

Arlen mu ga pruži, A Peyna ga da Dennisu.

“Arlen i ja idemo na sjever pridružiti se” - Peyna zastane i pročisti grlo - “izgnanicima”, završio je. “Dajem ti Arlenov ključ ove kuće. Kad stignemo u njihov logor, svoj ću dati jednom momku kojeg poznajem, ako bude ondje. A mislim da će biti.” 

“Tko je to?“ upita Dennis.

“Ben Staad.”

Dennisovo obješeno lice odjednom se razvedri. “Ben? Ben je s njima?”

“Mislim da bi mogao biti”, reče Peyna. Istini za volju, savršeno je dobro znao da je čitava obitelj Staad bila s izgnanicima. Držao je svoje uši blizu zemlje, a još uvijek nisu postale tako gluhe da ne bi mogao čuti što se događa u kraljevstvu. 

“Poslati ćete ga ovamo?” 

“Ako bude htio doći, da, to mi je namjera”, odvratio je Peyna. 

“A s kojom to namjerom? Moj gospodaru, to mi još nije sasvim jasno.”

“Nije ni meni”, reče Peyna djelujući zlovoljno. Osjećao se i gore od toga; bio je izbezumljen. “Čitav svoj život proveo sam čineći stvari jer su bile logične, a druge nisam radio jer nisu bile. Vidio sam što se događa kad se ljudi povode za intuicijom ili nelogičnim razlozima. Katkad su rezultati smiješni i zbunjujući; još češće su strašni. Ali, ipak, evo me kako se ponašam kao nekakav sumanuti vidjelac u kristalnu kuglu.” 

“Ne razumijem vas, moj gospodaru.”

“Niti ja, Dennise. Niti ja. Znaš li koji je danas dan?”

Dennis trepne zbog ove iznenadne promjene teme, ali svejedno je spremno odgovorio. “Da - utorak.”

“Utorak. Dobro. A sada ću ti postaviti pitanje za koje mi moja prokleta intuicija govori da je veoma važno. Ako ne znaš odgovor - čak i ako nisi siguran - tako mi boga, to mi i reci! Jesi li spreman?” 

“Da, moj gospodaru”, reče Dennis, ali baš nije bio posve siguran. Peynine prodorne oči ispod gustih bijelih obrva činile su ga veoma nervoznim. Pitanje će zacijelo biti veoma teško. “Da, mislim da jesam.” Peyna je postavio svoje pitanje i Dennis se opusti. Nije mu imalo mnogo smisla - još besmislica u vezi ubrusa, koliko je on shvaćao - ali znao je odgovor, pa ga je i dao. 

“Jesi li siguran? ustrajao je Peyna.

“Da, moj gospodaru.”

“Dobro. Onda želim da učiniš sljedeće.” 

Peyna je neko vrijeme razgovarao s Dennisom dok su njih trojica stajala pod hladnim sunčevim zrakama ispred „umirovljeničke ladanjske kuće“ gdje se stari sudac više nikada neće vratiti. Dennis je pažljivo slušao i kad je Peyna tražio da mu ponovi upute, Dennis ih je sasvim dobro upamtio. 

“Dobro”, reče Peyna. “Vrlo, vrlo dobro.” 

“Drago mi je da ste zadovoljni, gospodine.” 

“Ništa u vezi svega ovog me ne čini zadovoljnim, Dennise. Baš ništa. Ako je Ben Staad s onim nesretnim izopćenicima u Dubokim šumama, namjeravam ga odaslati iz relativne sigurnosti u opasnost jer bi mogao biti od pomoći kralju Peteru. Tebe šaljem natrag u dvorac jer mi srce govori da ima nešto u vezi tih ubrusa koje je tražio... i lutkine kuće... nešto. Katkad mi se čini da gotovo razumijem, a onda mi opet plešući izmakne. Nije te stvari tražio zabadava, Dennise. Kladio bih se u svoj život. Ali ne znam što je to.” Peyna iznenada frustrirano udari šakom o svoje bedro. “Stavljam dvojicu krasnih mladih ljudi u strašnu opasnost i srce mi govori da radim pravu stvar, ali ja... ne ... znam... ZAŠTO!” 

A u čovjeku koji je jednom u svojem srcu osudio dječaka zbog njegovih suza, stranac se sada smijao, smijao i smijao. 

88.

     Dvojica staraca oprostila su se od Dennisa. Stisnuli su si ruke; Dennis tada poljubi sučev prsten koji je nosio, “uzvišeni pečat Delaina“. Peyna je napustio svoje mjesto vrhovnog suca, ali nije se mogao odvojiti od prstena koji je njemu predstavljao sve ono dobro u zakonu. Znao je da je s vremena na vrijeme činio pogreške, ali nije dopustio da mu slome srce. Pa čak ni zbog ove, posljednje i najveće greške, srce mu se nije slomilo. Dobro je znao kako je put do pakla, kao i u našem svijetu, popločen dobrim namjerama – no, isto tako je znao da su za ljudska bića dobre namjere, samo to i ništa drugo. Anđeli su možda sigurni od prokletstva, ali ljudi su manje sretna bića i za njih je pakao uvijek blizu. 

Prosvjedovao je zbog toga što je Dennis poljubio njegov prsten, ali Dennis je bio ustrajan. Zatim je Arlen stisnuo Dennisu ruku i poželio mu svu sreću bogova. Nasmiješen (iako je Peyna još uvijek mogao vidjeti strah kako viri iz njegovih očiju), Dennis im poželi isto. Tada se mladi sobar okrene na istok, prema dvorcu, a dvojica staraca krenu na zapad prema farmi Charlesa Reechula. Reechul, koji je za život zarađivao uzgajanjem anduanskih haskija, plaćao je bez pogovora ugnjetavajuće poreze koje je nametnuo kralj pa su ga stoga smatrali odanim… ali Peyna je znao da Reechul simpatizira prognanike koji su se utaborili u Dubokim šumama, te je pomagao drugima da dođu do njih. Peyna nikad nije očekivao da će njemu samom ikada biti potrebna Reechulova usluga, ali to je vrijeme stiglo. 

Farmerova najstarija kći, Naomi, odvezla je Peynu i Arlena na sjever sanjkama koje je vuklo dvanaest najjačih uzgajivačevih haskija. U srijedu navečer stigli su do ruba Dubokih šuma. 

“Koliko ima do izbjegličkog logora?” upita Peyna te noći Naomi. 

Naomi baci u vatru tanku i strašno smrdljivu cigaru koju je dotada pušila. “Još dva dana, ako nas vrijeme posluži. Četiri, ako bude sniježilo. Možda nikada, ako nas uhvati snježna mećava.” 

Peyna im zaželi laku noć. Gotovo je odmah utonuo u san. Logično ili bez logike, spavao je bolje nego godinama prije toga. 

Sljedećeg je dana vrijeme ostalo dobro, kao i u petak. U sumrak tog dana – četvrtog otkad su se Peyna i Arlen rastali od Dennisa – stigli su do male skupine šatora i sklepanih, drvenih koliba koje je Flagg uzalud tražio. 

“Stoj! Tko ide, i da čujem lozinku?” začuo se glas. Bijaše snažan, jedar, veseo i neustrašen. Peyna ga je prepoznao. 

“To sam ja, Naomi Reechul”, odazvala se djevojka, “a lozinka je prije dva tjedna glasila ‘tronožac’. Ako sada više nije, Bene Staadu, onda me probodi strijelom, a ja ću se vratiti kao duh i progoniti te!” Ben se, smijući, pojavio iza jedne stijene. “Ne bih se usudio susresti te kao duha, Naomi – već si i živa dovoljno zastrašujuća!” 

Zanemarivši to, ona se okrene Peyni. “Stigli smo”, kazala je. “Da”, reče Peyna. “Čujem.” 

I vjerujem da je dobro što jesmo… jer mi nešto govori da imamo još samo malo vremena… uistinu malo vremena. 

89.

Peter je imao isti taj osjećaj. 

Do nedjelje, dva dana nakon što su Peyna i Arlen stigli u izbjeglički logor, njegovom će konopu, prema njegovim proračunima, nedostajati još devet metara do tla. To je značilo da će s kraja konopa, s ispruženim rukama visjeti barem šest i pol metara. Znao je da bi mu bilo pametnije svoj konop nastaviti izrađivati još četiri mjeseca - pa čak još dva više. Ako nezgodno padne s užeta i slomi obje noge pa ga stražari na Trgu čuju kako jauče na podu kad krenu u svoj obilazak, protratiti će četiri godine samo zato jer nije imao strpljenja nastaviti svoj rad još četiri mjeseca. 

Takvu bi logiku Peyna znao cijeniti, ali Peterov osjećaj da se sad mora požuriti bijaše mnogo snažniji. Jednoć bi Peyna samo posprdno otpuhnuo na to da osjećaji mogu biti pouzdaniji od logike... ali sada je već bio mnogo manje siguran. 

Peter je sanjao jedan san - ponavljao se već tjedan dana i postajao sve jasniji. U njemu je vidio Flagga, nagnutog iznad nekog sjajnog i blistavog predmeta - koji je čarobnjakovo lice obasjao bolesnom zelenkasto-žutom bojom. U tom snu uvijek bi se u jednom trenutku 

Flaggove oči najprije raširile, kao da je iznenađen, a onda suzile u okrutne tanke proreze. Obrve bi mu se spustile; čelo smračilo; gorka grimasa iskrivila bi mu usne u oblik polumjeseca. U tom je izrazu Peter u snu mogao razaznati samo jedno: smrt. Flagg je izustio samo jednu riječ dok se naginjao naprijed i puhnuo u sjajni predmet koji se ugasio poput svijeće kad ga je dotaknuo čarobnjakov dah. Samo jedna riječ, ali i to je bilo dovoljno. Riječ koja je izašla iz Flaggovih usta bijaše Peterovo vlastito ime, izgovoreno tonom ljutitog otkrića. 

Noć ranije, u subotu navečer, oko mjeseca je bilo vilinsko kolo. Pomoćni stražari mislili su da će uskoro početi sniježiti. Proučavajući nebo tog poslijepodneva, Peter je shvatio da su u pravu. Njegov ga je otac naučio prognozirati vrijeme, i stojeći kraj prozora, Peter osjeti žalac tuge... i obnovljenu iskru hladnog, tihog gnjeva... potrebu da sve ispravi. 

Pokušat ću pod okriljem tame i oluje, pomislio je. Bit će čak i nešto snijega da ublaži moj pad. Morao se nasmijati svojoj misli - sedam centimetara mekog, pahuljastog snijega između njega i kamena neće mu baš puno pomoći. Ili će njegov opasno tanki konop izdržati... ili neće. Pod pretpostavkom da izdrži, odvažiti će se na skok. A njegove noge će ili izdržati pad... ili neće. 

Ako izdrže, kuda ćeš na njima poći? šapnuo je tanašni glasić. Bilo kome tko će te skloniti ili ti pomoći... Benu Staadu, na primjer-odavno je istjeran iz gradskih zidina... koliko znamo, možda i iz samog kraljevstva. 

Znači, pouzdati će se u sreću. Kraljevsku sreću. Bijaše to nešto o čemu je njegov otac često govorio. Postoje sretni kraljevi i nesretni. Ali budi svoj kralj pa ćeš imati i svoju sreću. Ja mislim da ćeš biti veoma sretan. 

Bio je kralj Delaina - barem u svom srcu - već pet godina, i pomisli kako je njegova sreća slična onoj Staadove obitelji koji su poznati po svojoj lošoj sreći, te kako bi ga oni razumjeli. No, možda će se noćas sve promijeniti. 

Njegovo uže, njegove noge, njegova sreća. Ili će sve izdržati ili će se sve raspasti, vrlo vjerojatno i sve istodobno. Nije važno. Ma koliko jadna bila, mora se pouzdati u svoju sreću. 

“Noćas”, promrmljao je, okrenuvši se od prozora... ali nešto se dogodilo tijekom večere što mu je promijenilo mišljenje. 

90.

Peyni i Arlenu je trebao čitav utorak da prevale šesnaest kilometara do Reechulove farme, a kad su stigli sasvim su malaksali. Dvorac Delain je bio dvaput dalje, ali Dennis je vjerojatno već kucao na Zapadna vrata - ako je dovoljno lud da učini takvo što - do dva sata tog poslije-podneva, unatoč dugoj šetnji od dana ranije. Takva je razlika, dakako, između mladih i starih. Ali ono što bi mogao učiniti zapravo nije bilo važno, jer mu je Peyna dao jasne upute (naročito čovjeku koji je tvrdio da nema blagog pojma što radi) i Dennis ih je namjeravao slijediti do zadnjeg slova. Kao rezultat, proći će još neko vrijeme prije nego uđe u dvorac. 

Nakon što je prevalio polovicu udaljenosti, krenuo je tražiti mjesto na kojem bi se sklonio nekoliko dana. Do sada na cesti nije susreo nikoga, ali minulo je podne i uskoro će se ljudi početi vraćati s gradske tržnice. Dennis nije želio da ga itko vidi i zapamti. Na koncu, on je trebao ležati bolestan kod kuće u krevetu. Nije trebao dugo tražiti prije nego što je našao mjesto koje mu je sasvim odgovaralo. Bijaše to napuštena farma, nekoć lijepo održavana, koja je sada počela propadati. Zahvaljujući Thomasu Donositelju Poreza takvih je mjesta, uz cestu koja je vodila iz dvorca, bilo mnogo. 

Dennis je ondje ostao do kasnog subotnjeg poslijepodneva - sveukupno četiri dana. Ben Staad i Naomi već su bili na putu iz Dubokih šuma prema Peyninoj farmi, Naomi je svoju zapregu haskija tjerala koliko je najbrže mogla. Da je to znao, Dennisu bi malo laknulo - ali nije, pa se osjećao usamljeno. Na katu uopće nije bilo hrane, ali u podrumu je našao nekoliko krumpira i šaku repa. Pojeo je krumpire (Dennis je mrzio repu, uvijek ju je mrzio i uvijek će je mrziti), upotrijebivši svoj nož da izreže trule dijelove - što znači da je odrezao tri četvrtine svakog krumpira. Ostala mu je šaka bijelih kuglica veličine golubljih jaja. Pojeo ih je nekoliko, pogledavajući u repu koja se nalazila u košari za povrće i uzdahnuo. Volio je (a nije) ili mrzio (a je), pretpostavio je da će ih do petka biti primoran pojesti. 

Ako budem dovoljno gladan, pomisli Dennis pun nade, možda će mi biti dobra okusa. Možda ću smazati tu staru repu i moliti još! 

Naposljetku ih je dobar dio morao pojesti, iako je izdržao sve do subote popodne. A tada su, doista, počele izgledati primamljivo, ali koliko god bio gladan i dalje su mu bile užasnog okusa. 

Dennis, koji je sumnjao da će dani pred njim biti veoma teški, svejedno ih je pojeo. 

91.

Dennis je također u podrumu našao stari par krplji za snijeg. Remenje bijaše preveliko, ali je imao vremena na pretek da ga smanji. Konopi su počeli trunuti i tu Dennis nije mogao ništa učiniti, ali je mislio da će poslužiti svrsi. Neće mu dugo trebati. 

Spavao je u podrumu, bojeći se iznenađenja, ali tijekom dana, ta četiri duga dana, Dennis je veći dio vremena proveo u salonu napuštene farme, promatrajući putnike koji su išli amo-tamo, promet bi počinjao u tri i stao bi do pet sati kad bi se rane zimske sjene počele spuštati na zemlju. Salon bijaše otužno, prazno mjesto. Nekoć je to bilo veselo mjesto gdje se okupljala obitelj ne bi li razgovarala o danu koji je upravo prošao. Sada je pripadao samo miševima... i, dakako, Dennisu. 

Peyna mu je, nakon što je čuo kako je Dennis izjavio da zna čitati i pisati „sasvim dobro za momka u službi“ i nakon što je vidio kako crta svoja Velika slova (bijaše to tijekom doručka u utorak - zadnjeg pravog obroka koji je Dennis imao od svojeg ručka u ponedjeljak, obroka kojeg se prisjećao s razumljivom sjetom), ostavio nekoliko listova papira i olovku. Većinu sati, u napuštenoj kući, Dennis je proveo mučeći se iskreno oko jednog pisma. Pisao je, križao, ponovno pisao, grozno se mrštio dok je čitao, češao je glavu, oštrio olovku nožem, pa pisao iznova. Sramio se svojeg pravopisa i užasavao se toga da zaboravi nešto važno što mu je Peyna rekao da napiše. U nekoliko navrata njegov jadni, iscrpljeni mozak više nije mogao naprijed, kad je želio da je Peyna ostao budan jedan sat duže, one noći kad je došao Dennis, i sam si napisao tu prokletu poruku ili je glasno izdiktirao Arlenu. Većinom je, međutim, bio zadovoljan obavljenim poslom. Čitavog života je naporno radio pa ga je besposlenost činila živčanim i nemirnim. Radije bi upregnuo svoje čvrsto mlado tijelo, nego ne baš tako čvrsti mozak, ali posao je posao pa mu je bilo drago da ga ima. 

Do subote poslijepodne imao je pismo s kojim je bio prilično zadovoljan (što je bilo dobro jer je pisao na zadnja dva lista papira). Gledao ga je s dosta divljenja. Prekrivalo je obje strane papira i bilo je to nešto najduže što je ikada napisao. Savinuo ga je na veličinu liječničke pločice, a onda provirio kroz prozor dnevne sobe čekajući nestrpljivo da se dovoljno smrači kako bi mogao krenuti. Peter je ugledao kako se skupljaju oblaci iz svoje vlastite dnevne sobe u Igli, a Dennis u napuštenoj kući; ali obojicu su ih podučili njihovi očevi - jedan kralj, a drugi kraljev sobar - kako da očitaju nebo pa je i Dennis pomislio kako će sutradan sniježiti. 

U četiri sata su se duge, plavičaste sjene počele izvlačiti iz temelja kuće, a Dennis odjednom više nije jedva čekao da krene. Čekala ga je opasnost... smrtna opasnost. Trebao je ići tamo gdje Flagg možda i sada dugo mozga nad svojim paklenskim čarolijama, i možda upravo provjerava što je s određenim bolesnim sobarom. Ali kako se on osjećao zapravo nije bilo važno, i on je to znao - došlo je vrijeme da obavi svoju dužnost i kao što je to činio svaki sobar u njegovoj obiteljskoj lozi stoljeće za stoljećem, i Dennis će dati sve od sebe. 

Napustio je kuću kad je sunčeva svjetlost izblijedjela, stavio krplje i udario preko polja ravno prema gradskim zidinama. Misao o vukovima javila mu se u njegovom bojažljivom umu, i mogao se nadati da ih neće biti, a ako ih i bude da će ga ostaviti na miru. Nije imao blagog pojma da se Peter odlučio na pokušaj svojeg opasnog bijega sutra navečer, ali kao i Peyna - i sam Peter - osjećao je nagon da požuri; činilo mu se kao da prugasti mali oblaci nisu zakrili samo nebo već i njegovo srce. 

Dok se probijao snijegom pokrivenim poljima, Dennisove misli okrenu se tome kako bi mogao neopažen i nezaustavljen ući u dvorac. Mislio je da zna kako bi to mogao učiniti... ako ga, naime, Flagg ne nanjuši. 

Samo što je pomislio na čarobnjakovo ime kad je negdje u bijeloj pustopoljini vuk počeo zavijati. U mračnoj sobi ispod dvorca, u Flaggovoj vlastitoj dnevnoj sobi, čarobnjak odjednom uspravno sjedne u svojem naslonjaču gdje je zaspao s knjigom o tajnim učenjima, otvorenom na njegovom trbuhu. 

“Tko je izgovorio Flaggovo ime?“ šapne čarobnjak i dvoglava papiga zakriješti. 

Stojeći usred dugog i usamljenog zabijeljenog polja, Dennis začuje u glavi taj glas, suh i hrapav kao paukova rupa. Zastao, uvukavši i zadržavši dah. Kad ga je konačno ispustio, izašao je iz njegovih usta kao ledeni oblačić. Posvuda mu je bilo hladno, no vruće kapljice znoja izbile su mu na čelu. 

S nogu je začuo suh zvuk pucanja - Puk! Puk! Puk! - kad je nekoliko konopa na krpljama popustilo. 

Vuk je zaurlao u tišini. Bijaše to gladan, bezdušni zvuk.

“Nitko”, promrmlja Flagg u dnevnoj sobi svojih mračnih odaja. Rijetko kad je bio bolestan - mogao se sjetiti samo tri ili četiri puta kad se bio razbolio tijekom svojeg dugog života - ali na sjeveru se jako prehladio, spavajući na smrznutom tlu, i mada mu je bilo bolje, još uvijek nije bio zdrav. 

“Nitko. San, i ništa više.”

Uzeo je knjigu iz svojeg krila, zatvorio je i metnuo na stol - čija je površina bila lijepo obučena u ljudsku kožu - i vratio se natrag u naslonjač. Uskoro je opet zaspao. 

Na snježnim poljima zapadno od dvorca, Dennis se polako opustio. Jedna kap znoja, koja ga je zapekla, upala mu je u oko i on je rastreseno otre. Pomislio je na Flagga... i ovaj ga je nekako čuo. Ali sada ga je tamna sjena čarobnjakovih misli zaobišla, kao što sjena sokola prijeđe preko sklupčanog zeca. Dennis ispusti dugi, drhtavi uzdah. Noge su mu bile slabe. Pokušat će - oh, svim srcem će pokušati - da više ne razmišlja o čarobnjaku. Ali kad se spustila noć i na nebu se pojavio sablastan mjesec s vilinskom krunom, bijaše to lakše odlučiti nego učiniti. 

92. 

U osam sati je Dennis napustio polja i ušao u Kraljev rezervat. Dobro ga je poznavao. Bio je Brandonov paž kad je njegov tata u lovu služio starog kralja, a Roland je ovamo često dolazio, čak i pod stare dane. Thomas je dolazio rjeđe, ali u tim rijetkim prilikama kad bi došao kralj dječak, Dennis bi jasno morao poći s njim. Uskoro je stigao na stazu koju je poznavao i nešto prije ponoći došao do ruba ove šume igraonice. 

Stajao je iza stabla, promatrajući zidine dvorca. Nalazile su se na udaljenosti od pola kilometra preko snijegom prekrivene čistine. Mjesec je i dalje sjao i Dennis bijaše više nego svjestan stražara koji su šetali zidinama utvrde. Morat će pričekati da princ Ailon odvede svoju srebrnu kočiju preko ruba svijeta prije nego prijeđe taj brisani prostor. Čak i tada će biti užasno izložen. Otpočetka je znao da će ovo biti najriskantniji dio cijele pustolovine. Kad se opraštao od Peyne i Arlena, dok je sjalo sunce, rizik mu se činio prihvatljivim. Sada mu se činio posve suludim. 

Vrati se, preklinjao je kukavički glas u njemu, ali Dennis je znao da ne može popustiti. Otac mu je dao zadatak i ako su mu bogovi namijenili smrt dok ga izvršava, onda neka tako bude. 

Tih, ali ipak jasan glas izvikivača, kao iz sna, doplovio je do njega sa središnjeg tornja dvorca: "Dvanaest je sati i sve je u redu... “ 

Ništa nije u redu, pomisli Dennis utučeno. Niti jedna jedina stvar. Stisnuo je još čvršće svoj tanki kaput oko sebe i započeo dugo čekanje da mjesec zađe. 

Kad je napokon zašao, Dennis je znao da mora krenuti. Vremena je bilo sve manje. Ustao je, kratko se pomolio svojim bogovima i počeo hodati najbrže što je mogao preko brisanog prostora, očekujući svakog trena uzvike Tko ide? s gradskih zidina. Povika nije bilo. Oblaci su se zgusnuli na noćnom nebu. Podnožje dvorca bijaše jedna velika tamna sjena. U manje od deset minuta, Dennis je stigao do ruba jarka. Sjeo je na njegovu nisku obalu, snijeg je hrskao pod njegovom stražnjicom, i skinuo krplje. Spustio se u jarak koji je bio zamrznut i prekriven snijegom. 

Dennisovo srce koje je tutnjalo sada uspori. Nalazio se u sjeni masivnog dvorca i neće biti zamijećen osim ako se stražari ne zagledaju ravno dolje, a vjerojatno čak ni onda. 

Dennis je bio pažljiv da ne prijeđe skroz preko jarka - ne još - jer je led bliže dvorcu krhak i tanak. Znao je zašto je tome tako; razlog tankome ledu te neprijatnom mirisu i vlažnoj mahovini na golemom kamenju uz vanjski zid bijaše njegova nada da potajice uđe u dvorac. Krenuo je oprezno ulijevo, naćulivši uši kako bi čuo vodu koja teče. 

Konačno ju je čuo i pogledao prema gore. Ondje se, u visini očiju, nalazila mračna rupa u neprobojnom zidu dvorca. Tekućina je tekla iz nje u tromim potočićima. Bijaše to odvodna cijev kanalizacije. 

“A sada, naprijed”, promrmljao je Dennis. Povukao se pet koraka unatrag, zatrčao se i skočio. Kad je to učinio, osjetio je kako led, krhak zbog neprestanog izlijevanja toplih otpadnih voda iz odvoda, popušta ispod njegovih nogu. Potom se uhvatio za rub cijevi prekriven mahovinom. Bio je sklizak pa se morao čvrsto držati da ne padne. Dignuo se, tražeći oslonac nogama, i konačno se naglo povukao unutra. Zastao je na tren, pokušavajući doći do daha, a onda je krenuo puzati kroz cijev koja je bila ponešto iskrivljena prema gore. On i nekolicina njegovih drugova u igri pronašli su ove cijevi još dok su bili djeca, ali su ih roditelji brzo upozorili da se u njima može nestati, pogotovo zbog štakora. Ipak, Dennis je mislio kako zna gdje će izaći. 

Sat vremena kasnije, u osamljenom hodniku istočnog krila dvorca, pomaknuo se poklopac iznad kanalizacije - pa se zaustavio - i opet pokrenuo. Maknuo se u stranu i nekoliko trenutaka kasnije iz rupe u podu se izvukao veoma prljav (i veoma smrdljiv) sobar po imenu Dennis, te ostao ležati dašćući na hladnom kamenom podu. Dobro bi mu došao i nešto duži odmor, ali netko bi mogao naići, čak i u ovo gluho doba. Stoga je vratio poklopac i osvrnuo se. 

Nije odmah prepoznao u kojem je hodniku, ali to ga nije uznemirilo. Krenuo je niz njega prema raskrižju u obliku slova T na samome kraju. Ako ništa drugo, pomislio je, u labirintu kanalizacijskih cijevi ispod dvorca barem nije bilo štakora. Bijaše mu to veliko olakšanje. Bio je spreman na njih, ne samo zahvaljujući gadnim pričama svojeg oca, nego zato što je ondje bilo štakora u onih nekoliko prilika kad je tamo lutao sa svojim pajdašima, smijući se i vrišteći dok su se kao djeca spuštali u cijevi - štakori su bili dio strašnih pustolovina u kojima je bilo važno tko se boji, a tko ne. 

Vjerojatno je bilo samo nekoliko miševa, a tvoje ih je uveličano sjećanje pretvorilo u štakore, mislio je sada Dennis. To nije bila istina, ali Dennis to nikada neće znati. Njegovo sjećanje na štakore u kanalizaciji bijaše dobro. Cijevi su od pamtivijeka bile pune velikih glodavaca koji su prenosili bolesti. Samo su zadnjih pet godina prestali nastanjivati kanalizaciju. Istrijebio ih je Flagg. Čarobnjak se riješio komada kamena i bodeža bacivši ih u kanalizacijski otvor sličan ovome iz kojeg je izašao Dennis tog ranog nedjeljnog jutra. Uspio ih se riješiti jer je i na kamenu i na bodežu ostalo nekoliko zrnaca smrtonosnog zelenog zmajevog pijeska. Isparavanja s tih nekoliko zrnaca ubila su štakore, spalivši mnoge od njih žive dok su još plivali kroz prljavu vodu cijevi, ugušivši sve ostale prije nego su uspjeli pobjeći. Pet godina kasnije štakori se još uvijek nisu vratili, premda se većina otrovnih para razišla. Većina, ali ne i sva. Da je Dennis ušao u neku kanalizacijsku cijev bližu Flaggovim odajama, možda bi i sam nastradao. Moguće da ga je spasila sreća, ili sudbina ili oni bogovi kojima se molio; ne bih se znao odlučiti. Ja pričam priče, a ne čitam iz listića čaja pa ću i razlog Dennisovog preživljavanja prepustiti vama na odluku. 

93.

Stigao je do raskrižja, vimuo iza ugla i ugledao umornog mladog stražara kako prolazi niže dolje. Dennis uzmakne. Srce mu je opet lupalo, ali je bio zadovoljan - znao je gdje je. Kad je opet pogledao, stražara više nije bilo.

Dennis brzo krene hodnikom, niz stube i prijeko do druge galerije. Kretao se sigurnim i brzim korakom jer je čitav svoj život proveo u dvorcu. Jasno, dovoljno dobro ga je poznavao da može doći od istočnog krila, gdje je izašao iz kanalizacije, do nižeg zapadnog krila, gdje su bili pohranjeni ubrusi. 

Ali zato što se bojao da ga ne vide - bilo tko - Dennis je išao naj- neuglednijim hodnicima za koje je znao, i na svaki zvuk koraka (pravih ili umišljenih, a mislim da ih je poprilično bilo umišljenih), povlačio bi se u najbližu ostavu ili nišu. Na kraju mu je trebalo više od sat vremena. 

Pomislio je kako nikad u životu nije bio tako gladan.

Zaboravi sada na svoj želudac koji krulji, Dennise - najprije se pobrini za svojeg gospodara, a tek onda za svoj želudac.

Stajao je duboko u sjenovitoj veži. Slabašno je začuo izvikivača kako uzvikuje četiri sata. Upravo je nakanio krenuti naprijed kad je začuo spore korake kako odjekuju dolje niz hodnik... klepet čelika o korice mača - škripu kožnih gamaša. 

Dennis se zavuče dublje u sjenu, znojeći se. 

Stražar se zaustavio točno ispred slabo sjenovite veže u koju se Dennis sakrio. Momak je neko vrijeme ondje stajao kopajući nos malim prstom, a onda se nagnuo naprijed i ispuhao šmrklje stisnuvši nos člancima prsta. Dennis je mogao ispružiti ruku i dotaknuti ga, bio je siguran da će se stražar svakog trena okrenuti... raširiti će oči... izvući kratki mač... i to će biti kraj Dennisa, sina Brandonovog. 

Molim te, šaptao je Dennisov ustrašeni um. Molim te, o, molim te...

Mogao je namirisati stražara, smrad ustajalog vina i zagorjelog mesa u njegovom dahu, kao i kiseli znoj na njegovoj koži.

Stražar krene dalje... Dennis se stao opuštati... tada stražar stane i opet počne kopati nos. Dennis je htio zavrištati. 

“Imam curu po imenu Marchy-Marchy-Melda”, počeo je pjevati stražar dubokim, jednoličnim glasom i dalje kopajući po nosu. Izvukao je nešto veliko i zeleno, zamišljeno ga proučio pa ga zalijepio na zid. Pljas. “Ima ona sestru po imenu Es-a-merelda... Preplovit ću sedam mora... Samo da poljubim koljena tvoja! Tuti-la-tina, la-tina i dodaj mi bokal vina.” 

Nešto se strašno počelo događati Dennisu. Nos ga je stao svrbjeti i škakljati na način koji bijaše neupitan. Uskoro će kihnuti. 

Odlazi! vrisnuo je u sebi. Oh, zašto ne odeš budalo jedna?

No, činilo se da stražar nema nikakvih namjera otići. Očigledno je bio našao zlato u lijevoj nosnici pa ga je želio iskopati. 

“Imam curu po imenu Darchy-Darchy-Darla... Ima ona sestru po imenu Crvenokosa Carla... Popit ću tisuću gutljaja... Iz njenog mekog zagrljaja... Tuti-la-tina, la-tina i dodaj mi bokal vina.” 

Opalit ću te ja bokalom vina, budaletino jedna! Pomisli Dennis. MAKNI se! Svrbež u njegovom nosu postajao je sve gori, ali nije ga se usuđivao ni taknuti zbog straha da bi krajičkom oka stražar mogao vidjeti taj pokret. 

Stražar se namršti, nagne i opet ispuše nos kroz prste pa konačno krene dalje, pjevajući još uvijek onu svoju dosadnu pjesmu. Jedva se maknuo iz vidokruga kad je Dennis stavio ruku na nos i usta, te kihnuo u udubinu vlastitog lakta. Čekao je da čuje zveket metala kad stražar izvuče svoj mač i okrene se, ali momak je napola spavao i još je bio mamuran od pijanke na kojoj je bio prije svog obilaska. Nekoć bi, znao je Dennis, takvo lijeno stvorenje bilo brzo poslano u najudaljeniji kraj kraljevstva, ali vremena su se promijenila. Čuo se zvuk brave, škripa šarki dok su se vrata otvarala, a onda s treskom zatvorila prekidajući stražarevu pjesmu kad je opet stigao do refrena. Dennis na tren klone zatvorenih očiju, kipućih obraza i čela u svojoj niši, a noge su mu postale dva komada leda. 

Nekoliko minuta nisam uopće razmišljao o svojem želucu! Pomislio je, a onda je morao objema rukama prekriti usta kako bi prigušio hihot. 

Provirio je iz svojeg skrovišta, nije nikog ugledao pa krene prema vratima dolje niz hodnik na desnoj strani. Taj je hodnik dobro poznavao, mada su mu prazna stolica za ljuljanje i košara s priborom za šivanje bili novost. Vrata su vodila do prostorije gdje su svi oni ubrusi bili spremljeni još od doba Kyle Dobre. Nikada nisu bila zaključana, kao ni sada. Očigledno nitko nije mislio da je stare ubruse potrebno zaključavati. Zavirio je unutra, nadajući se da će otkriti odgovor na Peynino ključno pitanje. 

Stojeći onog vedrog jutra na cesti prije pet dana, Peyna ga je upitao sljedeće: Znaš li kad odnose svježe zalihe ubrusa a Iglu, Dennise? 

Dennisu se to činilo kao jednostavno pitanje, ali možete primijetiti da se sva pitanja čine jednostavnima ako znate odgovor, a užasno teškima ako ga ne znate. To što je Dennis znao odgovor bijaše dokaz njegovog poštenja i časti, premda su te osobine bile toliko duboko usađene u njegov karakter da bi bio iznenađen kad bi mu netko to rekao. Uzeo je novac - Andersa Peyne, zapravo - od Bena Staada kako bi se uvjerio da su ubrusi dostavljeni. Istina, dobio je samo jedan zlatnik, ali novac je novac, a plaća je plaća. Osjećao se obavezan čašću da s vremena na vrijeme provjeri da se ta usluga nastavlja. 

Rekao je Peyni za veliko spremište (Peyna bijaše zgranut kad je to čuo) i to kako svake subote navečer oko sedam sati, služavka uzme dvadeset i jedan ubrus, protrese ih, izglača, složi i metne ih na hrpu na mala kolica. Kolica su stajala točno ispred vrata. Nedjeljom rano ujutro - u šest ujutro, kao što će to biti za manje od dva sata od sada - sluga bi odvukao kolica na trg Igle. Pokucao bi na zakračunata vrata u podnožju ružne, kamene kule ijedan od pomoćnih stražara bi uvukao kolica unutra i stavio ubruse na stol gdje bi bili razdijeljeni, po obrocima, kroz tjedan. 

Peyna bijaše zadovoljan.

Dennis sada požuri opipavši ispod svoje košulje poruku koju je napisao na farmi. Trenutak ili dva se znojio dok je nije našao, ali kad su je njegovi prsti napipali odahnuo je s olakšanjem. Samo je malko kliznula u jednu stranu.

Dignuo je ubrus za nedjeljni doručak. Nedjeljni ručak. Na trenje gotovo preskočio nedjeljnu večeru, i da je tako učinio moja bi priča imala mnogo drugačiji kraj - ne mogu reći bolji ili lošiji, ali zacijelo drugačiji. Na kraju se, ipak, Dennis odlučio da su tri ubrusa dovoljno duboko. Između dvije daske na podu farme našao je pribadaču i zataknuo je u naramenicu svoje potkošulje (da je razmišljao malo bolje, prikvačio bi njome pismo za potkošulju i poštedio samoga sebe onog groznog trenutka, ali kao što sam vam možda već spomenuo, Dennisov mozak je katkad bio malko spor). Sada je izvadio pribadaču i oprezno njome zakvačio pismo za unutarnju stranu ubrusa. 

“Samo je nađi, Peteru”, promrmljao je u avetinjskoj tišini spremišta, natrpanog ubrusima iz jednog drugog vremena. “Samo je nađi, moj kralju.” 

Dennis je znao da se sada mora pritajiti. Dvorac će se uskoro početi buditi; konjušari će krenuti prema stajama, pralje k praonicama, a kuharovi pomoćnici će otečenih i snenih očiju krenuti do vatri (razmišljanje o kuhinjama natjeralo je Dennisov želudac da nanovo počne kruliti - sada bi čak i omražena repa imala sasvim dobar okus - ali hrana će, mislio je, morati pričekati). 

Zašao je dublje u veliko skladište. Hrpe bijahu tako visoke, putovi među njima krivudavi i nepravilni, kao da se probija kroz labirint. Ubrusi su imali neki slatkasti, suhi i pamučni miris. Konačno je stigao do jednog udaljenog kuta gdje je pomislio da će biti na sigurnom. Srušio je jednu hrpu, rasprostro ih pa uzeo još jednu hrpicu za jastuk. 

Bijaše to najraskošniji krevet na kojem je ikad ležao pa iako je bio gladan san mu je trebao više od hrane nakon dugog pješačenja i noćašnjih strahota. Ubrzo je zaspao i nisu ga mučili nikakvi snovi. Sada ćemo ga ostaviti, pošto je dobro i hrabro obavio prvi dio svojeg posla. Ostavit ćemo ga okrenutog na bok i s desnom rukom ispod obraza kako spava na krevetu od kraljevskih ubrusa. A ja bih zaželio tebi, Čitatelju - da tvoj san ove noći bude isto tako sladak i nedužan kao što je, tog čitavog dana, bio njegov. 

94.

U subotu navečer, dok je Dennis stajao užasnut vučjim zavijanjem i osjećajem da sjena Flaggovih misli prolazi nad njim, Ben Staad i Naomi Reechul bijahu se ulogorili u snježnom zaklonu četrdeset i osam kilometara sjeverno od Peynine farme... ili onoga što je Peynina farma bila prije nego što se pojavio Dennis sa svojom pričom o kralju koji hoda i priča u svom snu. 

Načinili su grubi logor kakav ljudi podižu kad misle ostati samo nekoliko sati, a onda produžiti dalje. Naomi se pobrinula oko svojih obožavanih haskija dok je Ben dignuo mali šator i naložio sjajnu vatru. 

Uskoro mu se uz vatru pridružila Naomi i ispekla jelenje meso.

Jeli su u tišini, a onda je Naomi opet otišla provjeriti pse. Svi su spavali osim Frisky, njezine miljenice. Gledala ju je gotovo ljudskim očima i liznulajoj ruku. 

“Dobro ste vukli danas, mila moja”, reče Naomi. “Spavaj sada. Uhvati mjesečevog zečića.” 

Frisky poslušno spusti glavu na šape. Naomi se nasmiješi pa se vrati vatri. Ben je također sjedio pred vatrom, koljena je povukao na prsa i obgrlio se rukama. Lice mu bijaše ozbiljno i zamišljeno. “Sprema se snijeg.” 

“Znam čitati oblake isto kao i ti, Bene Staade. I vile su načinile krug oko glave princa Ailona.” 

Ben pogleda u mjesec i kimne glavom. Zatim se opet zagleda u vatru. “Zabrinut sam. Imao sam snove o... pa, snove o onome kojeg je bolje ne imenovati.”

Pripalila je cigaru. Ponudila je Benu mali paketić koji bijaše umotan u muslin kako bi se spriječilo isušivanje, no on odmahne glavom. 

“Mislim da sam imala iste snove”, kazala je. Pokušala je zadržati glas nehajnim, ali ju je izdao blagi drhtaj.

Zurio je u nju raširenih očiju. 

“Da”, rekla je, kao da ju je nešto pitao. “U njima on gleda u neku sjajnu stvar i izgovara Peterovo ime. Nikad nisam bila kao one tvoje strašljive male curice koje vrište pri samom pogledu na miša ili pauka u mreži, ali od ovog se sna budim sa željom da glasno vrištim.” Izgledala je istovremeno posramljena i prkosna.

“Koliko noći si ga sanjala?” 

“Dvije.”

“Ja sam ga imao četiri za redom. Moj sanje isti kao i tvoj. I ne moraš me gledati kao da ću ti se nasmijati ili te nazvati cmizdravicom. I ja se isto budim sa željom da vrištim.” 

“Ta sjajna stvar... na kraju mojih snova, kao da je ugasi puhnuvši u nju. Je li to svijeća, što misliš?” 

“Nije. Znaš i sama da nije.”

Kimnula je.

Ben se zamisli. “Mislim da je to nešto mnogo opasnije od svijeće... Uzeo bih jednu tvoju cigaru, ako smijem.” 

Dala mu je jednu. Pripalio ju je na vatri. Neko su vrijeme sjedili u tišini promatrajući iskrice kako se uzdižu prema mračnom vjetru koji je povlačio mreže snijega pršića s polja prema nebu. Poput svjetla u snu kojeg su sanjali, iskre nestadoše. Noć se činila veoma crnom. Ben je u tom vjetru njušio snijeg. Mnogo snijega, pomislio je. 

Naomi kao da mu je pročitala misli. “Mislim da je na putu oluja o kakvoj su pričali naši stari. Što ti misliš?” 

“Isto.”

Oklijevajući, nimalo nalik njezinom uobičajeno izravnom ponašanju, Naomi upita: “Što taj san znači, Bene?” 

Odmahnuo je glavom. “Ne bih znao. Opasnost za Petera, to je jasno. Ako znači i nešto drugo, nešto što ja mogu shvatiti - jest to da moramo požuriti.” Pogledao ju je sa žudnom izravnošću koja joj je srce natjeralo da počne ubrzano kucati. “Možemo li sutra stići do Peynine farme, što misliš?” 

“Trebali bismo moći. Nitko osim bogova ne može reći hoće li pas slomiti nogu ili da medvjed ubojica koji ne može usnuti svoj zimski san neće izaći iz šume i sve nas pobiti, ali da... trebali bismo moći. Promijenila sam sve pse koje sam koristila u psećoj utrci, sve osim Frisky, a ona je gotovo neumorna. Ako snijeg rano padne, to će nas usporiti, ali mislim da još neće... još neće... a sa svakim satom koji prođe to će biti gore kad napokon padne. Ili barem ja tako mislim. Ali ako ne počne padati, a mi se izmjenjujemo na sanjkama i s trčanjem kraj njih, mislim da bismo mogli uspjeti. No, ako se tvoj prijatelj sobar nije vratio, što možemo učiniti osim sjediti ondje? 

“Ne znam.” Ben uzdahne i protrlja rukom liče. Uistinu, što mogu? Što god to san proricao, dogoditi će se u dvorcu, a ne na farmi. Peyna je poslao Dennisa u dvorac, ali kako će Dennis ući unutra? Ben nije znao jer Dennis to nije rekao Peyni. Ako Dennis i uđe unutra neopažen, gdje će se sakriti? Ima tisuću mogućih mjesta. Osim... 

“Bene!”

“Što?” Istrgnut iz svojih misli, okrenuo se prema njoj.

“Na što si upravo mislio?”

“Ni o čemu.” 

“O nečemu jesi. Oči su ti blistale.” 

“Zaista? Zacijelo sam razmišljao o pitama. Vrijeme je da ti i ja pođemo na spavanje. Zeljet ćemo krenuti s prvim svjetlom.” 

Ali u šatoru je Ben Staad još dugo ležao budan nakon što je Naomi zaspala. Da, u dvorcu je bilo tisuću skrovitih mjesta. Ali na pamet su mu padala samo dva veoma posebna. Mislio je kako biujednom... ili drugom mogao naći Dennisa. 

Naposljetku je zaspao... i sanjao Flagga. 

95.

Peter je nedjelju započeo kao i uvijek, sa svojim vježbanjem i molitvom. 

Probudio se osjećajući se svjež i spreman. Bacivši brz pogled prema nebu kako bi procijenio napredak nadolazeće oluje, krene na doručak. I, jasno, upotrijebio je ubrus. 

96.

    Do nedjelje u podne svi u Delainu izašli su barem jednom iz kuće kako bi zabrinuto pogledali prema sjeveru. Svi su se složili da će oluja, kad stigne, biti takva da će se o njoj pričati još godinama. Oblaci koji su se valjali bijahu tmurno sivi, boje vučjeg krzna. Temperatura se podigla tako da je sa siga, koje su nad uličicama visjele sa streha, počelo kapati prvi put nakon mnogo tjedana, ali starci su govorili jedni drugima (i svakome tko je želio slušati) da ih to ne zavarava. Temperatura će naglo pasti i onda će satima kasnije - za dva ili možda četiri -početi padati snijeg. I govorili su da bi mogao padati danima. 

Do tri sata tog poslijepodneva, oni farmeri u Središnjoj baruniji koji su bili dovoljno sretni da još imaju stoku, uveli su je u staje. Krave su nezadovoljno mukale; snijeg se dovoljno otopio da bi mogle po prvi put nakon više mjeseci pasti preostalu jesenju suhu travu. Yosef, stariji, s više sjedina, ali još uvijek živahan u sedamdeset i drugoj, pobrinuo se da svi kraljevi konji budu sklonjeni u staji. Pretpostavljao je da će se netko drugi pobrinuti za kraljeve ljude. Žene su iskoristile blagu temperaturu da pokušaju osušiti plahte koje bi se inače jednostavno smrznule na konopima, a onda ih skinule kad se dan pretvorio u ranu, olujom obojenu tamu. Bile su razočarane; njihovo rublje se nije osušilo. U zraku bijaše previše vlage. 

Životinje su bile uznemirene. Ljudi nervozni. Mudri gostioničari nisu željeli otvoriti svoja vrata. Gledali su živu kako pada u njihovim barometrima, a dugo iskustvo naučilo ih je da su zbog niskog pritiska ljudi skloniji tučnjavi. 

Delain se pripremao za nadolazeću oluju i svi su iščekivali. 

97.

Ben i Naomi naizmjence su trčali uz sanjke. Stigli su na Peyninu farmu te nedjelje poslijepodne u dva sata - u otprilike isto vrijeme kad se Dennis počeo meškoljiti na svojem madracu od kraljevskih ubrusa, a Peter započeo svoj mršavi ručak. 

Naomi je zaista izgledala prelijepo - zajapurena od trčanja što je obojilo njezine potamnjele obraze privlačnom tamno crvenom bojom jesenjih ruža. Kad su se sanjke zaustavile u Peyninom dvorištu i psi počeli divlje lajati, ona se nasmijana okrene Benu. 

“Rekordna trka, tako mi bogova!“ povikala je. “Stigli smo tri - ne, četiri! - sata ranije nego što sam vjerovala da budemo kad smo kretali! I niti jednom psu nije otkazalo srce! Aj, Frisky! Aj! Dobar pas!” 

Frisky, golema crno-bijela kuja, anduanski haški sa sivo-zelenim očima, nalazila se na čelu zaprege. Skakala je u zrak napinjući se o remenje. Naomi je otkvači i zapleše s njom u snijegu. Bijaše to čudesan valcer, istovremeno graciozan i barbarski. Pas i gazdarica kao da su se osmjehivali jedno drugome dijeleći snažne uzajamne osjećaje. Neki drugi psi ležali su sada na boku, jako dašćući, očigledno iscrpljeni, ali i Frisky i Naomi se nisu činile nimalo zadihane. 

“Aj, Frisky! Aj, draga moja! Dobar pas! Potegnula si čudesnu trku!” “Ali zašto?“ namrgođeno će Ben. 

Ona pusti Friskyne šape i ljutito se okrene prema njemu... ali snuždenost na njegovom licu l išilo ju je gnjeva. Gledao je prema kući. Slijedila je njegov pogled i shvatila. Stigli su ovdje, da, ali gdje je to ovdje? Napuštena farma i to je sve. Za ime svijeta, zbog čega su došli tako daleko i tako brzo? Kuća će biti prazna i za sat vremena... dva sata... četiri. Peyna i Arlen su na sjeveru, Dennis negdje u dubinama dvorca. Ili u zatvoreničkoj ćeliji ili lijesu u kojem čeka pogreb, ako su ga uhvatili. 

Prišla je Benu i položila nesigurnu ruku na njegovo rame. “Ne osjećaj se loše”, kazala je. “Učinili smo sve što smo mogli.” 

“Jesmo li?“ kazao je. “Pitam se.” Zastao je i duboko uzdahnuo. Skinuo je pletenu kapu i njegova zlaćana kosa nježno zasja na slabom popodnevnom suncu. “Žao mije, Naomi. Nisam se mislio otresti na tebe. Ti i tvoji psi ste učinili čudo. Samo što se osjećam kao da smo veoma daleko od mjesta gdje bismo mogli pružiti istinsku pomoć. Osjećam se bespomoćno.” 

Pogledala gaje, uzdahnula i kimnula.

“Pa”, rekao je, “pođimo unutra. Možda nađemo kakav znak što nam je sljedeće činiti. Barem ćemo biti na suhom kad krene oluja.” Unutra nije bilo nikakvih znakova. Bijaše to samo velika, prazna farma puna propuha, koja je bila napuštena u brzini. Ben je uznemireno pretražio sobu po sobu, ali nije ništa našao. Sat vremena kasnije, sav se nesretan svalio kraj Naomi u dnevnoj sobi... u istu fotelju gdje je sjedio Peyna dok je slušao Dennisovu nevjerojatnu priču. 

“Kad bi barem bilo načina da ga pratimo”, reče Ben. 

Dignuo je pogled i vidio kako ona zuri u njega, sjajnim i raširenim očima punim uzbuđenja. 

“Možda i ima!“ reče ona. “Ako su u snijegu tragovi “ 

“O čemu govoriš?” 

“Frisky!“ povikala je. “Zar ne razumiješ? Frisky ga može pratiti! Ima najosjetljiviji nos, kao nijedan pas kojeg znam!”

“Miris će biti star danima”, rekao je odmahujući glavom. “Čak i najbolji psi tragači koji su ikada postojali... “ 

“Frisky možda i jest najbolji pas tragač koji je ikada živio”, odvratila je Naomi smijući se. “A praćenje zimi nije isto kao i ljeti, Bene Staade. U ljetu trag brzo zamire... istrune, kako bi moj tata rekao i stotine drugih prijeđu preko onog koji pas traži. Ne samo od drugih ljudi i životinja, već od trave i toplih vjetrova, čak i od mirisa koji donosi voda tekućica. Ali zimi trag opstaje. Da imamo nešto što pripada Dennisu... nešto s njegovim mirisom... “ 

“A što je s ostatkom tvoje zaprege?" upita Ben.

“Otvoriti ću onu tamo šupu”, pokazala mu je, “ostaviti u njoj svoju vreću za spavanje. Ako im pokažem gdje je i onda ih oslobodim moći će se sami pobrinuti za hranu - zečeve i slično - a i znat će gdje mogu potražiti zaklon.” 

“Neće nas slijediti?” 

“Ne, ako im bude rečeno da ne smiju.” 

“Ti to možeš?“ pogledao ju je s dozom strahopoštovanja.

“Ne”, rekla je činjenično. “Ne govorim psećim jezikom. Niti Frisky govori ljudskim, ali ga razumije. Ako kažem Frisky, ona će prenijeti ostalima. Uloviti će što im treba, ali neće ići toliko daleko da izgube miris mojeg ležaja, ne s obzirom na dolazeću oluju. A kad počne, ući će u sklonište. Neće biti važno jesu li im želuci puni ili nisu.” 

“I ako imamo nešto što pripada tom dječaku Dennisu, ti doista misliš da bi ga Frisky mogla naći?” 

“Mislim.”

Ben ju je dugo i zamišljeno promatrao. Dennis je farmu napustio u utorak; sada je bila nedjelja. Nije vjerovao da miris može trajati tako dugo. No, u kući jest bilo nešto stoje nosilo Dennisov miris i možda će i uzaludni poduhvat biti bolji nego da samo sjede ovdje. To besciljno sjedenje bilo je ono što mu je najviše paralo živce, sati pred njima kad su se stvari od velike važnosti događale drugdje, dok oni sjede i vrte ovdje palčeve. Pod drugim okolnostima bi ga prilika da ostane zameten u snijegu s djevojkom lijepom kao Naomi oduševila, ali ne i dok je kraljevstvo moglo biti izgubljeno ili dobiveno trideset i dva kilometra dalje na istoku... a njegov najbolji prijatelj bi mogao preživjeti ili umrijeti, a pomoć bi mu bio samo onaj smotani sobar. 

“Onda?“ upitala je željno. “Što misliš?”

“Mislim da je to ludo”, rekao je, “ali vrijedi pokušati.” 

Nacerila se. “Imamo li nešto s njegovim snažnim mirisom?” “Imamo”, rekao je ustajući. “Uvedi svojeg psa, Naomi i odvedi je gore. Na tavan.” 

98.

     I premda to većina ljudi ne zna, psima su mirisi kao boje. Slabi mirisi imaju slabu boju, kao pastele izblijedjele od vremena. Jasni mirisi imaju jasnu boju. Neki psi imaju slabe nosove i čitaju mirise kao što slabovidni ljudi vide boje, vjerujući da ova profinjena plava boja može biti zapravo siva, ili ona tamnosmeđa da je u biti crna. Friskyn nos je, s druge strane, bio kao čovjek s očima sokola, a miris na tavanu gdje je Dennis spavao bijaše veoma jak i veoma jasan (možda je pomoglo i to što se Dennis nekoliko dana nije oprao). Frisky onjuši sijeno, onda deku koju joj je pružila njezina DJEVOJKA. Namirisala je Arlena na njoj, ali je zanemarila taj miris; bio je slabiji, a i nije bio onaj koji je njušila na sijenu. Arlenov miris bijaše nekako limunast i umoran pa je Frisky odmah znala da pripada starom čovjeku. Dennisov bijaše uzbudljiviji i vitalniji. Za Friskyn nos bijaše to živahna plava boja ljetne munje. 

Zalajala je kako bi pokazala da je upoznala taj miris i spremila ga na sigurno u svoju arhivu mirisa. 

“U redu, dobra cura”, reče VISOKI DJEČAK. “Možeš Ii ga slijediti?” 

“Slijedit će ga”, uvjereno reče DJEVOJKA. “Idemo.” 

“Za sat vremena bit će mrak.” 

“Tako je”, reče DJEVOJKA pa se naceri. Kad bi se DJEVOJKA tako nasmijala, Frisky je uvijek mislila da će joj srce prepući od ljubavi koju je prema njoj osjećala. “Ali ne trebamo njezine oči, zar ne?” 

VISOKI DJEČAK se nasmiješio. “Pretpostavljam da ne”, kazao je. “Znaš, zacijelo sam lud, ali mislim da ćemo uzeti ove karte i zaigrati njima.” 

“Naravno da hoćemo”, kazala je. “Hajdemo, Bene. Iskoristimo ovo malo danjeg svjetla što ga je ostalo - uskoro će biti i više nego mračno.” 

Frisky, nosa punog onog jasno-plavog mirisa, nestrpljivo zalaje.

99.

Peterova večera stigla je te nedjeljne večeri točno u šest sati. Olujni oblaci visjeli su nisko nad Delainom, a temperatura se počela spuštati, ali vjetar još nije krenuo puhati niti je pala ijedna snježna pahulja. Na udaljenoj strani trga, drhtureći u ukradenom bijelom odijelu kuharskog pomoćnika, stajao je zabrinuti Dennis, zavučen u najdublju sjenu koju je mogao pronaći i zurio u jedini kvadrat blijedo žutog svijetla na vrhu Igle - onaj od Peterove svijeće. 

Peter, jasno, nije znao ništa o Dennisovu bdijenju - bio je ispunjen čuđenjem nad idejom kako će ovo biti, poginuo ili preživio, njegov zadnji obrok koji će ikada pojesti u ovoj prokletoj zatvorskoj ćeliji. Još žilavog, preslanog mesa, napola truli krumpir i razvodnjeno pivo, ali sve će pojesti. Zadnja tri tjedna jeo je jako malo i svaki budni trenutak, kad nije radio u malenom tkalačkom stanu, vježbao je i pripremao svoje tijelo. Danas je, međutim, pojeo sve što su mu donijeli. Noćas će mu trebati sva njegova snaga. 

Što će biti sa mnom? opet se zapitao, sjedeći za malim stolom primivši se za ubrus koji je bio prebačen preko njegovog jela. Kuda ću zapravo otići? Tko će me primiti? Itko? Svaki čovjek, kaže se, mora se pouzdati u bogove... ali Petere, onoliko koliko se ti pouzdaješ je smiješno. 

Stani. Što će biti, bit će. Sada jedi i više ne razmišljaj o - Ali tu su njegove nemirne misli stale, jer kad je stresao ubrus, osjetio je mali ubod, kao peckanje koprive. 

Namrštivši se pogleda dolje i ugleda malenu kapljicu krvi koja je iscurila na jagodici njegovog desnog kažiprsta. Peterova prva misao bijaše Flagg. U bajkama je uvijek igla bila ta koja je bila otrovana. Možda ga je sada otrovao Flagg. To bijaše njegova prva misao, i ne baš tako budalasta. Na kraju krajeva, Flagg se i prije poslužio otrovom. 

Peter podigne ubrus i ugleda nešto maleno, presavijeno, s crnim zamrljanim mrljama na sebi... i opet okrene ubrus prema dolje. Lice mu je ostalo smireno i neuznemireno, ne odajući divlje uzbuđenje pri pogledu na prikačenu poruku koju je vidio unutar ubrusa. 

Ležerno pogleda prema vratima, odjednom prestrašen da će ugledati nekog od pomoćnih stražara - ili samog Besona - kako sumnjičavo zuri u njega. Ali nije bilo nikoga. Kraljević je bio veliki predmet znatiželje kad je tek stigao u Iglu, zurili su neprestano u njega kao u rijetku ribu u sakupljačevom akvariju - neki od njih su čak prokrijumčarili svoje dragane da vide ubojito čudovište (da su ih uhvatili i sami bi bili utamničeni). Ali Peter je bio uzoran zatvorenik, pa im je ubrzo dojadio. Više ga nitko nije gledao. 

Peter se natjerao da pojede cijeli obrok, iako mu više nije bilo do toga. Nije želio nimalo riskirati da izazove sumnju - sada više nego ikada. Nije imao pojma od koga je bila poruka, ili što je u njoj stajalo, ili zašto je izazvala takvu buru u njemu. Ali to što je poruka došla baš sada, samo nekoliko sati prije njegovog planiranog pokušaja bijega, činilo mu se kao neko znamenje. Ali čega? 

Kad je konačno pojeo večeru, opet je pogledao prema vratima, uvjerio se da je špijunka zatvorena, a onda pošao u svoju spavaću sobu noseći ubrus nehajno u ruci, gotovo kao da je zaboravio da ga uopće ima. U spavaonici je otkačio pismo (ruke su mu toliko drhtale da se opet uboo) i rastvorio ga. Bilo je gusto ispisano s obje strane slovima grubim, skoro dječjim, ali dovoljno čitkima. Pogled mu se najprije spustio do potpisa... i oči mu se raširiše. Pismo bijaše potpisano s Dennis - tvoj prijatelj i vječni sluga. 

“Dennis?“ promrlja Peter toliko zapanjen da nije bio svjestan da je to izrekao naglas. “Dennis?”

Vratio se čitanju, i sam uvod bio je dovoljan da natjera njegovo srce da iznenađeno stane brzo tući. 

Obratio mu se sa Moj kralju.

100.

    Moj kralju, 

Kao što možda znajte, zadnjih 5 godna sam sluga u Službi vašeg brata, Thomasa. Tek sam ovaj zadnji tjedan otkrio da niste Vi Ubili svojeg oca Rolanda Dobrog. Ja znajem tko je, i Thomas znaje tko je. 

I Vi ćete znajti ime tog Crnog Ubojica kad bi ga se usuđivo napisat, a ne usudim se. Otišo sam Peyni. Peyna je otišo kod Izgnanika sa svojim sobarom, Orlonom. Meni je naredijo da odem u dvorac i napišem Vam ovo pismo. Peyna kaže da bi Izgnanici skoro mogli postat Pobunjenici, a to tako ne može. On misli da možda Vi imate kakav plan, ali kakav on ne znaje. Zapovjedio mi je da Vam budem od pomoći i moj tata mi je to naredijo prije nego je umro i moje srce mi to zapovjeda jer je naša familija uvijek služila Kralja, a Vi ste zakoniti Kralj. Ako imate plan, ja ću vam pomoć kako god mogu, čak ako to znači i moju smrt. Dok ovo čitate ja sam s druge strane trga u sjeni i gledam u Iglu gdje ste vi zatvoreni. Ako imate na čemu pisat, onda bacite poruku kroz prozor, i ja ću je probat skupit kasnije navečer. Mahnite dvaput ako hoćete probat.

Vaš prijatelj Ben je sa Izgnanicima. Peyna kaže da će ga poslat. Ja znajem gdje će On (Ben) bit. Ako Vi kažete da ga dovedem(Bena,) ja to mogu za jedan dan. Ili dva ako bude snjega. Znajem da bi bacanje poruke moglo bit riskirantno, ali mislim da je vremena malo. I Peyna tako misli. Ja ću gledat i molit se.

Dennis

Vaš prijatelj i sluga zauvijek

101.

Prošlo je dosta vremena prije nego je Peter uspio skupiti svoje raštrkane misli. Njegov se um vraćao jednom pitanju: što je to Dennis vidio da je tako radikalno i potpuno promijenio mišljenje? Što je to, tako mi imena svih bogova, moglo biti? 

Malo, pomalo je zaključio da nije ni važno - Dennis je vidio nešto i to je bilo dovoljno. 

Peyna. Dennis je otišao Peyni i Peyna je osjetio... pa, stari lisac je osjetio nešto. On misli da možda Vi imate kakav plan, ali kakav on ne znaje. Zbilja je stari lisac. Nije zaboravio Peterov zahtjev da mu se donese lutkina kuća i ubrusi. Nije točno znao što to znači, ali je nešto nanjušio u vjetru. Da, i to dobro i točno. 

Onda, što je Peteru činiti? 

Dio njega - veliki dio - želio je nastaviti s planom kako je i namjerio. Spremao je hrabrost za ovu očajničku pustolovinu; sada mu je bilo teško odustati zbog ničeg osim čekanja. A tu su bili i snovi koji su ga, također, požurivali. 

Vi ćete znajti ime tog Crnog Ubojica kad bi ga se usuđivo napisat, a ne usudim se. Peter je, jasno, znao, i to ga je više od svega uvjerilo da je Dennis stvarno nabasao na nešto. Peter je osjećao kako bi Flagg ubrzo mogao postati svjestan tih novih razvoja događaja - želio je nestati prije nego se to dogodi. 

Je li jedan dan previše čekanja? 

Možda. Možda i nije.

Peter bijaše rastrgam agonijom neodlučnosti. Ben... Thomas... Flagg... Peyna... Dennis... vrtjeli su se u njegovoj glavi kao likovi viđeni u snu. Što da radi? 

Na kraju je sama pojava pisma - a ne onog stoje u njemu pisalo - prevagnula. To što je stiglo na ovaj način, pribodeno na ubrus baš one noći kad je namjeravao iskušati svoj konop načinjen od ubrusa... to je značilo da treba čekati. Ali samo jednu noć. Ben mu neće moći pomoći. 

Bi li mu Dermis mogao? Što bi mogao učiniti? 

Odjednom, uz bljesak, javila mu se zamisao.

Peter je sjedio na krevetu, zgrbljen nad pismom, skupljenih obrva. Sada se uspravio blistavih očiju. 

Opet je spustio pogled na pismo.

Ako imate na čemu pisat, onda bacite poruku kroz prozor, i ja ću je probat skupit kasnije navečer. 

Pa jasno, imao je na čemu pisati. Ne na samom ubrusu jer bi netko mogao zamijetiti da nedostaje. Ne, niti na Dennisovoj poruci jer je bila ispisana na obje strane papira, od ruba do ruba i od vrha do dna. 

Ali Valerin pergament nije bio.

Peter se vrati u svoju dnevnu sobu. Osvrnuo se prema vratima i vidio da je špijunka zatvorena. Mogao je ispod čuti prigušene zvukove kartanja stražara. Otišao je do prozora i dvaput mahnuo, nadajući se da je Dennis doista tamo negdje i da ga može vidjeti. Mogao se samo nadati. 

Vratio se u spavaonicu, odmaknuo klimavi kamen i nakon ponešto pipanja i kopanja izvadio je medaljon i pergament. Okrenuo je pergament na praznu stranu... ali što da upotrijebi umjesto tinte?

Tren kasnije odgovor mu se sam nametnuo. Isto ono što je upotrijebio i Valera.

Peter ode do svojeg tankog madraca od slame i nakon malo potezanja raspara jedan šav. Punjenje je bilo od sijena i nije prošlo dugo kad je našao nekoliko dobrih, dugih stapki koje mogu poslužiti kao pero. Onda je otvorio medaljon. Bio je u obliku srca i njegov donji šiljasti kraj bijaše oštar. Peter na čas sklopi oči i izgovori kratku molitvu. Potom ih otvori i povuče vrh medaljona preko zapešća. Krv je odmah navrla - mnogo više nego maločas iz rupice od uboda igle. Umočio je prvu slamku u svoju krv i počeo pisati. 

102.

Stojeći u hladnoj tami na drugoj strani trga, Dennis ugleda Peterov lik kako prilazi malenom prozoru na samom vrhu Igle. Vidio je kako diže ruke iznad glave i dvaput ih prekriži. Znači bit će poruke. To je udvostručavalo - ne, utrostručavalo - njegov rizik, ali bijaše mu drago. 

Smjestio se kako bi čekao, osjećajući kako mu obamrlost polako zahvaća noge i u njima zatire osjet. Čekanje se činilo veoma dugo. Izvikivač je objavio deset... onda jedanaest... i napokon dvanaest sati. Oblaci su sakrili mjesec, ali se zrak činio neobično rijedak - još jedan znak nadolazeće oluje. 

Počeo je misliti da ga je Peter zacijelo zaboravio ili promijenio mišljenje, kad se lik opet ukazao na prozoru. Dennis se ispravi, trgnuvši se zbog boli u vratu koji je bio izvinut prema gore zadnja četiri sata. Učinilo mu se da je vidio kako nešto u luku pada... i onda je Peterov lik nestao s prozora. Trenutak kasnije, svjetlo se ondje utrnulo. 

Dennis pogleda lijevo i desno, nije vidio nikoga, skupio je svu svoju hrabrost i potrčao na trg. Savršeno dobro je znao da bi ondje nekoga moglo biti - oprezniji stražar nego onaj loši pjevač od sinoć, na primjer - kojeg nije vidio, ali sada ništa u vezi toga nije mogao učiniti. Također se s jezom sjetio svih muškaraca i žena koji su nedaleko odavde bili pogubljeni. Što ako su njihovi duhovi još uvijek u blizini, vrebaju...? 

Ali razmišljanje o takvim stvarima nije donosilo ništa dobrog pa ih je pokušao smetnuti s uma. Trenutačno ga je više brinulo kako da pronađe ono što je Peter bacio. Područje u podnožju Igle ispod Peterovog prozora bijaše bezlična snježna bjelina. 

Osjećajući se strašno izloženim, Dennis se stao muvati kao nesposobni lovački pas. Nije bio siguran što je to vidio kad se zabjelasalo u zraku - nalazilo se ondje samo sekundu - no izgledalo je čvrsto. Imalo je smisla; Peter ne bi bacio komad papira koji je mogao odlepršati bilo kuda. Ali što i gdje je to bilo? 

Dok su sekunde otkucavale, pretvarajući se u minute, Dennis se sve više i više počeo osjećati izluđeno. Spustio se na ruke i koljena i počeo puzati uokolo, zavirujući u otiske koji su se ranije tog dana otopili na veličinu zmajevih otisaka i koji su se sada nanovo smrzavali, tvrdi, plavičasti i sjajni. Znoj mu je zurio niz lice. Stala ga je neprestano mučiti jedna pomisao - da će mu se ruka spustiti na rame i kad se okrene ugledati će nacereno lice kraljevog čarobnjaka skriveno u svojoj kukuljici. 

Malo je kasno za igranje skrivača, je li, Dennise? Rekao bi Flagg i premda bi mu se osmjeh rastegnuo oči bi mu gorjele zlokobnom, paklenskom crvenom bojom. Što si izgubio? Mogu li tipomoći u traženju? 

Ne razmišljaj o njegovom imenu! Za boga miloga, ne razmišljaj o njegovom imenu!

No, bijaše teško zaustaviti se. Gdje je? Oh, ma gdje je?

Naprijed i natrag je Dennis puzao, ruke mu sada bijahu utrnule poput nogu. Naprijed-natrag, naprijed-natrag. Gdje je? Dovoljno je loše što on to ne može naći. I još gore ako se snijeg zadrži do jutra i onda to netko otkrije. Samo bogovi znaju što piše. 

Nejasno je začuo izvikivača kako oglašava jedan sat. Sada je češljao mjesto koje je već pregledao, postajući sve više i više uspaničen. 

Stani, Dennise. Stani, momče. 

Očev glas bijaše tako jasan u njegovoj glavi da ga nije mogao zamijeniti s nečijim tuđim. Dennis je bio na rukama i koljenima, a nos je gotovo priljubio uz zemlju. Sada se malo uspravio. 

Više ništa ne VIDIŠ, momče. Stani i na trenutak zatvori oči. A kad ih otvoriš, promotri oko sebe. Doista promotri. 

Dennis čvrsto zatvori oči i onda ih širom otvori. Ovaj put je pogledao gotovo ovlaš, prelazeći čitavim snijegom prekrivenim područjem, s mnoštvom tragova, u podnožju Igle. 

Ništa. Baš niš… - Čekaj! Ondje! Baš tamo! 

Nešto je svjetlucalo.

Dennis ugleda zakrivljenost metala koji je jedva centimetar i pol virio iz snijega. Kraj toga je mogao vidjeti obli trag koji je ostavilo jedno njegovo koljeno - skoro je otpuzao preko te stvari dok je mahnito tražio. 

Pokušao ga je iščupati iz snijega, ali u prvom ga je pokušaju samo uspio još dublje u njega ugurati. Ruka mu bijaše gotovo odveć utrnula da uhvati stvarčicu. Kopajući za komadićem metala, Dennis shvati da mu se koljeno spustilo na to, a ne pokraj, zagurao bi ga još dublje u snijeg ni ne osjetivši ga - koljena mu bijahu obamrla kao i ostatak njega. I tada ga nikada ne bi ni vidio. Ostao bi zakopan sve do topljenja u proljeće. 

Dotaknuo gaje, natjeravši prste da se zatvore, te ga izvukao. Začuđeno ga je promatrao. Bijaše to medaljon - medaljon koji bi mogao biti od zlata, u obliku srca. Bio je prikačen na fini lančić. Medaljon je bio zatvoren - no između dva dijela kao u čeljusti bijaše presavijeni komad papira. Veoma starog papira. 

Dennis oslobodi poruku, stisne rukom nježno stari papir i objesi lančić oko vrata. Škripavo se osovi na noge i potrči natrag u sjenu. To trčanje bijaše za njega, na neki način, najgori dio čitavog posla. Nikad se u životu nije osjećao tako izloženo. Sa svakim pretrčanim korakom, utješne sjene zgrada na udaljenijem dijelu trga kao da su se za taj korak odmicale. 

Konačno se dokopao nekakve sigurnosti pa je na kratko stajao u sjeni, dahtajući i dršćući. Kad je došao do daha, vratio se u dvorac šuljajući se potajice u sjenama niz Četvrtu ulicu pa ušao na Kuharska vrata. Na vratima koja su vodila u dvorac nalazio se stražar, ali bio je nemaran u obavljanju svoje dužnosti kao i njegov drug od sinoć. Dennis je čekao, i stražar se konačno udaljio. Dennis uleti unutra. 

Dvadeset minuta kasnije, nalazio se opet na sigurnom u spremištu ubrusa. Ondje je rastvorio poruku i pogledao je.

Jedna strana bijaše ispisana arhaičnim rukopisom. Pisac se služio neobičnom tintom boje hrđe i Dennis ništa nije uspio pročitati. Okrenuo je papir i njegove se oči raširiše. Sasvim lako je prepoznao ,,tintu“ koja bijaše korištena za pisanje kratke poruke na ovoj strani. 

“Oh, kralju Peteru”, zajaukao je.

Poruka bijaše zamrljana i zaprljana - ,,tinta“ nije bila osušena - ali je uspio pročitati. 

Mislio sam noćas pobjeći. Čekat ću i noć. Ne usudim se duže. Ne idi po Bena. Nema vremena. Previše opasno. Imam uže. Tanko. Možda pukne. Prekratko. Morat ću skočit. 20 metara. Sutra u ponoć. Pomogni mi ako možeš. Skrovište. Možda budem ozlijeđen. Sve je u rukama bogova. Volim te dobri moj Dennise. Kralj Peter. 

Dennis je poruku pročitao tri puta, i onda briznuo u plač - od veselja. Svjetlost koju je Peyna osjetio sada je jasno sjala u Dennisovom srcu. To je bilo dobro, a uskoro će sve biti dobro. 

Oči su mu se iznova i iznova vraćale retku Volim te dobri moj Dennise, ispisano samom kraljevom krvlju. Nije to morao dodati u poruku da bi bila razumljiva... pa ipak, jest. 

Peteru, za tebe bih umro tisuću puta, pomisli Dennis. Stavio je pismo u svoj kaput i legao s medaljonom oko vrata. Ovoga puta dugo nije mogao zaspati. I nije dugo spavao kad mu se oči naglo otvoriše. Vrata spremišta su se otvorila - potmula škripa šarki učinila se Dennisu kao neljudski krik. I prije nego što je njegov snom zamućen um imao vremena shvatiti kako je razotkriven, mračna sjena s užagrenim očima nadvila se nad njega. 

103.

Snijeg je tog ponedjeljka ujutro počeo padati oko tri sata- Ben Staad je zamijetio prve pahulje kako mu klize pred očima kad su on i Naomi stali na rubu Kraljevskog rezervata i promatrali dvorac. Frisky je sjedila, dašćući. Ljudi bijahu umorni, kao i Frisky, ali ona je bila nestrpljiva da krene dalje - miris je postajao sve svježiji. 

S lakoćom ih je dovela od Peynine farme do napuštene kuće gdje je Dennis proveo neka četiri dana, jedući sirove krumpire i pokislo razmišljajući o repi koja se pokazala isto toliko kisela koliko i njegove misli. Na toj napuštenoj farmi u Središnjoj baruniji, žarko plavi miris koji je pratila tako dugo sada bijaše posvuda - uzbuđeno je lajala, trčala je od sobe do sobe, veselo mašući repom. 

“Gledaj”, reče Naomi. “Naš Dennis je nešto ovdje palio.” Pokazala je na ognjište. 

Ben priđe i pogleda, ali nije mogao ništa razaznati - ondje bijahu sam hrpice pepela koje su se rasule kad ih je dotaknuo. Jasno, bijahu to Dennisovi raniji pokušaji da napiše poruku. 

“Što sada?“ upita Naomi. “Odavde je otišao u dvorac, to je jasno. Pitanje je, hoćemo li za njim ili ćemo noć provesti ovdje?” 

Bilo je šest sati. Vani je već bio mrak. 

“Mislim da je bolje da nastavimo”, polako će Ben. “Na koncu, ti si rekla da ćemo slijediti Friskyn nos, a ne oči... a ja ću, prvi, posvjedočiti pred bilo kojim kraljevskim prijestoljem, da ona ima plemeniti nos.” Frisky, koja je sjedila na vratima, zalaje kao da govori da je to i znala. 

“U redu”, reče Naomi. 

Dobro ju je pogledao. Od tabora izgnanika bio je dug put, s malo odmora za njih oboje. Znao je da bi trebali stati... ali bio je gotovo mahnit od želje za žurbom.

“Možeš li nastaviti?" upitao je. “Ako ne možeš, nemoj reći da možeš, Naomi Reechul.” 

Stavila je ruke na bokove i bahato ga pogledala. “Mogla bih još sto konera od mjesta na kojem bi se ti srušio mrtav, Bene Staadu.” Ben se naceri. “Možda još dobiješ svoju priliku da to dokažeš”, kazao je. “Ali najprije ćemo nešto jesti.” 

Brzo pojedoše. Kad su bili gotovo s jelom, Naomi klekne kraj Frisky i tiho joj reče kako opet mora naći trag. Frisky nije trebalo dvaput moliti. Njih troje je napustilo fannu, Ben s velikim rancem na leđima, Naomi sa sličnim, ali manjim. 

Za Frisky je Dennisov miris bio nalik modrim oznakama u noći, sjajnim kao užarena žica s električnim nabojem. Odmah ga je stala pratiti pa je ostala zbunjena kad ju je DJEVOJKA zazvala natrag. A onda se sjetila; da je Frisky bila čovjek, opalila bi se po čelu i zastenjala. Zbog svojeg nestrpljenja, počela je njušiti Dennisov trag unatrag. Do ponoći bi se vratila na Peyninu farmu. 

“Tako je, Frisky”, reče Naomi. “Ne žuri.” 

“Ma jasno”, reče Ben. “Uzmi si tjedan ili dva, Frisky. Ili mjesec, ako želiš.” 

Naomi uputi Benu uvrijeđeni pogled. Ben ušuti - možda razborito. Njih dvoje su gledali kako Frisky njuška naprijed i natrag, najprije preko praga napuštene farme, zatim na drugu stranu ceste. 

“Zar ga je izgubila?“ upitao je Ben. 

“Nije, naći će ga za minutu ili dvije.” Barem tako mislim, Naomi nije izrekla na glas. “Naišla je na koloplet različitih mirisa na cesti pa ih sada mora razvrstati.” 

“Gledaj!" sumnjičavo će Ben. “Krenula je onamo u polje. To ne može biti ispravno, zar ne?” 

“Ne znam. Bi li pošao k dvorcu cestom?”

Ben Staad jest bio čovjek pa se jest udario po čelu. “Ne, jasno da ne bih. Baš sam glupan.” 

Naomi mu se slatko nasmiješi, ali ne reče ništa. 

U polju, Frisky zastane. Okrenula se prema DJEVOJCI i VISOKOM DJEČAKU i nestrpljivo zalajala na njih da krenu za njom. Anduanski haskiji bijahu pripitomljeni potomci velikih bijelih vukova kojih su se žitelji Sjeverne barunije nekad plašili, ali pitomi ili ne, oni su prije svega bili lovci i tragači. Frisky je opet izdvojila onu plavu mirisnu crtu, te je grozničavo htjela krenuti. 

“Hajdemo”, rekao je Ben. “Samo se nadam da je našla pravi miris.” “Naravno da jest! Gledaj!” 

Pokazala je i Ben je jedva uspio razaznati izdužene, plitke otiske u snijegu. Čak i u tami Ben i Naomi znali su podrijetlo tih tragova - od krplji. 

Frisky opet zalaje.

“Pohitajmo”, reče Ben. 

Do ponoći, kad su bili blizu Kraljevskog rezervata, Naomi je počela žaliti što se našalila kako bi mogla nastaviti još sto kilometara od mjesta na kojem bi se Ben srušio mrtav jer se osjećala kao da bi se to uskoro moglo njoj dogoditi. 

Dennis je taj put prevalio u kraćem vremenu, ali Dennis je na njega krenuo nakon četiri dana odmora, imao je krplje i nije pratio psa koji bi katkad izgubio miris pa se morao vraćati. Naomine noge su gorjele i kao da su postale gumene. Pluća su je pekla. Na lijevoj strani ju je probadalo. Uzela je nekoliko šaka snijega, ali to nije moglo utažiti njezinu strahovitu žeđ. 

Frisky, koja nije bila opterećena rancem i koja je lagano trčala po snježnoj kori, uopće nije bila umorna. Naomi je bila u stanju hodati po kori kratku udaljenost, ali kad bi naišla na loše mjesto upala bi u meki snijeg sve do koljena... a u nekoliko navrata i do kukova. Jednom je upala do struka pa se ljutito i umorno koprcala sve dok se Ben nije probio do nje i izvukao je van. 

“Voljela bih... saonice”, propentalaje sada.

“... želje... konji... prijevoz”, dahtao je natrag, cereći se usprkos umoru. 

“Smiješno”, istisnula je. “Ha-ha. Trebao si biti dvorska luda, Bene Staadu.”

“Kraljevski rezervat je ondje. Manje snijega... lakše.”

Presavio se s rukama na koljenima i hvatao dah. Naomi se odjednom osjeti sebična i bezobzirna, razmišljajući samo o tome kako se ona osjeća kad je i Ben zacijelo bio na kraju snaga - bio je mnogo teži od nje, naročito s puno težim teretom na leđima. Propadao je gotovo sa svakim korakom kroz snježnu koru, skakućući poljem kao čovjek koji trči kroz duboku vodu, a ipak se nije žalio niti usporio. 

“Bene, jesi li dobro?”

“Nisam”, škripavo je disao nacerivši se. “Ali ću uspjeti, slatka curice.” 

“Ja nisam curica!" ljutito će ona. 

“Ali jesi slatka”, rekao je i stavio palac na nos, a s ostalim prstima promigoljio.

“Oj, sad ću te - “ 

“Kasnije uspuhano će on. “Utrkujmo se do šume. Ajde.” 

I tako su se utrkivali, s Frisky na čelu koja je pratila miris, i on ju je pobijedio što ju je još žešće razljutilo... ali je i natjeralo da mu se 

104.

Sada su gledali preko sedamdeset konera brisanog prostora između ruba šume gdje je kralj Roland nekoć ubio zmaja i zidina dvorca gdje je sam bio ubijen. Još nekoliko snježnih pahulja spustilo se s neba... pa još nekoliko... i odjednom, kao čarolijom, zrak se ispunio snijegom. 

Usprkos svojem umoru Ben osjeti trenutak mira i radosti. Pogledao je Naomi i nasmiješio se. Probala se namrštiti, ali joj nije pristajalo pa se također nasmiješila. Trenutak kasnije pokušala je jezikom uhvatiti pahuljicu. Ben se tiho nasmijao. 

“Ako jest, kako je ušao unutra?“ upitala je Naomi.

“Ne znam”, kazao je Ben. Odrastao je na farmi i nije znao ništa o kanalizacijskom sustavu zamka. Mogli biste reći, i bolje za njega, te biste bili u pravu. “Možda bi ti tvoja kuja šampionka mogla pokazati kako je to uspio.” 

“Ti doista misliš da je uspio, zar ne, Bene?” 

“Oh, da”, odvratio je Ben. “Što ti misliš, Frisky?”

Na zvuk svojeg imena Frisky ustane, ode nekoliko koraka za mirisom pa se okrene natrag prema njima. divi. 

Naomi pogleda Bena. On odmahne glavom.

“Ne još”, reče. 

Naomi tiho zovne Frisky i ona se cvileći vrati. 

“Da može govoriti, kazala bi ti kako se boji da će izgubiti miris. Prekrit će ga snijeg.” 

“Nećemo dugo čekati. Dennis je imao krplje, no mi ćemo imati nešto što on nije imao, Naomi.” 

“Što to?”

“Zaklon.”

105.

Usprkos Friskynom sve većem nemiru da će izgubiti trag, Ben ih je natjerao da čekaju petnaest minuta. Tada je zrak postao nestalni oblak bjeline. Snijeg je zabijelio Naominu smeđu i njegovu plavu kosu; Frisky je bila ogrnuta hladnim hermelinovim plaštem. Više ispred sebe nisu mogli vidjeti zidine dvorca. 

“U redu”, tiho će Ben, “idemo.” 

Prešli su otvoreni prostor iza Frisky. Veliki se haški sada sporo kretao, s nosom neprestano zagnjurenim u snijeg, otpuhujući ga svako toliko u hladnim malim oblačićima. Snažno plavi mirisni trag sada je blijedio, prekriven bijelom tvari bez mirisa koja je padala s neba. 

“Možda smo predugo čekali “, reče Naomi tiho kraj njega. 

Ben ništa ne reče. Znao je to, pa mu je spoznaja istoga nagrizala srce kao štakor. 

Sada je tamna gromada virila iz bjeline - zidine zamka. Naomi krene malko naprijed. Ben je zgrabi za ruku i povuče. “Jarak”, rekao je. “Ne zaboravi na njega. Tu je negdje. Prijeći ćeš preko ruba, udariti oled i slomiti vra… “ 

Toliko je uspio izustiti kad su se Naomine oči raširile na uzbunu. Izvukla se iz njegovog stiska. “Frisky” zasiktala je. “Haj! Frisky! Pazi! Strmina!” Jumula je za psom. 

Ta cura je sasvim nepromišljena luđakinja, pomisli Ben uz određenu dozu divljenja. Onda on pojuri za njom. 

Naomi nije trebala brinuti. Frisky je stala na rubu jarka. Nos joj je bio zariven u snijeg i veselo je mahala repom. Onda je zagrizla i izvukla nešto iz rahlog snijega. Okrenula se k Naomi s pitanjem u očima: Jesam li dobar pas ili što? Što misliš? 

Ona se nasmije i zagrli psa.

Ben se osvrne prema zidinama. “Tiho!“ šapnuo joj je. “Ako te stražari čuju, sigurno ćemo završiti u tamnici! Što misliš gdje smo? U tvom vrtu iza kuće?” 

“Pah! Da su i čuli nešto, mislili bi da su to snježni duhovi i pobjegli svojim mamicama.” Ali i ona je šaptala. Onda je zakopala lice u Friskyno krzno i opet joj kazala kako je dobar pas. 

Ben počeše Friskynu glavu. Zahvaljujući snijegu nitko od njih nije imao onaj užasan osjećaj izloženosti kao što ga je imao Dennis kad je sjedio na tom istom mjestu skidajući krplje koje je Frisky sada našla. 

“Ima bogovski nos, nema što”, reče Ben. “Ali što se dogodilo kad je skinuo krplje, Frisky? Jesu li mu izrasla krila pa je preletio preko Zapadnih zidina? Kamo je otišao odavde?” 

Kao da odgovara, Frisky se odvoji od njih i krene posrćući i kližući se niz strmu obalu u smrznuti jarak. 

“Frisky!“ zazove je Naomi, njezin glas bijaše tih, no uznemiren.

Frisky je stajala na ledu promatrajući ih iz snijega koji joj je sada dopirao do gležnjeva stražnjih nogu. Lagano je mahala repom, a njezine oči molile su ih da dođu. Nije lajala; nekako je znala da ne smije, iako je Naomi nije upozorila da bude tiho. Lajala je u sebi. Miris je i dalje bio tu, htjela ga je slijediti prije nego sasvim nestane, a to će biti za nekoliko minuta. 

Naomi se upitno zagleda u Bena.

“Da”, reče on. “Pa jasno. Moramo. Hajde. Ali drž’ je uz nogu - neka ne luta uokolo. Ovdje vreba opasnost. Osjećam to.” 

Ispružio je ruku. Naomi je zgrabi i oni zajedno kliznu u jarak.

Frisky ih je sporo vodila preko leda do zidina. Sada je doslovno kopala za mirisom, nosa zabijenog u snijeg. Stao ga je prekrivati jedan gusti, neugodni miris - prljava, topla voda, smeće, izmet. 

Dennis je znao da će led biti opasno tanji što bude bliže izlaznoj cijevi. Čak i da nije znao, mogao je vidjeti otprilike metar nezaleđene vode uz sam zid. 

Za Bena, Naomi i Frisky stvari nisu bile tako jednostavne. Pretpostavili su da je led jednako debeo uz vanjski dio jarka kao i uz unutarnji. A oči su im bile od slabe koristi dok je padao ovako gusti snijeg. 

Friskyne oči bijahu najslabije od svih njih, i išla je prva. Sluh joj je bio oštar i čula je kako led škripi ispod svježeg snijega... ali mirisni trag joj je bio preči na pameti da bi zamijetila to lagano škripanje... sve dok led ispod nje nije popustio i ona je upala u jarak uz pljusak. “Frisky! Fr… ” 

Ben joj rukom prekrije usta. Batrgala se ne bi li se oslobodila stiska. Ben je, naime, sada uočio opasnost pa ju je čvrsto držao. 

Naomi se nije trebala brinuti. Jasno da svi psi znaju plivati i Frisky je sa svojom gustom, zamašćenom dlakom bila sigurnija u vodi negoli bi to bio itko od njih. Otplivala je gotovo do zidina među tankim komadima leda i hrpama snijega nalik šlagu koji se brzo pretvarao u tamnu kašu i nestajao. Digla je glavu, onjušila zrak tražeći miris... i kad je otkrila kuda je otišao, okrenula se i otplivala natrag do Bena i Naomi. Našla je rub leda. Njezine su ga šape otkinule i ona pokuša opet. Naomi jaukne. 

“Budi tiho, Naomi, jer ćemo prije zore završiti u tamnici “, reče Ben. “Drž’ me za gležnjeve.” Pustio ju je i spustio se na trbuh. Naomi se čučne iza njega i uhvati ga za čizme. Ovako blizu leda, Ben je mogao čuti kako stenje i škrguće. Mogao je to biti netko od nas, pomisli on, a to bi uistinu bilo nezgodno. 

Malko je raširio noge kako bi bolje rasporedio težinu pa zgrabi Frisky za prednje šape točno ispod njezinog širokog i snažnog grudnog koša. “Evo te, curo”, zastenje Ben. “Nadam se.” Pa povuče. 

Na trenutak je mislio da će se led samo nastaviti lomiti pod Friskynom težinom dok ju je vukao gore - prvo on i onda Naomi završit će zajedno s Frisky u jarku. Kad ga je prelazio na putu u dvorac kako bi se igrao sa svojim prijateljem Peterom za ljetnih dana, s modrim nebom i bijelim oblacima koji su se odražavali na njegovoj površini, Ben ga je smatrao krasnim, kao naslikanim. Nikada nije mislio da bi u njemu mogao umrijeti jedne mračne noći u snježnoj oluji. A i mirisao je grozno. 

“Vuci me natrag!" stenjao je. “Tvoj prokleti pas ima čitavu tonu!” “Ne govori ružne stvari o mojem psu, Bene Staadu!” 

Benu su od napora oči bili tanki prorezi, a usne rastegnute preko stisnutih zuba. “Milijun isprika. Ali ako me ne počneš vući, mislim da ću se i ja okupati.” 

Nekako je uspjela, mada su Ben i Frisky zajedno morali imati triput više kila od nje same. Benovo ispruženo, raskrečeno tijelo iskopalo je kanal u svježem snijegu; među njegovim nogama napravila se piramida od snijega, kao izrovana drvenim plugom. 

Konačno - barem se Benu i Naomi činilo kao ,,konačno“, mada se radilo samo o nekoliko sekundi - Friskyna prsa su konačno prestala trgati led i ona klizne gore. Tren kasnije je stražnjim šapama stala tražiti oslonac. Potom je ustala i žestoko se stresla. Prljava voda iz jarka pošpricala je Bena po licu. 

“Bljak!“ on napravi grimasu brišući se. “Baš ti hvala, Frisky!” Ali Frisky se nije obazirala. Opet je gledala prema zidu dvorca. Iako je led na njezinom krznu već počeo stvarati malene sige, njoj je miris bio zanimljiviji. Jasno ga je njušila, iznad sebe, ali ne mnogo iznad. Ondje je bilo tamno. Bez hladne tvari bez mirisa. 

Ben se uspravljao, otresajući sa sebe snijeg. 

“Žao mi je što sam onako viknula”, šaptala je Naomi. “Da se radilo o bilo kojem drugom psu, a ne Frisky... misliš li da su me čuli?” 

“Da su te čuli, već bi nas zaustavili”, odgovori Ben šaptom. “Bože, to je bilo blizu.” Sada su vidjeli vodu, jer su znali da je ondje, točno ispred drevnog kamenog zida koji je tvorio vanjske zidine dvorca Delain. “Što ćemo učiniti?” 

“Ne možemo dalje”, šapne Ben, “to je jasno. Ali stoje on napravio, Naomi? Kamo je on otišao? Možda je zbilja poletio?”

“Ako bismo - “

Ali nije uspjela dovršiti misao jer je tada Frisky uzela stvari u svoje šape. Svi njezini preci bijahu glasoviti lovci i to bijaše u njezinoj krvi. Krenula je za ovim uzbudljivim, električno-plavim mirisom i znala je da ga ne može napustiti. Stoga je skupila stražnje noge uz led, napela mišiće osnažene vučom saonica i odrazila se u mrak. Njezine oči, kao što rekoh, bile su njezina najslabija osjetila, a njezin skok bijaše na slijepo; nije s ruba leda mogla vidjeti tamnu rupu kanalizacijske cijevi. 

No, bila ju je spazila iz vode, ali čak i da nije, imala je svoj nos pa je znala da je tamo. 

106.

To je Flagg, pomisli Dennisov od sna zamućen um kad se taman lik užagrenih očiju nadvio nad njega. To je Flagg, našao me, i sada će mi zubima rastrgati grlo — 

Probao je kriknuti, ali zvuk nije izašao.

Usta uljeza se jesu otvorila; Dennis ugleda goleme, bijele zube... a onda mu veliki topli jezik počne lizati lice. 

“Uff!“ reče Dennis, pokušavajući odgurnuti tog stvora. Sape su mu se spustile na oba ramena i Dennis padne natrag na svoj madrac od ubrusa kao oboreni hrvač. Dah-dah, liz-liz. “Uff!“ reče opet Dennis i tamni čupavi obris prozbori jedan duboki, prijateljski vuf, kao da kaže Znala sam, i meni je drago što te vidim. 

“Frisky!“ tihi glas zazove negdje iz tame. “Siđi, Frisky! Tiho!” Tamni stvor nije uopće bio Flagg; bijaše to iznimno veliki pas - pas koji je previše sličio vuku da bi se čovjek ugodno osjećao, pomisli Dennis. Kad je djevojka progovorila, maknuo se i sjeo. Veselo je promatrao Dennisa; tiho je mahao repom po Dennisovom krevetu od ubrusa. 

Bijahu ondje još dva lika u tami, jedan viši i jedan niži. Bilo je jasno da to nije Flagg. Onda stražari. Dennis zgrabi svoj bodež. Ako mu bogovi budu skloni, možda se uspije riješiti obojice. Ako ne, onda će umrijeti u službi svojega kralja. 

Dva su se lika zaustavila tik do njega.

“Hajde”, reče Dennis i digne svoje bodež (koji nije bio ništa više od džepnog nožića, i bio je dosta hrđav i prilično tup) u hrabroj gesti. “Prvo vas dvojica, a onda vaš đavolski pas!” 

“Dennis?“ glas je bio jezivo poznat. “Dennise, jesmo li te zbilja našli?”

Dennis krene spuštati bodež, no onda ga opet digne. Mora da je trik. Morao je biti. Ali glas je zvučao toliko kao - 

“Bene?“ šapnuo je. “Je li to Ben Staad?”

“Ben je”, potvrdi viši lik i radost ispuni Dennisovo srce. Lik je dolazio bliže. Uznemireno, Dennis opet digne bodež.

“Čekaj! Imate svjetla?” 

“Kresivo i čelik, da.” 

“Kresni.”

“Dobro.”

Trenutak kasnije, velika žuta iskra, svakako opasna u ovoj sobi prepunoj suhih, pamučnih ubrusa, digne se u tamu. 

“Priđi, Bene”, reče Dennis, vraćajući svoju jadnu ispriku od bodeža natrag u korice. Uspravio se na noge, drhteći od veselja i olakšanja. Ben bijaše tu. Uz pomoć koje čarolije Dennis nije znao - osim da se nekako obistinilo. Noge su mu zapele o ubruse i on posrne naprijed, ali nije bilo opasnosti da padne jer su ga Benove ruke uhvatile u snažan zagrljaj. Ben bijaše ovdje i sve će biti u redu, pomisli Dennis dajući sve od sebe da ne brižne u nimalo muški plač. 

107.

Zatim je uslijedila velika razmjena priča - mislim da ste ih sve čuli, a dijelove koje niste, ne mogu se dovoljno brzo prepričati. 

Friskyn skok bio je pun pogodak. Uskočila je ravno u cijev i onda se okrenula kako bi se uvjerila da će je Naomi i Ben slijediti. 

Da nisu, Frisky bi na kraju skočila natrag na led - bila bi veoma razočarana kad bi to morala napraviti, ali ne bi ostavila svoju gazdaricu ni zbog najuzbudljivijeg mirisa na svijetu. Frisky je znala; Naomi je bila manje uvjerena. Nije se usuđivala ni pozvati Frisky zbog straha da je stražar ne čuje. Zato je namjeravala krenuti za psom. Ne bi ostavila Frisky, a ako bi je Ben pokušao zaustaviti, opalila bi ga desnicom. 

Nije morala brinuti. U trenutku kad je Ben spazio cijev, shvatio je kuda je Dennis otišao.

“Plemeniti nos, Frisky”, rekao je opet. Okrenuo se Naomi. “Možeš li?” 

“Ako se vratim unatrag i zatrčim se, moći ću.” 

“Nemoj krivo procijeniti gdje je led slab jer ćeš se okupati. Tvoja će te teška odjeća veoma brzo povući na dno.” 

“Neću krivo procijeniti.” 

“Pusti me prvog”, reče Ben. “Ako bude potrebno, možda te mogu uhvatiti.” 

Vratio se nekoliko koraka i skočio tako snažno da se glavom skoro udario u gornju krivinu cijevi. Frisky jednom uzbuđeno zalaje. “Ušuti, psu!“ reče Ben. 

Naomi ode do ruba jarka, stane ondje na trenutak (snijeg je tada već tako snažno padao da je Ben nije mogao vidjeti), a onda se zatrči. Ben zadrži dah, nadajući se da neće krivo ocijeniti rub leda. Ako otrči predaleko prije nego skoči, ni najdulje ruke na svijetu ne bije uhvatile. 

No, njezina je procjena bila savršena. Ben je nije morao hvatati; jedino se trebao izmaknuti kad je uletjela u cijev. Čak nije ni udarila glavom kao Ben. 

“Najgori dio svega bio je smrad”, rekla je Naomi dok su kazivali svoju priču začuđenom Dennisu. “Kako si ga ti podnosio?” 

“Pa, neprestano sam se podsjećao što će mi se desiti ako me uhvate”, reče Dennis. “Svaki put bi mi se učinilo kao da zrak manje smrdi.” Ben se na to nasmijao i kimnuo glavom, a Dennis ga nakratko pogleda blistavih očiju. Onda se opet zagleda u Naomi. 

“Alije doista grozno smrdio”, složio se. “Sjećam se da je užasno smrdio i dok sam bio dijete, ali ne tako strašno. Možda dijete ne zna što je zbilja smrad. Ili tako nešto.” 

“Možda je to”, reče Naomi. 

Frisky je ležala na hrpi kraljevskih ubrusa s njuškom položenom na šape, oči su joj se selile sjedne osobe na drugu kako je tko govorio. Nije ništa razumjela što su pričali, ali da je mogla, objasnila bi Dennisu da se njegovo poimanje što je loš miris nije izmijenio od vremena kad je bio dijete. Radilo se o zadnjim ostacima zmajevog pijeska, jasno, koji je tako smrdio. Taj je miris za Frisky bio mnogo jači nego DJEVOJCI i VISOKOM DJEČAKU. Dennisov miris je još uvijek bio ondje, sada uglavnom na mjestima i točkama na zaobljenim zidovima (bijahu to mjesta koja je Dennis dotaknuo svojim rukama; dno cijevi bijaše prekriveno smrdljivom toplom vodom koja je isprala sve mirise). Ali tu je i dalje bio električno plav. Onaj drugi miris bijaše nekako mutno kožnato zelen - Frisky ga se bojala. Znala je da neki mirisi mogu ubiti, isto tako je znala da je ne tako davno ovo bio upravo takav miris. Ali sada je gubio svoju snagu, i u svakom slučaju, Dennisov je miris išao u suprotnu stranu od velike koncentracije ovog drugog. Nedugo prije nego su došli do mjesta gdje je Dennis izašao iz kanalizacijskog sustava, taj joj se zeleni miris počeo gubiti - i Frisky nikad u cijelom svojem životu nije bila tako sretna što je izgubila neki miris. 

“Nikoga niste sreli? Baš nikoga?" uznemireno je pitao Dennis. “Nikoga”, reče Ben. “Pronjuškao sam malo naprijed da vidim što se događa. U nekoliko sam navrata vidio stražare, ali smo uvijek imali na pretek vremena da nađemo zaklon prije nego bi nas vidjeli. Istini za volju, mislim da smo mogli doći ravno ovamo, mimoišli bismo se s dvadesetak stražara i zaustavili bi nas možda jednom ili dvaput. Većina ih je bila pijana.” 

Naomi potvrdno kimne. “Kraljevska garda”, reče ona. “Pijani. I to ne čuvajući neku drvenu ogradu duž sjeverne granice neke nevažne male barunije za koju nitko nije čuo; pijani su u dvorcu. U samom dvorcu!” Dennis se prisjetio pjevača bez sluha koji je puhao nos pa smrknuto kimne. “Valjda bi nam trebalo biti drago zbog toga. Da je Garda sada onakva kakva bijaše u vrijeme Rolanda, već bi bili u Igli zajedno s Peterom. Ali nekako mi nije drago.” 

“Reći ću ti ovo”, reče Ben tihim glasom, “da sam ja Thomas, zadrhtale bi mi čizme svaki put kad bih pogledao na sjever ako je okružen samo ovakvima kakve smo susreli noćas.” 

Naomi je izgledala veoma zabrinuto. “Moli se bogovima da do toga nikada ne dođe”, kazala je. 

Ben kimne.

Dennis ispruži ruku i pomiluje Frisky po glavi. “Slijedila si me skroz od Peyne, je li? Kakav si ti pametan pas, je li?”

Frisky sretno lupne repom.

Naomi će: “Poslušala bih opet priču o kralju koji mjesečari, ako bije htio ispričati, Dennise.” 

I tako je Dennis ispričao priču, baš kao što ju je rekao Peyni, a ja vama, i oni su ga slušali očarano kao djeca koja slušaju bajku o vuku odjevenom u bakinu noćnu kapu koji govori. 

108.

Kad je završio, bilo je sedam sati. Vani se mutno sivilo spustilo na Delain - prigušena olujna svjetlost bijaše ista u sedam kao i u podne jer je najgora oluja te zime - a možda i u povijesti - stigla u zemlju. Vjetar je hučao među strehama dvorca kao čopor aveti. Čak su i ovdje dolje bjegunci to mogli čuti. Frisky digne glavu i nemirno zacvili. 

 “Što ćemo sada?" upita Dennis. 

Ben, koji je iznova i iznova čitao Peterovu poruku, reče: “Do večeras, ništa. Zamak je do sada već ustao i nema načina da izađemo odavde, a da pritom ne budemo viđeni. Spavat ćemo. Povratiti snagu. A večeras, prije ponoći - “ 

Ben je kratko govorio. Naomi se naceri; Dennisove oči zaiskre od uzbuđenja. “Da!“ reče Dennis. “Tako mi bogova! Bene, ti si genije!” “Molim te, ja ne bih išla tako daleko”, reče Naomi, ali je njezin osmjeh bio tako širok da je postojala opasnost da joj se glava rascijepi na dva dijela. Nagnula se, obujmila rukama Bena i zvučno ga poljubila. 

Ben je poprimio sasvim alarmantnu nijansu crvene boje (izgledao je kao da će „ispaliti na mozak“, kako bi tih davnih dana rekli u Delainu) - ali vam moram reći da je istovremeno izgledao i oduševljeno. “Hoće li nam Frisky pomoći?” upita Ben kad je opet došao do daha. Na zvuk svojeg imena, Frisky nanovo digne glavu “Jasno da hoće. Ali moramo... “ 

Još su neko vrijeme raspravljali o tom novom planu, a onda je donji dio Benovog lica gotovo nestao zbog strašnog zijevanja. I Naomi je djelovala umorno. Sada su bili budni već dvadeset i četiri sata, ako se sjećate, i prevalili su golemu udaljenost. 

“Dosta”, reče Ben. “Vrijeme je za spavanje.” 

“Hura!“ reče Naomi i krene slagati još ubrusa u madrac kraj Frisky. “Moje noge su kao - “ 

Dennis pristojno pročisti grlo. 

“Što je?“ upita Ben.

Dennis je gledao u njihove rance - Benov veliki i Naomin neznatno manji. “Je l’ imate možda... ovaj, unutra nešto za jelo?” 

Nestrpljivo, Naomi reče: “Naravno da imamo! A što ti misliš- “ Onda se sjetila da je Dennis otišao s Peynine farme prije šest dana i da se od tada sobar samo šuljao i skrivao. Imao je blijedi, pothranjeni izgled, i lice mu bijaše previše usko i koščato. “Oh, Dennise, žao mi je, mi smo idioti! Kad si zadnji puta jeo?” 

Dennis se zamisli. “Ne sjećam se točno”, reče on. “Ali zadnji obrok koji sam pojeo za stolom bijaše ručak prije tjedan dana.” 

“Zašto nisi odmah rekao, budalice?” uzvikne Ben.

“Valjda sam bio toliko uzbuđen što vas vidim”, reče Dennis pa se naceri. Dok ih je gledao kako kopaju po rancima tražeći ostatke svojih zaliha, želudac mu glasno zakrulji. Slina mu je krenula na usta. Tada mu je nešto palo na pamet. 

“Niste ponijeli repu, zar ne?”

Naomi se zbunjeno okrene prema njemu. “Repu? Ja nemam repe. Imaš li ti, Bene?”

“Ne.”

Blag i nadnaravno sretan osmjeh razlije se Dennisovim licem. “Dobro”, reče on. 

109.

     Oluja je uistinu bila žestoka, i u Delainu se još dan-danas govori o njoj. Do vremena kad se na zamak spustio rani mrak uz zaglušujući vjetar, palo je metar i pol snijega. Toliko svježeg snijega bilo je zaista mnogo, no vjetar je pravio zapuhe koji su bili još znatno, znatno viši. Kad je pao mrak, vjetar nije više samo jako puhao, sada je imao orkansku snagu. Na mjestima oko zidina, snijeg je bio dubok desetak metara, te je prekrivao prozore ne samo na prvom i drugom katu, već i na trećem. 

Mogli biste pomisliti kako je to dobro za Peterov plan bijega, i možda bi i bio kad Igla ne bi stajala usamljena nasred trga. Ali jest, i ovdje je vjetar najjače puhao. Snažan čovjek ne bi se mogao othrvati vjetru; kotrljao bi ga, glavu preko nogu, sve dok ne bi udario o prvi kameni zid na drugoj strani trga. Vjetar je imao još jednu posljedicu - bio je nalik golemoj metli. Koliko god snijeg jako padao, vjetar ga je otpuhivao s trga. Do mraka ondje bijahu veliki nanosi snijega nagurani uz dvorac koji su zakrčivali većinu uličica sa zapadne strane zidina, no sam trg bijaše čist kao suza. Samo zaleđeno kamenje na podu koje je čekalo da Peteru polomi kosti ako mu uže slučajno pukne. 

I sada vam moram reći da Peterovo uže mora puknuti. Kad ga je iskušavao ono je nosilo njegovu težinu... ali ima nešto u onoj mističnoj činjenici po imenu „točka pucanja” koju Peter nije znao. Nije ju znao ni Yosef. Goniči volova su znali, i da ih je Peter upitao, rekli bi mu za drevni aksiom koji je poznati i mornarima, drvosječama, šveljama i svakome tko je radio s nitima ili konopcima: sto je konop duži, to lakše puca. 

Peterov kratki konop ga je izdržao. 

Međutim, uže kojem je mislio povjeriti svoj život - ono veoma tanko uže - bijaše oko osamdeset metara dugo. 

I kažem vam, moralo je puknuti, i kamen na tlu ga je čekao kako bi mu polomio kosti i na kojem bi iskrvario na smrt. 

110.

Tog dugog, olujnog dana dogodile su se mnoge nesreće i gotovo nesreće, mnoga herojska djela, neka bijahu uspješna, a neka osuđena na propast. Neke farme u Središnjoj baruniji bijahu otpuhane, kao kuća lijene svinje koju je otpuhnuo vukov gladni dah u jednoj staroj priči. Neki od tih koji ostadoše bez doma, uspjeli su se zavezani zajedno užetom probiti kroz snježnu pustoš do gradskih zidina; neki su odlutali s Glavne ceste Delaina u bjelinu gdje se izgubiše - njihova zaleđena, od vukova napola pojedena tijela, neće biti pronađena sve do proljeća. 

Do sedam sati te večeri, snijeg je napokon malo oslabio i vjetar se stišao. Uzbuđenje je završilo i zamak pođe rano na spavanje. Nije se moglo mnogo toga učiniti. Vatre bijahu raspirene, djeca ušuškana, ispijene su zadnje šalice čaja, bijahu izrečene molitve. 

Jedno po jedno svjetlo se ugasilo. Izvikivač je uzviknuo najjače što je mogao, no vjetar mu je ipak u osam sati oduzeo glas, baš kao i u devet; tek u deset ga se opet moglo čuti, a tada je većina ljudi već spavala. 

I Thomas je spavao - ali njegov san nije bio miran. Ove noći nije bilo Dennisa da ostane s njim i utješi ga; Dennis je još uvijek ležao kod kuće bolestan. Thomas je nekoliko puta mislio poslati paža da provjeri kako mu je (čak je mislio i sam otići; Dennis mu je bio veoma drag), ali nešto kao da je uvijek iskrsnulo - dokumenti koje je valjalo potpisati... saslušati peticije... i jasno, boce vina koje je trebalo popiti. Thomas se nadao da će doći Flagg i dati mu prašak za spavanje... ali od Flaggova beskorisna putovanja na sjever, čarobnjak bijaše nekako čudan i povučen. Kao da je znao da nešto nije kako treba, ali nije znao što. Thomas se nadao da će čarobnjak doći, ali ga se nije usuđivao pozvati. 

Kao i uvijek, hučeći vjetar podsjećao je Thomasa na noć kad je njegov otac umro pa se bojao da će teško zaspati... i da će, kad konačno zaspe, imati užasne noćne more, snove u kojima će njegov otac kričati i vikati, te se na kraju zapaliti. Stoga je Thomas učinio ono što se navikao činiti; proveo je dan s čašom u ruci, i kad bih vam rekao koliko boca vina je taj dječak ispio prije odlaska u krevet u deset sati, vjerojatno mi ne biste vjerovali - pa vam neću ni reći. Ali bilo ih je mnogo. 

Ležeći jadan na sofi priželjkivao je da je Dennis na svojem uobičajenom mjestu kraj ognjišta, pa Thomas pomisli: Boli me glava i slabo mi je u želucu... Zar je biti kralj vrijedno svega ovoga? Pitam se. 

I vi biste se mogli pitati... no, prije nego se i Thomas još štogod stigao zapitati, pao je u san.

Spavao je gotovo sat vremena... onda je ustao i hodao. Kroz vrata i kroz dvorane, poput duha u svojoj bijeloj noćnoj košulji. Te ga je noći vidjela služavka, koja bijaše budna do kasno, ruku punih plahti, i toliko je sličio starom kralju Rolandu da je služavka ispustila plahte i vrišteći pobjegla. 

Thomasov um duboko je u mračnim snovima začuo njezin vrisak i pomislio kako je očev. 

Nastavio je hodati, skrenuvši u slabo korišten hodnik. Zastao je na polovici i gurnuo tajni kamen. Ušao je u prolaz zatvorio vrata za sobom i otišao do kraja. Odgurnuo je u stranu pregrade koje su se nalazile iza staklenih očiju Devetogodišnjaka i mada je i dalje spavao, prislonio je lice na rupe kao da gleda u dnevnu sobu svojeg pokojnog oca. I tu ćemo na kratko ostaviti nesretnog dječaka obujmljenog mirisom vina i suzama žaljenja koje su curila iz njegovih usnulih očiju pa niz obraze. 

Katkad je bio okrutan dječak, često tužan dječak, ovaj lažni kralj, ali gotovo je uvijek bio slab dječak... ali čak i sada vam moram reći kako ne vjerujem da je ikada uistinu bio zao dječak. Ako ga mrzite zbog stvari koje je učinio - i stvari koje je dopustio da budu učinjene - razumjet ću; ali ako ga nimalo ne žalite, bit ću iznenađen. 

111.

U jedanaest i petnaest te važne noći, oluja je ispustila svoj posljednji dah. Strahovito hladan nalet vjetra puhnuo je u zamak. Sunuo je sa stotinu i šezdeset kilometara na sat. Rastjerivao je sve tanje oblake kao zamahom goleme ruke. Pomaljala se hladna, vodnjikava mjesečina. 

U Trećoj istočnoj uličici nalazio se zdepasti kameni toranj po imenu Crkva Velikih Bogova; stajala je ondje od početka vremena. Mnogi su se ondje klanjali, no sada je bila prazna. Što je bilo dobro. Toranj nije bio veoma visok - ni blizu kao Igla - no ipak je uzvisivao sve susjedne zgrade u Trećoj istočnoj uličici i čitav je dan bio kažnjavan nesmiljenom snagom olujnog vjetra. Ovaj zadnji nalet vjetra bio je previše. Najgomjih devet metara - od kamena - jednostavno bijaše otpuhano, poput šešira koji bi za snažnog vjetra odletio sa strašila. Dio je završio u uličici; dio je udario o susjedne zgrade. Nastala je zaglušna buka. 

Većina žitelja zamka, umorna od uzbuđenja zahvaljujući oluji već je spavala dubokim snom, ne mareći za pad Crkve Velikih Bogova (iako će se ujutro silno čuditi gomili snijegom prekrivenog kamenja). Većina je samo nešto promrmljala, okrenula se na drugu stranu i nastavila spavati. 

Neki stražari - oni koji nisu bili odveć pijani - čuli su, dakako, i potrčali da vide što se dogodilo. Osim te nekolicine, pad tornja prošao je gotovo nezapaženo kad se dogodio... ali bilo je njih nekoliko koji su također čuli, i sada ih već sve poznajete. 

Ben, Dennis i Naomi koji su se spremali za svoj pokušaj spašavanja zakonskog kralja, čuli su u skladištu ubrusa te se međusobno pogledaše raširenih očiju. “Nema veze”, reče Ben trenutak kasnije. “Ne znam što je to bilo, i nema veze. Nastavimo.” 

Beson i pomoćni stražari, svi bijahu pijani, nisu čuli pad Crkve Velikih Bogova, ali Peter jest. Sjedio je na podu svoje spavaonice, oprezno provlačeći ispleteno uže kroz prste, tražeći sa strahom slaba mjesta. Digao je glavu prema snijegom prigušenoj tutnjavi kamenja koje je padalo i brzo priđe oknu. Ništa nije mogao vidjeti; što god da je palo bilo je daleko od Igle. Nakon nekoliko minuta razmišljanja, vratio se svojem užetu. Ponoć je već bila blizu, i on je došao do sličnog zaključka kao i njegov prijatelj Ben. Nije bilo važno. Kocke su bačene. Sada mora poći. 

Duboko u tami tajnog prolaza, Thomas začuje prigušenu grmljavinu tornja koji je pao pa se probudi. Čuo je stišano lajanje pasa ispod sebe i on s užasom shvati gdje je. 

Još netko tko je imao lagan san i sanjao je nemirne snove probudio se radi pada tornja. Probudio se iako je bio duboko u unutrašnjosti dvorca.

“Katastrofa! “ zakriješti jedna papigina glava.

“Vatra, poplava i bijeg!" zakriči druga. 

Flagg se probudio. Kazao sam vam kako je zlo ponekad neobično slijepo, a tako i jest. Katkad je zlo uljuljkano bez nekog razloga pa spava. 

Ali sada se Flagg probudio.

112.

Sa svojeg putovanja na sjever Flagg se vratio s groznicom, teškom prehladom i uzburkana uma.

Nešto ne štima, nešto ne štima. Kao da mu je šaputalo samo kamenje zamka... ali neka je proklet Flagg ako zna što. Sve što je znao zasigurno bilo je to da to “nešto ne štima“ ima oštre zube. Kao da mu je tvor trčao po mozgu, grickajući ovdje pa ondje. Znao je točno kad je ta životinja počela trčati i gristi: dok se vraćao sa besplodne ekspedicije u potrazi za pobunjenicima. Jer... jer... 

Jer su pobunjenici trebali biti ondje!

Ali nisu, i Flagg je mrzio kad ga se vuče za nos. Još gore, mrzio je osjećaj da je možda načinio grešku. Ako je napravio pogrešku u vezi toga gdje će naći pobunjenike, onda je možda pogriješio i oko drugih stvari. No, kojih stvari? Nije znao. No, njegovi snovi bijahu loši. Ta mala životinja teške naravi trčala je njegovim umom, zabrinjavala ga, tjerala ga da zaboravlja i da se nešto događa iza njegovih leđa. Jurila je, proždirala, uništavala njegov san. Flagg je imao lijek koji bi ga riješio prehlade, ali nijedan koji bi ga riješio tog tvora u njegovom mozgu. 

Što je moglo krenuti po zlu?

Postavljao si je to pitanje, iznova i iznova, te se istini za volju, činilo kao da nije ništa ni - barem na površini - moglo biti. Mnoga stoljeća je drevni mračni kaos u njemu mrzio ljubav i svjetlost i poredak u Delainu, i on je naporno radio da sve to uništi - da sve sruši kao taj zadnji ledeni nalet vjetra koji je srušio Crkvu Velikih Bogova. Uvijek se nešto uplitalo u njegove planove - Kyla Dobra, Sasha, netko, nešto. Ali sada nije vidio nikakvo moguće uplitanje, ma gdje provjerio. Thomas je u potpunosti bio njegova kreatura; da mu Flagg kaže da zakorači s najvišeg bedema zamka, budala bi samo pitala u koliko sati treba to napraviti. Farmeri su izdisali pod ubijajućim porezima koje je nametnuo Thomas pod Flaggovim nagovorom. 

Yosef je kazao Peteru kako točka pucanja postoji i kod ljudi kao i kod konopa i lanaca, a tako je i bilo - farmeri i trgovci Delaina gotovo da su dosegli svoju. Uže kojim su vezani blokovi golemih poreza uz svakog građanina jest samo odanost - odanost kralju, zemlji, vladi. Flagg je znao da će, učini li te porezne blokove dovoljno velikima, sva užad popucati, a glupo volovi - jer tako je on zapravo gledao na ljude Delaina - krenut će u stampedo, rušeći sve što im se nađe na putu. Prvi volovi su se već oslobodili i okupili se na sjeveru. Sada su se zvali prognanici, ali Flagg je znao da će se sasvim skoro nazivati pobunjenicima. Peyna bijaše otjeran, a Peter zatvoren u Igli. 

Što bi onda moglo poći naopako? 

Ništa! Prokletstvo, ništal

Ali tvor je trčao i migoljio se, grizao i uvijao se. Mnogo se puta u zadnja tri ili četiri tjedna probudio u hladnom znoju, ne zbog opetovane groznice već zato što je grozno sanjao. Što je sačinjavalo njegov san? Nikad se nije mogao sjetiti. Samo je znao da se budio s lijevom rukom pritisnutom na lijevo oko, kao da je ondje bio ranjen - i to ga je oko peklo iako u njemu nije bilo ničega. 

113.

Ove se noći Flagg probudio iz svog sna koji mu je ostao svjež u pameti jer se probudio prije nego je završio. Bijaše to, dakako, zbog pada Crkve Velikih Bogova. 

“Fiju!“ zaječao je Flagg, uspravivši se u svojoj fotelji. Oči mu bijahu širom otvorene i izbuljene, a blijedi obrazi vlažni i sjajni od znoja. 

“Katastrofa” zakriještala je jedna papigina glava.

 “Vatra, poplava i bijeg!” zakričala je druga. 

Bijeg, pomisli Flagg. Da - to mi je bilo na pameti sve ovo vrijeme, to me izjedalo.

Spustio je pogled na svoje ruke i zapazio da drhte. To ga je razljutilo i on skoči iz fotelje. 

“Namjerava pobjeći”, promrmljao je prolazeći rukama kroz kosu. “Namjerava pokušati, bolje rečeno. Ali kako? Kako? Kakav je njegov plan? Tko mu je pomogao? Platit će vlastitim glavama, obećavam to... i neće im ih odrezati jednim udarcem, ne! Centimetar po centimetar... pola centimetra po pola, četvrt po četvrt... Poludjet će od agonije daleko prije nego umru...” 

“Ludilo!" zakriještala je jedna papigina glava.

“Agonija!" zakričala je druga. 

“Hoćete li začepiti i pustiti me da razmišljam!” Flagg zatuli. Zgrabio je s obližnjeg stola staklenku punu mutne smeđe tekućine i bacio je prema papiginom kavezu. Razbila se i rasula; nastao je bljesak sjajne, hladne svjetlosti. Papiga s dvije glave zakriješti od užasa; pala je s grane i ostala sve do jutra ležati na dnu kaveza. 

Flagg počne brzo koračati naprijed-natrag. Zubi mu bijahu iskeženi. Ruke mu bijahu nemirne, prsti se ispreplitali s onima na drugoj ruci. Njegove su čizme stvarale zelene iskre na podu od nitrirana čelika njegovog laboratorija; ove su iskre smrdjele kao ljetna munja. 

Kako? Kada? Tko će mu pomoći? 

Nije se mogao sjetiti. Sanje već blijedio. Ali... 

“Moram znati!“ šapnuo je. “Moram znati!”

Zato što će se sve odviti veoma brzo, toliko je predosjećao. Bit će to vrlo, vrlo brzo. 

Našao je svoj kolut s ključevima i otvorio donju ladicu stola. Izvadio je kutiju načinjenu od fino izrezbarenog tvrdog drveta, otvorio je i izvadio kožnatu vrećicu. Razvezao je uzicu na vrhu vrećice i oprezno izvadio kamen koji kao da je svijetlio vlastitom unutarnjom svjetlošću. Ovaj je kamen bio mliječno bijeli kao oslijepljeno oko starca. Izgledao je kao komad sapuna, no u stvari je bio kristal - Flaggov čarobni kristal. 

Obilazio je sobu i gasio svjetiljke i tmuo svijeće. Ubrzo su njegove odaje bile u posvemašnjem mraku. Tama ili ne, Flagg se okrene svojem stolu sa živahnom samouvjerenošću, zaobilazeći s lakoćom predmete u koje bismo ti ili ja udarili ili preko njih pali. Mrak nije bio ništa za kraljevog čarobnjaka; on je volio mrak, i mogao je u njemu vidjeti kao mačka. 

Sjeo je i dodirnuo kamen. Kliznuo je dlanovima po njegovim stranama, pipajući neravne rubove i plohe. 

“Pokaži mi”, mrmljao je. “To je moja zapovijed.”

Isprva ništa. Onda, malo po malo, kristal je počeo svijetliti iznutra. Najprije samo slabo svjetlo, raspršeno i blijedo. Flagg opet dotakne kristal, ovaj put vršcima prsta. Postao je topliji. 

“Pokaži mi Petera. To je moja zapovijed. Pokaži mi štene koje se meni usuđuje stati na put i pokaži mi što namjerava učiniti.” 

Svjetlo je postajalo sjajnije... sjajnije... sjajnije. Svjetlucajućih očiju i okrutnih tankih usana koje su se razdvojile otkrivajući zube, Flagg se nagne nad kristal. Sada bi Peter, Ben, Dennis i Naomi prepoznali svoj san - i sjaj koji je obasjao čarobnjakovo lice, sjaj koji nije bio od svijeće. 

Mliječna svjetlost kristala odjednom nestane, pretvarajući se u jasni sjaj. Sada je Flagg mogao vidjeti u njegovo srce. Oči mu se raširiše... a onda suziše od iznenađenja. 

Bijaše to Sasha, veoma tmdna, kako sjedi uz krevet malenog dječaka. Dječak je držao pločicu. Na njoj su bile ispisane dvije riječi: BOG i PAS. 

Nestrpljivo, Flagg prijeđe rukom preko kristala koji je odašiljao valove topline. 

“Pokaži mi što trebam znati! To je moja zapovijed!”

Kristal se opet raščisti. 

Bijaše to Peter koji se igrao lutkinom kućom svoje mrtve majke, praveći se kako su kuću i obitelj u njoj napali Indijanci... ili zmajevi... ili neka druga budalaština. Stari kralj stajao je u kutu, promatrajući sina, želeći mu se pridružiti... 

“Bah!“ poviče Flagg prevukavši ruke opet iznad kristala. “Zašto mi pokazuješ te stare, besmislene priče? Trebam znati kako namjerava pobjeći... i kada! A sada mi pokaži! To je moja zapovijed!” 

Kristal je postajao sve topliji i topliji. Ako mu uskoro ne dopusti da potamni, raspast će se zauvijek, znao je Flagg, a do čarobnih kristala nije bilo lako doći - trebalo mu je trideset godina traženja da nađe ovaj. Ali radije će pustiti da se raspe u milijun komadića nego da odustane. 

“To je moja zapovijed!“ opet je ponovio i po treći put mliječna boja kristala povuče se unutra. Flagg se nadvije nad njim sve dok mu vrućina nije natjerala vodu na oči koje prosuziše. Zaškiljio je... a onda se, usprkos vrućini, naglo širom otvore od šoka i bijesa. 

Bijaše to Peter. Polako se spuštao niz Iglu. Ovo je zacijelo neka varljiva magija, jer, iako je stavljao ruku ispod ruke, ondje nije bilo nikakvog užeta - Ili... ga je bilo! 

Flagg mahne rukom ispred lica, rastjeravši na tren vrućinu. Uže? Ne baš. Ali ondje bijaše nečega... nečeg tanašnog poput paukovog vlakna... pa ipak je držalo njegovu težinu. 

“Peter”, dahne Flagg i na zvuk svojeg imena, majušni se lik osvrne.

Flagg puhne u kristal i njegovog jasnog, titravog svjetla nestane. Vidio je rumenilo koje mu je zaostalo pred očima dok je sjedio u mraku. 

Peter. Bježi? Kada? U kristalu bijaše noć i Flagg je vidio tu i tamo koju zalutalu pahulju snijega koja je lebdjela kraj sićušnog lika koji se spuštao niz zaobljeni zid. Hoće li to biti noćas, malo kasnije? Sutra navečer? U neko doba sljedeći tjedan? Ili -? 

Flagg se odgurne od stola i naglo ustane. Oči mu se ispuniše vatrom dok se osvrtao po mraku u svojim mračnim i smrdljivim podrumskim odajama. 

Ili se već dogodilo? 

“Dosta”, dahnuo je. “Tako mi svih bogova koji bijahu i koji će ikada biti, dosta je.” 

Uputio se kroz zamračenu sobu i zgrabio golemo oružje koje je visjelo na zidu. Bilo je nezgrapno, no on ga je držao s lakoćom i poznavanjem. Poznavanjem? Da, pa jasno! Mnogo puta je njime zamahnuo kad je živio ovdje i radio kao Bili Hinch, najstrašniji krvnik kojeg je Delain ikada imao. Ova jeziva oštrica prošla je kroz stotine vratova. Iznad sječiva, koje je bilo od dvaput kovanog anduanskog čelika, nalazila se Flaggova osobna prilagodba - željezna kugla sa šiljcima. Svaki šiljak bijaše umočen u otrov. 

“DOSTA!“ Flagg opet krikne u naletu gnjeva, nemoći i straha. Dvoglava papiga je čak i u najdubljoj nesvjestici zaječala na taj zvuk. 

Flagg strgne svoj ogrtač s kuke kraj vrata, ogrne ga preko ramena i pričvrsti ga kopčom - skarabeja od kucanog srebra - oko svojeg vrata. 

Bijaše dosta. Ovoga puta njegovi se planovi neće izjaloviti, pogotovo ne zbog onog omraženog dječaka. Roland je bio mrtav, Peyna otjeran s klupe, plemići u progonstvo. Nema nikoga tko bi digao glas zbog jednog mrtvog kraljevića... pogotovo ne onoga koji je ubio vlastitog oca. 

Ako već nisi pobjegao, moj fini kraljeviću, niti nećeš - a nešto mi govori da si još uvijek u krletci. No, dio tebe BUDE te noćas napustio, obećavam ti to - i taj dio namjeravam iznijeti noseći za kosu. 

Dok je hodao niz hodnik prema Tamničarskim vratima, Flagg se počne smijati... zvuk koji bi i kamenom kipu podario ružne snove. 

114.

Flaggova intuicija bijaše ispravna. Peter je završio pregledavanje užeta od satkanih pamučnih niti, ali je još uvijek bio u svojoj sobi na vrhu kule, iščekujući Izvikivačev povik da je ponoć kad je Flagg izletio kroz Tamničarska vrata i krenuo preko trga Igle. Crkva Velikih Bogova pala je u jedanaest i petnaest; kad je kristal pokazao Flaggu što je želio znati (možda ćete se složiti s mojom tvrdnjom da mu je najprije pokušao pokazati istinu s druga dva mjesta) bijaše petnaest do dvanaest, i kada je Flagg krenuo preko trga još je uvijek nedostajalo deset minuta do ponoći. 

Tamničarska vrata nalazila su se na sjeveroistočnoj strani Igle. S jugozapadne strane nalazio se utvrđeni ulaz znan po imenu Pokućarska vrata. Ravna dijagonala mogla bi se povući između Tamničarskih i Pokućarskih vrata. Dakako, točno na pola puta nalazila se sama Igla. 

Gotovo u istom trenutku kad je Flagg izašao kroz Tamničarska vrata, Ben, Naomi, Dennis i Frisky izašli su na Pokućarska. Približavali su se jedni drugima i ne znajući. Igla bijaše između njih, ali je vjetar minuo i Benova družina je trebala čuti klopot peta Flaggovih čizama po kamenom trgu; Flagg je trebao čuti tihu škripu nepodmazanih kotača. Ali su svi, uključujući i Frisky (koja se vratila svojem starom poslu vuče), bili izgubljeni u vlastitim mislima. 

Ben i njegova družina prvi su stigli do Igle.

“A sada-”, započeo je Ben, i u tom trenutku je s druge strane, udaljen manje od četrdeset koraka od mjesta gdje su oni stajali, Flagg stao udarati po Stražarskim vratima s tri zasuna. 

“Otvarajte“ vikao je Flagg. “Otvarajte u ime kralja!”

“Što-”, počne Dennis, a onda mu Naomi stisne kao čelik snažnu ruku na usta i ustrašenim očima potraži Bena. 

115.

Glas je kružeći stigao do Petera na hladnom vjetru nakon oluje. Jedva čujni glas, ali savršeno jasan. 

“Otvarajte u ime kralja”

Otvarajte u ime pakla, hoćeš reći, pomisli Peter. 

Dobar, hrabar dječak postao je dobar, hrabar muškarac, ali kad je začuo taj hrapavi glas i sjetio se uskog, blijedog lica i onih crvenkastih očiju, uvijek zasjenjenih kukuljicom njegovog ogrtača, Peterove se kosti pretvoriše u led, a želudac ispuni vatrom. Usta mu se osušiše kao drvena trijeska. Jezik mu se zalijepi za nepce. Kosa mu se digla u zrak. Ako vam je itko ikada rekao da to što je netko dobar i hrabar znači da se nikada ne boji, to što vam je taj netko rekao nije točno. U tom trenu Peter se bojao kao nikada u svojem životu. 

To je Flagg, i došao je po mene.

Peter ustane i jedan trenutak pomisli kako će jednostavno pasti kad mu noge popuste. Zla kob bijaše ondje dolje, udarajući po stražarskim vratima i tražeći da je puste unutra. 

“Otvaraj! Na noge, vi ušljivepijane ništarije! Beson, tipijandurin sine! ”

Ne žuri, reče Peter sam sebi. Ako žuriš, načinit ćeš pogrešku i samo ćeš obaviti posao umjesto njega. Nitko ga još nije pustio unutra. Beson je pijan - već je u vrijeme večere bio pripit i vjerojatno paraliziran kad je legao u krevet. Flagg nema ključ jer ne bi gubio vrijeme kucajući. Stoga... korak po korak. Baš kao što si planirao. Najprije mora uči, onda se mora uspeti tim stepenicama - svih tri stotine. Još ga možeš preteći. 

Otišao je do svoje spavaonice i izvukao neravne željezne klinove koji su držali zajedno grubi okvir kreveta. Krevet se raspao. Peter zgrabi jednu željeznu šipku i odnese je u dnevnu sobu. Pažljivo je izmjerio tu šipku i znao je da je šira od prozora i mada je izvana bila hrđava, mislio je kako je dovoljno čvrsta u sredini. I bolje joj je da bude, pomisli on. Bila bi to gorka šala kad bi moje uže izdržalo, a šipka pukla. 

Na brzinu pogleda van. Sada nije mogao vidjeti nikoga, ali je, nešto prije nego je započela Flaggova divlja lupa, zapazio tri lika kako prelaze trg prema Igli. Znači, Dennis je regrutirao prijatelje. Je li jedan od njih Ben? Peter se tome nadao, ali se nije usuđivao vjerovati. Tko je bio treći? I čemu kolica? Bijahu to pitanja za koja sada nije imao vremena. 

“Ah, vi psi! Otvarajte vrata! Otvarajte u kraljevo ime! Otvarajte u ime FLAGGA! Otvarajte vrata! Otvarajte 

U tišini blizu ponoći, Peter odozdo začuje klepet kao da se otvaraju poput zapešća debeli zasuni. Pretpostavio je da su se vrata otvorila, ali to nije čuo. Tišina... 

... i onda krkljajući, zaglušujući vrisak. 

116.

Nesretni pomoćni stražar, koji je konačno odgovorio na Flaggov poziv, živio je manje od četiri sekunde nakon što je otvorio i treći zasun stražarskih vrata. Spazio je krajičkom oka blijedo lice kao iz noćne more, užagrene crvene oči i crni ogrtač koji je slabim vjetrom bio zabačen unatrag, poput gavranovih krila. Zavrištao je. Zatim se zrak ispunio suhim, šištavim zvukom. Pomoćni stražar koji je još uvijek bio napola pijan, dignuo je pogled točno onda kad je Flaggova ratna sjekira na dva dijela rascijepila njegovu glavu. 

“Sljedeći put kad netko kuca u ime kralja, pokrenite se i nećete ujutro morati čistiti nered!“ zaurlao je Flagg. Potom je, divlje se smijući, udarajući nogom odgurnuo tijelo i uputio se hodnikom prema stubama. Sve je još uvijek bilo dobro. Na vrijeme je postao svjestan opasnosti. Znao je. 

Osjećao ju je. 

Otvorio je vrata s desna i zakoračio u glavni hodnik koji je vodio od sudnice gdje je nekoć Peyna dijelio pravdu. Na kraju tog hodnika započinjale su stube. Dignuo je pogled, nacerivši se strašno poput morskog psa. 

“Stižem, Peteru! “ sretno je povikao, glas mu je odzvanjao stvarajući jeku, penjući se gore, gore i gore do mjesta gdje se Peter spremao zavezati svoje tanko uže za šipku koju je izvadio iz svojeg kreveta. “Stižem, dragi Peteru, da učinim ono što sam već davno trebao učiniti” Flaggov se osmjeh razvukao i sada je uistinu izgledao jezivo - kao demon koji se nedavno uspeo iz neke smrdljive rupe u zemlji. Podigao je krvničku sjekiru; kapljice krvi ubijenog stražara padale su mu na lice i klizile mu niz obraze kao suze. 

“Evo me stižem, dragi Peteru, da ti odsiječem glavu!” kriknuo je Flagg i počeo trčati uza stube. 

Jedna. Tri. Šest. Deset.

117.

Peterove drhtave ruke negdje su pogriješile. Uzao koji je s lakoćom svezao već tisuću puta, sada se raspao i morao je početi iznova. 

Ne dopusti mu da te uplaši.

Idiotski. Bio je uplašen, i te kako; uplašen kao zec. Thomas bi bio začuđen kad bi znao da se Peter oduvijek bojao Flagga; Peter je to samo bolje skrivao. 

A ko te već mora ubiti, NA TJERAJ ga da se pomuči! Nemoj to učiniti umjesto njega! 

Misao mu je pala na pamet... ali zvučala je kao glas njegove majke. Peterove ruke malko su se umirile, i on opet stane za šipku vezati kraj svojeg užeta. 

118.

“Nosit ću tvoju glavu navrh sedla još tisuću godina!“ vrištao je Flagg. Gore, gore i okolo, okolo. “Oh, kakav ćeš krasan trofej hiti!” Dvadeset. Trideset. Četrdeset. 

Pete čizama bacale su zelene iskre udarajući o kamene stube. Oči su mu sjale. Cerek mu bijaše otrovan. 

“STIŽEM, PETERU” 

Sedamdeset - još dvije stotine i trideset stuba.

119.

Ako ste se ikada probudili usred noći na neobičnom mjestu, onda znate da je samo to što ste sami u mraku već dovoljno zastrašujuće; a sada pokušajte zamisliti da ste se probudili u tajnom prolazu, kako gledate kroz skrivene rupe u sobu gdje ste vidjeli kako vam ubijaju oca! 

Thomas krikne. Nitko ga nije čuo (osim možda pasa ispod njega, ali sumnjam i u to - bili su stari, gluhi i pravili su sami dovoljno buke). 

E sada, u Delainu se znalo za hodanje u snu - kao što je to dobro poznato u našem svijetu. Mislilo se da će mjesečar, ako se ne vrati u svoj krevet prije nego se probudi, poludjeti. 

Thomas je možda čuo takve priče. Ako jest, mogao je posvjedočiti da to nije istina. Jako se preplašio, i zavrištao, ali nije bio ni blizu ludilu. 

U stvari, njegov prvobitni strah prilično je brzo nestao - mnogo brže nego što bi mnogi od vas i mislili - pa opet pogleda kroz rupice.  

Ovo će vam se vjerojatno činiti neobičnim, ali morate se prisjetiti da je, prije one stravične noći kad je Flagg došao s vlastitim peharom vina nakon što je Peter otišao, Thomas znao provoditi ugodno vrijeme u ovom mračnom prolazu. Ugođaje poprimila kiseli prizvuk krivnje, ali se isto tako osjećao bliži ocu. Sada je, vrativši se ovamo, imao čudan osjećaj nostalgije. 

Vidio je da se soba skoro uopće nije promijenila. Preparirane glave su i dalje bile ondje - sob Koščati, ris Krčko, Gricko, veliki bijeli medvjed sa sjevera. I, dakako, zmaj Devetogodišnjak, kroz čije je oči sada gledao, iznad čije glave su bili Rolandov luk i strijela Dušmanski čekić. 

Koščati... Krčko... Gricko... Devetogodišnjak. 

Sjećam se svih njihovih imena, pomisli Thomas s čuđenjem. A sjećam se i tebe, tata. Želio bih da si ovdje i da je Peter slobodan, čak i kad bi to značilo da nitko ne zna da postojim. Barem bih noću mogao spavati. 

Jedan dio namještaja bijaše prekriven bijelim plahtama, ali većina nije bila. Ognjište je bilo hladno i mračno, ali vatra je bila paljena. Thomas je s čuđenjem opazio da je očev ogrtač još uvijek ondje, obješen na uobičajeno mjesto pokraj vrata kupaonice. Ognjište bijaše hladno, ali bila je potrebna samo upaljena šibica koja bi se prinijela složenim drvima da oživi, rasplamsana i topla; soba je trebala samo njegovog oca koji bi to učinio. 

Odjednom Thomas postane svjestan neobične, gotovo jezive želje u sebi; htio je otići u tu sobu. Htio je zapaliti vatru. Htio je obući očev ogrtač. Htio je popiti čašu očeve medovine. Popio bi je mada se pokvarila i postala gorka. Pomislio je... pomislio je kako bi ondje mogao zaspati. 

Blijedi, umorni smiješak svanuo je na dječakovom licu i on odluči da će tako i učiniti. Nije se čak bojao niti očevog duha. Skoro da se nadao kako će ga posjetiti. Ako dođe, mogao bi nešto reći svojem ocu. 

Mogao bi mu reći kako mu je žao. 

120.

“DOLAZIM  PETERU” kričao je Flagg, cereći se. Smrdio je na krv i usud; oči mu bijahu smrtonosna vatra. Krvnička sjekira fijukala je i bjesnjela, paje i zadnjih nekoliko kapi krvi odletjelo s oštrice i zalijepilo se za zidove. “SADA DOLAZIM! DOLAZIM PO TVOJU GLAVU!” Gore i okolo, gore i okolo, više i više. Bijaše on demon s ubojstvom na pameti. 

Stotina. Stotina i dvadeset i pet.

121.

 “Brže”, zastenje Ben Staad Dennisu i Naomi. Temperatura je opet počela padati, ali njih se sve troje znojilo. Dio znoja mogli su zahvaliti naporu - radili su veoma marljivo. Međutim, većinu znoja su ipak mogli zahvaliti strahu. Mogli u čuti Flagga kako urla. Čak se i Frisky, hrabra srca, bojala. Malo se povukla i sjela, cvileći. 

122.

“DOLAZIM, TI MALO ŠTENE” Sada je bio sve bliže-glas jasniji, s manje jeke. 

“DOLAZIM UČINITI ONO ŠTO SAM TREBAO ODAVNO” Dvostruka oštrica je šištala i zviždukala. 

123.

Ovog puta je čvor držao. 

Bogovi, pomognite mi, pomisli Peter i osvrne se prema zvuku Flaggova sve glasnijeg, kreštavog glasa. Bogovi, sada mi pomognite.

Peter izbaci jednu nogu kroz prozor. Sada je sjedio postrance na prozorskoj dasci kao da je Peonyno sedlo, jedna noga mu bijaše na kamenom podu dnevne sobe dok mu je druga visjela u zraku. Držao je na svojem krilu smotani konop i metalnu šipku iz kreveta. Bacio je konop kroz prozor i gledao ga kako pada. Na pola puta se zapetljao odskakujući prema gore i morao je potrošiti još vremena tresući uže kao udicu prije nego se opet slobodno spustilo. 

Zatim je, mrmljajući još jednu posljednju molitvu, zgrabio željeznu polugu i zaglavio je na prozor. S njezine sredine visjelo je uže. Peter prebaci nogu koja je bila s unutarnje strane prozorske daske, okrene se u struku držeći se za polugu koliko mu je život bio mio. Sada mu je jedino stražnjica bila na dasci. Napola se okrenuo tako da mu je hladan izvanjski rub daske bio pritisnut uz trbuh umjesto uz stražnjicu. Noge su mu visjele dolje. Željezna poluga bijaše čvrsto uglavljena preko prozora. 

Peter pusti lijevu ruku i uhvati se za svoj tanki konop od ubrusa. Na trenutak je stao boreći se sa svojim strahom. 

Onda je zatvorio oči i pustio desnom rukom šipku. Sada mu je čitava masa bila obješena na uže. To je to. Bilo kako bilo, njegov je život sada zavisio od ubrusa. Peter se krene spuštati. m 

124.

“DOLAZIM” 

Dvije stotine.

“PO TVOJU GLAVU” 

Dvije stotine i pedeset.

“MOJ DRAGI KRAUEVIĆU! ” Dvije stotine i sedamdeset i pet. 

125.

Ben, Dennis i Naomi mogli su vidjeti Petera, tamni obris muškarca na zakrivljenom zidu Igle, visoko iznad njihovih glava - više nego što bi se i jedan akrobat usudio biti.

“Brže”, stenjao je Ben - gotovo jaukao. “Tako vam vaših života... njegovog života!” 

Još brže su ispraznili kolica... ali istini za volju, što se moglo učiniti, bilo je učinjeno.   

126.

Flagg je trčao uz stube, kukuljica mu je spala, slaba tamna kosa letjela je iza njegovih voštanih obraza. 

Gotovo je bio ondje - gotovo.

127.

Vjetar je sada bio blag, ali veoma hladan. Pirkao je uz Peterove gole obraze i ruke, umrtvljujući ih. Polako, polako se spuštao, krećući se s opreznom smotrenošću. Znao je ako mu se spuštanje otme kontroli da će pasti. Pred njim, golemo ožbukano kamenje uporno se pomicalo prema gore - uskoro je imao osjećaj kao da on stoji na mjestu, a sama Igla se pokreće. Dah mu je izlazio u kratkim izdisajima. Hladni, suhi snijeg šuškao mu je uz lice. Uže bijaše tanko - ako mu ruke još više utmu neće ga uopće moći osjetiti. 

Koliko se spustio?

Nije se usuđivao pogledati prema dolje. 

Iznad njega, pojedinačne niti, tako vješto satkane kao što bi žena istkala sag, počele su se razdvajati. Peter to nije znao, što je vjerojatno bilo i dobro. Gotovo je dosegao točku pucanja. 

128.

 “Brže, kralju Peteru!” šapnuo je Dennis. Njih troje je završilo pražnjenje kolica; sada su jedino mogli promatrati. Peter se spustio možda polovicu udaljenosti. 

“Tako je visoko”, zaječala je Naomi. “Ako padne - “ 

“Ako padne, ubit će se”, reče Ben s bezizražajnom i bezbojnom konačnošću koja ih je sve ušutkala. 

129. 

Flagg je dospio na vrh stuba i sada je trčao niz hodnik, grudi su mu se nadimale dok je hvatao zrak. Znoj mu je oblio cijelo lice. Cerek mu bijaše golem i strašan. 

Spustio je veliku sjekiru i povukao prvi od tri zasuna na vratima Peterovih odaja. Povukao je drugi... i zastao. Ne bi bilo pametno naprosto uletjeti unutra, o ne, uopće ne bi bilo pametno. Zarobljena ptičica možda baš u ovom trenu pokušava pobjeći, ali isto tako možda stoji s druge strane vrata spremna udariti Flagga u glavu čim uleti unutra. 

Kad je otvorio špijunku na sredini vrata i ugledao šipku iz Petrovog kreveta namještenu preko prozora, sve je razumio pa bijesno zaurlao.

“Neće ići tako lako, moja mlada ptičice” zatulio je Flagg. “Da vidimo kako letiš s prerezanim konopom, hoćemo li?" 

Flagg povuče i treći zasun i uleti u Peterovu sobu s visoko dignutom sjekirom iznad glave. Nakon jednog brzog pogleda kroz prozor, cerek mu se opet javio. Na kraju je odlučio da ipak neće prerezati uže. 

130.

Sve niže i niže spuštao se Peter. Mišići na rukama drhtali su mu od iscrpljenosti. Usta mu bijahu suha; nije se mogao sjetiti kad je toliko silno želio piće. Činilo mu se kao da je na tom užetu već jako, jako dugo vremena i neobično uvjerenje uvuklo mu se u srce - nikada neće popiti vodu koju je želio. Na kraju će umrijeti, ali ni to nije bilo najgore. Umrijet će žedan. Sada mu se to činilo gore od ičega. 

Još uvijek se nije usuđivao pogledati prema dolje, no osjetio je neobičan poriv - onoliko snažan koliko i želja njegovog brata da pođe u dnevnu sobu njihova oca - da pogleda gore. Povinovao mu se - a nekih šezdeset metara iznad sebe ugledao je kako mu se ceri Flaggovo blijedo lice s ubilačkim izrazom. 

“Zdravo, mala moja ptičice”, veselo mu je doviknuo Flagg. “Imam sjekiru, ali mislim da je na kraju neću trebati upotrijebiti. Vidiš, stavio sam je sa strane?” I čarobnjak pokaže prazne ruke. 

Sva je snaga pokušavala pobjeći iz Peterovih ruku i dlanova- sam pogled na Flaggovo omraženo lice bilo je dovoljno. Koncentrirao se na držanje. Više uopće nije mogao osjetiti tanko uže - znao je da ga još drži jer ga je vidio kako mu izmiče kroz šake, ali to je bilo sve. Dah mu je škripajući ulazio i izlazio iz grla u vrućim dahtajima. 

Sada je pogledao dolje... i spazio bijele, krugove lica okrenutih prema gore. Ti su krugovi bili veoma, veoma sićušni - nije bio šest metara iznad zaleđenog kamenog tla, čak niti dvanaest metara; još je uvijek bio udaljen trideset metara, u visini četvrtog kata naših zgrada. 

Pokušao se pomaknuti i shvatio da ne može - ako se pomakne, pasti će. I tako je visio uz rub tornja. Hladan, zrnati snijeg puhao mu je u lice, a gore iz zatvorske ćelije, Flagg mu se stane smijati. 

131.

“Zašto se ne miče‘ povikala je Naomi zabivši jednu ruku u rukavici u Benovo rame. Njezine oči bijahu usredotočene na Peterov uvijeni lik. Način na koji je visio, sporo se okrećući, učinilo ga je zastrašujuće nalik tijelu čovjeka koji se objesio. “Što nije u redu s njim?” 

“Ne zna-”

Iznad njih, Flaggov ledeni smijeh naglo prestane.

“Tko je to?“ zazvao je. Njegov glas bijaše kao grmljavina, kao usud. “Odgovorite mi ako želite zadržati glave na ramenima! Tko je dolje?”

Frisky zacvili i stisne se uz Naomi.

“Oh, bogovi, sad smo gotovi”, reče Dennis. “Što ćemo sada, Bene?” 

“Čekati”, Ben će kruto. “A ako čarobnjak siđe dolje, borit ćemo se. Čekati ćemo da vidimo što će se dogoditi. Mi - “ 

Ali to je bilo sve od čekanja za njih jer se u idućih nekoliko sekundi mnogo toga - ne sve, ali većina - razriješilo. 

132.

Flagg je uočio koliko je tanak Peterov konop, njegovu bjelinu - i u treptaju oka razumio sve, od početka do kraja - ubruse i lutkinu kuću. Peterovo sredstvo bijega čitavo mu je vrijeme bilo pred nosom i skoro mu je promaklo. Ali... opazio je još nešto. Malene izvučene niti na mjestima gdje je tkanje popuštalo, nekih četiri i pol metra niz čvrsto nategnuto uže. 

Flagg je mogao okrenuti željeznu šipku na kojoj mu je počivala ruka i na taj način baciti Petera, zajedno sa sidrištem koje bi mu možda razbilo glavu kad bi stigli do dna. Mogao je zamahnuti ratnom sjekirom i prerezati uže. 

No, više je volio prepustiti da stvari idu svojim tijekom i tren kasnije, nakon što je izazvao glasove koji su se dolje nalazili, stvari jesu pošle svojim tokom.

Uže je doseglo točku pucanja. Razdvojilo se uz brujanje poput prenategnute žice na lutnji. 

“Zbogom, ptičice”, poviče sretno Flagg nagnuvši se dobrano kako bi gledao Peterov pad. Smijao se. 

“Zbog - “

Glas mu se prekinuo i njegove se oči razrogačiše kao i onda dok je virio u kristal i ugledao sićušnu figuru koja se spuštala niz Iglu. Otvorio je usta i gnjevno kriknuo. Taj jezoviti krik probudio je više ljudi od pada Tornja. 

133.

Peter je čuo zvuk pucanja, osjetio je kako se uže razdvojilo. Hladan vjetar jurio mu je mimo lica. Pokušao se spremiti za udar, znajući da će se dogoditi na manje od sekunde. Najgora će biti bol ako ne umre na mjestu. 

I tada je Peter tresnuo u debeli, duboki sloj kraljevskih ubrusa koje je Frisky dovukla iz dvorca i preko trga na ukradenim kolicima - na kraljevske ubruse koje su Ben, Dennis i Naomi onako grozničavo trpali. Veličina te gomile - izgledala je kao bijeli stog sijena - nikad se nije saznala jer su Ben, Dennis i Naomi imali različitu procjenu iste stvari. 

Možda je Peterova pretpostavka bila najbolja s obzirom da je on bio taj koji je pao točno usred nje - vjerovao je da je ta neuredna, slatka, spasonosna hrpa ubrusa morala biti visoka barem šest metara, i koliko ja znam, mogao je biti u pravu. 

134.

Pao je točno u sredinu, kao što rekoh, i načinio krater. Zatim se prevrnuo na leđa i ostao mimo ležati. Visoko iznad njih, Ben začuje kako Flagg zavija od bijesa i on pomisli: Nema potrebe za time, za tebe će sve biti dobro, čarobnjače. Ionako je poginuo, usprkos svemu što smo učinili, 

A onda je Peter sjeo. Izgledao je ošamućeno, ali veoma živo. Unatoč Flaggu, unatoč činjenici da bi već u tom trenu prema njima mogli trčati stražari, Ben Staad usklikne od veselja. Bijaše to zvuk čistog trijumfa. Zgrabio je Naomi i poljubio je. 

“Hura! “ uskliknuo je Dennis, cerekajući se omamljeno. “Hura, za kralja!” 

Nad njima Flagg opet zakriči - zvuk kakav bi ispustila ptica grabežljivica kojoj je utekao plijen. U tom je trenutku klicanje, ljubljenje i bodrenje stalo. 

“Platiti ćete svojim glavama!” kriknuo je Flagg. Poludio je od gnjeva. “Platiti ćete svojim glavama, svi vi! Stražari, k Igli! K Igli! Kraljoubojica je pobjegao! K Igli! Ubijte kraljevića ubojicu! Ubijte njegovu družinu! Ubijete ih sve!” 

A u dvorcu koji je okruživao trg Igle sa sve četiri strane, prozori su se stali osvjetljavati... i s obje strane začuo se topot nogu i zveket metala kad su mačevi bili izvučeni iz korica. 

“Ubijte kraljevića! “ đavolski je kričao Flagg s vrha Igle. “Ubijte njegovu bandu! UBIJTE IH SVE!” 

Peter je pokušao ustati, koprcajući se, i opet pao. Dio njegovog uma vapio je užurbano da se mora osoviti na noge, i da moraju pobjeći ili će biti ubijeni... no, drugi dio je bio ustrajan u tome da je već mrtav, ili teško ozlijeđen i da je sve ovo samo san njegovog uma na samrti. Činilo se kao da je pao na one iste ubruse koji su mu ispunjavali misli zadnjih pet godina... i kako bi to moglo biti išta drugo osim sna? 

Benova snažna ruka zgrabila ga je za nadlakticu i on shvati kako je sve stvarnost, kako se sve to događa. 

“Peteru, jesi li dobro? Jesi li zbilja dobro?”

“Uopće nisam ozlijeđen”, reče Peter. “Moramo uteći odavde.” 

“Moj kralju! “ usklikne Dennis i padne na koljena ispred ošamućenog Petera i nasmije se istim takvih ošamućenim, budalastim osmjehom. “Moja zakletva na vječnu odanost! Kunem se svojim - “ 

“Zakuni se kasnije!“ poviče Peter nasmijavši se usprkos svemu. Kako je Ben njega povukao na noge, tako je sad on povukao Dennisa na njegove. “Bježimo odavde!” 

“Na koja vrata?“ upita Ben. Znao je - baš kao i Peter- da je Flagg već na putu dolje. “Stižu sa svih strana sudeći po zvuku.” 

Istini za volju, Ben je smatrao da bi bilo koji smjer poslužio za borbu koja će zasigurno uslijediti i završiti njihovom smrću. Ali, ošamućen ili ne, Peter je točno znao kuda želi ići. 

“Trčite!” Njih četvero je potrčalo s Frisky za petama. 

135.

Još uvijek pedesetak metara daleko do Zapadnih vrata, Peterova družina naletjela je na skupinu od sedam pospanih, zbunjenih stražara. Većina ih se bila sklonila od oluje u tople kuhinje na nižim razinama dvorca, ispijajući medovinu i razgovarajući o tome kako će imati što prepričavati svojim unucima. Nisu znali ni polovicu onoga što će im doista moći prepričavati. Njihov ,,vođa“ bijaše čovjek-dječak od dvadeset godina i tek gušter... kako bismo, pretpostavljam, mi nazvali tog desetnika. Pa ipak, on nije ništa pio i bio je donekle pripravan. I odlučan da izvrši svoju dužnost. 

“Stojte u ime kralja!“ povikao je kad se sa svojom nešto većom približio Peterovoj skupini. Pokušao je zagrmiti svoju zapovijed, no pripovjedač bi trebao govoriti istinu koliko je to moguće, i ja vam moram reći da je glas tog guštera bio više kriještanje nego grmljavina. 

Peter je, jasno, bio nenaoružan, međutim i Ben i Naomi su imali kratke mačeve, a Dennis svoj hrđavi bodež. Sve troje se odmah postavilo ispred Petera. Benova i Naomina ruka poletjela je k balčaku. Dennis je već bio izvukao svoj bodež. 

“Stanite! “ uskliknuo je Peter; njegov glas bijaše poput grmljavine. “Ne smijete potegnuti!”

Iznenađen - štoviše, šokiran - Ben se osvrne prema Peteru. 

Peter zakorači naprijed. Oči mu bijahu blistave, a bradu mu je mrsio blagi, prohladni vjetar. Bio je odjeven u grubu zatvoreničku odjeću, no lice mu bijaše zapovjedničko i kraljevsko. 

“Da stanemo u ime kralja, kažeš”, reče Peter. Mimo je koračao prema užasnutom gušteru sve dok se nisu gotovo našli prsa o prsa - dijelilo ih je manje od petnaest centimetara. Stražar je ustuknuo za korak usprkos isukanom maču i činjenici da su Peterove ruke bile prazne. “A ja ti kažem, gušteru: Ja jesam kralj.''' 

Stražar oblizne usne. Okrenuo se svojim ljudima.

“Ali...”, započeo je. “Vi...” 

“Kako ti je ime?“ upita tiho Peter.

Gušter je ostao zijevati. Mogao je Petera probosti mačem u trenu, ali ipak je samo bespomoćno zijevao, kao riba na suhom. 

“Tvoje ime, gušteru?”

“Moj gospodaru... hoću reći... zatvoreniče... vi... ja...”Mladi vojnik je još jednom zbunjeno pokušao, a onda bespomoćno reče: “Ime mi je Galen.” 

“I znaš li ti tko sam ja?”

“Da”, reče jedan od ostalih. “Znamo tko si, ubojico.” 

“Nisam ubio svojeg oca”, reče tiho Peter. “Učinio je to kraljev čarobnjak. Za petama nam je i ja vam savjetujem - veoma snažno vam savjetujem - da ga se čuvate. Uskoro više neće uznemiravati Delain; kunem vam se očevim imenom. Ali sada me morate propustiti.” 

Nastao je dugi trenutak tišine. Galen je digao mač kao da će probosti Petera. Ovaj nije ni trepnuo. Bogovima je već dugovao jednu smrt; bijaše to dug još od vremena kad je kao uplakano, nago djetešce izašao iz majčina trbuha. Bijaše to dug koji je imao svaki muškarac i žena od samog rođenja. Ako taj dug mora sada platiti, neka tako bude... ali on je zakoniti kralj, ne pobunjenik, ne uzurpator i neće bježati ili stati u stranu ili dopustiti prijateljima da ozlijede ovog momka. 

Mačevi se pokrenu. Tada Galen spusti svoj i on vrhom sječiva dotakne zaleđeni kamen na tlu. 

“Propustite ih”, promrmljao je. “Možda je ubio, možda nije - samo znam da je to kraljevska zbrka i ja se neću u nju petljati jer će me živi pijesak kraljeva i kraljevića progutati.” 

“Imao si mudru majku”, reče ozbiljno Ben Staad. 

“Da, propusti ga”, reče neočekivano drugi glas. “Tako mi bogova, neću udariti svojim mačem u takvog - prema njegovom pogledu, spržio bi mi ruku kad bi ga probo.” 

“Bit ćeš zapamćen”, reče Peter. Pogledao je svoje prijatelje. “A sada, za mnom”, reče, “brzo. Znam što mi treba, i znam gdje ću to naći.” 

U tom je trenutku Flagg izletio iz podnožja Igle uz takav urlik gnjeva i bijesa koji se prolomio u noći da su se mladi stražari ustrašili. Ustuknuli su, okrenuli se i pobjegli raštrkavši se na sve četiri strane svijeta. 

“Hajdemo”, reče Peter. “Za mnom. Kroz Zapadna vrata!” 

136.

Flagg je trčao kao nikad prije. Sada je predosjećao nadolazeću propast svih svojih planova, i to gotovo u zadnji čas. Ne može se tako dogoditi! I on je, baš kao i Peter, znao gdje sve to mora završiti. 

Mimoišao se sa stražarima šćućurenima od straha ni ne osvrnuvši se. Oni odahnuše s olakšanjem, misleći kako ih nije ni vidio... ali Flagg ih jest vidio. Sve ih je vidio i upamtio; nakon što Peter umre, razmišljao je kako će njihove glave krasiti zidine kule godinu ijedan dan. A što se tiče kop i leta koje im je zapovijedalo - on će najprije umrijeti tisuću puta u tamnici. 

Protrčao je ispod luka Zapadnih vrata, pa niz glavnu Zapadnu kolonadu i onda u zamak. Sneni žitelji koji su izašli u svojim noćnim košuljama da vide čemu takva strka, ustrašeno su uzmicali pred njegovim zastrašujuće blijedim licem, križajući prste kako bi odagnali zlo... jer je Flagg sada izgledao kao ono što je zapravo bio: demon. Skočio je preko rukohvata prvog stubišta na koje je naišao, dočekao se na noge (metal na njegovim petama zabljesnulo je zelenim iskrama kao oči risa), i nastavio trčati. K Rolandovim odajama. 

137.

“Medaljon”, zadihano reče Peter Dennisu dok su trčali. “Imaš li još uvijek medaljon koji sam bacio dolje?” 

Dennis se uhvati za vrat i nađe zlatno srce - s Peterovom krvlju osušenom na šiljku - i potvrdno kimne. 

“Daj mi ga.”

Dennis mu ga pruži u trku. Peter ga nije stavio oko vrata, već smotao oko šake tako da je srce skakutalo i vrtjelo se, odbijajući crveno-zlatnu svjetlost baklji sa zidova. 

“Uskoro, prijatelji”, puhao je Peter.

Skrenuli su za ugao. Peter ugleda naprijed vrata prema odajama svojeg oca. Ovdje je posljednji put vidio Rolanda. On bijaše kralj, odgovoran za živote i dobrobit tisuća; također je bio starac zahvalan na čaši vina koje bi ga ugrijalo i nekoliko minuta razgovora sa svojim sinom. Ovdje će sve završiti. 

Nekoć davno njegov je otac umorio zmaja strijelom po imenu Dušmanski čekić. 

A sada, pomisli Peter dok mu je krv udarala u sljepoočnicama i srce hitro udaralo u grudima, moram pokušati umoriti jedno drugo čudovište - mnogo veće - s tom istom strijelom. 

138.

    Thomas upali vatru, zaogme ogrtač svojeg mrtvog oca i primakne Rolandov naslonjač bliže ognjištu. Osjećao je da će uskoro čvrsto zaspati i to bijaše jako dobro. No, dok je tako sjedio kunjajući i promatrajući trofeje na zidovima s njihovim staklenim očima koje su jezivo svjetlucale pri svjetlosti vatre, shvatio je da želi još dvije stvari - stvari koje su bile gotovo svete, stvari koje se sigurno ne bi usudio dirati dok je njegov otac bio živ. Ali Roland bijaše mrtav pa je Thomas dovukao još jedan naslonjač na koji se popeo i sa zida skinuo očev luk i očevu golemu strijelu, Dušmanski čekić, koji su imali svoje mjesto na zidu iznad glave Devetogodišnjaka. Jedan se trenutak izravno zagledao u jedno zmajevo zeleno-žuto oko. Mnogo je toga vidio kroz te oči, ali sada, gledajući ravno u njih, nije vidio ništa doli svojeg vlastitog blijedog lica, poput lica zatočenika koji zuri iz svoje ćelije. 

Mada je sve u prostoriji bilo vrlo hladno (vatra će sve zagrijati, ali trebat će joj neko vrijeme), pomislio je kako je strijela neobično topla. Nejasno se prisjećao stare priče koju je čuo kao mali dječak - prema toj priči, oružje kojim je ubijen zmaj nikada ne gubi zmajevsku toplinu. Činilo se da je ta priča istinita, pomisli Thomas sneno. No, u toplini strijele nije bilo ničeg zastrašujućeg; zapravo, bila je skoro umirujuća. Thomas sjedne dolje s lukom, nježno ga držeći u jednoj ruci i neobično topao Dušmanski čekić u drugoj, ne znajući da njegov brat baš stiže u potrazi za tim oružjem, i da mu je Flagg - inicijator njegova rođenja i njegov glavni zaštitnik - za petama. 

139.

Thomas nije stao i razmislio što bi učinio da su vrata sobe njegova oca bila zaključana, isto kao ni Peter - nikada prije nisu bila, a kako su stvari stajale, nisu bila ni sada. 

Sve što je Peter trebao učiniti bilo je da pritisne kvaku. Uletio je unutra, a ostali za njim. Frisky je žestoko lajala i sva joj se dlaka nakostriješila. Ona je, jamčim vam, najbolje razumjela istinsku prirodu stvari. 

Nešto je dolazilo, nekakav mračni miris poput otrovnih isparavanja koja su katkad ubijala rudare u Istočnoj baruniji kad bi njihovi tuneli krenuli preduboko. Frisky će se boriti protiv vlasnika tog mirisa ako će morati; boriti se pa čak i umrijeti. No, da je mogla govoriti rekla bi im da mračni miris koji dolazi za njima ne pripada čovjeku; progonilo ih je čudovište, neki strašni Stvor. 

“Peteru, što počeo je Ben, ali ga Peter nije slušao. Znao je što mora učiniti. Jurnuo je kroz sobu na iscrpljenim, drhtavim nogama, dignuo pogled prema glavi Devetogodišnjaka i posegnuo za lukom i strijelom koji su uvijek visjeli iznad te glave. Ruka mu zastane. 

Nije bilo nijednog ni drugog.

Dennis, koji je zadnji ušao, zatvori vrata i spusti zasun. Jedan jedini snažan udarac spustio se na vrata. Čvrsta hrastova vrata, ojačana metalnim okovima, zadrhte. 

Peter pogleda preko ramena, raširenih očiju. Dennis i Naomi preplašeno ustuknuše. Frisky je stajala uz svoju gospodaricu i režala. Njezine sivo-zelene oči otkrivale su bjeloočnice. 

“Puštaj me unutra” grmio je Flagg. “Puštaj me kroz vrata!” 

“Peteru!“ vikne Ben i izvuče mač. 

'‘‘'Odmaknite se! “ vikne natrag Peter. “Ako vam je život mio odmaknite se! Svi se odmaknite!”

Svi su se razbježali unatrag upravo u trenutku kad se Flaggova šaka, sada plamteći plavom vatrom, spustila opet na vrata. Sarke, zasun i željezni okovi eksplodirali su u isto vrijeme kao top. Plavičasta vatra probila se kroz pukotine između daski u uskim zrakama. Potom su se raspale i masivne daske. Rasprsnuti komadi drva razletjeli su se u luku. Uništeni ostaci vrata stajali su još tren, a onda su pali naprijed popraćeni zvukom nalik udarcu dlana o dlan. 

U hodniku je stajao Flagg, kukuljica mu je pala unazad. Lice mu bijaše blijedo poput voska. Usne - uske trake podignute tako da su mu se vidjeli zubi. Oči su mu gorjele kao visoke peći. 

U ruci je čvrsto držao svoju tešku krvničku sjekiru. 

Stajao je ondje još tren i onda zakoračio unutra. Pogledao je ulijevo i spazio Dennisa. Zatim desno i ugleda Bena i Naomi kraj koje je zgrbljena režala Frisky. Njegove oči ih obilježiše, spremiše u katalog za daljnju obradu... i zanemariše ih. Prošao je kroz ostatke vrata i usmjerio pogled na Petera. 

“Pao si, ali nisi umro”, reče. “Možda misliš da ti je tvoj bog bio sklon. Alija ti kažem da su te moji bogovi sačuvali za mene. A sada se pomoli svojem bogu da ti srce stane u grudima. Spusti se na koljena i pomoli se za to jer, kažem ti, smrt koju ću ti ja priskrbiti biti će gora nego što si možeš i zamisliti.” 

Peter je ostao stajati na mjestu, između Flagga i očeva naslonjača u kojem je sjedio Thomas, dosad još neopaženo. Peter se neustrašivo susretne s Flaggovim đavolskim pogledom. Nakratko se učinilo kao da je Flagg uzmaknuo pred tim čvrstim pogledom, a onda se njegov neljudski osmjeh rastegne. 

“Ti i tvoji prijatelji ste mi zadali mnogo nevolja, moj kraljeviću”, šapnuo je Flagg. “Mnogo nevolja. Trebao sam već davno okončati tvoj bijedni život. Ali sada će sve nevolje prestati.” 

“Znam tko si”, odvratio je Peter. Iako nenaoružan, njegov je glas bio nepokolebljiv i neprestrašen. “Mislim da je i moj otac znao tko si, mada je on bio slab. A sada ja preuzimam kraljevanje, i ja zapovijedam tebi, demone!” 

Peter se uspravi do svoje pune visine. Plamenovi iz ognjišta odražavali su mu se u očima, kao da gore. U tom trenutku, Peter je svakim svojim djelićem bio kralj Delaina. 

“Nestani odavde. Ostavi Delain na miru, sada i zauvijek. Prognan si. ODLAZI!” 

Peter je ovo posljednje zagrmio glasom koji kao da nije bio njegov; zagrmio je glasom koji je predstavljao mnoge glasove - svih kraljeva i kraljica koji su ikada vladali Delainom, još do vremena kada je zamak bio samo skupina kućica od blata, a ljudi su se u strahu okupljali oko svojih vatri tijekom mračnih zima kad su vukovi zavijali, a trolovi se hranili i kričali u Velikim šumama Davnine. 

Činilo se kao da je Flagg još jednom ustuknuo... gotovo se stisnuo. A onda je krenuo naprijed - polako, veoma polako. Golema sjekira zibala mu se u lijevoj ruci. 

“Možeš zapovijedati na onome svijetu”, šapnuo je. “Pobjegavši, bacio si se u moje ruke. Da sam se toga sjetio - s vremenom se i bih - trebao sam osobno urediti da pobjegneš! Oh, Peteru, tvoja će se glava otkotrljati u vatru i moći ćeš omirisati svoju spaljenu kosu prije nego što će tvoj mozak postati svjestan toga da si mrtav... a oni će mi na trgu zbog toga uručiti medaljul Jer, nisi li ti ubio svojeg oca radi krune?” “Ti si ga ubio”, reče Peter. 

Flagg se nasmije. “Ja? Ja? Moj dječače pa ti si u Igli poludio.” Flagg se otrijezni. Oči mu zasjaše. “Ali pretpostavimo - samo na tren - da jesam? Tko bi u to vjerovao?” 

Peter je još uvijek držao lančić medaljona smotan oko svoje desne ruke. Sada je otvorio dlan i medaljon se objesi, ljuljajući se hipnotički, bacajući zrake rumenog svjetla po zidovima. Pri pogledu na njega, Flaggove se oči raširiše i Peter pomisli: Prepoznao ga je! Tako mi svih bogova, prepoznao ga je! 

“Ubio si mojeg oca, a to nije bilo prvi put da si tako uredio stvari. Zaboravio si, zar ne? Vidim to u tvojim očima. Kad ti je Leven Valera stao na put tijekom onog mračnog doba Alana II., njegovu su ženu našli otrovanu. Okolnosti su Valerinu krivnju učinile neupitnom... kao što su i moju krivnju učinile takvom.” 

“Gdje si to našao, ti malo kopile!“ Flagg šapne i Naomi uvuče zrak. “Da, zaboravio si”, ponovio je Peter. “Ja mislim da se prije ili kasnije, stvorenja poput tebe uvijek počnu ponavljati, jer stvorovi kao ti znaju samo nekoliko jednostavnih trikova. Nakon nekog vremena netko ih uvijek prozre. Mislim da je to jedino što nas uvijek spasi.” Medaljon je visio i zibao se pod svjetlošću vatre. 

“Koga će biti briga?“ zapita Flagg. “Tko će vjerovati?” 

“Mnogi. Ako ništa drugo, vjerovat će da si star koliko im i njihova srca govore da jesi, ti čudovište.” 

“Daj mi to!”

“Ubio si Eleanoru Valeru i ubio si mojeg oca.”

“Da, donio sam mu vino”, reče Flagg, buktećih očiju, “i smijao sam se kad mu je utroba goijela, a još sam se jače smijao kad su tebe odvodili po stubama Igle. Ali svi u ovoj sobi koji su me čuli da to priznajem uskoro će biti mrtvi, a nitko me nije vidio da ovdje nosim vino! Vidjeli su samo tebe!” 

No, tada se iza Petera javio jedan novi glas. Ne bijaše to snažan glas; bio je toliko slab da ga se jedva čulo, k tome je i drhtao. Međutim sve ih je ostavio - uključujući i Flagga - bez riječi. 

“Još te netko vidio”, reče Peterov brat Thomas iz sjenovitog skrovišta naslonjača svojeg oca. “Ja sam te vidio, čarobnjače.” 

140.

Peter stane u stranu i napola se okrene s medaljonom koji se njihao u njegovoj još uvijek ispruženoj ruci.

Thomas! probao je reći, ali nije mogao prozboriti jer su ga toliko osupnule i užasnute promjene na njegovom bratu. Udebljao se i nekako postarao. Oduvijek je više od Petera sličio Rolandu i sada je sličnost bila tolika da bijaše jeziva. 

Thomas! Još jednom je pokušao reći, shvativši tada zašto luk i strijela nisu više bili na svojem mjestu iznad Devetogodišnjakove glave. Luk je bio na Thomasovom krilu, a strijela zataknuta o strunu. 

Upravo je tada Flagg kriknuo i bacio se naprijed, podigavši golemu krvničku sjekiru iznad glave. 

141.

Ne bijaše to gnjevni krik već užasnuti. Flaggovo bijelo lice bilo je napeto; kosa mu se digla na glavi. Usta su mu olabavjelo drhtala. Peter je bio iznenađen sličnošću, ali je prepoznao vlastitog brata; Flagga je posve zavarala titrava svjetlost vatre i tamne sjene naslona fotelje u kojoj je Thomas sjedio. 

Zaboravio je na Petera. Sjekirom je nasrnuo na osobu u naslonjaču. Već je jednom starca ubio otrovom, ali evo ga opet, sjedi u smrdljivom medovinom natopljenom ogrtaču sa svojim lukom i strijelom u rukama, te promatra Flagga zbunjenim, optužujućim očima. 

“Avet! “ kriknuo je Flagg. “Avet ili demon iz pakla, svejedno! Ubio sam te jednom! Mogu te ubiti opet! Ajjjjjjjiiiiiiiiiiii -   

Thomas je uvijek briljirao u streličarstvu. Iako je rijetko išao u lov, često je odlazio na streljačko vježbalište tijekom godina Peterovog zatočeništva, pa je, pijan ili trijezan, imao očevo precizno oko. Imao je fini luk od tisovine, ali iz ovakvog još nije nikada potegnuo. Bijaše lak i gibak, pa ipak je osjećao iznimnu snagu u njegovom egzotičnom drvetu. Bijaše to golemo, no gracilno oružje dugo gotovo dva i pol metra, mjereno od jednog do drugog kraja, pa nije imao mjesta sasvim ga napeti ovako sjedeći; ipak gaje, bez imalo napora, napeo snagom od stotinu i trideset kilograma. 

Dušmanski čekić je vjerojatno bila najveća strijela ikad načinjena, drveni dio bijaše od sandalovine, a tri pera izrađena od krila anduanskog sokola, vrh od uglačanog čelika. Postao je vruć kad je napeo strijelu; osjećao je kako mu ta vrućina prži lice kao da ga je naslonio uz peć. 

“Govorio si mi samo laži, čarobnjače”, reče tiho Thomas. Otpustio je strijelu. 

Izletjela je iz luka. Prelazeći sobom, zabila se točno u sredinu medaljona Levena Valere koji je još uvijek visio iz ispružene ruke zapanjenog Petera. Zlatni lančić puknuo je uz jedva čujni zvuk: čink!. 

Kao što sam vam već rekao, još od one noći kad je s trupama logorovao u šumama na sjeveru, bezuspješno tragajući za izgnanicima, Flagga je mučio san kojeg se nije mogao sjetiti. Uvijek bi se probudio s rukom prislonjenom na lijevo oko, kao da je ondje bio ranjen. Oko bi ga peklo još nekoliko minuta nakon što bi se probudio, iako nije mogao otkriti zašto. 

Sada je Rolandova strijela, noseći na svojem vrhu Valerin medaljon u obliku srca, preletjela Rolandovom dnevnom sobom i zabila se u to oko. 

Flagg zakriči. Iz ruku mu je ispala sjekira s dvostrukim sječivom i kad je drška krvlju natopljenog oružja udarila o pod zauvijek se raspalo. Zateturao je unatrag, a jedno oko je s mržnjom zurilo u Thomasa. Drugo je zamijenilo zlatno srce s osušenom Peterovom krvlju na vrhu. Oko rubova srca curila je neka smrdljiva crna tekućina - to sasvim sigurno nije bila krv. 

Flagg opet krikne, padne na koljena - i odjednom nestane.

Peterove se oči razrogačiše. Ben Staad poviče. Jedno vrijeme je Flaggova odjeća zadržala njegov oblik, jedan je trenutak strijela stajala u zraku zajedno sa srcem koje je probila. Onda se odjeća skvrčila i Dušmanski čekić tresne o kameni pod. Čelični vrh se dimio. Kao što se dimio, jednom davno, kad ga je Roland izvukao iz zmajevog grla. Srce je nakratko sjajilo tamnocrveno i njegov se oblik zauvijek otisne u kamen na mjestu gdje je palo kad je čarobnjak nestao. 

Peter se okrene svojem bratu.

Thomasov nezemaljski mir se raspao. Više nije sličio Rolandu; izgledao je kao uplašeni i strašno umoran mali dječak. 

“Petere, žao mije”, kazao je i počeo plakati. “Žao mi je više nego što si možeš zamisliti. Pretpostavljam da ćeš me sada ubiti, i zaslužujem da budem ubijen - da, znam da zaslužujem - ali prije nego to učiniš, nešto ću ti reći: platio sam. Jesam. Platio, platio, platio. A sada me ubij ako je to tvoja volja.” 

Thomas podigne grlo i zatvori oči. Peter mu priđe. Ostali su zadržali dah, okruglih očiju širom otvorenih. 

Tada je Peter nježno izvukao svojeg brata iz očevog naslonjača i zagrlio ga. 

Držao ga je sve dok olujni plač nije minuo i onda mu je kazao da ga voli i da će ga uvijek voljeti; onda su obojica plakali, ondje ispod zmajeve glave s očevim lukom pod nogama; u tom su se trenutku ostali iskrali iz sobe i ostavili dvojicu braće nasamo. 

142.

I jesu li nakon toga svi zauvijek živjeli sretno?

Nisu. Nitko i nikad nije uvijek sretan, bez obzira na to što priče kazuju. Imali su svoje dobre dane, kao i vi, i imali su loše dane, baš kao i vi. Izvojevali su neke pobjede, kao i vi, i doživjeli poraze, također kao i vi. Došlo je vrijeme kad su se sramili samih sebe znajući da nisu dali sve od sebe, no bilo je i trenutaka kad su znali da stoje točno ondje gdje je njihov bog želio da stoje. Sve što pokušavam reći jest to da su živjeli najbolje što su mogli, svaki od njih; neki su živjeli duže od drugih, ali svi su živjeli dobro, hrabro i sve ih volim te se ne sramim svoje ljubavi. 

Thomas i Peter su zajedno otišli k novom vrhovnom sucu Delaina, i Petera su vratili u pritvor. No njegovo drugo zatočeništvo trajalo je mnogo kraće od prvog - samo dva sata. Thomasu je trebalo petnaest minuta da ispriča svoju priču i vrhovni sudac, koji je bio imenovan uz Flaggov blagoslov i bio je strašljivi mali stvor, uzeo sije sat vremena i četrdeset i pet minuta kako bi se uvjerio da je užasni čarobnjak uistinu nestao. 

Tada su sve optužbe bile odbačene. 

Te večeri su se svi - Peter, Thomas, Ben, Naomi, Dennis pa čak i Frisky - sastali u Peterovim starim odajama. Peter je svima natočio vino, čak je i Frisky dobila u maloj zdjelici. Jedino je Thomas odbio piće. 

Peter je želio da Thomas ostane s njim, ali je Thomas ustrajao na tome - mislim i s pravom - da će ga, ako ostane, građani razapeti zbog svega stoje dopustio da se dogodi. 

“Bio si samo dijete”, rekao je Peter, “kojim je upravljalo snažno stvorenje koje te je plašilo.”

Uz tužan osmjeh, Thomas odvrati: “To je djelomice istina, ali ljudi se neće toga sjećati, Pete. Sjećat će se Tommyja Donositelja Poreza i doći po mene. Mislim da bi okrenuli svaki kamen da me pronađu. Flagg je otišao, ali ja sam ovdje. Moja je glava budalasta, ali sam odlučio da bih je ipak volio zadržati na ramenima još neko vrijeme.” Zastao je, kao da razmišlja, pa nastavio: “Najbolje je da odem. Moja mržnja i ljubomora bijahu kao groznica. Sada je prošla, ali za koju godinu dok budem u tvojoj vladajućoj sjeni, možda se vrati. Vidiš, malo sam upoznao samoga sebe. Da - malo. Ne; moram otići, Peteru i to večeras. Što prije to bolje.” 

“Ali... kuda ćeš otići?” 

“U potragu”, reče Thomas jednostavno. “Na jug, mislim. Možda ćeš me opet vidjeti, ali možda i nećeš. Poći ću na jug u potragu... imam mnogo stvari na savjesti i za mnogo toga se trebam iskupiti.” 

“U kakvu potragu?" upita Ben.

“Naći Flagga”, odvrati Thomas. “On je negdje tamo. U ovom svijetu ili nekom drugom, ali je tamo. Znam to; osjećam njegov otrov u vjetru. Utekao nam je u zadnjem trenu. Vi to znate, a znam i ja. Naći ću ga i ubiti. Osvetiti ću našeg oca i iskupiti se i za vlastiti golemi grijeh. Najprije ću krenuti na jug, jer ga ondje osjećam.” 

Peter reče: “Ali tko će poći s tobom? Ja ne mogu - toliko toga valja ovdje učiniti. No, ne mogu dopustiti da ideš sam!” Izgledao je veoma zabrinuto, i da ste vidjeli kartu iz tog doba razumjeli biste njegov izraz lica, jer je na kartama jug bio samo velika praznina. 

Sve ih iznenadivši, Dennis reče: “Ja ću poći, moj kralju.” 

Oba brata ga iznenađeno pogledaše. I Ben i Naomi su se okrenuli, a Frisky digne glavu od svojeg vina koje je lizala s velikim oduševljenjem 

(sviđao joj se miris koji je bio hladan i baršunasto ljubičast; ne onako dobar kao okus, ali skoro). 

Dennis se silno zarumeni, ali ne sjedne.

“Oduvijek ste mi bili dobar gospodar, Thomase, i - da mi oprostite, kralju Peteru - nešto u meni mi govori da ste vi još uvijek moj gospodar. A s obzirom da sam ja bio taj koji je pronašao miša i poslao vas u Iglu, moj kralju - “

“Glupost!" reče Peter. “To je sve zaboravljeno.” 

“Ja nisam zaboravio”, reče Dennis tvrdoglavo. “Mogli biste reći i da sam i ja bio mlad i da nisam znao ništa bolje, ali možda se i ja trebam iskupiti za svoje pogreške.” 

Sramežljivo je pogledao Thomasa.

“Ja bih pošao s vama, gospodaru Thomase, ako me hoćete; bio bih uz vas u vašoj potrazi.” 

Na rubu suza, Thomas reče: “Hoću i dobrodošao, dobri stari Dennise. Samo se nadam da kuhaš bolje od mene.” 

Otišli su već te noći pod okriljem mraka - dvije figure, teško natovarenih ranaca, pješice su se uputile u noć. Jednom su se osvrnuli i mahnuli. 

Sve troje im je odmahnulo. Peter je plakao kao da će mu puknuti srce; doista je mislio da hoće. 

Više ga nikada neću vidjeti, pomisli Peter. 

Pa - možda jest, a možda i nije; ali bih, znate, radije mislio da jest. Sve što vam mogu reći jest to da su se Ben i Naomi na kraju vjenčali, da je Peter vladao dugo i dobro i da su Thomas i Dennis doživjeli mnoge i neobične pustolovine, te da su opet vidjeli Flagga i suprotstavili mu se. 

Ali sada je već kasna ura i svemu tome je mjesto u jednoj drugoj priči, jednog drugog dana. 

KRAJ

                                                                                      MMXIII 

Bilješka o piscu 

Stephen King živi u Maineu, u Sjedinjenim Američkim Državama, sa svojom suprugom, spisateljicom Tabithom King. Napisao je preko četrdeset romana i oko dvije stotine priča. Dobio je više književnih nagrada: World Fantasy Award, nekoliko Bram Stoker Award, O. Henry Award. Godine 2003. dodijeljeno mu je odličje Nacionalne zaklade za knjigu za istaknuti doprinos američkoj književnosti. 