F. M. Dostojevski

SELO STEPANČIKOVO I NJEGOVI ŽITELJI

*

NJETOČKA NJEZVANOVA

Edicija

Klasici

Naslovi originala

Федор Михайлович Достоевский

CEЛO СТЕПАНЧИКОВО И ЕГО ОБИТАТЕЛИ

1859.

S ruskog preveo

Milan Kašanin

Федор Михайлович Достоевский

НЕТОЧКА НЕЗВАНОВА

1849.

S ruskog prevela

Ljudmila Mihailović

SELO STEPANČIKOVO I NJEGOVI ŽITELJI

-Iz zapisa nepoznatog-

DEO PRVI

I

UVOD

Ujak moj, pukovnik Jegor Ilić Rostanjev, kad je podneo ostavku, nastanio se u selu Stepančikovu, koje je dobio po nasledstvu, i tako počeo živeti u njemu kao da je celog svog veka bio koreniti vlastelin koji se nije micao sa svoga imanja. Ima priroda koje su apsolutno svime zadovoljne i na sve se privikavaju; baš takva je bila priroda pukovnika u ostavci. Teško je bilo zamisliti čoveka koji bi bio više smiren i više na sve pristajao. Da je kome palo na um da ga ozbiljno zamoli da nekog ponese jedno dve vrste na leđima, on bi ga možda i poneo: bio je toliko dobar da je katkad bio gotov da da apsolutno sve na prvu molbu i da podeli mal’te ne poslednju košulju s prvim koji bi zaželeo. Spolja je junački izgledao: visok i stasit, rumenih obraza, zuba belih kao slonova kost, dugog tamnorusog brka, gromkog, zvonkog glasa, i iskrenog, bučnog smeha; govorio je otsečno i brzo. Bilo mu je u to vreme oko četrdeset godina, i ceo svoj život, gotovo od šesnaeste godine, proveo je u konjici. Oženio se u vrlo mladim godinama, ludo je voleo svoju ženu; ali je ona umrla, ostavivši u njegovu srcu neizgladivu, zahvalnu uspomenu. Naposletku, dobivši u nasledstvo selo Stepančikovo, čime se njegovo imanje povećalo na šest stotina duša, ostavio je službu i, kako je već rečeno, nastanio se na selu, zajedno sa decom svojom: osmogodišnjim Iljušom (čije je rođenje stalo života njegovu majku) i starijom ćerkom, Sašenjkom, devojčicom od petnaestak godina, koja se vaspitavala, posle smrti materine, u jednom pansionu, u Moskvi. No ubrzo je ujakova kuća počela ličiti na Nojev kovčeg. Evo kako se to dogodilo:

U ono vreme kad je on dobio svoje nasledstvo i podneo ostavku, obudovela je njegova majčica, generalica Krahotkina, koja se bila preudala za generala pre nekih šesnaest godina, kad je ujak bio još kornet, ali je, uostalom, već i sam smišljao da se oženi. Majčica mu dugo nije davala blagoslova za ženidbu, prolivala gorke suze, prekoravala ga za sebičnjaštvo, nezahvalnost, nepoštovanje; dokazivala da je njegovo imanje, od dvesta pedeset duša, i bez toga jedva dovoljno za izdržavanje njegove porodice (to jest za izdržavanje njegove majčice, sa celim njenim štabom muktašica, kučića, pudlica, kineskih mačaka i ostalog), i posred tih ukora, prebacivanja i cičanja, odjedanput, sasvim neočekivano, sama se udala, pre ženidbe sinovljeve, kada joj je bilo već četrdeset dve godine. Doduše, i tu je našla povoda da okrivi moga sirotog ujaka, uveravajući kako se udaje samo zato da bi imala gde skloniti glavu pod stare dane, što joj uskraćuje njen neučtivi sebičnjak, njen sin, koji je zamislio neoprostivu drskost: da osnuje svoj dom.

Nikad nisam mogao saznati pravi uzrok koji je naveo takvog, očevidno rasudnog čoveka, kao što je bio pokojni general Krahotkin, na taj brak sa četrdesetdvogodišnjom udovicom. Treba pretpostavljati da je on u nje naslućivao novaca. Drugi su mislili da mu je, prosto, trebala dadilja, jer je već tada predosećao ceo onaj roj bolesti koji ga je potom bio okupio u starim njegovim godinama. Jedno je izvesno, a to je da general nije ni najmanje poštovao svoju ženu za vreme zajedničkog života s njome i da joj se pakosno potsmevao u svakoj zgodnoj prilici. Čudan je to bio čovek. Poluobrazovan, nimalo glup, prezirao je sve i svakog, nije imao nikakvih načela, smejao se svemu i svima, i u starosti je, od bolesti koje su bile posledica ne baš urednoga i pravednoga života, postao zao, razdražljiv i nemilosrdan. U službi je imao sreće; ipak, bio je prinuđen, zbog nekoga „neprijatnoga slučaja“, vrlo nezgodno podneti ostavku, jedva izbegavši sud i ostavši bez penzije. To ga je sasvim načinilo zlim. Gotovo bez ikakvih sredstava, imajući stotinu osiromašenih mužika, skrstio je ruke i, čitavog svog ostalog života, punih dvanaest godina, nikad se nije raspitivao od čega živi, ko ga izdržava; a međutim, zahtevao je životna udopstva, nije ograničavao izdatke, držao kola. Ubrzo je prestao vladati nogama i poslednjih deset godina je prosedeo u udobnim foteljama, koje su, kad je trebalo, gurala dva ogromna lakeja, koji nikad nisu od njega čuli ništa drugo do jedino svakojake psovke. Kola, lakeje i fotelje izdržavao je neučtivi sin, šaljući majci poslednju paru, zalažući i prezalažući imanje, odričući se najnužnijeg, zapadajući u dugove, koje po tadašnjem svome stanju bezmalo nije mogao odužiti, a ipak naziv sebičnjaka i nezahvalnog sina ostajao mu je nepromenljivo. No ujak je bio takve naravi da je najposle i sam poverovao da je sebičnjak, i zbog toga je, za kaznu sebi, i da ne bude sebičnjak, slao sve više i više novaca. Generalica je obožavala svoga muža. Uostalom, njoj se najviše sviđalo što je on general, a ona, po njemu, generalica.

Pola kuće je njoj pripadalo, i tu je, za sve vreme poluživota muževljeva, ona carovala u društvu muktašica, gradskih trčilaža i prišipetlja. U svojoj varošici je ona bila važna ličnost. Spletke, pozivi na krštena i svadbena kumstva, preferans na kopjejku, i opšte poštovanje zbog njenog generalstva, potpuno su je nagrađivali za domaće nezgode. K njoj su dolazile gradske torokuše s novostima; njoj je svagda i svud bilo prvo mesto, — rečju, izvukla je iz svog generalstva sve što je mogla da izvuče. General se u sve to nije mešao; ali se zato pred svetom besavesno potsmevao ženi, zadavao sebi, na primer, ovakva pitanja: zašto se oženio „takvom prosforušom?“ — i niko nije smeo da mu protivureči. Malo po malo pa su ga ostavili svi poznanici; a međutim njemu je društvo bilo neophodno potrebno: voleo je ćaskati, sporiti se, voleo je da pred njim svagda sedi slušalac. Bio je slobodnjak i ateist starog kova, i stoga voleo raspravljati o visokim stvarima.

No slušaoci varošice N* nisu marili visoke stvari i postali sve ređi i ređi. Pokušavali su doduše zavesti domaći vist-preferans; no igra se za generala obično svršavala takvim živčanim napadima da su generalica i njene muktašice, palile sveće, služile molepstvija, vračale u bob i u karte, razdavale hlepčiće po tamnici i dršćući očekivale vreme posle ručka, kad je opet trebalo sastavljati partiju za vist-preferans i, za svaku pogrešku, primati viku, vrisku, psovke i mal’te ne batine. General, kad mu se što nije sviđalo, nije se snebivao ni pred kim: cičao je kao žena, psovao kao kočijaš, a neki put bi, pocepavši i porazbacavši po podu karte i oteravši od sebe svoje partnere, čak plakao od muke i jeda, i da je zašta, nego zbog nekog „žandarma“ koji su bacili umesto devetke. Naposletku, zbog slabog vida, postao mu je potreban čitač. Eto tad se i javio Foma Fomić Opiskin.

Priznajem, da sa izvesnom svečanošću navešćujem ovo novo lice. Ono je, neosporno, jedno od glavnih ličnosti moje pripovetke. Koliko on ima prava na pažnju čitaočevu, ne mislim objašnjavati: takvo pitanje će priličnije i lakše rešiti sam čitalac.

Došao je Foma Fomić ka generalu Krahotkinu kao muktaš, zbog hleba, — ni više ni manje. Otkuda je iskrsnuo, pokriveno je mrakom neizvesnosti. Ja sam se, uostalom, namerno raspitivao i ponešto doznao o pređašnjim prilikama toga osobitog čoveka.

Govorilo se, prvo i prvo, da je nekad i negde služio, negde nastradao i, već razume se, „na pravdi Boga“. Govorilo se, dalje, da se on nekad bavio u Moskvi književnošću. Nikakvo čudo; strašno neznanje Fome Fomića, dabogme, nije moglo biti prepreka njegovoj književnoj karijeri. No pouzdano se zna samo to, da mu ništa nije pošlo za rukom i da je najposle morao da stupi u službu kod generala u svojstvu čitača i mučenika. Nije bilo poniženja koje on ne bi podneo za komad generalskoga hleba. Istina, kasnije, po smrti generalovoj, kad je sam Foma savršeno neočekivano postao odjednom važna i vanredna ličnost, ne jedanput nas je uveravao da je, pristajući da bude lakrdijaš, velikodušno žrtvovao sebe prijateljstvu; da mu je general bio dobrotvor; da je to bio velik, neshvaćen čovek, i da je jedino njemu, Fomi, poveravao najiskrenije tajne duše svoje; da, najposle, ako on, Foma, i jeste pravio od sebe, na generalsko zahtevanje, razne zveri i ine žive slike, to je bilojedino da razonodi i razveseli patnika i prijatelja kojeg su utukle bolesti. No uveravanja i tumačenja Fome Fomića u ovom slučaju podložena su velikoj sumnji; jer je, međutim, taj isti Foma Fomić, dok je još bio lakrdijaš, igrao sasvim drugu ulogu na damskoj polovini generalskoga doma. Kako je on to udesio, teško je zamisliti čoveku koji nije specijalist u sličnim poslovima. Generalica je gajila prema njemu neko mistično poštovanje, — zašto? Nije se znalo. Malo po malo, pa je nad celom ženskom polovinom generalskoga doma postigao izvanredan uticaj, donekle nalik na uticaje raznih Ivana Jakovljevića i njemu sličnih mudraca i proricatelja, koje u ludnicama posećuju izvesne gospođe, ljubiteljice takvih ljudi. Čitao je na glas dušespasavajuće knjige, s leporečivim suzama raspravljao o raznim hrišćanskim vrlinama, pričao o svom životu i podvizima; odlazio na liturgiju, pa čak i na jutrenje, donekle proricao budućnost; osobito dobro je umeo tumačiti snove i majstorski je osuđivao bližnjeg. General se dosećao šta se zbiva u zadnjim sobama i još nepoštednije tiranisao svog muktaša. No mučeništvo Fomino je ovom još više pribavljalo poštovanja u očima generaličinim i celog njenog društva.

Naposletku se sve promenilo. General umro. Smrt njegova bila je prilično originalna. Bivši slobodnjak, ateist, uplašio se do neverovatnosti. Plakao je, kajao se, dizao ikone, prizivao sveštenike. Služili su mu molepstvija, dali poslednje miropomazanje. Vikao je, siromah, da neće da umre, i čak sa suzama molio za oproštenje Fomu Fomića. Ovo poslednje je kasnije dalo Fomi Fomiću neobičnu moć. Uostalom, pred samim rastankom generalske duše s generalskim telom, evo kakav događaj se odigrao. Kći generaličina iz prvog braka, tetka moja, Praskovja Iljinična, koja je ostala usedelica i stalno živela u generalskom domu, — jedna od najomiljenijih žrtava generalovih i, za sve vreme njegova desetogodišnjeg beznožja, neophodno potrebna mu zbog neprestanih usluga, jer mu je samo ona umela ugoditi svojom priprostom i beskrajnom krotkošću, — prišla je k njegovoj postelji, lijući gorke suze, i htela kao popraviti uzglavlje pod glavom bolesnikovom; ali je bolesnik ipak dospeo da je dohvati za kosu i triput je trgne, samo što se ne peneći od zloće. Posle deset minuta umro je. Javili su pukovniku, mada je generalica izjavila da neće da ga vidi, da će pre umreti nego što će ga pustiti k sebi na oči u takav trenutak. Pogreb je bio sjajan, — razume se, na račun neučtivog sina, koga nisu hteli pustiti k sebi na oči.

U propalom selu Knjazjovki, koje pripada nekolikim vlastelinima, i u kojem je general imao svojih stotinu duša, postoji mauzolej iz beloga mermera, išaran natpisima koji hvale um, talente, plemenitost duše, ordene i generalstvo pokojnikovo. Foma Fomić je silno učestvovao u sastavljanju tih natpisa. Dugo se prenemagala generalica, odričući oproštenje nepokornom sinu. Govorila je, ridajući i vrišteći, okružena gomilom svojih muktašica i kučića, da će pre jesti suhi hleb i, već razume se, „zalivati ga svojim suzama“, da će pre poći sa štapom u ruci da prosi pred tuđim vratima, nego što će se prikloniti molbi „nepokornikovoj“ i preći k njemu u Stepančikovo, i da noga njena neće nikad, ama nikad prekoračiti njegova praga! Uopšte, reč noga, upotrebljenu u tome smislu, neke gospođe izgovaraju s neobičnim efektom. Generalica ju je izgovarala majstorski, umetnički... Rečju, leporečitosti je bilo utrošeno u neverovatnoj količini. Treba primetiti da su se za vreme samog tog vriskanja već pomalo pakovali za selenje u Stepančikovo. Pukovnik je satro sve svoje konje, prevaljujući skoro svakog dana po četrdeset vrsta iz Stepančikova u varoš, i tek dve nedelje posle pogreba generalova dobio je dozvolu da izađe na oči uvređenoj roditeljici. Fomu Fomića upotrebili su za pregovore. Kroz cele te dve nedelje je on prekoravao i postiđivao nepokornika za „nečovečno“ njegovo vladanje, naterao ga na iskrene suze, skoro u očajanje. Baš od tog vremena i počinje onaj nedokučivi i nečovečno despotski uticaj Fome Fomića na moga sirotog ujaka. Foma se dosetio kakvog čoveka ima pred sobom i odmah je osetio da je prošla njegova uloga lakrdijaša i da, kad nema nikog drugog, i Foma može postati plemić. Za to se on i naplatio.

— Kako će vam biti na duši, — govorio je Foma, — ako rođena vaša mati, tako reći vinovnica dana vaših, uzme štap i, odupirući se o njega, drhtavim i od gladi osušenim rukama, počne zbilja prositi milostinju? Nije li to čudovišno, prvo i prvo, kraj njenog generalskoga ugleda, a drugo, kraj njenih vrlina? Kako će vam biti na duši, ako ona odjednom dođe, zabunom, razume se, — ali se, naravno, to može dogoditi, — baš pred vaša vrata i pruži ruku svoju, a vi, rođeni sin njen, može biti, u taj isti čas tonete u mekoj perini i… nu, uopšte u raskoši! Užasno, užasno! Ali je od svega najužasnije, — dozvolite da vam to kažem otvoreno, pukovniče, — najužasnije od svega je to, što vi stojite sad preda mnom kao neosetljiv panj, razjapiv usta i trepćući, što čak nije ni pristojno, onda kad biste vi morali pri samoj pomisli na sličan slučaj, čupati iz korena kosu iz glave svoje i liti potoke... šta govorim! Reke, jezera, mora, okeane suza!...

Rečju, Foma se od prevelikog žara zatrčao. No takav je bio svagdašnji svršetak njegove leporečivosti. Razume se, svršilo se time što je generalica, zajedno sa svojim muktašicama, kučićima, s Fomom Fomićem i s devicom Perepeljicinom, svojom glavnom doglavnicom, usrećila, naposletku, svojim dolaskom Stepančikovo. Govorila je da će samo pokušati da živi kod sina, dok ne ispita njegovu učtivost. Može se zamisliti pukovnikov položaj dok su ispitivali njegovu učtivost! Spočetka, u svojstvu skorašnje udovice, generalica je smatrala za svoju dužnost da dva-tri puta u nedelji padne u očajanje kad se seti svog zanavek izgubljenog generala; pri tome je, ne zna se zašto, redovno svaki put, pukovnik već svoje izvlačio. Ponegda, osobito kad bi je ko posetio, generalica bi prizvala k sebi unuka, malog Iljušu, i petnaestogodišnju Sašenjku, unuku svoju, posađivala ih kraj sebe, gledala ih dugo-dugo, tužnim, patničkim pogledom, kao decu koja su propala kod takva oca, duboko i teško uzdisala i naposletku se oblivala bezrečnim, tajanstvenim suzama. barem po ceo sat. Teško pukovniku ako ne bi umeo razumeti te suze! A on, jadnik, skoro nikad nije umeo da ih razume, i skoro uvek, po naivnosti svojoj, baš kao namerno padao pod ruku u takvim suznim trenutcima i, hteo ne hteo, bivao uhvaćen na ispit. Ali se smernost njegova nije umanjivala i naposletku je doterala do krajnjih granica. Rečju, oboje, i generalica i Foma Fomić, potpuno su osetili da je prošla bura koja je toliko godina nad njima grmela od strane generala Krahotkina, — da je prošla i da se neće nikad vratiti. Dešavalo se da se generalica odjednom, ni pet ni šest, sruši na divanu u nesvest. Nastaje trka, uzbuna. Pukovnik manji od makova zrna i drhti kao prut.

— Svirepi sine! — viče generalica došavši k sebi: — ti si mi rastrgao utrobu... mes entrailles, mes entrailles!¹

— Pa čim sam vam, mamice, rastrgao utrobu? — plašljivo odvraća pukovnik.

— Rastrgao si! Rastrgao! Još se on opravdava! Baš je drzak! Nemilosrdni sine! Umirem!

Pukovnik, razume se, satrven.

No nekako se dešavalo da je generalica uvek oživljavala. Kroz pola časa pukovnik bi objašnjavao nekom, uhvativši ga za dugme:

— Pa naravno, ona je, bratac, grande dame, generalica! Nema dobrije stare žene; samo, znaš, navikla se na sve tako fino... nije ona za mene, prostaka! Sad se na me srdi. Ono, istina, ja sam kriv. Ne znam još, bratac, šta sam skrivio, ali, dabogme, kriv sam...

Dešavalo se da je devica Prepeljicina, prezrelo stvorenje koje je siktalo na sav svet, bez obrva, s kapicom na glavi, malih, požudnih očiju, kao konac tanušnih usana, i ruku umivenih u rasolu od krastavaca, smatrala a svoju dužnost da očita bukvicu pukovniku:

— To je zato, molim, što ste vi neučtivi. To je zato što ste vi, molim, egoisti, zato vi, molim, i vređate mamicu: oni nisu, molim, na to navikli. Oni su, molim, generalica, a vi ste, molim, još samo pukovnik.

— To je, brate, devica Prepeljicina, — primećuje pukovnik svome slušaocu: — izvanredna devica, dušu bi dala za mamicu! Retka devojka! Nemoj misliti daje ona nekakva muktašica; ona je i sama, brate, potpukovnička kći. Eto, kako je!

No, razume se, to je još bilo samo cveće. Ista ta generalica, koja je umela praviti takve svakojake komedije, sama je opet kao mišić drhtala pred svojim pređašnjim muktašem. Foma Fomić ju je potpuno opčinio. Nije mogla da ga se nauživa, čula je njegovim ušima, gledala njegovim očima. Jedan moj bratučed u drugom kolenu, takođe husar u ostavci, čovek još mlad, no koji se do neverovatnog stepena zapleo u dugove i jedno vreme živeo kod ujaka, otvoreno i jasno mi je izjavio da je, po najdubljem njegovu uverenju, generalica bila u nedozvoljenoj vezi s Fomom Fomićem. Razume se ja sam tad već s negodovanjem odbacio tu pretpostavku, kao i suviše grubu i prostodušnu. Ne, tu je bilo nešto drugo, i to drugo ja nikako ne mogu objasniti drugačije nego unapred objašnjavajući karakter Fome Fomića, onako kako sam ga ja sam kasnije razumeo.

Zamislite vi sebi čovečuljka, najništavnijeg, najmalodušnijeg, iz društva izbačenog, nikome nepotrebnog, savršeno nekorisnog, savršeno gadnog, no neizmerno samoljubivog i, uz to, neobdarenog apsolutno ničim čime bi mogao, ma i najmanje, opravdati svoje bolesno-razdraženo samoljublje. Upozoravam unapred: Foma Fomić je oličenje najbezgraničnijeg samoljublja, ali, u isti mah, samoljublja osobitog, naime onog na koje se nailazi pri najpotpunijem ništavilu i, kao što obično biva u takvom slučaju, samoljublja uvređenog, prigušenog teškim pređašnjim nedaćama, koje se zagnojilo davnim davno i otad cedi iz sebe zavist i otrov pri svakom susretu, pri svakom tuđem uspehu. Ne treba ni govoriti da je sve to začinjeno najodvratnijom uvredljivošću, najluđom podozrivošću. Možda će neko zapitati: otkud dolazi takvo samoljublje? Kako se ono zameće kod takvog potpunog ništavila, kod takvih jadnih ljudi, koji, već po svom socijalnom položaju, moraju znati gde im je mesto? Kako da se odgovori na ovo pitanje? Ko zna, možda ima i izuzetaka, u koje spada i moj junak. On zbilja i jeste izuzetak od pravila, što će se kasnije i videti. Pa ipak, dozvolite da zapitam, jeste li vi uvereni da oni koji su se već sasvim smirili i smatraju za čast i sreću da budu vaši lakrdijaši, muktaši i udvorice — jeste li vi uvereni da su se oni već odrekli svakog samoljublja? A zavist, a spletke, a tužakanje, a potkazivanje, a potajna šištanja kod vas po skrivenim uglovima, negde uz vas, za vašim rođenim stolom? Ko zna, može biti u nekih od njih, sudbom poniženih beskućnika, vaših lakrdijaša i budala, samoljublje ne samo da ne prolazi od poniženja, od budalisanja i lakrdijaštva, od muktaštva i od večno prinuđene potčinjenosti i bezličnosti — ko zna, možda je to ružno izraslo samoljublje samo lažno, u početku izopačeno osećanje vlastitoga dostojanstva, prvi put uvređeno možda još u detinjstvu, — ugnjetavanjem, siromaštvom, prljavštinom, — popljuvano, može biti, još u licu roditelja budućeg beskućnika, na njegove rođene oči? No ja sam rekao da je Foma Fomić, uz to još, i izuzetak od opštega pravila. To je i istina. On je nekad bio literator i bio ogorčen i nepriznat; a književnost je kadra upropastiti ne samo Fomu Fomića, — razume se, nepriznata. Ne znam, ali mi izgleda da Foma Fomić nije bio srećne ruke još ni pre književnosti; možda je on i u drugim karijerama dobivao sve same zvrčke mesto plate, ili štogod još gore. To mi je, uostalom, nepoznato; ali sam se kasnije raspitivao i pouzdano znam da je Foma zaista nekad stvorio u Moskvi romančić, veoma nalik na one kojih se onde tridesetih godina znalo slupati desetinama na godinu, u rodu onih raznih „Oslobođenja Moskve“, „Atamana Burja“, „Sinova ljubavi, ili Rusa 1104 godine“, itd, itd, romana koji su davali u svoje vreme prijatnu hranu oštroumnosti barona Brambeusa. To je naravno bilo davno; ali zmija književnog samoljublja ujeda katkad duboko i neizlečivo, naročito ljude ništavne i priglupe. Foma Fomić bio je ogorčen od prvog književnog koraka i još tad se pridružio onoj ogromnoj falangi ogorčenih iz kojih potom izlaze sve budale, svi beskućnici i skitači. Baš od toga vremena, mislim, i razvila se u njemu ona budalasta hvalisavost, ona žeđ pohvala i odličja, klanjanja i divljenja. On je i kao lakrdijaš skupio sebi gomilicu idiota koji su ga obožavali. Samo da negde nekako bude prvi, da proriče, da se prenemaže i hvališe, — eto to je bila njegova glavna potreba! Njega nisu hvalili, pa se on sam počeo da hvali. Sam sam čuo Fomine reči u kući ujakovoj, u Stepančikovu, kad je on već postao onde potpun gospodar i proricatelj: „Nisam ja stvoren da živim među vama“, govorio je katkad s nekom tajanstvenom važnošću. „Nisam ja stvoren da živim ovde! Potrudiću se, udesiću vam sve, uputiću vas, naučiću vas, a onda zbogom: u Moskvu, da izdajem časopis! Trideset hiljada ljudi skupljaće se na moja predavanja svakoga meseca. Grmnuće naposletku slava moga imena, a onda — teško neprijateljima mojim!“ No genije, dok se još spremao da se proslavi, tražio je odmah nagradu. Uopšte je prijatno primati platu unapred, a u ovom slučaju osobito. Znam, on je ozbiljno uverio ujaka da njemu, Fomi, predstoji izvanredno velik podvig, radi kojeg je i pozvan na svet i na čije izvršenje ga tera neki čovek sa krilima koji mu se javlja noću, ili nešto na to nalik. Naime: da napiše jedno retko dubokomisleno delo dušespasavajuće vrste, od kojeg će nastati sveopšti zemljotres i zatreštati sva Rusija. A kad već zatrešti sva Rusija, tada će on, Foma, ne mareći za slavu, otići u manastir i moliti se i dan i noć u kijevskim pećinama za sreću otadžbine. Sve je to, naravno, opčinilo ujaka.

Sad zamislite vi sebi šta se može načiniti iz Fome, celog veka ugnjetavanog i zagušivanog, a možda čak i zbilja gušenog, iz Fome potajno slastoljubivog i samoljubivog, iz Fome ogorčenog literatora, iz Fome lakrdijaša za nasušni hleb, iz Fome po duši despota, bez obzira na, sve pređašnje ništavilo i nemoć, iz Fome hvalisavca, a u uspehu bezobraznika, iz toga Fome dopalog odjednom časti i slave, obigravanog i zasipanog pohvalama, zaslugom idiotkinje-pokroviteljice i opčinjenog, na sve saglasnog pokrovitelja, u čiji dom je dospeo, najzad, posle dugih stranstvovanja? Ujakovu narav sam, dabome, dužan objasniti podrobnije: bez toga je nepojmljiv i uspeh Fome Fomića. No zasad ću reći da se s Fomom upravo obistinila poslovica: posadi ga za sto, a on će i noge na sto. Naknadio je on već što je bio propustio! Niska duša, kad se izvuče ispod ugnjetavanja, sama ugnjetava. Fomu su ugnjetavali, i on je odmah osetio potrebu da sam ugnjetava; nad njim su se izdevali, a on je sam stao da se nad drugima izdeva. Bio je lakrdijaš, i odmah osetio potrebu da i sam stekne lakrdijaše. Hvalisao se do smešnoga, kreveljio se do nemogućnosti, zahtevao ptičijeg mleka, tiranisao bez mere, te je došlo do toga da su dobri ljudi, koji još nisu bili videli te majstorije, nego samo slušali šta se priča, držali sve to za čudo, za đavolje stvari, krstili se i otpljuvavali.

Govorio sam o ujaku. Dok se ne objasni njegova interesantna narav (ponavljam to), ne može se dabome shvatiti kako se Foma Fomić tako drsko zacario u tuđoj kući; ne može se shvatiti ta metamorfoza iz lakrdijaša u velikog čoveka. Ne samo što je ujak bio do krajnosti dobar, nego je, i pored nešto grube spoljašnosti, bio čovek utančane delikatnosti, najviše plemenitosti, dokazanog čojstva. Ja smelo kažem „čojstva“: on se ne bi zaustavio pred obvezom, pred dužnošću, i u tom slučaju ne bi se pobojao nikakvih prepreka. Duše je bio čiste kao dete. To je zbilja bilo dete od četrdeset godina, u višem stepenu ekspansivan, uvek veseo, čovek koji je verovao da su svi ljudi anđeli, okrivljavao sebe za tuđe nedostatke i preuveličavao dobre osobine drugih do krajnosti, čak ih pretpostavljao tamo gde ih nije moglo ni biti. Bio je to jedan od onih vanredno plemenitih i srcem celomudrenih ljudi koji se čak stide da zamisle u drugom čoveku nešto rđavo, žurno kite svoje bližnje svim vrlinama, raduju se tuđem uspehu, žive na taj način stalno u idealnom svetu, a u nedaćama pre svih drugih okrivljuju sebe same. Žrtvovati sebe interesima drugih—to je njihov poziv. Neko bi ga nazvao i malodušnim i bezvoljnim i slabim. Naravno, on je bio slab, pa čak i suviše meke prirode, ali ne iz nedostatka čvrstine, nego iz bojazni da koga ne uvredi, da ne bude svirep, iz suviše velikoga poštovanja prema drugima i čoveku uopšte. Uostalom, slabovoljan i malodušan je on bio samo onda kad se radilo o njegovim vlastitim koristima, koje je prenebregavao u najvišem stepenu, zbog čega je celog veka bio izvrgnut potsmesima. i čak ne retko od onih kojima je žrtvovao te koristi. Uostalom, on nikad nije verovao da ima neprijatelja; ipak ih je imao, ali ih nekako nije primećivao. Buke i vike u kući bojao se kao vatre, i odmah svima popuštao i svemu se potčinjavao. Popuštao je iz neke stidljive dobrodušnosti, iz neke stidljive delikatnosti, „da bi, znate“, govorio je bez predaha, otklanjajući od sebe sva tuđa prebacivanja zbog popustljivosti i slabosti, — „da bi, znate... da bi svi bili zadovoljni i srećni!“ Ne treba ni govoriti da je bio gotov potčiniti se svakom plemenitom uticaju. Šta više, okretan podlac mogao je njime savršeno ovladati i čak navesti ga na rđavo delo, razume se prerušivši to rđavo delo u plemenito. Ujak se neobično lako poveravao drugima i u tom slučaju ni iz daleka nije bio bez pogrešaka. A kad bi se, posle mnogih muka, naposletku odlučio da se uveri da je čovek koji ga je obmanuo nepošten, to bi pre svih drugih krivio sebe, a ne retko i jedino sebe. Pa sad zamislite vi sebi ćudljivu, izlapelu idiotkinju koja se zacarila u njegovoj tihoj kući, nerazdvojno od drugoga idiota, njenog idola, koja se dosad bojala samo svoga generala, a sad se već nije bojala ničeg i čak osećala potrebu da nagradi sebe za sve prošlo, idiotkinju pred kojom je ujak smatrao za dužnost da pokazuje da je obožava već i stoga što je ona bila mati njegova. Počeli su bili s time što su odmah dokazali ujaku da je grub, nestrpljiv, neznalica i, što je glavno, sebičan u najvišem stepenu. Interesantno je da je idiotkinja-starica verovala i sama u to što je propovedala. Jest, ja mislim, i Foma Fomić je verovao, barem donekle. Ubedili su ujaka i u to da mu je sam Bog poslao Fomu radi spasenja njegove duše i radi umirenja njegovih neobuzdanih strasti, da je gord, da se uznosi svojim bogatstvom i da je kadar prebaciti Fomi Fomiću zalogaj hleba. Jadni ujak je vrlo brzo poverovao u dubinu svoga pada, bio gotov da čupa sebi kosu s glave, da moli za oproštenje.

— Sam sam, bratac, kriv, — znao bi reći nekom od svojih sabesednika, — u svemu sam kriv! Dvaput više treba da budeš delikatniji sa čovekom kojega zadužuješ... to jest... šta ja govorim! Kakvo zadužuješ!... Opet sam izvalio! Nimalo ne zadužuješ; on mene, naprotiv, zadužuje, time što kod mene živi, a ne ja njega! A ja njemu prebacio zalogaj hleba!... To jest, nisam mu uopšte prebacio, nego mi se, očevidno, nešto omaklo s jezika, — meni se često omakne s jezika... Pa, naposletku, čovek se mučio, velika dela izvodio; deset godina je, ne obzirući se ni na kakve uvrede, dvorio bolesnog prijatelja: iziskuje sve to nagradu! Pa, naposletku, i nauka... Pisac! Izvanredno obrazovan čovek! Najplemenitija ličnost, jednom rečju...

Lik obrazovanog i nesrećnog Fome, kao lakrdijaša kod ćudljivog i svirepog gospodara, kidao je plemenito srce ujakovo sažaljenjem i negodovanjem. Sve nastranosti Fomine, sve njegove neblagorodne ispade, ujak bi odmah pripisao njegovim ranijim patnjama, njegovom poniženju, njegovom ozlobljenju... On je odmah rešio, u nežnoj i plemenitoj duši svojoj, da se od patnika ne može tražiti isto što od običnoga čoveka; da mu treba ne samo praštati, nego, povrh toga, da mu treba krotkošću vidati rane, podići ga, pomiriti ga s čovečanstvom. Zadavši sebi taj cilj, on se zapalio do krajnosti i već sasvim izgubio svaku sposobnost da opazi kako je njegov novi prijatelj slastoljubivo, ćudljivo stvorenje, sebičnjak, lenjivac, besposlenjak, i ništa više. A u učenost i genijalnost Fominu on je verovao bezgranično. Ja sam i zaboravio kazati da se ujak reči „nauka“ ili „književnost“ divio na najnaivniji i najnesebičniji način, i ako sam nikad nije ništa učio.

To mu je bila jedna od glavnih i najnevinijih nastranosti.

— Piše! — znao je govoriti, idući na prstima već za dve sobe pre kabineta Fome Fomića. — Ne znam baš tačno šta, — dodavao je s gordim i tajanstvenim izgledom lica, — ali je to sigurno, brate, takav mutljag... To jest u plemenitom smislu mutljag. Za nekoga je to jasno, a za mene i za te, brate, to je takvo razmuti-smuti da... Čini mi se da piše o nekim stvaralačkim silama, sam je govorio. To je, sigurno, nešto iz politike. Da, zaoriće se i njegovo ime! Onda ćemo se i ti i ja preko njega proslaviti. Sam mi je, brate, to govorio.

Poznato mi je zasigurno da je ujak, po naređenju Fominu, bio primoran obrijati svoje prekrasne, tamnoruse zaliske. Onome se učinilo da sa zaliscima ujak liči na Francuza i da je, stoga, u njemu malo ljubavi ka otadžbini. Malo po malo i Foma se stao mešati u upravljanje imanjem i davati mudre savete. Ti mudri saveti bili su užasni. Seljaci su ubrzo razumeli u čemu je stvar i ko je pravi gazda, i silno se češali po zatiljku. I sam sam kasnije čuo jedan razgovor Fome Fomića sa seljacima: taj razgovor, priznajem, ja sam prisluškivao. Foma je još pre bio izjavio da se voli porazgovoriti s pametnim ruskim seljačićem. I eto, svratio on jednom na gumno; porazgovaravši sa seljačićima o gazdinstvu, iako sam nije umeo razlikovati ovas od pšenice, slatko se napričavši o svetim obvezama seljaka prema gospodaru, lako dodirnuvši pitanje elektrike i podele rada, o čemu, naravno, ni pojma nije imao, protumačivši svojim slušaocima na koji način se zemlja okreće oko sunca i, naposletku, sav se rastopivši od vlastite leporečivosti, počeo je govoriti o ministrima. Razumeo sam to. Ta i Puškin priča o tatici koji je tuvio u glavu svome četvorogodišnjem sinčiću kako je on, njegov tatica, „tako hlabal, da taticu voli cal“... Ta zar je tome tatici bio potreban četvorogodišnji slušalac? A seljaci su svagda slušali Fomu Fomića sa strahopoštovanjem.

— A je li, baćuška, jesi li ti primao mnogo carske plate? — upitao ga je odjedanput prosed starčić, Arhip Kratki po nadimku, iz gomile seljaka, sa očevidnom namerom da se umili; no Fomi Fomiću se to pitanje učinilo familijarnim; a on nije mogao da trpi familijarnost.

— A šta se to tebe tiče, budalo jedna? — odvratio je, prezrivo pogledavši nesrećnog seljačinu. — Šta si isturio tu tvoju njušku: da pljunem u nju, šta li?

Foma Fomić je svagda razgovarao u takvom tonu s „pametnim ruskim seljačićem“.

— Naš oče... — prihvatio drugi seljak: — ta mi smo ljudi neuki. Možda si major, al’ pukovnik, al’ sam presvetli gospodin, ne znamo ni kako da te veličamo!

— Budalo jedna! — ponovio je Foma Fomić, ali se već umekšao. — Ima plate i plate, prosta glavo! Neko je i u generalskom činu, a ništa ne dobiva, — znači da nema rašta: koristi caru ne donosi. A ja sam ti dvadeset hiljada dobivao kad sam kod ministra služio, no ni njih nisam uzimao, iz časti sam služio, imao sam dosta svoga. Ja sam svoju platu poklonio za državnu prosvetu i za kazanske pogorelce.

— Gledaj sad! Pa to si ti Kazan podigao, baćuška? — produžavao je zadivljeni seljak.

Seljaci su se, uopšte, divili Fomi Fomiću.

— Pa jest, ima tamo i mog udela, — odgovarao je Foma, kao protiv volje, kao da mu je na sama sebe krivo što je udostojio takvog čoveka takvim razgovorom.

Sa ujakom su razgovori bili drukčiji.

— Ko ste vi pre bili? — govori, na primer, Foma, izvalivši se posle obilna ručka u udobnu fotelju, pri čemu je

sluga, stojeći iza fotelje, bio dužan da svežom lipovom granom tera od njega muve. — Na koga ste bili nalik dok mene nije bilo? A sad sam ja ubacio u vas iskru tog nebeskog ognja koji gori sad u vašoj duši. Jesam li ubacio u vas iskru nebeskog ognja ili nisam? Odgovarajte: jesam li ubacio u vas iskru ili nisam?

Foma Fomić, uistinu, ni sam ne bi znao zašto je postavio takvo pitanje. No ćutanje i smućenost ujakova smesta bi ga razdražili. Ranije strpljiv i utučen, sad bi planuo kao barut čim bi mu ko ma najmanje protivrečio. Ćutanje ujakovo činilo mu se uvredljivim, i on je sad već pošto-poto hteo odgovor.

— Pa odgovarajte: gori li u vama iskra ili ne? Ujak vrda, ševrda i ne zna šta da radi.

— Dozvolite primetiti vam da ja čekam, — primećuje Foma uvređenim glasom.

— Mais repondey donc,² Jegoruška,—prihvata generalica, sležući ramenima.

— Pitam: gori li u vama ta iskra ili ne? — snishodljivo ponavlja Foma, uzevši bonbonu iz bonbonijere koja se uvek stavlja pred njega na sto. To je već naređenje generaličino.

— Boga mi, ne znam, Foma, — odgovara najposle ujak, sa očajanjem u očima, — biće valjda tako nešto... Bolje da me ne pitaš više, jer ću izvaliti makar šta...

— Lepo! Ja sam, dakle, po vama, takvo jedno niko i ništa da ne zaslužujem ni odgovora — to ste hteli kazati? Pa neka bude tako; neka ja budem niko i ništa.

— Ama ne, Foma, Bog s tobom! Pa kad sam ja to hteo kazati?

— Ne, vi ste baš to hteli kazati.

— Ta kunem se da nisam!

— Dobro! Neka budem ja laža! Neka ja navlaš, kao što me okrivljujete, tražim povod za svađu neka se svima uvredama pridruži i ta... ja ću sve podneti.

— Mais mon fils...³ — ciči preplašena generalica.

— Foma Fomiću! Mamice! — uzvikuje ujak u očajanju. — Boga mi, nisam kriv! Tako mi se, zar, slučajno, s jezika omaklo!... Ne gledaj ti, Foma, na mene: ja sam ti glup, sam osećam da sam glup; sam osećam u sebi da je neskladno... Znam, Foma, sve znam! Ne treba više ni da govoriš! — nastavlja on, odmahujući rukom. — Četrdeset godina sam proživeo, i sve dosad, sve do onoga trenutka kad sam tebe upoznao, sve sam o sebi mislio da sam čovek... i sve ono što treba. A nisam ni primećivao dosad da sam grešan kao jarac, da sam sebičnjak prvog reda i da sam posatvarao toliku gomilu zla da je čudo kako me zemlja još drži!

— Da, vi ste zbilja egoist, — primećuje zadovoljeni Foma Fomić.

— Pa ja i sam već sad razumem da sam egoist! Ne, dosta je bilo! Popraviću se i biti dobriji.

— Daj, Bože! — zaključuje Foma Fomić, pobožno uzdišući i dižući se iz fotelje da ode na popodnevno spavanje. Foma Fomić je svagda počivao posle ručka.

Kao završetak ove glave, dozvolite mi da ispričam baš o mojim ličnim odnosima sa ujakom i da objasnim kako sam se odjedanput našao oči u oči s Fomom Fomićem i, što ni u snu ne bih sanjao, iznenada upao u vrtlog najvažnijih od svih događaja koji su se ikada zbili u blagoslovenom selu Stepančikovu. Na taj način nameravam da završim svoj predgovor i da pređem pravo na pripovetku.

U detinjstvu mome, kad sam ostao siroče i sam na svetu, ujak mi je zamenio oca, vaspitavao me na svoj trošak i, jednom rečju, učinio za me ono što ne bi svagda učinio ni rođeni otac. Već od prvog dana kad me je uzeo k sebi, ja sam mu se svom dušom priljubio. Bilo mi je onda desetak godina i sećam se da smo se vrlo brzo združili i sasvim razumeli jedan drugog. Zajedno smo terali čigru i ukrali kapicu jednoj vrlo zloj staroj gospođi koja nam je obojici padala neki rod. Kapicu sam odmah vezao za rep zmaju od hartije i pustio pod oblake. Mnogo godina iza toga, sastao sam se ne nadugo sa ujakom već u Petrogradu, gde sam tad svršavao školu o njegovu trošku. Ovaj put sam mu se priljubio sa svim žarom mladosti: nešto plemenito, krotko, istinito, veselo i naivno do krajnjih granica zadivilo je mene u njegovoj naravi i privlačilo k njemu svakoga. Svršivši univerzitet, ja sam ostao neko vreme u Petrogradu, ničim se tad ne baveći i, kao što često biva sa žutokljuncima, ubeđen da ću za najkraće vreme posatvarati vanredno mnogo nečeg vrlo važnog i čak velikog. Nije mi se odlazilo iz Petrograda. Sa ujakom sam se dopisivao dosta retko i to samo kad mi je trebalo novaca, koje mi on nikad nije uskraćivao. Međutim, ja sam već čuo od jednog ujakovog sluge, koji je dolazio zbog nekih poslova u Petrograd, da se kod njih u Stepančikovu događaju čudnovate stvari. Ti prvi glasovi su me zainteresovali i začudili. Počeo sam pisati ujaku revnosnije. On mi je uvek odgovarao nekako nejasno i čudno, i u svakom pismu starao se da zapodene razgovor o naukama, očekujući od mene u budućnosti neobično mnogo što se tiče nauke i ponoseći se mojim budućim uspesima. Odjednom, posle dosta dugoga ćutanja, dobio sam od njega pismo, koje nimalo nije ličilo ni na jedno od njegovih pređašnjih pisama. Bilo je ispunjeno takvim čudnim aluzijama, takvom zbrkom protivrečnosti, da spočetka gotovo ništa nisam razumeo. Videlo se samo da je onaj koji je pisao to pismo bio u neobičnom uzbuđenju. Jedno je u tome pismu bilo jasno: ujak mi je ozbiljno, ubedljivo, bezmalo preklinjući me, predlagao da se što pre oženim njegovom pređašnjom vaspitanicom, ćerkom jednog veoma siromašnog činovnika iz provincije, po imenu Ježevikina, koja je dobila prekrasno obrazovanje u jednom zavodu u Moskvi, o trošku ujakovu, i koja je sad bila guvernanta njegove dece. Pisao mi je da je ona nesrećna, da je ja mogu usrećiti, da ću čak učiniti velikodušno delo, obraćao se plemenitosti moga srca i obećavao da će joj dati miraz. Doduše, o mirazu je govorio nekako tajanstveno, bojažljivo, i završavao pismo preklinjući me da sve to sačuvam u najvećoj tajni. To pismo me je tako prenerazilo da mi se naposletku zavrtela glava. Pa i na koga mladog čoveka, koji bi, kao ja, tek izišao iz školske klupe, ne bi uticao takav predlog, ma naprimer samo romantičnom svojom stranom? A uz to sam čuo da je ta mlada guvernanta izvanredno lepa. Ipak nisam znao na šta bih se odlučio, ma da sam onog časa javio ujaku da se odmah krećem u Stepančikovo. Ujak mi je poslao, uz isto pismo, i novaca za put. Uprkos tome, ja sam se, u sumnjama i čak u uzbuđenju, zadržao u Petrogradu tri nedelje. Odjedanput, slučajno sretnem jednog čoveka koji je nekad zajedno služio sa ujakom, i koji je, vraćajući se sa Kavkaza u Petrograd, svratio uz put u Stepančikovo. To je bio već postariji i razborit čovek, okoreli neženja. Sa negodovanjem mi je pričao o Fomi Fomiću i pri tome mi saopštio nešto o čemu dotle ni pojma nisam imao, a to je da su Foma Fomić i generalica namislili i odlučili da ožene ujaka jednom vrlo čudnom devicom, prezrelom i skoro potpuno ćaknutom, koja je imala neku neobičnu biografiju i mal’te ne pola miliona miraza; da je generalica već uspela da uveri tu devicu kako su one među sobom rod i, usled toga, premami je sebi u kuću; da je ujak, naravno, očajan, ali da će se sve, izgleda, svršiti time što će se on svakako oženiti sa mirazom od pola miliona; da su, najzad, obe umne glave, generalica i Foma Fomić, digli strašnu hajku na jadnu, nezaštićenu guvernantu dece ujakove, svim silama je gurajući iz kuće, bojeći se, verovatno, da se pukovnik ne bi u nju zaljubio, a možda i stoga što je on već stigao da se zaljubi u nju. Ove poslednje reči su me prenerazile. Uostalom, na sva moja raspitivanja: nije li već ujak odista zaljubljen, pričalac nije mogao ili nije hteo da mi da tačan odgovor, a i uopšte je pričao škrto, preko volje, i primetno se uklanjao od podrobnih objašnjenja. Bio sam se zamislio; izvešće je tako čudno protivrečilo ujakovu pismu i njegovu predlogu!... No nije se imalo šta oklevati. Odlučio sam da odem u Stepančikovo, želeći ne samo da urazumim i utešim ujaka, nego da ga, po mogućnosti, čak i spasem, to jest da isteram Fomu, da pokvarim mrsku svadbu s prezrelom devom i, najposle — pošto je, po mome konačnom uverenju, ljubav ujakova bila samo pakosna izmišljotina Fome Fomića, — da usrećim nesrećnu, no svakako interesantnu devojku, nudeći joj svoju ruku, itd, itd. Malo po malo, i ja sam se tako oduševio i raspoložio, da sam, onako mlad i besposlen, preskočio iz sumnji u savršeno drugu krajnost: stao sam goreti od želje da što pre postvaram svakojaka čuda i podvige. Čak mi se činilo da ja sam pokazujem neobičnu velikodušnost, plemenito se žrtvujući da usrećim nevino i divno stvorenje, — jednom rečju, sećam se da sam celog puta bio sobom vrlo zadovoljan. Bio je mesec jul; sunce je jarko sijalo; oko mene su se razastirala neobuhvatna prostrana polja sa žitom što dozreva... A ja sam tako dugo čamio u Petrogradu da mi se činilo da sam tek sada izistinski ugledao svetlost božiju!

II

GOSPODIN BAHČEJEV

Već sam se približavao cilju svoga putovanja. Prolazeći kroz malu varošicu B*, od koje je ostajalo samo deset vrsta do Stepančikova, morao sam se zaustaviti u kovačnici, blizu samog đerma, zbog pukle šine na prednjem točku mojega tarantasa.

Nekako je učvrstiti, za deset vrsta, moglo se dosta brzo, i zato sam odlučio da nikuda ne zalazim, nego da pričekam u kovačnici dok kovači ne obave posao. Izlazeći iz tarantasa, ugledao sam jednog debelog gospodina, koji je, kao i ja, morao da se zaustavi zbog opravke svojeg ekipaža. On je stajao već ceo sat na neizdrživoj pripeci, vikao, psovao, gunđao i nestrpljivo požurivao majstore koji su se motali oko njegovih prekrasnih kola. Na prvi pogled mi se taj srditi gospodin učinio neobičnim gunđalom. Bio je oko četrdeset pet godina, srednjeg rasta, veoma debeo i roav. Debljina, podvaljak i naduvani, otpušteni njegovi obrazi svedočili su o blaženom vlasteoskom životu. Nečeg babjeg bilo je u celoj njegovoj figuri i odmah padalo u oči. Odeven je bio široko, udobno, čisto, ali nimalo ne po modi.

Ne razumem zašto se i na mene rasrdio, tim pre što me je video prvi put u životu i još nije progovorio sa mnom ni reči. Ja sam to primetio, čim sam izašao iz tarantasa, po njegovim neobično srditim pogledima. Veoma sam, ipak, želeo da se s njime upoznam. Po brbljanju njegovih slugu, dosećao sam se da on sad dolazi iz Stepančikova, od moga strica, i tako sam imao prilike da se za mnogo šta raspitam. Podigao sam kapu i pokušao sa svemogućnom ljubaznošću napomenuti kako neprijatna ponegda bivaju zadržavanja na putu; ali debeljko me je nekako protiv volje, nezadovoljno i ljutito odmerio od glave do pete, nešto promrmljao kroz zube i teško mi se okrenuo celim krstima. Ta strana njegove persone je doduše bila veoma zanimljiva za gledanje ali se, sasvim razumljivo, od nje ipak nije mogao očekivati prijatan razgovor.

— Griška! Ne vrči pod nos! Išibaću te!... — povikao je odjedanput na svog kamerdinera, kao da baš i nije čuo šta sam ja rekao o zadržavanjima na putu.

Taj „Griška“ je bio sed, starinski sluga, odeven u sjurtuk dugih pola, i s ogromnim sedim zaliscima. Sudeći po nekim znacima, on je takođe bio veoma srdit i mrzovoljno vrčao pod nos. Među gospodarem i slugom je onog časa došlo do objašnjenja.

— Išibaćeš! Deri se još jače! — promrmlja Griška kao za se, no tako glasno da svi to čuše, i s negodovanjem se okrenu da nešto namesti u kolima.

— Šta? Šta si rekao? „Deri se još jače?“... Hoćeš da se bezobraziš! — povika debeljko, sav pocrveneo.

— Ama šta se vi obrecati, zbilja, izvolevate? Ne sme čovek da pisne!

— Zašta se brecati? Čujete li? Vrči na me, a ja još da se ne obrecam!

— Pa zašto bih vrčao?

— Zašto vrčao... A bajagi ćutiš. Znam ja zašto ćeš ti da vrčiš: zato što sam se pre ručka krenuo na put, — eto to je.

— Marim ja! Po meni, možete sasvim i ne ručati. Ne vrčim ja na vas: kovačima sam samo reč rekao.

— Kovačima... A što da vrčiš na kovače?

— Pa ako ne na njih, onda na kola vrčim.

— A što da vrčiš na kola?

— Pa zašto su se polomila? Neka se više ne lome, već neka budu čitava.

— Na kola... Ne, ti na me vrčiš, a ne na kola. Sam je kriv, a ovamo još psuje!

— Ma šta ste vi, gospodaru, odista, navalili? Ostavite me na miru, molim vas!

— A što si celog puta sedeo kao sova, ni reči sa mnom progovorio nisi, — a? A drugi put umeš govoriti!

— Muva mi u usta ušla, — zato sam i ćutao i sedeo kao sova. Šta ću ja vama priče, šta li, pripovedati? Pričalicu Malanju vodite sobom, kad volite priče.

Debeljko zinu da odgovori, ali se, očevidno, ne snađe, pa ućuta. A sluga, zadovoljan svojom dijalektikom i uticajem na gospodara, koje je pokazao pred svedocima, sa udvojenom važnošću se okrenu ka radnicima i poče im nešto pokazivati.

Pokušaji moji da se upoznam ostajali su uzaludni, osobito zbog moje neumešnosti; ali mi pomože nepredviđena prilika. Jedna bunovna, neumivena i neočešljana fizionomija proviri iznenada kroz prozor zatvorenog fijakera koji od pamtiveka stoji bez točkova pred kovačnicom, i svakodnevno, no uzaludno, čeka da bude popravljen. S pojavom te fizionomije razleže se među majstorima opšti smeh. Stvar je bila u tome što je čovek koji je virio iz fijakera bio u ovom čvrsto zatvoren i sad nije mogao da izađe. Pošto se ispavao u njemu pijan, uzalud je sad molio da ga puste na slobodu; naposletku je stao moliti nekog da otrči po njegov alat.

Sve je to vanredno uveseljavalo prisutne. Ima takvih priroda, kojima na osobitu radost i veselje služe prilično čudne stvari. Grimase pijanog seljaka, čovek koji se spotakao i pao na ulici, svađa dveju žena, i mnogo drugo, tome slično, izazivaju po neki put u izvesnih ljudi najdobrodušnije oduševljenje, ne zna se zašto. Debeljko — vlastelin je pripadao baš takvoj vrsti priroda ljudskih. Malo po malo, i njegova fizionomija se iz ljutite i natmurene stala preobraćati u zadovoljnu i ljubaznu, i naposletku se sasvim razvedrila.

— Pa to je Vasiljev? — upita sa učešćem. — Pa kako je on tamo dospeo?

— Vasiljev, gospodaru, Stepane Aleksijiću, Vasiljev! — povikaše sa svih strana.

— Zalumpovao se, gospodaru, — dodade jedan između radnika, čovek postariji, visok i suvonjav, sa pedantno strogim izrazom lica i sa težnjom za starešinstvom među svojima: — zalumpovao se, gospodaru, već je treći dan kako je otišao od gazde, pa se kod nas krije, naturio nam se! Eto, traži dleto. Pa šta će ti sada dleto, luda glavo? Hoće da založi poslednji alat!

— Eh, Arhipuška! Novci su ti što golubi: dolete, pa odlete! Puštaj, tako ti Stvoritelja nebeskoga! — moli Vasiljev tankim, napuklim glasom, promolivši iz koša glavu.

— Ma, sedi tu, klipane, dobro si prošao! — odgovori mu surovo Arhip. — Već prekjuče si bio pijan kao ćuskija; sa ulice smo te dovukli danas u zoru; hvali Boga što smo te sakrili, a Matvjeju Iliću rekli: razboleo se, „stare protisli mu se, to jest, vratile“. Opet se razleže smeh.

— Ta gde je dleto?

— Pa kod našeg Zuja! Sve on jedno te jedno! Drevna je to pijanica, gospodaru, Stepane Aleksjejiću.

— He-he-he! Obešenjače jedan! Tako ti dakle u gradu radiš: zalažeš alat! — promuklo viknu debeljko, gušeći se od smeha, sasvim zadovoljan i odjednom dolazeći u najprijatnije duševno raspoloženje.

—Ma, takav je stolar da mu u Moskvi para nema! A eto kako se preporučuje uvek, gad jedan, — dodade, sasvim neočekivano se obraćajući ka meni. — Pusti ga, Arhipe: možda mu i treba nešto.

Poslušaše gospodara. Ekser kojim su zakucali vrata na kolima, više radi toga da se nasmeju Vasiljevu kada se probudi, izvukoše, i Vasiljev se pokaza na svetlost božju isprljan, neuredan i pocepan. Zažmirka na suncu, kinu i zatetura; onda načini od ruke nad očima štitić i obazre se unaokolo.

— Bože, naroda! Bože, naroda! — progovori, mašući glavom: — i svi su kanda tre... zni, — otegnu u nekom tužnom razmišljanju kao za prekor samom sebi. — Pa, dobro jutro, braćo, srećno osvanuli!

Opet sveopšti kikot.

— „Dobro jutro!“ De pogledaj koliko je od jutra prošlo, ludi čoveče!

— Laži, Jemelja, tvoja je nedelja.

— Po nama, makar čas, samo nek je kas.

— He-he-he! Ih, ti, leporečivi! — uzviknu debeljko, još jednom se zatresavši od smeha i snova pogledavši na me ljubazno. — I nije te stid, Vasiljevu?

— Od jada, gospodaru, Stepane Aleksjejiću, od jada, — odgovara ozbiljno Vasiljev, mahnuvši rukom i očevidno zadovoljan što mu se još jednom ukazala prilika da pomene svoj jad.

— Od kakvog jada, budalo?

— Pa od takvog kakvoga još svet nije video: prepisuju nas na Fomu Fomića.

— Koga? Kada? — viknu debeljko.

I ja koraknuh korak napred: stvar se sasvim neočekivano, i mene dotaknula.

— Pa sve Kapitonovljane. Naš gospodar, pukovnik, — daj mu, Bože, zdravlja, — svu našu Kapitonovku, svoju dedovinu, hoće da pokloni Fomi Fomiću; odeljuje mu celih sedamdeset duša, „Na ti“, veli, „Foma! Ti sad, eto, na priliku, nemaš ništa; vlastelin si nevelik; svega imaš dva snjetka⁴ koja ti kao obrok hode po Ladoškom jezeru; — samo su ti revizijske duše od pokojnog tvog roditelja i ostale. Zato što je tvoj roditelj“, produžavaše Vasiljev s nekim zlobnim zadovoljstvom, bibereći svoju priču u svemu što se ticalo Fome Fomića: — „zato što je tvoj roditelj bio plemić kolenović, ne zna se otkud, ne zna se ko; isto kao i ti živeo kod gospode, iz milosti se po kujnama hranio. A eto sad, kad na te prepišem Kapitonovku, bićeš i ti vlastelin, plemić kolenović, imaćeš i vlastitih ljudi svojih, lezi na peći, na plemićskoj vakanciji.“

No Stepan Aleksjejević već nije više slušao. Utisak koji je na nj proizvela polupijana priča Vasiljevljeva bio je neobičan. Debeljko beše toliko razljućen da je čak pocrveneo; podvoljak mu se zatresao, očice zakrvavile. Mislio sam da će ga onaj čas udariti kaplja.

— Samo je još to trebalo! — progovori, sav zadihan: — bitanga, Foma, muktaš, među vlastelu! Pi! Idite bestraga! Hej vi, svršavaj brže! Kući!

— Dozvolite da vas upitam, — rekoh, neodlučno istupajući napred: — maločas ste izvoleli pomenuti Fomu Fomića; čini mi se, njegovo prezime je, ako se samo ne varam, Opiskin. Pa, vidite, želeo bih... jednom rečju, imam naročitih razloga da se interesujem tim licem i, sa svoje strane, veoma bih želeo da doznam koliko se može verovati rečima ovog dobrog čoveka da gospodar njegov, Jegor Ilić Rostanjev, hoće da pokloni jedno od svojih sela Fomi Fomiću. Mene to vanredno interesuje, i ja...

— Pa dozvolite da i ja vas upitam, — prekide me debeli gospodin: — s koje strane se vi izvolevate interesovati tim licem, kako se vi izražavate, a po meni, prokletim nitkovom — eto kako treba njega nazivati, a ne licem! Kakvo u njega lice, u gadova! Bruka jedna, a ne lice!

Objasnih mu da ja zasad, što se lica tiče, ne znam ništa, ali da mi je Jegor Ilić Rostanjev ujak, a ja sam — Sergije Aleksandrović taj i taj.

— Šta, onaj učeni čovek? Baćuška moj, pa vas tamo čekaju da vas ne mogu da načekaju! — povika debeljko, obradovavši se bez licemerstva; — pa i ja sad baš od njih, iz Stepančikova; od ručka sam se digao, za pudinga ustao: nisam mogao da sedim više s Fomom! Sa svima tamo sam se posvađao zbog Fomke prokletog... To ti je susret! Vi me, baćuška izvinite. Ja sam Stepan Aleksjejević Bahčejev i pamtim vas kad ste, eto, ovolicni bili... No, ko bi rekao? Pa dozvolite da vas...

I debeljko navali da me ljubi.

Posle prvih trenutaka izvesnog uzbuđenja, ja namah pristupih raspitivanjima: prilika je bila vanredna.

— Pa ko je taj Foma? — upitah: — kako je on to tamo osvojio celu kuću? Kako da ga bičevima ne isteraju napolje? Priznajem...

— Njega li da isteraju? Pa jeste li vi pri sebi? Ta Jegor Ilić pred njim na prstima ide; Ama Foma je jedanput zapovedio da mesto četvrtka bude sreda, pa su oni tamo, svi do jednog, računali četvrtak za sredu. „Neću da bude četvrtak, već neka bude sreda!“ Tako su u jednoj nedelji i bile dve srede. Mislite da ja dodajem štogod? Ne dodajem, evo, ni ovoliško! Prosto ispada, baćuška, majstorija kapetana Kuka.

— Čuo sam to, no priznajem...

— Priznajem pa priznajem! Okupio isto te isto!

Šta tu ima da se prizna! Ne, bolje vi mene upitajte: iz kakvih čuda ja dolazim pred vas? Mati Jegora Ilića, istog pukovnika, ako i jeste uvažena dama i, uz to još, generalica,

po mome mišljenju sasvim je izlapela: ne može da se nauživa u Fomki prokletom! Svemu je ona i uzrok: ta ona ga je i uvela u kuću. Utuckao je on nju sasvim, ne sme ona ni reči da pisne, ma da se naziva ekscelencijom, — za generala Krahotkina je u pedesetoj godini uskočila! — O sestrici Jegora Ilića, Praskovji Iljiničnoj, koja četrdeset godina devuje, ne želim ni da govorim. „Ah“ i „oh“, i kakoće kao kokoš, — sasvim mi je dosadila, — Bog s njom! U nje i jeste, zar, samo to što je ženski rod: pa je, eto, sada poštuj ni radi čega, ni za šta, zato samo što je ženski rod! Pi! Neprilično je govoriti: tetka vam pada. Samo jedna Aleksandra Jegorovna, kći pukovnikova, iako je malo dete — istom joj je šesnaesta godina, ali je, po meni, pametnija od njih sviju, — ne poštuje Fomu; i gledati je bilo veselo. Divna devojka, pa kraj! Pa ko bi ga i poštovao? Ta on je, isti Fomka, kod pokojnog generala Krahotkina kao lakrdijaš živeo! Ta on je njemu, za njegovu generalsku razonodu, izigravao razne zveri! I izlazi da je pre Vanja baštu kopao, a sad je Vanja vojvoda postao. A pukovnik, isti vaš ujak, sad poštuje lakrdijaša u ostavci kao rođenog oca, u ram ga metnuo, podlaca, klanja mu se do zemlje, svome muktašu, — pi!

— Doduše, sirotinja još nije porok... i... priznajem vam... dozvolite da vas upitam: je li on lep, uman?

— Je l’ Foma? Upisana lepota! — odgovori Bahčejev s nekim neobičnim drhtanjem zlobe u glasu (Moja pitanja su ga nekako ljutila, i on je već počeo gledati na mene podozrivo). — Upisana lepota! Čujete li, dobri ljudi: našao sam lepotana! Ta on je na sve zveri nalik, baćuška, ako baš sve hoćete da znate tačno. Pa kad bi bar oštroumlja u njega bilo, kad bi oštroumljem, nitkov, obladavao, — no, još bih tada i pristao, stisnuvši srce, oštroumlja radi, ali ni oštroumlja nema nikakvog. Prosto im je dao nešto popiti svima, fizičar neki! Najedili ste vi mene, baćuška, svojim razgovorom. Ej, vi! Je li gotovo?

— Vranca još treba potkovati, — mračno progovori Grigorije.

— Vranca. Daću ja tebi vranca!... Da, gospodine, ja vam mogu pripovedati takva čuda da ćete samo zinuti i tako ostati otvorenih usta do strašnoga suda. A pre sam ga i ja uvažavao. Šta mislite? Kajem se, otvoreno se kajem: bio sam budala. Pa je i mene zaludio. Sveznalica! Zna ti svakog đavola, prošao kroz sve nauke! Kapljice mi davao: ta ja sam vam, baćuška, čovek bolestan, podbuo čovek. Vi ne verujete, može biti, ali sam ja bolestan. No, a od njegovih kapljica umalo nisam otegao papke. Samo vi ćutite, pa slušajte; sami ćete otići tamo, pa ćete se svega nagledati. Ta on će tamo pukovnika do krvavih suza dovesti; ta krvavu suzu proliće zbog njega pukovnik, ali će već biti dockan. Ta već je sav kraj uokolo raskrstio s njima zbog Fomke prokletog. Ama svakom, ko god dođe, uvrede nanosi. O sebi neću ni da govorim: ne štedi taj ni višeg čina. Svakome čita pridiku; u moral neki se dao, nitkov. Ja sam, biva, mudrac, pametniji od sviju, slušajte samo mene. Ja sam, biva, učenjak. Pa šta, ako je učenjak! Zar zato što je učenjak, zar zato baš odmah mora da grize neučena čoveka? A kad već počne učenim svojim jezikom da mlati, onda samo ta-ta-ta! Ta-ta-ta! To je takav, kažem vam, brbljav jezik, da, kad bi ga odrezali i bacili na đubre, i tamo bi brbljao, dok ga vrana ne iskljuje. Poneo se, naduo se, kao miš na kašu! Pa se sad već i tamo gura kud mu ni glava ne može proći. Šta vredi govoriti! Ta on je izmislio da služinčad tamošnja francuski uči! Ako nećete, ne verujte! To je, biva, korisno njemu! Prostaku! Sluzi! Besramnik prokleti — i ništa drugo! A šta treba sluga da zna francuski, molim vas? Šta uopšte treba našem čoveku francuski? Da gospođicama uz mazurku zavrće mozak, da tuđe žene zavodi. Razvrat — i ništa drugo! A po meni, popij bočicu votke, pa ćeš progovoriti na svima jezicima. Eto, kako ga ja uvažavam, taj vaš francuski jezik. I vi ćete valjda francuski: „ta-ta-ta! Ta-ta-ta, mačka za mačora udata“, — dodade Bahčejev, gledajući me s prezrivim negodovanjem. — Vi ste, baćuška, učen čovek — a? Dali ste se na učenu struku?

— Da... donekle se interesujem...

— Takođe ste valjda prošli kroz sve nauke?

— Tako je, to jest ne.... Priznajem vam, ja se sad više interesujem posmatranjem. Neprestano sam sedeo u Petrogradu, a sad hitam ujki...

— A ko vas je terao ujki? Trebali ste sedeti tamo negde kod svoje kuće, ako ste imali gde sedeti. Ne, baćuška, da vam ja kažem, ovde ćete malo šta postići učenošću, a i nikakav ujka vam neće pomoći; pašćete u zamku. Ta ja sam kod njih omršavio za dvadeset četiri sata. Je l’ verujete da sam ja kod njih omršavio? Ne, vi, ja vidim, ne verujete. Pa ništa, Bog s vama, ne verujte.

— Ne, molim vas, sasvim verujem; samo još uvek ie razumem, — odgovorih, sve više i više zbunjen.

— Jest, „verujem“, ali ja tebi ne verujem! Svi ste vi prevrtljivci, vi ljudi od nauke. Vama samo da je skakati na jednoj nozi i sebe pokazati! Ne volim ja, baćuška, učenu struku; evo, ovde mi se već popela! Imao sam ja prilike da se sretnem s vašim Petrograđanima — gadan svet. Sve sami farmazoni; bezverje šire; boji se popiti čašicu votke, kao da će ga pojesti — pi! Rasrdili ste me, baćuška, neću ništa da ti pričam. Pa nisam se ja najmio, zbilja, da ti priče pripovedam, a i jezik mi se umorio. Ne možeš ih, baćuška, sve nagrditi, a i greh je... Samo on kod ujke vašeg umalo nije u ludilo oterao lakeja Vidopljasova, taj tvoj učenjak! Pamet je izgubio Vidopljasov zbog Fome Fomića.

— Ama, ja toga Vidopljasova, — uplete se Grigorije, koji je dosad uljudno i ozbiljno pratio razgovor: — ama, ja toga Vidopljasova ne bih ispod batina pustio. Da se on na me namerio, izbio bih ja njemu iz glave tu švapsku budalaštinu! Dao bih mu toliko da ne bi stalo u dve stotine.

— Ćut’! — viknu gospodar: — jezik za zube; ko s tobom govori!

— Vidopljasov, — rekoh, sasvim zbunjen i već ne znajući šta da kažem; — Vidopljasov... molim vas kakvo je to prezime?

— A zašto? I vi pevate istu pesmu! Eh vi učeni, učeni!

Izgubih strpljenje.

— Izvinite, — rekoh: — ama, što se vi na me srdite? Šta sam ja tu kriv? Priznajem vam, ja vas, evo, slušam već pola sata, a još ne razumem o čemu se radi...

— A šta se vi baćuška vređate? — odgovori debeljko: — nemate se šta vređati! Pa ja tebi iz ljubavi govorim. Ne gledajte vi na mene što ja ovoliko vičem i što sam se maločas obrecnuo na mog momka. Istina, on je prava pravcata hulja, isti moj Griška, ali ga zato baš i volim, lopova. Prevelika osećajnost je mene upropastila — iskreno vam kažem; a svemu tome je jedino Fomka kriv. Upropastiće me, zakleo bih se da će me upropastiti! Evo se sad dva sata na suncu pečem po njegovoj milosti. Hteo sam da svratim proti dok ove budale petljaju s popravkom. Dobar čovek ovdašnji prota. Ali me je on već tako najedio, isti Fomka, da već ne marim ni protu da vidim. Bestraga im glava! Pa ni pristojne krčmice ovde nema. Svi su hulje, kažem vam, svi do jednoga! Pa da barem ima neki neobični čin, — nastavljaše Bahčejev, ponovo se vraćajući na Fomu Fomića, od koga se, očevidno, nije mogao da otrgne, — e, pa tad bi mu se bar zbog čina prostilo; nego, eto, ni činića nema; to pouzdano znam, da nema. Za pravdu je, veli, postradao, tamo negde, Bog te pita kad, pa mu se sad zbog toga klanjaj do zemlje. Đavo mu nije ravan! Čim nešto nije po njegovoj — skače, vrišti: „mene, veli, vređaju, sirotinju vređaju moju, nemaju poštovanja prema meni!“ Bez Fome ne smeš za sto sesti, a samog njega nema; „mene su, veli, uvredili; ja sam ubog putnik, ja ću i crnog hleba jesti“. Tek što sednu, a njega evo; opet počne stara pesma: „Zašto su bez mene seli za sto? Znači da me ni u šta ne drže“. Rečju, veseli se, dušo! Dugo sam ćutao, baćuška. On je mislio da ću ja pred njim kao kuče igrati na stražnjim nogama; jest, ako hoćeš! Ne, brate, dok ti rukom za kola, ja sam već u kolima! Ta ja sam s Jegorom Ilićem u istom puku služio. Ja sam podneo ostavku kao junker, a on se prošle godine vratio na dedovinu kao pukovnik u ostavci. Kažem ja njemu: „ej, upropastićete se, nemojte Fomi povlađivati! Suze ćete roniti!“ Ne, veli, divan je on čovek (to on za Fomu!), prijatelj mi je; uči me moralnosti. E, mislim, protiv moralnosti ne možeš ništa. Ako je on već moralnosti počeo da uči, znači da je svršeno. Šta mislite, zašto je danas digao buku? Sutra je Ilindan (gospodin Bahčejev se prekrsti): imendan Iljuši, sinčiću ujkinu. Mislio sam da ceo dan kod njih provedem, da tamo i ručam, i igračku sam iz prestonice poručio: Švaba na federima svojoj verenici ručicu ljubi, a ona suzu utire rupcem — osobita stvar! (Sad već više i neću da poklonim, morgen-fri! Eno mi leži u kolima, a nos u Švabe odbijen; vozim ga natrag). I sam Jegor Ilić voleo bi u takav dan da se veseli i da svetkuje; ali Fomka se isprečio: „šta ste se, veli, počeli da bavite Iljušom? Na mene se, vidim, sad niko i ne osvrće!“ A? Fina tica? Osmogodišnjem dečku na imendanu pozavideo! „Ma, šta vi tu, veli, i meni je imendan!“ Pa valjdaje Ilindan, a ne Fomin! „Ne, veli, i meni je toga dana imendan “ Ja gledam, trpim. I šta vi tu mislite? A oni vam na prstima idu i došaptavaju se: šta da rade? Da li da ga uzmu za slavljenika na Ilin dan ili ne, da mu čestitaju ili ne? Ne čestitaj — može se uvrediti, a čestitaj —još bi mogao uzeti da mu se potsmevaju. O, napasti božje! Seli mi da ručamo... Ama, slušaš li ti, baćuška, il’ ne slušaš?

— Molim vas, slušam; s osobitim zadovoljstvom čak slušam; jer sam preko vas sad doznao... i... priznajem...

— Jest, s osobitim zadovoljstvom! Znam ja tvoje zadovoljstvo... A da ti to za prkos meni o svom zadovoljstvu ne govoriš?

— Ta molim vas, za kakav prkos? Naprotiv. Uz to se vi tako... originalno izražavate da ja čak mislim da zapišem vaše reči.

— To jest, kako vi to mislite, baćuška, da zapišete? — upita gospodin Bahčejev s izvesnim strahom i gledajući me podozrivo.

— Uostalom, možda i neću zapisati... to ja onako.

— Pa ti sigurno hoćeš da me nekako zabludiš?

— To jest, kako mislite da zabludim? — upitah s čuđenjem.

— Pa tako. Eto, ti ćeš sad mene da zabludiš, ja ću ti sve napričati, kao budala, a ti ćeš posle uzeti i opisati me u nekoj pripovetki.

Odmah požurih da uverim gospodina Bahčejeva da ja nisam od takvih, ali on me je sve još gledao podozrivo.

— Bajagi nisi od takvih! Ko te zna! Možda još nešto i gore. Eno i Foma se pretio da će me opisati i poslati u novine.

— Dozvolite da zapitam, — prekinuh ga, želeći već malo da promenim razgovor: — recite, je li istina da ujak hoće da se ženi?

— Pa šta ako hoće? To još ne bi bilo ništa. Ženi se, ako ti je već tako naspelo; nije to rđavo, nego je drugo nešto rđavo... — dodade gospodin Bahčejev zamišljeno. — Hm! Na to vam ja, baćuška, ne mogu dati posve tačan odgovor. Mnogo se sad tamo svakojake ženskadije natrpalo, kao muva oko meda; pa ne možeš ni razabrati koja hoće da se uda. A ja ću vam, baćuška, prijateljski kazati: ne volim žen-skadiju! Za ženu se samo kaže da je čovek, a uistinu je ona samo bruka jedna, pa i spasenju duše smeta. A da je vaš ujak zaljubljen kao sibirski mačak, u to vas uveravam. To ću ja, baćuška, sad prećutati: sami ćete videti; a samo je to rđavo što odugovlači stvar. Ako hoćeš da se ženiš, a ti se ženi; ali se Fomki boji da kaže, pa i staroj svojoj boji ’ce da kaže: i ta će zavrištati, da je čuje celo selo, i stati da se rita. Za Fomku se zalaže: kao veli, Foma Fomić će se ogorčiti ako žena u kuću uđe, jer onda njemu nema ostanka u kući ni dva sata.

Žena će ga sopstvenoručno zgrabiti za vrat i izbaciti ga napolje, i još će mu, ako ne bude glupa, na drugi neki način dati takav kolač da se u celom srezu neće zaustaviti. Tako on, eto, sada i pravi čudesa, zajedno s mamicom, i podvode mu onakvu... Ma, šta si me ti, baćuška, prekinuo? Hteo sam ti najglavniju stvar ispričati, a ti me prekinuo! Ja sam stariji od tebe; ne pristoji se starca prekidati.

Izvinih se.

— Ma, šta se izvinjavaš! Ja sam vama, baćuška, kao čoveku učenome, hteo da iznesem da prosudite kako me je on danas uvredio. E, pa na, prosudi, ako si dobar čovek. Seli mi da ručamo; a on me, kažem ti, umalo za ručkom ne pojede. Od samoga početka vidim: sedi on, ljuti se, tako da mu se sva duša nadima. U čaši vode bi me udavio, zmija jedna! Tako je taj čovek samoljubiv da već sam u sebe ne može da stane! Pa ti namislio da se na me okomljuje, i mene moralnosti namislio da uči. Zašto sam ja, molim lepo, tako debeo? Navalio prosto čovek: zašto nisam tanak, nego debeo? E, pa recite, baćuška, kakvo je to pitanje? E, pa vidi li se tu oštroumlje? Ja mu razborito odgovaram: „to je već tako Bog dao, Foma Fomiću: jedan debeo, drugi tanak; a protiv preblagog Proviđenja smrtni ustajati ne može“. Razborito rečeno — šta mislite? — „Nije, kaže, u tebe je pet sto duša, živiš na gotovom, a koristi otadžbini ne donosiš; treba služiti, a ti sve kod kuće sediš i sviraš u harmoniku“. A ja zbilja, kad mi se ražalosti, u harmoniku volim da posviram. No opet razborito odgovaram: „A u kakvu službu ja da se krenem, Foma Fomiću? U kakav bih ja to mundir stegao moju debljinu? Ako navučem mundir, stegnem se, pa slučajno kinem — sva će dugmad odleteti, i još možda pred višom vlašću, pa će mi se, ne dao Bog, uzeti za paškvilu — šta onda?“ Pa de recite sad, baćuška, pa šta sam ja tu smešno kazao? Ali jest! valja se od smeha na moj račun, te ha-ha-ha, te hi-hi-hi... to jest celomudrenosti u njemu nema nikakve, kažem vam, nego je još namislio da me ruži na francuskom dijalektu: „košon“, veli. E, i ja razumem šta znači „košon“. „Ah, ti, fizičaru prokleti, mislim; držiš da imaš zvekana pred sobom?“ Trpeo ja, trpeo, ali nisam otrpeo, nego ustanem od stola pa njemu u brk pred celim poštovanim svetom: „Sagrešio sam, kažem, pred tobom, Foma Fomiću, dobrotvore; bio sam pomislio da si ti čestito vaspitan čovek, a ti, brate, ispadaš ista takva svinja kao što smo i mi svi“, — rekoh i odoh od stola, upravo od pudina: pudin su baš služili. „Idite i vi s vašim pudinom!?

— Izvinite me, — rekoh, saslušavši celu priču gospodina Bahčejeva: —ja sam, naravno, gotov da se u svemu složim s vama. Glavno je da ne znam još ništa određeno... No, vidite, o tome su mi sada došle vlastite ideje.

— Kakve su to tebi ideje, baćuška, došle?—nepoverljivo upita gospodin Bahčejev.

— Vidite, — počeh malko zbunjen, — ono, možda, i nije sad vreme, ali sam ipak gotov da saopštim. Evo kako ja mislim: možda se mi obojica varamo što se tiče Fome Fomića; možda se iza svih tih nastranosti krije naročita, čak darovita priroda — ko zna? Možda je to priroda ogorčena, utučena patnjama, da tako kažem, koja se sveti celom čovečanstvu. Ja sam čuo da je on pre bio nešto kao lakrdijaš: možda je to njega unizilo, uvredilo, utuklo?... Razumete: čovek plemenit... svest... a ovamo uloga lakrdijaša!... I tako postao nepoverljiv prema celom čovečanstvu i... i, možda, kad bi ga izmirili s čovečanstvom... to jest s ljudima, to bi, možda, izašla iz njega priroda neobična, možda i vrlo značajna i... i... pa ima valjda nečeg u tom čoveku? Pa valjda ima razloga zašto mu se svi klanjaju?

Rečju, sam osetih da sam se užasno zatrčao. Zbog mladosti još mi se moglo oprostiti. Ali gospodin Bahčejev mi ne oprosti. Ozbiljno i strogo gledaše mi u oči i, najposle, odjedanput pocrveni kao ćuran.

— To kao Fomka da je takav osobit čovek? — upita on otsečno.

— Slušajte: ja ni sam još skoro ništa ne verujem od toga što sam govorio. Ja to samo onako, kao nagađanje.

— E, dozvolite, baćuška, da budem radoznao i zapitam: jeste li vi učili filozofiju, il’ niste?

— To jest u kom smislu? — upitah u nedoumici.

— Ama, ne u smislu; nego mi vi, baćuška, otvoreno, bez svakog smisla, odgovarajte: jeste li vi učili filozofiju, il’ niste?

— Priznajem, nameran sam da je izučavam, ali...

— E, tako je! — viknu gospodin Bahčejev, dajući sasvim na volju svom negodovanju: — Ja sam još pre baćuška, čim ste usta otvorili, dosetio se da ste učili filozofiju! Ne možeš mene prevariti! Morgen-fri! Na tri vrste namirišim filozofa! Poljubite se vi s vašim Fomom Fomićem! Osobitog čoveka je našao! Pi! Nek ide sav svet do đavola! Ja sam bio mislio da ste i vi dobronameran čovek, a vi... Daj kola! — viknu kočijašu, koji se već penjao na bok popravljenog ekipaža. — Kući!

Jedva sam ga nekako umirio; nekako je, naposletku, omekšao; no dugo se još nije mogao da reši da obrati gnev u milost. Međutim se popeo na kola uz pomoć Grigorija i Arhipa, onog istog koji je čitao bukvicu Vasiljevu.

— Dozvolite da vas upitam, — rekoh, prišavši kolima: — vi nećete već više dolaziti ujki?

— Ujki, velite? Ma, pljunite vi na onog ko vam je to rekao! Vi mislite da sam ja postojan čovek, da ću izdržati? U tome i jeste nevolja moja, što sam ja krpa a ne čovek! Nedelja neće proći, a ja ću se opet tamo odgegati. A zašto? Eto, vidite: ni sam ne znam zašto, ali ću otići; opet ću s Fomom vojevati. To ti je već, baćuška, nevolja moja! Za grehe mi je Gospod toga Fomku za kaznu poslao. Narav mi je bapska, postojanstva nemam nikakvog. Kukavica sam ja, baćuška, prvog reda...

Ipak smo se rastali prijateljski; on me je čak pozvao k sebi na ručak.

— Dođi, baćuška, dođi, pa da zajedno ručamo! U mene je votka iz Kijeva peške došla, a kuvar mi je u Parizu bivao! Poslužiće vas takvim jelenjim pečenjem, takvu misailovnu pitu s ribom će vam stvoriti, da ćeš sve prste oblizivati i pokloniti mu se do zemlje, podlacu. Obrazovan čovek! Samo ga, eto, odavno nisam šibao, razmazio se on kod mene... no dobro što ste me sad setili... Dođi! Ja bih vas i danas sa sobom pozvao, ali sam, eto, nekako sav klonuo, omlitavio, sasvim sam bez stražnjih nogu ostao. Ta ja sam vam čovek bolestan, podbuo čovek. Vi, možda, i ne verujete... Pa zbogom, baćuška! Vreme je da zapliva i moja lađa. Eno, i vaš tarantasić je gotov. A Fomki recite da se i ne sreta sa mnom, jer ću mu prirediti takav dirljiv susret da će...

No poslednje reči se već ne čuše. Kola, složno povučena od četiri snažna konja, iščezoše u oblacima prašine. Dovedoše i moj tarantas; ja sedoh u nj i začas se provezosmo kroz gradić. „Dabogme, taj gospodin preteruje“, pomislih: — „preveć je srdit i ne može da bude nepristrasan. Pa ipak, sve što je govorio o ujaku vrlo je značajno. Eto već se dva glasa slažu u tome da ujak voli tu devojku... Hm! Hoću li se oženiti, ili neću?“ Ovaj put se jako zamislih.

III

UJAK

Priznajem, čak se malko uplaših. Romantična maštanja moja učiniše mi se odjedanput vanredno čudna, čak nekako i glupa, čim se dovezoh u Stepančikovo. Beše to oko pet časova popodne. Put vođaše mimo vlasteoskoga parka. Snova, posle dugih godina rastanka, ugledah taj ogromni park, u kom je proteklo nekoliko srećnih dana mojega detinjstva i koji mi se mnogo puta potom prisnio u snu u spavaćim sobama škola koje su se paštile oko mog obrazovanja. Skočih s kola i pođoh pravo kroz park ka vlasteoskome domu. Mnogo sam želeo da dođem tiho, da se razaznam, da se raspitam i, pre svega, iznarazgovaram s ujakom. Tako se i dogodi. Prošavši aleju stoletnih lipa, stupih na terasu s koje se na staklena vrata ulazi pravo u unutrašnje odaje. Ta terasa je okružena cvetnim lejama i pretrpana saksijama sa skupim biljkama. Sretoh tu jednog od ukućana, starog Gavrilu, nekadanjeg mog čuvara, a sad ujakovog počasnog kamerdinera. Starac je imao naočare i držao u rukama beležnicu, koju je čitao s neobičnom pažnjom. Ja sam se bio video s njime pre dve godine u Petrogradu, i zato me sad odmah prepoznade. Sa suzama radosnicama potrča da mi ljubi ruke, pri čemu mu naočari poleteše s nosa na pod. Tolika privrženost starčeva ganu me veoma. No, uzbuđen nedavnim razgovorom sa gospodinom Bahčejevim, ja pre svega obratih pažnju na sumnjivu beležnicu koja beše u Gavrilinim rukama.

— Šta je to, Gavrila, zar su i tebe počeli učiti francuski? — upitah starca.

— Uče, baćuška, pod stare dane, kao čvorka, — tužno odgovori Gavrila.

— Sam Foma te uči?

— On, baćuška. Najumniji, valjda, čovek.

— Nema tu šta, pametnjak! Uči razgovarajući?

— Po zbeležnici, baćuška.

— Po toj što ti je u rukama? A! Francuske reči ispisane ruskim slovima—mudar je! Takvom bukvanu, budali zatucanoj, u ruke se predajete — nije li vas stid, Gavrila? — viknuh, u jedan tren zaboravivši sve velikodušne moje pretpostavke o Fomi Fomiću, za koje sam još tako nedavno izvukao od gospodina Bahčejeva.

— Ta kako bi, baćuška, — odvrati starac, — ta kako bi on bio budala, kad već gospodom našom tako gospodari?

— Hm! Možda si i u pravu, Gavrila, — promrmljah, zadržan tom napomenom. — De, vodi me ujki.

— Moj sokole. Pa ja ne mogu njemu na oči, ne smem. Već sam se i njega počeo da bojim. Nego tako ovde sedim, muku mučim, i koračam iza leja kad on izvoli da prođe.

— Pa čega se ti bojiš?

Malo pre lekciju nisam znao: Foma Fomić mi naredio da klečim, a ja nisam kleknuo. Star sam ja, baćuška, Sergije Aleksandriću, da sa mnom takve šale zbivaju! Gospodar se izvoleo rasrditi, zašto nisam poslušao Fomu Fomića. „On se, veli, starkeljo jedan, brine o tvom obrazovanju, hoće da te uči izgovoru.“ Pa eto sad hodam, bubam vokabul. Obećao Foma Fomić da će doveče opet držati ispitić.

Učini mi se da tu ima nešto nejasno. S tim francuskim jezikom moralo se nešto dogoditi, pomislih, samo starac ne zna da mi objasni.

— Da te nešto upitam, Gavrila: kakav je on na izgled? Naočit, visokog rasta?

— Je l’ Foma Fomić? Ne, baćuška, nemaš na šta pljunuti.

— Hm! Čekaj, Gavrila: sve će se to još, možda, udesiti, čak ti obećavam da će se sigurno udesiti!... Nego... da gde je ujak?

— Pa iza konjušnica seljake prima. S Kapitonovke su starci došli da se poklone. Dočuli su da ih prepisuju na Fomu Fomića. Hoće da se izmole.

— Pa zašto iza konjušnica?

— Boji se, baćuška...

Odista, ja nađoh ujaka iza konjušnica. Stoji on onde na poljanici pred grupom. seljaka, koji mu se klanjaju i za nešto ga usrdno mole. Ujak im nešto sa žarom tumači. Priđem i zovnem ga. On se okrene, i mi se bacismo jedan drugome u zagrljaj.

Vanredno mi se obradovao; radost mu je prelazila u ushićenje. Grlio me, stiskao mi ruke... Kao da su mu vratili rođenog sina, izbavljenog iz neke smrtne opasnosti. Kao da sam svojim dolaskom i ja njega izbavio iz neke smrtne opasnosti i doneo sa sobom rešenje svih njegovih nedorazumljenja, sreću i radost za ceo život njemu i svima koje on voli. Ujak ne bi pristao da bude sam srećan. Posle prvog poleta ushićenja, tako se najednom ušeprtljio da se naposletku sasvim izgubio i pomeo. Obasipao me je pitanjima, hteo da me odmah vodi k svojoj porodici. Bili smo i pošli, ali se ujak vratio, zaželevši da me prvo pretstavi kapitonovskim seljacima. Potom je, sećam se, odjednom počeo govoriti, ne znam kojim povodom, o nekom gospodinu Korovkinu, neobičnom čoveku kojeg je sreo pre tri dana na carskom drumu i kojeg je sad s najvećim nestrpljenjem očekivao da mu dođe u goste. Potom se ostavio i Korovkina, i počeo govoriti o nečem drugom. Sa uživanjem sam ga posmatrao. Odgovarajući na njegova užurbana pitanja, rekao sam da ne bih želeo stupiti u službu, nego se i dalje baviti naukama. Čim se poveo razgovor o naukama, ujak je odjednom skupio obrve i napravio neobično važno lice. Saznavši da sam se ja u poslednje vreme bavio mineralogijom, podigao je glavu i s gordošću pogledao unaokolo, kao daje on sam samcit, bez ikakve tuđe pomoći, otkrio i napisao celu mineralogiju. Ja sam već rekao da se on pred reči „nauka“ klanjao na najnesebičniji način, tim više nesebičan što sam apsolutno ništa nije znao.

— Eh, dragi moj, ima na svetu ljudi koji znaju sve, al’ sve! — govorio mi je on jedanput, a oči mu blistale od ushićenja. — Sediš s njima, slušaš i dobro znaš da ništa ne razumeš, a ipak ti je milo na srcu. A zašto? Pa zato što je tu korist, što je tu pamet, što je tu sveopšta sreća. To ja razumem. Eto, ja ću sad železnicom da se vozim, a Iljuška moj, može biti, i po vazduhu će da leti... Pa, jest, naposletku, i trgovina, industrija, — te, da tako kažem, struje... to jest, hoću da kažem, ma s koje strane uzeo, korisno je... Baš korist, zar nije istina?

No da se vratimo na naš sastanak.

— Ded pričekaj, prijatelju moj, pričekaj, — počeo on, tarući ruke i brzo-brzo: — videćeš čoveka! Redak čovek, kažem ti, čovek učen, čovek od nauke; preživeće vek! A zbilja je to lepa rečca: „preživeće vek“. To mi je Foma objasnio... Pričekaj, upoznaću te.

— To vi o Fomi Fomiću, ujka?

— Ne, ne, prijatelju moj! To ja sad o Korovkinu. To jest, takođe i Foma, i on... No to sam ja o Korovkinu sad govorio, — dodade, ne znam zašto pocrveniv i kao zbuniv se čim se povede reč o Fomi.

— A kakvim naukama se on bavi, ujka?

— Naukama, bratac, naukama, uopšte naukama. Ja samo, eto, ne mogu da kažem baš kakvim, nego samo znam da se bavi naukama. Kako o železnicama govori! I znaš, — dodade ujak polušapatom, značajno zažmuriv na desno oko: — tako, malčice, slobodnih ideja! Primetio sam, naročito kad je uzeo o porodičnoj sreći da govori... Baš mi žao što sam malo razumeo (nije bilo vremena), a inače bih ti sve potanko ispričao. A uz to najplemenitijih svojstava čovek! Pozvao sam ga u goste. Čekam ga svaki čas.

Međutim seljaci su gledali u me, otvorenih usta i razrogačenih očiju, kao u čudo.

— Slušajte, ujka, — prekinuh ga: — ja sam, čini mi se, pomeo seljake. Oni su sigurno poslom došli. Šta hoće? Ja, priznajem, slutim štošta i rado bih da ih čujem.

Ujak se odjednom uzvrti i užurba.

— Ah, da! Ja i zaboravio! Pa eto vidiš... šta s njima da radim? Izmislili, — i voleo bih znati ko je prvi od njih to izmislio, — izmislili da ih poklanjam, svu Kapitonovku, — ti se sećaš Kapitonovke? Još sam se onamo s pokojnom Kaćom uvek večerom vozio u šetnju, — svu Kapitonovku, celih šezdeset osam duša, Fomi Fomiću! „E, nećemo nikud od tebe, pa kraj!“

— Pa to onda nije istina, ujka? Vi mu ne poklanjate Kapitonovku? — uzviknuh, skoro u ushićenju.

— Ni mislio nisam; nije mi bilo ni na kraj pameti! A od koga si ti čuo? Jedanput mi se nekako s jezika omaklo, pa se eto razglasilo. I zašto im je Foma tako nemio? E, pričekaj, Sergije, upoznaću te, — dodade, pogledavši me plašljivo, kao da već predoseća i u meni neprijatelja Fome Fomića. — To ti je, brate, takav čovek...

— Nećemo, osim tebe, nikog nećemo! —zavapiše odjednom seljaci, u horu. — Vi ste oci, a mi vaša deca!

— Slušajte, ujo, — odgovorih: — Fomu Fomića ja još nisam video, no... vidite... štošta sam čuo. Priznajem vam da sam sreo danas gospodina Bahčejeva. Doduše, što se toga tiče ja imam zasad svoju ideju. U svakom slučaju, ujka, ded otpustite vi seljake, a mi ćemo se porazgovarati nasamo, bez svedoka. Radi toga sam, priznajem, i došao...

— Sasvim, sasvim, — prihvati ujak, — al’ sasvim tako! Seljake ćemo otpustiti, a onda ćemo se porazgovoriti, onako, znaš, prijateljski, drugarski, temeljito. E, — produži brzo, obraćajući se k seljacima: — sad idite, prijatelji. Pa odsad k meni dolazite, u svako doba.

— Baćuška si ti naš! Vi oci, mi vaša deca! Ne daj nas na nesreću našu Fomi Fomiću! Moli te sva sirotinja! — zavikaše još jednom seljaci.

— Ih, budala! Ama, neću vas dati, velim vam!

— Jer će nas on sasvim zaluditi učenjem, baćuška! Ovdašnje je, čuje se, sasvim zaludio.

— Pa zar i vas francuski uči? — uzviknuh, skoro uplašen.

— Ne, baćuška, dosad nas je još milovao Bog! — odvrati jedan između seljaka, verovatno velik govorljivac, riđokos, s velikom ćelom na zatiljku i sa dugom, retkom, klinastom bradicom, koja mu se micala kada je govorio kao da je i sama bila živa. — Ne, gospodaru, dosad nas je još milovao Bog.

— Pa da šta vas onda uči?

— Pa uči nas, vaša milosti, ono što se po našem kaže: kupi zlatan sanduk za bakreni groš.

— To jest, kako to za bakreni groš?

— Serjoža! Ti si u zabludi; to je kleveta! — viknu ujak, pocrveneo i užasno zbunjen. — Pa to oni, budale, nisu razumeli šta im je govorio! On je samo onako... kakav bakreni groš!... A što ti moraš sve da razumeš i na sva usta da pričaš — nastavi ujak s prekorom se obraćajući ka seljaku: — pa tebi su. budali jednoj, dobra poželeli, a ti ne razumeš, pa vičeš!

— Izvinite, ujka, a francuski jezik?

— To on radi izgovora. Serjoža, jedino radi izgovora, — izusti ujak nekim molećivim glasom. — Sam je to govorio, da je radi izgovora... Uz to se ovde dogodila osobita istorija — ti je ne znaš, pa zato i ne možeš da sudiš. Treba se, bratac, prvo udubeti, pa tek onda okrivljavati... Okrivljavati je lako!

— Što vi ćutite! — povikah, u žestini se obraćajući ponovo k seljacima. — Treba da mu sve otvoreno kažete. Ne ide to tako, vala, Foma Fomiću, već evo kako! Pa imate valjda jezik?

— Gde je taj miš koji bi mački zvono privezao, baćuška? Ja, veli, tebe, seljaka neotesanog, čistoti i redu učim. Zašto ti je košulja nečista? Pa u znoju živi, zato je i nečista! Ne može se svaki dan menjati. Od čistoće nećeš vaskrsnuti, od prljavštine se nećeš raspasti.

— A eto onomadne došao na gumno, — progovori drugi seljak, visoka rasta i suvonjav, sav u zakrpama, u najgorim opancima od like i, očevidno, jedan od onih koji su večito nečim nezadovoljni i uvek imaju u pripremi neku zajedljivu, otrovnu reč. Dosad se drugim seljacima skrivao iza leđa, slušao u mračnom ćutanju i celo vreme ne skidao s lica neki dvosmisleni, gorkolukavi osmeh. — Došao na gumno: „Znate li vi, kaže, koliko je vrsta do sunca?“ A ko to zna? Nije to naša, nego gospodska nauka. „Ne, veli, ti si budala, zvekan, korist svoju ne vidiš; a ja sam, veli, astrolom! Upoznao sam sve božje planide!“

— E, pa je l’ ti rekao koliko je vrsta do sunca? — umeša se ujak, odjedanput živahnuo, i veselo mi namignu, kao da kaže: „de, gledaj šta će da bude!“

— Jest, rekao je nešto mnogo, — protiv volje odvrati seljak, koji se nije nadao takvome pitanju.

— E, pa koliko je rekao, koliko upravo?

— Pa vašoj milosti je to bolje poznato, a mi smo ljudi neuki.

— Ama, ja brate znam, nego pamtiš li ti?

— Pa biće, kaže, nekoliko stotina, al’ hiljada. Nešto je mnogo rekao. Na troje kola se ne bi izvezlo.

— Pamti to, bratac! A ti si valjda mislio da će biti otprilike vrsta, rukom da dohvatiš? Nije, brate, zemlja ti je — evo vidiš, kao okrugla lopta — razumeš? — produži ujak, ocrtavši rukama u vazduhu oblik lopte.

Seljak se gorko osmehnu.

— Jest, kao lopta! Ona ti se u vazduhu sama drži, i ide oko sunca. A sunce stoji na mestu; tebi se samo čini da ono ide. Eto, kako ti ta stvar stoji! A otkrio je to sve kapetan Kuk, moreplovac... A đavo bi ga znao ko je zbilja otkrio, — dodade polušapatom, obraćajući se ka meni. — Ni sam ti, brate, ništa ne znam. A ti znaš koliko ima do sunca?

— Znam, ujka, — odgovorih, s čuđenjem posmatrajući svu tu scenu: — samo evo šta ja mislim: razume se da je neobrazovanost takođe mana; ali, s druge strane... učiti seljake astronomiji...

— Upravo, upravo, upravo da je mana! — prihvati ujak, ushićen mojim izrazom, koji mu se učini vanredno zgodan. — Plemenita misao! Upravo da je mana. Ja sam to uvek govorio... to jest, nisam nikad govorio, ali osećao sam. Čujete li, — doviknu seljacima, — neobrazovanost je takođe mana, isto kao i prljavština! Zato vas je, eto, Foma i hteo da nauči. Hteo je da vas nauči dobru — ništa to ne smeta. To je, brate, takođe služba, vredi kao i svaki čin. Vidiš šta je nauka! No, dobro, dobro, prijatelji! Pođite s Bogom, a meni je milo, milo... budite spokojni, ja vas neću ostaviti.

— Zaštiti nas oče rođeni.

— Daj nam da svetlost ugledamo, baćuška.

I seljaci padoše ničice.

— Eh, eh, pa to je koješta! Bogu i caru klanjajte se, a ne meni... De, idite, dobro se vladajte, zaslužite ljubav... i sve drugo... Znaš, — reče, odjednom se obraćajući ka meni, tek što odoše seljaci i nekako se sjajeći od radosti, — voli ti seljačić lepu reč, a ni poklončić ne škodi. Da im poklonim nešto — a? Kako ti misliš? U čast tvoga dolaska... Da poklonim ili ne?

— Ta vi ste, ujka, neki Frol Silin, dobrodeteljan čovek, kako vidim.

— Eh, ne može se, bratac, ne može se: nije to ništa. Odavno sam ih hteo obdariti, — dodade, kao izvinjujući se. — A šta je tebi smešno što sam ja seljake naukama učio? Veruj, brate, to ja onako, to ja od radosti što sam tebe ugledao, Serjoža. Prosto naprosto hteo sam da i on, seljak, dozna koliko ima do sunca, pa da zine. Milina je, brate, gledati kad zine..., nekako ee onako raduješ za njega. Samo znaš, prijatelju moj, ne govori tamo u gostinskoj sobi da sam se ja sa seljacima ovde objašnjavao. Ja sam ih namerno za konjušnicama primio, da se ne vidi. Ono, brate, nekako se nije moglo tamo: škakljiva stvar, a i oni su krišom došli. Ja sam ti to više radi njih i učinio...

— E pa, evo, ujka, ja stigoh! — počeh, menjajući razgovor i želeći da se što pre domognem glavne stvari. — Priznajem vam, pismo vaše tako me je začudilo da ja...

— Prijatelju moj, ni reči o tome, — prekide me ujak, kao u strahu i čak spustivši glas: — posle, posle će se sve to objasniti. Ja sam ti možda i skrivio, šta više, i jako skrivio.

— Skrivili meni, ujka?

— Posle, posle, prijatelju moj, posle! Posle će se sve to objasniti. Kakav li se od tebe stvorio momak! Mili moj! A kako sam te očekivao! Hteo sam srce da izlijem, da tako kažem... ti si učen, ti si jedini u mene... ti i Korovkin. Treba da ti napomenem da se ovde na tebe svi srde. Pazi-der, budi oprezniji, ne budi nesmotren.

— Na mene? — upitah, gledajući u čudu ujaka, ne pojimajući čime sam mogao rasrditi ljude koji su mi tada bili još sasvim nepoznati. — Na mene?

— Na tebe, bratac. Šta ćeš! Foma Fomić malko... pa onda već i mamica, odmah za njim. Uopšte, budi oprezan, pun poštovanja, ne protivreči, a glavno, pun poštovanja...

— Je li prema Fomi Fomiću, ujka?

— Šta znaš da radiš, prijatelju moj! Ma ne branim ja njega. Zaista, on je, možda, čovek s manama, pa i sada, u ovome baš trenutku... Ah, brate, Serjoža, kako me sve to uznemiruje! I kako bi se to sve moglo udesiti, kako bismo mi svi mogli biti zadovoljni i srećni!... Ali, uostalom, ko je bez mana? Pa ni mi nismo anđeli!

— Molim vas, ujka! Gledajte šta on radi...

— Eh, brate! Sve su to samo naklapanja i ništa drugo! Evo, da ti ispričam, na primer: on se sada na mene srdi, a zašto, šta misliš? Uostalom, možda sam ja kriv. Bolje da ti ispričam posle...

— Nego znate, ujka, u meni se o tome stvorila posebna ideja, — prekinuh ga, žureći da iskažem svoju ideju. A i obojica smo se nekako žurili. — Prvo, on je bio lakrdijaš: to je njega ogorčilo, utuklo, uvredilo njegov ideal; i, eto, izašla priroda ozlojeđena, bolesna, koja se sveti, da tako kažem, čitavome čovečanstvu... No ako bi ga pomirili sa čovekom, ako bi ga vratili sebi samom...

— Upravo, upravo! — viknu ujak u ushićenju: — upravo tako! Baš plemenita misao! Bilo bi čak sramotno, neblagodarno, da ga osuđujemo! Upravo!... Ah, prijatelju moj, ti me razumeš; ti si mi utehu doneo! Samo kad bi se tamo sve udesilo! Znaš, ja se sad bojim i otići onamo. Eto, ti si došao, i ja ću za to sigurno izvući!

— Ujka, ako je tako... — počeh, zbunjen tim priznanjem.

— Ne-ne-ne! Ni za šta na svetu! — povika on, zgrabiv me za ruke. — Ti si moj gost, i ja hoću da budeš!

Sve to me je vanredno začuđavalo.

— Ujka, recite mi odmah, — počeh, navaljujući: — zašto ste vi mene zvali? Čemu se od mene vi nadate i, što je glavno, šta ste mi skrivili?

— Prijatelju moj, i ne pitaj. Posle, posle! Sve će se to posle objasniti! Ja sam, možda, mnogo čemu kriv, ali sam hteo da postupim kao častan čovek... i... i... i ti ćeš se njom oženiti! Ti ćeš se oženiti, ako u tebe ima i trunke plemenitosti! — dodade, sav pocrveneo od nekog iznenadnog osećanja, ushićeno i snažno stežući mi ruku. — Ali dosta, ni reči više! Sve ćeš i sam uskoro doznati. Od tebe će zavisiti... Glavno je da se ne zbuniš.

— Ma, slušajte, ujka, pa koga to ima kod vas? Ja sam, priznajem, tako malo bivao u društvu da...

— Da se malko plašiš? — prekide me ujak s osmehom. — Ma, ništa! Sve svoji, obodri se! Glavno je, obodri se, ne boj se! Ja se sve nekako bojim za te. Koga ima kod nas, pitaš? Pa ko bi mogao biti kod nas... Prvo, mama, — poče žurno. — Ti se sećaš mame, ili je se ne sećaš? Vrlo dobra, vrlo plemenita starica; bez pretenzija — to se može kazati; starog kova malko, ali to je i bolje. Ono, znaš, dođu joj neki put fantazije, pa kaže nešto onako; sad se na me srdi, ali sam ja i kriv... znam da sam kriv! Pa, naposletku, ona ti je, štono se kaže, grande dame, generalica... divan čovek joj je bio muž: prvo, general, čovek vrlo obrazovan, imetka nije ostavio, ali je zato bio sav izranjavljen; rečju, bio je veoma uvažen. Onda, devica Perepelicina. E, ta je... ne znam... u poslednje vreme ona ti je nekako onako... narav joj takva... Ali, uostalom, ne mogu se svi ni osuđivati... No, Bog s njom!... Ti ne misli da je ona neka muktašica. Ona je, brate, i sama potpukovnička kći. Doglavnica mamičina, prijateljica! Onda, brate, sestrica Praskovja Iljinična. No, o njoj se nema šta mnogo govoriti: bezazlena, dobra; malko šeprtlja, ali zato divno srce! — najviše gledaj na srce — postarija devojka, ali, znaš, onaj čudak Bahčejev izgleda da joj se udvara, hoće da je zaprosi. Ali ti ćuti; pazi: to je tajna! E, koga još ima od naših? O deci ne govorim: sam ćeš videti. Iljški je sutra imendan. Aha, jest! Umalo ne zaboravih: kod nas je u gostima, vidiš li, već ceo mesec, Ivan Ivanić Mizinčikov, tebi će biti bratunčed u drugom kolenu, izgleda; jest, upravo drugobratučad! On je nedavno podneo ostavku kao husarski poručnik; još mlad čovek. Veoma plemenita duša! Ali, znaš, tako je sve spiskao da ja već ne znam kad je stigao da sve spiska. Doduše, nije ni imao skoro ništa; ali je ipak sve spiskao, zadužio se do grla... Sad je kod mene gost. Nisam ga dosad ni poznavao; sam je došao, pretstavio se. Mio, dobar, smiren, učtiv. Je li ko čuo od njega ovde i reči jedne? Samo ćuti. Foma ga je prozvao, iz potsmeha, „ćutljivi neznanac“: no ništa zato, ne srdi se. Foma je zadovoljan; kaže za Ivana da je priglup. Uostalom, Ivan mu ni u čemu ne protivreči i u svemu povlađuje. Hm! Utučen neki čovek... No, Bog s njim! Sam ćeš videti, Ima gostiju iz varoši: Pavel Semjonić Obnoskin s materom; mlad čovek, ali vrlo uman čovek; nešto zrelo, znaš, nepokolebljivo... Ja se samo, eto, ne umem izraziti; i, uz to, izvanredne je naravstvenosti; strog moral. A naposletku, kod nas je u gostima, vidiš li, neka Tatjana Ivanovna, rekao bih da nam pada daljna rođaka, — ti je ne znaš, — devojka, ne mlada — to se mora priznati, ali... devojka s prijatnim osobinama; bogata, bratac, da bi dva Stepančikova mogla kupiti; nasledstvo je dobila nedavno, a dotle je muku mučila. Ti se, brate, Serjoža, molim te, pripazi: ona je tako bolešljiva... znaš, nešto fantasmagorično ima u naravi. Ali si ti plemenit, razumećeš, pretrpela je, znaš, mnogo nesreća. Dvaput više treba biti oprezan s čovekom koji je mnogo nesreća pretrpeo! Nemoj, uostalom, da pomisliš štogod. Naravno, ima ona slabosti: tako, neki put prenagli, brzo rekne, ne kaže reč koju treba, to jest, ne laže, nemoj misliti... sve to, brate, da tako kažem, od čistoga, od plemenitoga srca dolazi, to jest, ako baš i slaže štogod, to je jedino, da tako kažem, od suvišnog blagorodstva duše — razumeš? Meni se učini da se ujak užasno zbunio.

— Slušajte, ujka, — rekoh: — ja vas tako volim... oprostite što vas otvoreno pitam: ženite li se vi nekom ovde?

— A od koga si ti čuo? —odvrati on, pocrvenev, kao dete. — E, pa vidiš, prijatelju moj, sve ću ti ispričati: prvo, ja se ne ženim. Mamica, pa i sestrica i, što je glavno, Foma Fomić, koga mamica obožava, — i s pravom, i s pravom: mnogo je za nju učinio, — svi oni hoće da se ja oženim tom istom Tatjanom Ivanovnom, po razboru, to jest, radi cele porodice. Naravno, oni meni dobra žele — ja to, dabogme, razumem; ali se nipošto neću oženiti —ja sam se već tako zarekao. Kraj svega toga, nekako nisam umeo da odgovorim: nisam rekao ni da ni ne. To se već, brate, sa mnom uvek tako dešava. Oni misle da pristajem, i na svaki način hoće da se sutra, porodičnog praznika radi, izjasnim... i zato je sutra takva kubura da ne znam šta da preduzmem! A uz to se Foma Fomić, ne znam zašto na mene rasrdio; mamica takođe. Ja sam, brate, priznajem ti, samo očekivao tebe i Korovkina... hteo sam srce izneti, da tako kažem...

— A šta će tu pomoći Korovkin, ujka?

— Pomoći će, prijatelju, pomoći će — to ti je, brate, već takav čovek; jednom rečju: čovek od nauke! Ja se u njega kao u kamenu goru uzdam: čovek koji sve pobeđuje! Kako o porodičnoj sreći govori! Priznajem i u tebe sam se uzdao; mislio sam: ti ćeš ih urazumiti. Sam prosudi: de, recimo, kriv sam, zbilja kriv — razumem sve to; nisam ja bez osećanja. Pa ipak. mi se može ponekad oprostiti! Kako bismo mi tek onda živeli!... Eh, brate, kako je narasla moja Sašurka, mogla bi odmah na venčanje! Koliki je moj Iljuška! Sutra mu je imendan. Za Sašurku se bojim, — eto šta je!

— Ujka! Gde je moj kofer? Ja ću se preodenuti i odmah doći, a posle...

— U mezaninu, prijatelju, u mezaninu. Ja sam tako već unapred naredio, kad dođeš, da te pravo odvedu u mezanin, da niko ne vidi. Naravno, naravno, presvuci se! To ti je pametno, prekrasno, prekrasno! A ja ću dotle sve one tamo pomalo da pripremim. E, pa zbogom! Znaš, brate, treba biti lukav. Čovek i protiv volje postane Talerjan. Ali, ništa! Oni sad tamo piju čaj. Kod nas se rano pije čaj. Foma Fomić voli da pije odmah čim se probudi; ono, znaš, i bolje... E, čim ja odem, a ti pohitaj za mnom, ne ostavljaj me samog: nekako mi je, brate, nezgodno samom... Da! Čekaj! Da te još nešto zamolim: ne viči na me tamo kao što si maločas ovde vikao — a? Ako baš ushtedneš posle da štogod primetiš, onda primeti nasamo i ovde; a dotle se nekako stegni, pričekaj! Ja sam tamo, vidiš, već i onako čuda počinio. Srde se...

— Slušajte, ujka, po svemu što sam čuo i video, meni se čini da ste vi...

— Cmolja, je li? Pa reci sve do kraja! — prekide me sasvim neočekivano. — Šta, brate, da radim! Znam ja to već i sam. Dakle, ti ćeš doći? Dođi što pre, molim te!

Popevši se gore, ja brzo otvorih kofer, sećajući se ujakovog zahteva da siđem što pre. Oblačeći se, primetih da još skoro ništa nisam doznao od onoga što sam hteo doznati, mada sam govorio sa ujakom ceo sat. To me prenerazi. Samo jedno mi beše donekle jasno: ujak je još uvek uporno hteo da se oženim; prema tome, svi suprotni glasovi, to jest da je sam ujak zaljubljen u tu istu ličnost, neumesni su. Sećam se da sam bio vrlo uznemiren. Između ostalog, pala mi je na um misao da sam, dolaskom svojim i ćutanjem pred ujakom, skoro izrekao obećanje, dao reč, vezao sebe zanavek. „Nije teško, mislio sam, nije teško reći reč koja posle zanavek veže ruke i noge. A ja još nisam ni video neveste!“ A opet: otkuda to neprijateljstvo cele porodice prema meni? Zašto baš svi oni moraju gledati na moj dolazak, kako ujak uverava, neprijateljski? I kakvu to čudnu ulogu igra ovde sam ujak, u svojoj rođenoj kući? Otkuda dolazi njegova tajanstvenost? Otkuda sve te plašnje i muke? Priznajem da mi se sve to ukaza odjednom nečim savršeno besmislenim; a romantična i herojska maštanja moja izleteše mi sasvim iz glave pri prvome sukobu sa stvarnošću. Istom sada, posle razgovora sa ujakom, ukaza mi se odjednom sva neskladnost, sva ekscentričnost njegova predloga, i shvatih da je sličan predlog, i u takvim prilikama, sposoban da učini samo ujak. Isto tako shvatih da i sam ja, dojurivši ovamo na vrat na nos, na njegovu prvu reč, ushićen njegovim predlogom, veoma ličim na budalu. Oblačio sam se brzo, zauzet nemirnim svojim sumnjama, tako da sprva nisam ni primetio slugu koji me je posluživao.

— Izvolevate li kravatu Adelaidine boje, ili ovu sa sitnim kockama? — upita odjednom sluga, obraćajući mi se s nekom neobičnom, prezašećerenom učtivošću.

Ja ga pogledah, i videh da je i on dostojan radoznalosti. To je bio još mlad čovek, za lakeja prekrasno odeven, nimalo gore od kojeg bilo gubernijskog kicoša. Mrki frak, bele čakšire, žućkasti prsluk, lakirane polucipele i ružičasta kravata, očevidno nisu bili probrani bez cilja. Sve je to odmah moralo obratiti pažnju na delikatan ukus mladog kicoša. Lančić na satu bio je vidno istaknut, neosporno u istom cilju. U licu je bio bled i čak zelenkast; nos je imao velik, kukast, tanak, neobično beo, kao od porcelana. Osmeh na njegovim tankim usnama izražavao je neku setu i; to delikatnu setu. Oči, krupne, buljave i kao od stakla, gledale su neobično tupo, a ipak je u njima prosijavala delikatnost. Tanke, meke uši bile su zapušene, iz delikatnosti, vatom. Duga, bezbojna i retka kosa, nabrenovana i napomađena. Ručice su mu bile bele, čiste, umivene mal’te ne u ružinoj vodi; prsti su se završavali kicoškim, vrlo dugim, rumenim noktima. Sve je to odavalo mazu, kicoša i besposličara. Šušljetao je i, sasvim po modi, nije izgovarao slovo r, podizao je i spuštao oči, uzdisao i prenemagao se do neverovatnosti. Od njega se osećao parfem. Rasta je bio nevelikog, mlitav i kržljav, a u hodu je nekako osobito klecao, nalazeći u tome, verovatno, najvišu delikatnost,—rečju, sav je bio prožet delikatnošću, suptilnošću i neobičnim osećanjem vlastitoga dostojanstva. Ovo poslednje, ne znam zašto, otprva mi se nije sviđalo.

— To je dakle kravata Adelaidine boje? — upitah, strogo pogledavši mladog lakeja.

— Adelaidine, — odgovori on s nepokolebljivom delikatnošću.

— A Agrafenine boje nema?

— Nema. Ne može je ni biti.

— Zašto to?

— Nepristojno je ime Agrafena.

— Kako nepristojno? Zašto?

— Zna se: Adelaida je strano ime, oplemenjeno; a Agrafenom se može zvati svaka poslednja ženska.

— Pa jesi li ti poludeo?

— Ne, nikako, ja sam pri pameti. Naravno, vaša je volja da me nazivate svakojakim rečima; ali su mojim razgovorom mnogi generali, pa čak i neki prestonički grafovi, ostali zadovoljni.

— A kako se zoveš?

— Vidopljasov.

— A! Ti si, dakle, Vidopljasov?

— Tačno tako.

— E, pa, brate, pričekaj, upoznaću se ja i s tobom. „Nego, ovde ti ima nešto nalik na ludnicu“ pomislih silazeći.

IV

ZA ČAJEM

Čajna soba je bila ona iz koje je bio izlaz na terasu, gde sam malopre sreo Gavrilu. Tajanstvena naveštenja ujakova o prijemu koji me čeka vrlo su me brinula. Mladost je ponekad i odviše samoljubiva, a mlado samoljublje je skoro svagda plašljivo. I zato mi je bilo vanredno neprijatno kad sam, tek ušavši na vrata i ugledavši za čajnim stolom celo društvo, odjednom zapeo za ćilim, poveo se i, spasavajući ravnotežu, neočekivano izleteo nasred sobe. Zbuniv se tako kao da sam u jedan mah izgubio svoju karijeru, čast i dobro ime, stajao sam bez pokreta, pocrveneo kao rak, i besmisleno gledao u prisutne. Pominjem taj događaj, sasvim ništavan po sebi samom, jedino zato što je imao vanredan uticaj na moje duševno raspoloženje skoro celog toga dana, a prema tome i na odnose moje prema nekim licima moje pripovetke. Pokušao sam da se poklonim, ali nisam dovršio, pocrveneo sam još jače, poleteo ka ujaku i uhvatio ga za ruke.

— Zdravo, ujka, — progovorih zadihano, želeći da kažem nešto sasvim drugo, mnogo oštroumnije, ali, sasvim neočekivano, rekoh samo: „zdravo“.

— Zdravo, zdravo, bratac, — odvrati ujak, kome beše teško zbog mene: — pa mi smo se već pozdravili. Ama, ne zbunjuj se, molim te, —dodade šapatom: — to se, brate, dešava svakom, pa još kako! Bilo mi je da bih voleo propasti u zemlju onog trena!... E, pa sada, mamice, dozvolite da vam pretstavim: evo našega mladića; on se malko zbunio, ali ćete ga sigurno zavoleti. Nećak moj, Sergej Aleksandrović, — dodade, obraćajući se svima uopšte.

No pre no što budem nastavio pripovetku, dozvolite, ljubazni čitaoče, da vam predstavim poimence celo društvo u kome sam se odjedanput obreo. To je čak neophodno potrebno zbog reda u pripovetki.

Celo društvo se sastojalo od nekoliko dama i samo od dvojice muškaraca, ne računajući mene i ujaka. Fome Fomića — koga sam toliko želeo da vidim i koji je, već tad sam to osećao, bio potpun gospodar cele kuće, — nije bilo: blistao je svojim otsustvom i kao da je bio odneo sa sobom svetlost iz sobe. Svi su bili mračni i zabrinuti. To se nije moglo ni primetiti od prvog pogleda: kakogod sam bio u taj čas zbunjen i rastrojen, ipak sam video da je ujak, naprimer, rastrojen skoro kao i ja, mada se iz sve snage trudio da prikrije svoju zabrinutost tobožnjom ležernošću. Nešto kao težak kamen ležalo mu na srcu. Jedan od dvojice muškaraca koji su se nalazili u sobi bio je još vrlo mlad čovek, oko dvadeset pet godina, onaj isti Obnoskin koga mi je malopre pominjao ujak hvaleći mu pamet i moral. Taj gospodin mi se ni najmanje nije svideo: sve se na njemu svodilo u neki šik rđavog tona; odelo mu je uprkos šika, bilo nekako izlizano i oskudno; u licu mu je takođe bilo nečeg kao izlizanog. Bezbojni, tanki, kao u bubašvabe brci, i jadna, retka bradica, očevidno su bili određeni da pokažu čoveka nezavisnog i, možda, slobodnjaka. Neprestano je žmirkao, smešio se s nekom udešenom zajedljivošću, kočoperio se na stolici i svaki čas me gledao na lornjet; no kad bih mu se okrenuo, on bi odmah spuštao svoje staklence i kao da bi se plašio. Drugi gospodin, takođe još čovek mlad, od nekih dvadeset i osam godina, bio je moj drugobratučed, Mizinčikov. Zaista, on je bio vanredno ćutljiv. Celo vreme za čajem ni reči nije rekao, nije se smejao kad su se svi smejali; no nisam u njemu zapazio ama baš nikakve „utučenosti“ koju je video u njemu ujak; naprotiv, pogled njegovih svetlosmeđih očiju izražavao je odlučnost i neku određenost naravi. Mizinčikov je bio crnomanjast, crnokos i dosta lep; odeven veoma pristojno — na ujakov trošak, kako sam posle doznao. Od dama sam primetio pre svih drugih devicu Perepelicinu, po njenom neobično zlobnom, beskrvnom licu. Sedela je pored generalice, — o kojoj će biti posebna govora kasnije, — no ne uporedo, nego nešto pozadi nje, iz poštovanja; svaki čas se naginjala i šaptala nešto na uho svojoj pokroviteljici. Dve-tri postarije muktašice, koje su večno ćutale, sedele su jedna uz drugu pored prozora i smerno čekale čaj, izbečivši oči na majčicu-generalicu. Zainteresovala me je i jedna debela, sasvim raskokana gospođa, od nekih pedeset godina, odevena neukusno i šareno, kanda narumenjena i skoro bez zuba, umesto kojih su strčali neki pocrneli i okrnjeni komadići; to joj nije smetalo, međutim, da pišti, žmirka, prenemaže se i mal’te ne namiguje. Sva je bila okićena nekim lančićima i neprestano je podizala na mene lornjet, kao i msje Obnoskin. To je bila njegova mamica. Smirena Praskovja Iljinična, moja tetka, nalivala je čaj. Njoj se, očevidno, htelo da me zagrli posle dugoga rastanka i, razume se, da se odmah rasplače, no nije smela. Sve je ovde, čini se, bilo pod nekom zabranom. Do nje je sedela vanredno lepa, crnooka, petnaestogodišnja devojčica, koja me je gledala uporno, sa dečjom radoznalošću, — moja sestričina Saša. Naposletku, i možda više od sviju, padala je u oči jedna jako čudna dama, odevena raskošno i neobično mladalački, mada nije bila ni izdaleka mlada, nego imala barem kojih trideset pet godina. Lice joj je bilo vrlo mršavo, bledo i isušeno, ali vanredno oduševljeno. Jarka boja se svaki čas pojavljivala na njenim bledim obrazima, skoro pri svakom njenome pokretu, pri svakom uzbuđenju. Uzbuđivala se neprestano, vrtela se na stolici i kao da nije bila u stanju da sekund presedi na miru. Zagledala se u mene sa nekom lakomom radoznalošću, neprestano se naginjala da nešto prišapne na uho Sašenjki, ili drugoj susetki, i odmah uzimala da se smeje najprostodušnijim, najdetinjastijim veselim smehom. Ali sve njene ekscentričnosti, na moje čudo, kao da nisu obraćale na sebe ničije pažnje, kao da su se svi unapred tako dogovorili. Dosetio sam se da je to Tatjana Ivanovna, ona ista u kojoj je, po ujakovim rečima, bilo nešto fantasmagorično, koju su mu nametali da je uzme i oko koje su skoro svi u kući obletali zbog njenoga bogatstva. Meni su se, uostalom, svidele njene oči, plave i krotke; i mada su se oko tih očiju već videle borice, pogled im je bio tako prostodušan, tako veseo i dobar da je nekako osobito prijatno bilo sretati se s njime. O toj Tatjani Ivanovnoj, jednoj od pravih „junakinja“ moje pripovetke, kasnije ću pripovedati opširnije: biografija joj je čudnovata. Na nekih pet minuta posle mog dolaska u čajnu sobu, utrčao je iz bašte vrlo lep dečko, moj bratić Iljuša, sutrašnji svečar, kome su oba džepa bila natrpana kolačima, a u rukama je imao bič i čigru. Za njim je ušla mlada, stasita devojka, malo bleda i kao umorna, ali vrlo lepa. Premerila je sve ispitljivim, nepoverljivim i čak plahim pogledom, pažljivo pogledala u mene i sela do Tatjane Ivanovne. Sećam se da mi je nehotice zakucalo srce: dosetio sam se da je to ta guvernantka... Sećam se i da je ujak, kad se ona pojavila, odjedanput bacio na me brz pogled i sav pocrveneo, pa se sagnuo, uzeo Iljušu na ruke i prineo mi ga da ga poljubim. Opazio sam još da je madam Obnoskina prvo pažljivo pogledala na ujaka, a onda sa sarkastičnim osmehom upravila svoj lornjet na guvernantku. Ujak se jako zbunio i, ne znajući šta da radi, zovnuo je Sašenjku da je upozna sa mnom, ali se ona samo pridigla i, ćuteći, ozbiljno i važno mi se poklonila. To mi se, uostalom, svidelo, jer joj je to pristajalo. U isti trenutak, dobra tetka, Praskovja Iljinična, nije izdržala, nego je prestala nalivati čaj i poletala k meni da me ljubi; ali ja još nisam bio uspeo da joj kažem ni dve reči, kad se najedanput razlegao kreštavi glas device Perepeljicine, koja je zapištala da se „vidi, Praskovja Iljinična, da ste zaboravili mamicu (generalicu), da su mamica iskali čaja, a vi i ne nalivate, a oni čekaju“, te je Praskovja Iljinična, ostaviv me, potrčala koliko je noge nose, na vršenje svoje dužnosti. Ta generalica, najvažnije lice u celom tome društvu (i pred kojom su svi hodali kao po žici, bila je suha i zla starica, sva u crnini, — zla, uostalom, više od starosti i od gubitka poslednjih (ni ranije ne baš bogatih) umnih sposobnosti; a pre je bila pusta. Generalstvo ju je načinilo još glupljom i nadmenijom. Kad se ona ljutila, cela kuća je ličila na pakao. Imala je dva načina na koja se ljutila. Prvi način je bio ćutljiv, kad starica po cele dane nije rastavljala usana svojih i uporno ćutala, gurajući, a ponegde i na pod bacajući, sve štogod bi pred nju metnuli. Drugi način je bio sasvim suprotan: govorljiv. Počinjalo je obično time što je baba — ona mi je bila baba — tonula u neobičnu setu, očekivala kraj sveta i celog svog gazdinstva, predosećala buduće siromaštvo i svakojaku bedu, zadahnjivala se sama svojim predosećanjima, počinjala da na prste broji buduće nevolje, i čak padala pri tom nabrojanju u neki zanos, u neko razdraženje. Razume se, ispostavljalo se da je ona odavno već sve predvidela i da je samo zato ćutala što je silom prinuđena da ćuti „u ovoj kući“. „No samo kad bi je poštovali, kad bi samo hteli da je unapred slušaju, to“, itd. itd; svemu tome su povlađivali jato muktašica i devica Perepeljicina, a Foma Fomić je naposletku svečano potvrđivao. U onaj trenutak kad sam joj se ja pretstavljao, užasno se gnevila i, čini se, na prvi način, ćutljivi, najstrašniji. Svi su je gledali sa strahom. Jedino je Tatjana Ivanovna, kojoj se opraštalo apsolutno sve, bila vanredno raspoložena. Ujak me je namerno, čak nekako svečano, doveo pred babu; ali je ona, načinivši kiselu grimasu, pakosno odgurnula od sebe šolju.

— Je li to onaj vol-ti-žer? — procedila je kroz zube i otegnuto, obraćajući se ka Perepeljicinoj.

To glupo pitanje me je konačno zbunilo. Ne razumem zašto me je nazvala voltižerom. No takva pitanja nisu bila za nju još ništa. Perepeljicina se nagnula i prošaptala joj nešto na uho, ali je starica pakosno mahnula rukom. Stajao sam otvorenih usta i pitajući gledao ujaka. Svi su se zgledali, a Obnoskin se čak iskezio, što mi se užasno nije svidelo.

— Ona, brate, ponekad ne zna šta govori, — šapnu mi ujak, takođe malko zbunjen: — no nije to ništa, ona to samo onako; to je od dobrog srca. Ti, glavno je, na srce gledaj.

— Jest, srce! Srce! — razleže se iznenada zvonki glas Tatjane Ivanovne, koja celo vreme nije skidala sa mene očiju i zbog nečeg nije mogla da mirno sedi na mestu: verovatno joj je reč „srce“, izrečena šapatom, doletela do ušiju.

Ali nije rekla sve do kraja, mada je očevidno htela da nešto kaže. Ili se zbunila, ili je bilo što drugo, samo je ona odjednom zaćutala, pocrvenela užasno, brzo se nagnula ka guvernanti, prošaptala joj nešto na uho, i odjednom, pokrivši usta rupcem i zavalivši se u fotelju, zakikotala se kao u histeriji. Promatrao sam ih sve u krajnjoj nedoumici; ali su svi, na čudo moje, bili ozbiljni i gledali kao da se nije dogodilo ništa naročito. Razumeo sam, dabome, ko je Tatjana Ivanovna. Naposletku su mi dali čaja i ja sam se malko pribrao. Ne znam zašto, ali mi se odjednom učinilo da sam dužan da povedem najljubazniji razgovor sa damama.

— Istinu ste rekli, ujka, — počeh, — kad ste me malopre upozorili da se čovek može zbuniti. Otvoreno priznajem — čemu skrivati? — produžih. obraćajući se sa umiljatim osmehom ka gospođi Obnoskinoj, — da dosada skoro sasvim nisam znao damsko društvo, i sad, kad mi se desilo da tako nezgodno uđem, učinilo mi se da je moja poza nasred sobe bila vrlo smešna i da je potsećala donekle na cmolju — zar nije istina? Jeste li čitali „Cmolju“ ? — završih, zbunjujući se sve više i više, crveneći zbog svoje umiljate otvorenosti i oštro gledajući msje Obnoskina, koji se kezio i još uvek me promatrao od glave do pete.

— Tako je, tako je, tako je! — povika ujak odjedanput, u vanrednom oduševljenju, iskreno obradovan što se razgovor nekako zapodeo i što se ja snalazim. — To još, brate, nije ništa što ti sada tu govorim da se čovek može zbuniti. Lepo, zbuniš se, pa kraj! A ja sam ti, brate, u prvom svome debitovanju, i slagao — veruješ li mi? Jest, Boga mi, Afnisa Petrovna, to verujte, vredi čuti. Samo što sam postao junker, došao ja u Moskvu, uputio se k jednoj uglednoj gospođi s preporukom u pismu — to jest, vrlo nadmena je žena bila, ali u suštini zbilja predobra, ma šta se govorilo. U đem — prime me. Gostinska soba puna sveta, većinom asova. Poklonio se ja svima, seo. Posle dve-tri reči, ona će meni: „A imate li, baćuška, imanjce?“ U istini, ni pileta nisam imao, — šta da odgovorim? Zbunih se strahovito. Svi u mene gledaju (pa da, junkerčić!). E, što nisam rekao: nemam ništa; i plemenito bi ispalo, jer bih rekao istinu. Nisam odoleo! „Imam“, velim, „sto sedamnaest duša“. Šta sam samo tih sedamnaest dodao? Kad već lažeš, onda bar laži u okrugloj cifri, — je li istina? Minut posle, iz moga pisma s preporukom, ispostavi se da sam go kao prst i, uz to, da sam slagao! E, šta sam mogao da radim? Potprašio sam pete i otada nisam onde ni nosa pomolio. Ta ja onda još ništa nisam imao. Sve ovo što sad imam: trista duša je od ujaka Afanasija Matvjejića, a dvesta duša, s Kapitonovkom, još ranije sam dobio od babe Akuline Panfilovne, svega nešto preko pet stotina. Tako, da. Tek sam se ja otada zarekao da neću lagati, i ne lažem.

— He, ne bih se ja na vašem mestu zaricao. Bog zna šta se može dogoditi, — primeti Obnoskin, podrugljivo se osmehujući.

— Pa jest, istina, istina! Bog zna šta se može dogoditi, — prostodušno potvrdi ujak.

Obnoskin se grohotom nasmeja, zavalivši se u fotelju; njegova mamica se osmehnu; nekako osobito gadno se zasmeja i devica Perepeljicina; zakikota se i Tatjana Ivanovna, ne znajući ni sama čemu, i čak zapljeska rukama, — rečju, videh jasno da ujaka u njegovoj rođenoj kući ne broje ni u šta. Sašenjka, ljutito sevajući očima, uporno gledaše Obnoskina. Guvernanta pocrveni i obori oči. Ujak se začudi.

— Pa šta? Šta se dogodilo? — ponovi on, u nedoumici gledajući po svima nama.

Za sve to vreme, bratac moj, Mizinčikov, sedeo je podalje, ćuteći, pa se čak nije ni osmehnuo kad su se svi zasmejali. Marljivo je pio čaj, filozofski gledao publiku, i nekoliko puta, kao da ga je spopadala nepodnošljiva dosada, spremao se da zazviždi, verovatno po staroj navici, ali se na vreme uzdržavao. Obnoskin, koji je zadirkivao ujaka, pa hteo i mene, kao da nije smeo ni da pogleda Mizinčikava: ja sam to primetio. Primetio sam i da ćutljivi moj bratac često baca poglede na me, pa čak s vidljivom radoznalošću, kao da želi tačno opredeliti kakav sam čovek.

— Ja sam uverena, — zacvrkuta odjedanput madam Obnoskina: — ja sam potpuno uverena, m-r Serge — tako, je l’ te? — da ste vi, u vašem Petrogradu, bili slab obožavalac dama. Znam da tamo sad ima mnogo, vrlo mnogo mladih ljudi koji se tuđe damskog društva. No po mom mišljenju, to su sve sami slobodnjaci. Ja ne pristajem da na to gledam drukčije nego kao na neoprostivo slobodoumlje. Priznajem vam, mene to čudi, čudi, mladi čoveče, prosto me čudi!..

— Nikad nisam bio u društvu, — odgovorih, s neobičnim oduševljenjem. — Ali to... ja bar mislim, nije ništa... Živeo sam, to jest iznaimao sam stan... ali to nije ništa, uveravam vas. Upoznaću se, a dosad sam sve sedeo kod kuće...

— Bavio se naukama, — primeti ujak ponosito.

— Ah, ujka, vi sve sa svojim naukama!... Zamislite, — nastavih, s neobičnom slobodom, ljubazno se smeškajući i snova se obraćajući ka Obnoskinoj: — moj dragi ujka je do toga stepena odan naukama da je pronašao negde na carskom drumu nekog čudotvornog, praktičnog filozofa, g. Korovkina; i prva reč njegova danas meni, posle toliko godina što se nismo videli, bila je da očekuje toga fenomenalnog čudotvorca s nekim grčevitim, može se reći, nestrpljenjem... iz ljubavi prema nauci, razume se...

I ja se zasmejah, nadajući se da ću izazvati sve-opšti smeh u pohvalu mojoj oštroumnosti.

— Ko to? O kome on to? — resko progovori generalica, obraćajući se k Perepeljicinoj.

— Gostiju su se Jegor Ilić napozivali, učenjaka; po carskim drumovima putuju, skupljaju ih, — s nasladom zapišta devica.

Ujak se sasvim zbuni.

— Ah, da! Ja i zaboravio! — uzviknu on, bacivši na mene pogled u kome se izražavaše prekor: — očekujem Korovkina. Čovek od nauke, čovek koji će preživeti vek...

On se preseče i zaćuta. Generalica mahnu rukom i ovaj put tako srećno da zahvati šoljicu, koja pade sa stola i razbi se. Nastade sveopšta uzbuna.

— To ona tako uvek, kada se rasrdi, uzme i baci nešto na pod, — šapnu mi zbunjeni ujak. — Ali to je samo kada se rasrdi... Ti, brate, ne gledaj, ne primećuj, gledaj u stranu... Zašto si počeo govoriti o Korovkinu?...

No ja sam i bez toga gledao u stranu: u taj trenut sam susreo pogled guvernantkin, i učinilo mi se da je u tome pogledu bio neki prekor, nešto čak i prezrivo: rumenilo negodovanja je jarko zaplamsalo na njenim bledim obrazima. Razumeo sam njen pogled, i dosetio sam se da svojom malodušnom i gadnom željom da ujaka načinim smešnim, kako bih bar malo skinuo smešnog sa sebe, nisam mnogo dobio u očima te devojke. Ne mogu iskazati koliko me je bilo stid! — A ja s vama hoću sve o Petrogradu da govorim — začu se opet Anfisa Petrovna, kad se utiša uzbuna, izazvana razbijenom šoljom. — sad se s takvom, može se reći, nasladom sećam našeg života u toj divnoj prestonici... Mi smo tad bili vrlo bliski poznanici s jednom kućom — sećaš li se, Pol? General Polovicin... Ah, kakvo je divno, divno biće bila generalica! Eh, znate li, taj aristokratizam, beau monde!...⁵ Recite: vi ste se, verovatno, sretali... Ja sam vas, priznajem, s nestrpljenjem ovde očekivala: nadala sam se da od vas mnogo, mnogo doznam o petrogradskim prijateljima našim...

— Vrlo mi je žao što ne mogu... izvinite... Već sam rekao da sam vrlo retko zalazio u društvo, i sasvim ne poznajem generala Polovicina; nisam ni čuo za njega, — odgovorih s nestrpljenjem, iznenada obrnuvši svoju ljubaznost u vanredno zlovoljno i razdraženo duševno raspoloženje.

— Bavio se mineralogijom! — ponosito prihvati nepopravljivi ujak. — Je li, brate, to je ono što razne kojekakve kamičke razgleda, ta mineralogija?

— Da, ujka, kamenje...

— Hm!... Mnogo ima nauka, i sve korisnih! A ja, brate, istinu da kažem, nisam ni znao šta je mineralogija! Samo čujem da zvone negde na tuđem zvoniku. U drugom koječemu, još kako-tako, ali u naukama sam glup — iskreno priznajem!

— Iskreno priznajete? — prihvati, smeškajući ee, Obnoskin.

— Tatice! — viknu Saša, s prekorom gledajući u oca.

— Šta, dušice? Ah, Bože moj, pa ja vas sve prekidam, Anfisa Petrovna, — trže se ujak, ne shvativši Sašenjkin usklik. — Izvinite, tako vam Hrista!

— O, ne uznemirujte se! — odvrati s nakiselim osmehom Anfisa Petrovna. — Uostalom, ja sam već sve kazala vašem nećaku i završiću zar time, m-r Serge — tako, je l’ te? — da se bezuslovno morate popraviti. Ja verujem da nauke, umetnosti... vajarstvo, naprimer... no, jednom rečju, sve te visoke ideje imaju, da tako kažem, svoju o-poj-nu stranu, ali one ne mogu zameniti dame!... Žene, žene, mladiću, vas formiraju, i zato je bez njih nemoguće, nemoguće, mladiću, nemoguće!

— Nemoguće, nemoguće! — snova se razleže pogrlati glas Tatjane Ivanovne. — Slušajte, — poče ona, nekako detinjski brzajući i, razume se, sva pocrvenela: — slušajte, htela bih da vas pitam...

— Šta zapovedate? — odgovorih, pažljivo se zagledajući unju.

— Htela sam da vas pitam: jeste li vi na dugo došli?

— Boga mi, ne znam; kako poslovi...

— Poslovi! Kakvi u njega mogu biti poslovi?... O, bezumnik jedan...

I Tatjana Ivanovna, crveneći da ne može biti većma i zaklanjajući se lepezom, nagnu se ka guvernantki i odmah joj poče nešto šaptati. Potom se odjednom zasmeja i zapljeska rukama.

— Stanite! Stanite! — viknu, otkidajući se od svoje pouzdanice i opet se brzo obraćajući k meni, kao da se boji da ne odem: — slušajte, znate šta ću vam reći? Vi ste užasno, užasno nalik na jednog mladića, div-no-ga mladića!... Sašenjka, Nastjenjka, sećate li se? Užasno je nalik na onoga bezumnika — sećaš li se, Sašenjka? Mi se vozile i susrele ga... na konju i u belom prsluku... a on upravio na mene svoj lornjet, bestidnik! Sećate se, ja se još pokrila velom, ali nisam otrpela, nego se promolila iz kola i doviknula mu: „bestidnik!“, a onda bacila na put svoj buket... Sećate se, Nastjenjka? I devica, lucnuta za kavaljerima, sva uzbuđena, pokri lice rukama; potom odjednom skoči sa svoga mesta, prhnu k prozoru, otkide iz saksije ružu, baci je blizu mene na pod i pobeže iz sobe. Nestade je za tren oka! U taj mah nastade i neko komešanje, mada je generalica, kao i prvi put, bila sasvim mirna. Anfisa Petrovna, naprimer, nije se začudila, ali kao da se odjednom nešto zabrinula, i s tugom je pogledala svoga sina; gospođice su pocrvenele, a Pol Obnoskin, sa nekom zlovoljom koja mi je tad bila neshvatljiva, ustao je sa stolice i prišao k prozoru. Ujak mi je počeo davati znake, ali je u tome trenutku u sobu ušlo novo lice i privuklo na sebe sveopštu pažnju.

— A, evo i Jevgrafa Larionića! Mi o vuku, a vuk na vratima! — uzviknu ujak, obradovavši se nelicemerno. — Je l’, brate, iz varoši?

„Ih, čudaka! Kao da ih je neko namerno ovde skupio!“ pomislih u sebi, ne shvatajući još čestito sve što se događa pred mojim očima, ne sluteći ni to da sam i sam kanda samo povećao kolekciju tih čudaka dolazeći među njih.

V

JEŽEVIKIN

U sobu je ušao ili, bolje reći, nekako se ugurao (mada su vrata bila vrlo široka) figurica koja se još na vratima sagibala, klanjala i kezila zube, sa vanrednom radoznalošću pogledajući u sve prisutne. Bio je to malen starčić, roav, živih i lukavih očica, ćelav, i sa nekim neodređenim, finim veoma iznošenom i, čini se, s tuđih leđa, osmehom na dosta debelim usnama. Bio je u fraku, dugme je visilo na končiću; dvaju ili triju uopšte nije bilo. Poderane cipele i umašćena kapa bile su u skladu sa njegovim jadnim odelom. U rukama je imao pamučni kockast rubac, sav umusan, kojim je utirao znoj sa čela i sa slepoočica. Opazio sam da je guvernantka malko pocrvenela i brzo me pogledala. Čak mi se učinilo da je u tom pogledu bilo nešto gordo i izazivačko.

— Pravo iz varoši, dobrotvore. Pravo odande, oče rođeni. Sve ću vam ispričati, samo dozvolite da prvo odam čast, — progovori starčić koji je ušao i uputio se pravo ka generalici, ali se zaustavio na po puta i snova se obratio ka UJaku.

— Vi već izvolevate znati moju glavnu crtu, dobrotvore: podlac sam, pravi podlac! Ta ja, kako uđem, odmah glavno lice u kući tražim, k njemu prvom se i upućujem, da, na taj način, od prvog koraka, steknem milost i protekciju. Podlac sam, baćuška, podlac, dobrotvore! Dozvolite, majko, gospođo, vaše prevashodstvo, da vam poljubim haljinicu, jer ću usnama zamrljati ruku vašu, zlatnu, generalsku.

Generalica mu dade ruku, na čudo moje, dosta blagonaklono.

— I vama se klanjam, lepotice naša, — nastavi on, obraćajući se ka devici Perepeljicinoj. — Šta da radim, gospođo gospodarice: podlac sam! Još 1841. godine je bilo rešeno da sam podlac, kad su me iz službe isterali, baš onda kad je Valentin Ignjatić Tihoncev uskočio u visokoblagorodne; dali mu čin asesora; njega u asesore, a mene u podlace. A ja sam već tako iskren stvoren da sve priznajem. Šta da radim! Pokušao sam da živim pošteno, pokušao, sada treba pokušati drukčije. Aleksandra Jegorovna, jabuko naša rumena, — nastavi on, obilazeći oko stola, i probijajući se ka Sašenjki: — dozvolite da vam poljubim haljinicu; vi, gospođice, na jabuku mirišete i na svake delikatnosti. Slavljeniku naše poštovanje: luk i strelu sam vam, baćuška, doneo, sam sam ih celo jutro pravio; dečica moja su mi pomagala; pa ćemo ih sad, eto, odapinjati. A kad poodrastete, oficiri ćete postati, Turčinu glavu odrubiti. — Tatjana Ivanovna... ah, pa njih nema dobrotvorke! A inače bih i njima haljinicu poljubio. Praskovja Iljinična, majčice naša rođena, ne mogu samo da se proguram do vas, a inače bih ne samo ručicu, nego i nožicu vašu poljubio, — eto kako je! Anfisa Petrovna, o mome svakom uvaženju vas uveravam. Još danas sam se za vas Bogu molio, dobrotvorko, na kolenima, sa suzama sam se Bogu molio, i za sinka vašeg takođe, da mu pošlje svakih činova i talenata: osobito talenata! Pa i Ivanu Ivanoviću Mizinčikovu naše najponiznije poštovanje. Dao vam Bog sve što sami sebi želite. Jer se ne može razabrati, gospodaru, šta vi sami sebi želite: tako ste vi ćutljivi... Zdravo, Nastja; sva moja sitna dečica te pozdravljaju; svaki dan te spominju. A evo sada i domaćinu veliki pozdrav. Iz varoši, vaše visokorođe, baš pravo iz varoši. A ovo je sigurno vaš nećačić, što se na učenom fakultetu vaspitavao? Naše najponiznije poštovanje, gospodaru; molim ručicu.

Razleže se smeh. Beše jasno da starac igra ulogu nekakvog dobrovoljnog lakrdijaša. Dolazak njegov razveseli društvo. Mnogi nisu ni razumevali njegove sarkazme, a on ih se gotovo svih dotakao. Jedino je guvernantka, koju je on, na čuđenje moje, nazvao prosto Nastjom, crvenela i mrštila se. Ja sam kao trgao ruku: starkelja je, čini se, samo to i čekao.

— Ta ja sam samo molio da je stegnem, baćuška; ako mi dozvolite; a ne da je poljubim. A vi ste već mislili da poljubim? Ne, oče rođeni, zasad još samo da stegnem. Vi, dobrotvore, sigurno držite da sam ja vlasteoski lakrdijaš? — reče on, gledajući me podrugljivo.

— N... ne, molim vas, ja...

— E, tako, baćuška. Ako sam ja lakrdijaš, onda je to i neko drugi između nas. Uvažavajte vi mene: nisam ja još takav podlac kao što mislite. Ono, uostalom, možda sam i lakrdijaš. Ja sam rob, moja žena ropkinja, a uz to laskaj, pa laskaj! Evo u čemu je stvar: ipak ćeš nešto dobiti, makar dečici na mleko. Šećera, samo šećera poviše u sve sipajte, pa će bolje da ide. To vam ja, baćuška, govorim tajom; možda će i vama zatrebati. Fortuna me je prignječila, dobrotvore, zato sam ti lakrdijaš.

— Hi-hi-hi! Ah, baš je obešenjak taj starčić! Uvek nasmeje čoveka! — zapišta Anfisa Petrovna.

— Majčice moja, dobrotvorko, ta bolje se proživi na svetu kao budala! Da sam znao, od rane mladosti bih se u budale zapisao, možda bih sad bio pametan. A ovako, kako sam rano hteo da budem mudar, taka sam sad eto i ispao stara budala.

— Recite, molim vas, — uplete se Obnoskin (kome se, sigurno, nije svidela napomena o talentima), nekako naročito samostalno razvalivši se u fotelji i rasmatrajući starca kroz svoje stakalce kao neku bubicu: — recite, molim vas... sve vam zaboravljam prezime... kako se ono vi zovete?

— Ah, baćuška! Tamenije prezime, molim vas, Ježevikin, ali kakva je korist od toga? Evo već devetu godinu sedim bez službe, i živim, tako, po prirodnim zakonima. A dece, a dece u mene, prava porodica Holmskih! Baš kao po poslovici: „u bogatog telad, u sirotog čeljad“.

— Pa jest... telad... ostavimo to na stranu. Nego, slušajte, odavno sam vas hteo upitati: zašto se vi, kad uđete, odmah nazad osvrćete? To je vrlo smešno.

— Zašto se osvrćem? Pa sve mi se čini, baćuška, da me odostrag neko hoće da pljesne dlanom kao muvu, zato ti se osvrćem. Monoman sam postao, baćuška.

Opet se svi zasmejaše. Guvernantka se podiže, htede kao da ode, i opet se spusti u fotelju. Na licu joj beše nešto bolno, patničko, uza svu rumen koja joj prekri obraze.

— Znaš, brate, ko je to? — šapnu mi ujak: — to je njen otac!

Gledao sam u ujaka razrogačenim očima. Prezime Ježevikin sasvim mi izlete iz glave. Ja sam junakovao i celog puta maštao o svojoj pretpostavljenoj suđenici, pravio za nju velikodušne planove i potpuno zaboravio na njeno prezime ili, bolje reći, nisam na to obratio nikakve pažnje od samog početka.

— Šta, otac? — odgovorih takođe šapatom. — Pa ja sam mislio da je ona siroče.

— Otac, bratac, otac. I da znaš, najčestitiji, najplemenitiji čovek, čak i ne pije, nego samo tako od sebe lakrdijaša pravi. Strašna, brate, sirotinja, osmoro dece! Od Nastjenjkine plate i žive. Iz službe su ga zbog jezika isterali. Svake nedelje dolazi ovamo. Ponosit je, — ni za šta ne bi primio štogod. Davao sam, mnogo puta sam mu davao, — ne uzima. Ogorčeo čovek!

— Pa šta je, brate, Jevgrafe Larioniću, šta ima novo tamo kod vas? — upita ujak i snažno ga udari po ramenu, primetivši da nepoverljivi starac već prisluškuje naš razgovor.

— A šta bi bilo novo, dobrotvore? Valentin Ignatić su juče dali izjašnjenje po Trišinovoj stvari. Kod njega se otkrio manjak brašna u vrećama. To je, gospođo, onaj isti Trišin koji gleda u čoveka kao da raspiruje samovar. Možda se izvolevate sećati? Piše dakle Valentin Ignatić o Trišinu: „Ako već“, kaže, „često pominjani Trišin nije mogao čast svoje rođene nećake sačuvati, — a ona je sa oficirom prošle godine pobegla, — gde bi onda, kaže, on sačuvao državne stvari?“ Tako je u svom izveštaju napisao, Boga mi, ne lažem.

— Pi! Kakve vi priče pripovedate! — povika Anfisa Petrovna.

— Baš, zaista, zaista, zaista! Zatrčao si se, brate Jevgrafe, — povladi ujak. — Eh, propašćeš zbog jezika! Ti si čovek iskren, plemenit, dobromislen, mogu da izjavim, ali jezik ti je otrovan! I čudim se ja kako ti tamo ne možeš da se saživiš s njima! Oni su, izgleda, ljudi dobri, jednostavni...

— Oče i dobrotvore! Ta jednostavnog čoveka se ja i bojim! — viknu starac s nekim osobitim oduševljenjem.

Odgovor mi se dopade. Brzo priđoh k Ježevikinu i snažno mu stisnuh ruku. U istinu, htelo mi se čime bilo protestovati protiv sveopšteg mišljenja, otvoreno pokazujući starcu svoje saosećanje. A možda, ko zna, možda mi se htelo da podignem sebe u očima Nastasje Jevgrafovne. Ali iz mog pokreta nije izašlo ništa pametno.

— Dozvolite da vas zapitam, — rekoh, po svom običaju pocrveneo i zadihan: —jeste li vi čuli za jezuite?

— Nisam, oče rođeni, nisam čuo; tako tek, ponešto... ta gde bismo mi! A što?

— Tako... hteo sam ovim povodom da ispričam... Uostalom, potsetite me jednom prilikom. A sad, budite uvereni da vas razumem i... umem da cenim...

I, savršeno zbunivši se, još jednom ga uhvatih za ruku.

— Neizostavno ću vas, baćuška, potsetiti, neizostavno ću vas potsetiti! Zlatnim slovima ću zapisati. Evo, izvolte, i čvor ću zavezati, da upamtim.

I on zbilja zaveza čvor, našavši suh krajičak na svom prljavom rupcu za burmut.

— Jevgrafe Larioniću, uzmite čaj, — reče Praskovja Iljinična.

— Odmah, lepotice gospođo, odmah, to jest, kneginjo, a ne gospođo! To vam je za čaj. Stepana Aleksjejića Bahčejeva sam sreo putem, gospođo. Tako je veseo i preveseo, da toga više nema! Već sam bio pomislio, ne sprema li se da se ženi? Laskaj, laskaj! — progovori polušapatom, kad prođe pored mene sa šoljom u ruci, pa mi namignu i zažmirka. — A što glavnog dobrotvora ne vidim, Fomu Fomića? Zar on neće doći na čaj?

Ujak se trže kao uboden i plašljivo pogleda generalicu.

— Ja, zbilja, već ne znam, — odgovori neodlučno, nekako čudno zbunjen. — Zvali smo ga, ali on... Ne znam, zbilja, možda nije raspoložen. Ja sam već slao Vidopljasova i... ne bih li, uostalom, sam otišao?

— Svratio sam ja k njima malopre, — tajanstveno progovori Ježevikin.

— Je li moguće? — viknu ujak preplašeno. — Pa šta je?

— Prvo sam tamo svratio, da posvedočim poštovanje. Rekli su da će nasamo čaj popiti, a potom su dodali da oni i suhom korom hleba mogu biti siti, da, molim.

Te reči, čini se, preneraziše ujaka istinskim užasom.

— Pa trebalo je da mu objasniš, Jevgrafe Larioniću, trebalo je da mu ispričaš, — progovori najzad ujak, gledajući starca tužno i prekorno.

— Govorio sam, molim, govorio.

— Pa?

— Dugo nisu izvoleli da mi odgovaraju. Za nekim matematičkim zadatkom su sedeli, nešto opredeljivali; vidi se, glavobolni je zadatak bio. Pitagorine čakšire su preda mnom nacrtali, — sam sam video. Triput sam ponavljao; istom na četvrti put su digli glavicu i kao da su me tek onda prvi put videli. „Neću da idem, kažu: tamo je sad učenjak došao, pa gde bismo mi pored takvog svetlila.“ — Tako su se i izvoleli izraziti, pored svetlila. I starkelja me pogleda iskosa i podrugljivo.

— E, to sam i očekivao! — viknu ujak, pljesnuvši rukama: — tako sam i mislio! To on, znaš, za tebe, Sergjeju, kaže da si „učenjak“. Šta ćemo sad?

— Priznajem, ujka, — odgovorih, dostojanstveno sležući ramenima: — po mome mišljenju, to je tako smešan otkaz da se ne vredi ni osvrtati, i ja se zbilja čudim vašoj zbunjenosti...

— Oh, bratac, ne znaš ti ništa! — povika on energično mahnuvši rukom.

— Ta sad već ne vredi, molim, jadikovati, — uplete se odjedanput devica Perepeljicina: — kad su svi zli uzroci spočetka baš od vas potekli, Jegore Iliću. Kad se otseče glava, za kosom se ne plače, molim. Da ste vi, molim, poslušali mamicu, ne biste sad, molim, plakali.

— Ta šta sam ja, Ana Nilovna, kriv? Bojte se Boga! — progovori ujak molećivim glasom, kao da je preklinje za objašnjenje.

— Ja se Boga bojim, Jegore Iliću; a dolazi sve to otud što ste vi, molim, sebičnjak i što ne ljubite svoju roditeljicu, — dostojanstveno odvrati devica Perepeljicina. — Zašto niste, od početka, uvažili njihovu volju? Oni su vam mati, molim. A ja vam neću govoriti neistinu. Ja sam i sama potpukovnička kći, a ne, molim, makar ko.

Meni se učini da se Perepeljicina uplela u razgovor jedino zato da objavi svima nama, a osobito meni, novom došljaku, da je i ona potpukovnička kći, a ne makar ko.

—Zato što vređa mater svoju,—grozno izusti, naposletku, sama generalica.

— Mamice, tako vam Boga! Ta otkud ja vas vređam?

— Zato što si ti mračni sebičnjak, Jegoruška, — produžavaše generalica, sve više i više se oduševljavajući.

— Mamice, mamice! Ta otkud sam ja mračni sebičnjak? — povika ujak skoro u očajanju: — pet dana, punih pet dana se vi srdite na me i nećete sa mnom da govorite! A zašto? Zašto? Pa neka mi sude, neka mi sav svet sudi! Neka čuju, naposletku, i moje opravdanje. Dugo sam ćutao, mamice; vi niste hteli da me saslušate: pa neka me sad ljudi čuju. Anfisa Petrovna! Pavle Semjoniću, najblagorodniji Pavle Semjoniću! Sergjeju, prijatelju moj! Ti si čovek stran, ti si, da tako kažem, gledalac, ti bespristrasno možeš suditi...

— Umirite se, Jegore Iliću, umirite se, — povika Anfisa Petrovna: — ne ubijajte mamicu!

— Neću ja ubiti mamicu, Anfisa Petrovna; no evo mojih grudi — udarajte! — produžavaše ujak, raspaljen do krajnosti, kao što biva katkad kod ljudi slabe naravi kad ih dovedu do kraja strpljenja, ma da sva njihova raspaljenost liči na vatru od zapaljene slame: — hoću da kažem, Anfisa Petrovna, da ja nikoga ne vređam. Ja ću evo kazati da je Foma Fomić najblagorodniji, najčasniji čovek i, uz to čovek najviših osobina, ali... ali je on bio nepravedan prema meni u tome slučaju.

— Hm! — promrmlja Obnoskin, kao da želi da još jače razdraži ujaka.

—Pavle Semjoniću, najblagorodniji Pavle Semjoniću! Pa zar vi zbilja mislite da sam ja, da tako kažem, neosetljiv kao panj? Ta ja vidim, ta ja razumem, sa suzama srca svoga, da tako kažem, razumem, da svi ti nesporazumi proističu od prevelike ljubavi njegove prema meni. Sad, vi kako hoćete, ali on, Boga mi, nema pravo u tome slučaju. Sve ću da ispričam. Hoću sada da ispričam tu istoriju, Anfisa Petrovna, u svoj njenoj jasnoći i podrobnosti, da vidite od čega je stvar nastala i da li se s pravom na me srdi mamica što nisam ugodio Fomi Fomiću. Slušaj me i ti, Serjoža, — dodade, obrativ se ka meni, što činjaše i za sve vreme daljega pričanja, kao da se bojaše drugih slušalaca i sumnjaše u njihovo saosećanje: — saslušaj me i ti, i odluči: jesam li u pravu ili nisam. Evo gledaj, evo od čega je počela sva istorija: pre nedelju dana, —jest, baš nema više od nedelje, — prolazi kroz našu varoš moj bivši komandant, general Rusapetov, sa ženom i svastikom. Zadržavaju se jedno vreme. Ja zaprepašten. Hitam da iskoristim priliku, letim, pretstavljam se i zovem na ručak. Obećao mi, ako bude mogao. To jest, izvanredno plemenit čovek, istinu da ti kažem; blista od vrlina, a uz to, dostojanstvenik! Svastiku svoju obasuo dobročinstvima; jednu sirotu udao za divnog mladog čoveka (sad je advokat u Malinovu; još mlad čovek, ali s kakvim, može se reći, univerzalnim obrazovanjem!), —jednom rečju, general nad generalima! E, kod nas, dabome, trka, lupa, kuvari, frikasei; poručujem muziku. Ja, naravno, veseo i kao da mi je imendan! Ne dopada se Fomi Fomiću što sam veseo i kao da mi je imendan! Sedi za stolom, — sećam se i sad, služio se njegov omiljeni kiseljak sa skorupom, — ćuti on, ćuti, pa ti tek skoči: „Vređaju me, vređaju!“ „Pa čime te, velim, Foma Fomiću, vređaju?“ — „Vi sad, veli, mene zanemarujete; vi se generalima sad zanimate; vama su sad generali draži od mene!“ Eh, razume se, ja sad sve to ukratko tebi pripovedam; štono se kaže, samo suštinu; no kad bi ti znao šta je on još govorio... rečju, potresao mi svu dušu moju! Šta da radiš? Ja, razume se, klonuo duhom; frapiralo me to, može se reći; hodam kao pokisao petao. Dolazi svečani dan. General poručuje da ne može: izvinjava se, — neće, znači, doći. Ja k Fomi: „No, Foma, umiri se! Neće doći“ Šta misliš? Ne prašta, pa kraj! „Uvredili ste me, veli, pa kraj!“ Ja i ovako i onako. „Ne, veli, idite vi k svojim generalima; vama su generali draži od mene; vi ste veze prijateljstva, veli, rastrgli.“ Prijatelju moj! Ta razumem ja zašto se on srdi. Nisam ja stupac, nisam ovan, nisam ja neka danguba! Ta on to čini iz prevelike ljubavi prema meni, da tako kažem, iz ljubomore, — sam to govori, — on je zbog mene ljubomoran na generala, boji se da ne izgubi moju ljubav, iskušava me, hoće da dozna šta ja mogu za njega da žrtvujem: „Ne, veli, ja sam za vas isto ono što general, ja sam za vas Vaše prevashodstvo! Onda ću se s vama pomiriti kad mi dokažete da me uvažavate.“ — „A čime ću ti dokazati da te uvažavam, Foma Fomiću?“ „Pa nazivajte me, veli, celog dana: vaše prevashodstvo; tada ćete mi i dokazati da me uvažavate.“ S neba sam pao! Možeš zamisliti moje čudo! „Neka vam to, veli, bude nauk da se u buduće ne oduševljavate generalima, kad su i drugi ljudi, može biti, još valjaniji od svih vaših generala!“ Eh, tu već i ja ne otrpeh, kajem se! Otvoreno se kajem! „Foma Fomiću, velim, zar se to može? De, mogu li se ja rešiti na to? Zar ja mogu, zar imam pravo da te proizvedem za generala? Pomisli, ko proizvodi za generala? De, kako ću ja tebi reći: vaše prevashodstvo? Ta to je, da tako kažem, napadaj na veličinu sudbinskih rešenja! Ta general služi na ukras otadžbini: general je vojevao, on je svoju krv na polju časti prolio! Pa kako ja da tebi kažem: vaše prevashodstvo?“ Ni da mrdne, pa eto ti! „Šta-god hoćeš velim, Foma, sve ću za tebe učiniti. Eto, naredio si mi da obrijem zaliske, jer je u njima malo patriotizma, — obrijao sam ih; namrštio sam se, ali sam ih obrijao. Još više, učiniću sve što poželiš, samo se odreci generalskog čina!“ „Ne, veli, neću se pomiriti sve dok mi se ne kaže: vaše prevashodstvo!“ „To će, veli, vašoj naravstvenosti biti korisno; to će smiriti vaš duh!“ veli. I eto, sad već nedelju dana, celu jednu nedelju dana neće sa mnom da govori; srdi se na sve, kogod dođe. Za te je čuo da si učen — za to sam ja kriv: raspalio sam se, nabrbljao! — Rekao je da mu noga neće ostati u kući ako ti u kuću uđeš. „Znači, veli, ja sada već nisam za vas učen.“ Oh, što će biti muke kad dozna sad za Korovkina! De, molim te, de, rasudi, de, šta sam ja tu kriv? De, zar da se rešim da mu kažem: „vaše prevashodstvo?“ De, može li se živeti u takvom položaju? De, zašto je on danas nesrećnog Bahčejeva oterao od stola? De, recimo, Bahčejev nije izumeo astronomiju; pa nisam ni ja izumeo astronomiju, pa nisi ni ti izumeo astronomiju... De, zašto, zašto?

— Pa zato što si ti zavidljiv, Jegoruška, — promrmlja opet generalica.

— Mamice! — povika ujak u potpunom očajanju: — vi ćete me dovesti do ludila!... Vi ne govorite svoje reči, nego tuđe, mamice! Ja izlazim, na koncu konca, stupac, klada, fenjer, a ne vaš sin!

— Ja sam čuo, ujka, — prekidoh ga, silno preneražen pripovetkom, — ja sam čuo od Bahčejeva — ne znam, doduše, je li istina ili nije — da je Foma Fomić pozavideo Iljuši na imendanu, pa tvrdi da je i njemu sutra imendan. Priznajem, ta karakteristična crta me je tako prenerazila da ja...

— Rođendan, bratac, rođendan, ne imendan nego rođendan! — prekide me brzo ujak. — Samo se nije tako izrazio, no ima pravo: sutra mu je rođendan. Istina, brate, pre svega...

— Baš mu nije rođendan! — viknu Sašenjka.

— Kako nije? — uzviknu ujak, snebivajući se.

— Nije mu rođendan, tatice! To vi prosto neistinu govorite, da obmanete sama sebe i da ugodite Fomi Fomiću. A njegov rođendan je u martu bio, — baš smo se mi, sećate se, pred tim vozili u manastir na službu, a on nikom nije dao da mirno sedi u kolima: sve je vikao da mu je jastuk prignječio bok, pa je štipao; tetkicu je, od pakosti, dva put uštinuo! A posle, kad smo o rođendanu došli da mu čestitamo, rasrdio se što nije bilo kamelija u našem buketu. „Ja, veli, volim kamelije, jer imam ukus višeg društva, a vama bilo žao da mi naberete u oranžeriji.“ I ceo dan je bio kiseo, i durio se, nije hteo da govori s nama.

Da je bomba pala nasred sobe, mislim da ni to ne bi tako prenerazilo i uplašilo sve prisutne kao ova otvorena uzbuna — i čija? Devojčice kojoj se ni govoriti nije dozvoljavalo u babinom prisustvu. Generalica, nema od čuda i od besa, pridigla se, uspravila, pa gleda drsku u nuku svoju, ne verujući očima. Ujak zamro od užasa.

— Ala je to raspušteno! Hoće da oteraju babu u grob! — viknu Perepeljicina.

— Saša, Saša, urazumi se! Šta ti je, Saša? — vikaše ujak, leteći sad k jednoj, sad k drugoj, sad generalici, sad Sašenjki, da je zadrži.

— Neću da ćutim, tatice! — povika Saša, odjedanput skočivši sa stolice, pa zalupa nožicama, a očice joj se zasijaše: — neću da ćutim! Mi smo svi dugo trpeli zbog Fome Fomića, zbog odvratnog, zbog gadnog vašeg Fome Fomića! Zato što će nas sve Foma Fomić upropastiti, zato što mu neprestano trpaju u glavu da je uman, velikodušan, blagorodan, smesa svih vrlina, neki potpuri. A Foma Fomić je, kao budala, svemu poverovao! Toliko su mu slatkih jela nadonosili da bi se drugi čovek zastideo, a Foma Fomić je pojeo sve što su pred njim postavili, i moli još. Pa videćete, sve će nas pojesti, a kriv je svemu tatica. Gadan, gadan je Foma Fomić, otvoreno ću reći, nikoga se ne bojim! Glup je, ćudljiv, prljavko, neblagorodan, tvrda srca, tiranin, spletkaš, lažljivac... Ah, ja bih ga sigurno, sigurno, odmah isterala iz kuće, a tatica ga obožava, a tatica luduje za njim!...

— Ah!... — vrisnu generalica i iznemoglo pade na divan.

— Golubice moja, Agafja Timofejevna, anđele moj! — vikaše Anfisa Petrovna, — uzmite moju bočicu! Vode, brže vode!

— Vode, vode! — vikaše ujak: — mamice, mamice, umirite se! Na kolenima vas preklinjem da se umirite!

— Treba vas osuditi na hleb i vodu, i ne puštati iz mračne sobe... čovekoubice jedne! — zapišta na Sašenjku Perepeljicina, dršćući od besa.

— Pa osudite me na hleb i vodu, ničega se ne bojim! — vikaše Sašenjka, koja se i sama zaboravljala. — Ja štitim taticu, jer on ne ume sam sebe da zaštiti. Pa ko je on, ko je on, taj vaš Foma Fomić, spram tatice? Tatičin hleb jede, a taticu ponižava, nezahvalnik! Ta ja bih ga rastrgla na komade, vašeg Fomu Fomića! Na dvoboj bih ga izazvala, pa bih ga i ubila, iz dva pištolja...

— Saša, Saša! —viče ujak u očajanju. —Još jednu reč, i ja sam propao, bespovratno propao!

— Tatice! — povika Saša, pa odjednom naglo polete k ocu, oblivena suzama, i čvrsto ga zagrli ručicama: —tatice! Ta zar vi, tako dobri, prekrasni, veseli, umni, zar vi, zar vi da tako sebe upropastite? Zar vi da se potčinjavate tome odvratnom, neblagodarnom čoveku, da budete njegova igračka, da se smehu izvrgavate? Tatice, zlatni moj tatice!...

Ona zarida, pokri lice rukama i pobeže iz sobe.

Nastade strašan metež. Generalica je ležala onesvešćena. Ujak je klečao pred njom i ljubio joj ruke. Devica Perepeljicina se svijala oko njih i bacala na nas pakosne, ali pobedonosne poglede. Anfisa Petrovna je kvasila generaličine slepoočice vodom i petljala sa svojom bočicom. Praskovja Iljinična je drhtala i zalivala se suzama; Ježevikin je tražio gde da se skloni, a guvernantka je stajala bleda, potpuno izgubljena od straha. Jedino je Mizinčikov ostajao sasvim isti kao i dotle. Ustao je, prišao k prozoru i uzeo da uporno gleda napolje, apsolutno ne obraćajući pažnje na celu tu scenu.

Odjednom, generalica se pridiže s divana, uspravi se i odmeri me groznim pogledom.

— Napolje! — viknu, udariv nogom.

Moram priznati da se tome nikako nisam nadao.

— Napolje! Napolje iz kuće; napolje! Zašto je on došao? Da mu ni traga ne bude ovde! Napolje!

— Mamice! Mamice, šta vam je? Ta ovo je Serjoža, — muca ujak, dršćući celim telom od straha. — Ta on je, mamice, k nama u goste došao.

— Kakav Serjoža? Glupost! Neću ništa da čujem; napolje! To je Korovkin. Uverena sam da je to Korovkin. Mene slutnja ne vara. On je došao da istisne Fomu Fomića; zato su ga i pozvali. Moje srce sluti... Napolje, nitkove!

— Ujka, ako je tako, — rekoh, gušeći se od plemenitog negodovanja: — ako je tako, onda ja... izvinite me... — I dograbih šešir.

— Sergjeju, Sergjeju, šta radiš?... Eto ti, sad i on... Mamice! Ta to je Serjoža!... Sergjeju, molim te! — viče on, jureći za mnom i trudeći se da mi otme šešir: — ti si moj gost, ti ćeš ostati, ja tako hoću! Ta ona to samo onako, — dodade šapatom: — ta ona to samo kada se rasrdi... Ti se sad samo, za prvo vreme, sakrij nekud... ostani negde — i ništa, sve će proći. Ona će ti oprostiti, uveravam te! Dobra je ona, samo tako, zaleti se... Čuješ, drži te za Korovkina, a posle će ti oprostiti, uveravam te... Šta hoćeš? — zavika Gavrili, koji je bio ušao u sobu i drhtao od straha.

Gavrila nije ušao sam; s njim je bio dvorski momak, dečko od šesnaestak godina, vanredno lep, uzet u dvor zbog lepote, kako sam posle doznao. Zvao se Falalej. Na njemu je bila neka naročita odeća, crvena svilena košulja, opšivena oko vrata gajtanom, zlatan pojas s rojtama, crne velurske čakšire i safijanske čizmice, sa crvenim suvracima. Ta odeća je bila izum same generalice. Dečko je gorko jecao, i suze su, jedna za drugom, tekle iz velikih, plavih njegovih očiju.

— Šta je sad to? — povika ujak: — šta se dogodilo? Ta govori, razbojniče!

— Foma Fomić nam naredio da dođemo ovamo; i oni idu za nama, — odgovori tužni Gavrila: —ja na ispiz, a on...

— A on?

— Igrao je, — odgovori Gavrila plačevnim glasom.

— Igrao! — uzviknu prestravljeni ujak.

— I-grao! —jeknu Falalej, jecajući.

— Komarinskog?

— Ko-ma-rinskog!

— A Foma Fomić zatekao?

— Za-te-kao!

— Dotukli me! — ciknu ujak: — ode moja glava! — i obema rukama se uhvati za glavu.

— Foma Fomić! — objavi Vidopljasov, ušavši u sobu.

Vrata se otvoriše, i glavom Foma Fomić pojavi se pred zaprepašćenom publikom.

VI

O BELOM BIKU I KOMARINSKOM MUŽIKU

Ali pre nego što budem imao čast da lično pretstavim čitaocu Fomu Fomića koji je ušao u sobu, nalazim za neophodno potrebno da kažem nekoliko reči o Falaleju i objasnim šta je upravo bilo strašnog u tom što je on igrao komarinskog, a Foma Fomić ga zatekao u tom veselom zanimanju. Falalej je bio dvorski dečko, siroče od kolevke i kumče pokojne žene mog ujaka. Ujak ga je vrlo voleo. Već samo to je bilo sasvim dosta da Foma Fomić, kad se preselio u Stepančikovo i ovladao ujakom, zamrzi ljubimca njegova, Falaleja. Ali se dečko nekako osobito dopao generalici i, pored sveg gneva Fome Fomića, ostao gore, uz gospodu: na tome je nastojala sama generalica, i Foma je popustio, sačuvavši u srcu svom uvredu — on je sve smatrao za uvredu — i sveteći se zbog toga u svakoj zgodnoj prilici ujaku, koji nije bio ničemu kriv. Falalej je bio neobično lep. Lice mu je bilo devojačko, kao u lepotice seoske devojke. Generalica ga je negovala i mazila, i pazila ga kao lepu, retku igračku; pa se čak ne zna koga je više volela: da li svoje malecno, kudravo kučence Ami, ili Falaleja? Mi smo već govorili o njegovoj odeći, koja je bila njezin izum. Gospođice su mu davale pomadu, a frizer Kuzma bio je dužan da mu o praznicima kovrča kosu. Taj dečko je bio neko čudno stvorenje. Nije se moglo za njega reći da je savršeni idiot, ili blesan, ali je bio toliko naivan, toliko iskren i prostodušan, da se ponegda zaista moglo uzeti da je budala. Ako mu se usni san, odmah ide gospodi da im ga ispriča. Meša se gospodi u razgovor, i ne mari što ih prekida. Priča im takve stvari kakve se nipošto ne smeju pričati gospodi. Obliva se najiskrenijim suzama kad gospođa pada u nesvest, ili kad već i odviše izgrde njegovog gospodara. Saoseća svaku nesreću. Ponekad priđe generalici, ljubi joj ruke i moli je da se ne srdi, — i generalica mu velikodušno oprašta te smelosti. Osetljiv je do krajnosti, dobar i krotak kao jagnje, veseo kao srećno dete. Časte ga sa svoje trpeze.

Uvek stane iza generaličine stolice, i užasno voli šećer. Kad mu dadu šećerca, smesta ga zagrize svojim jakim, belim kao mleko zubima, i neopisano zadovoljstvo blista mu u veselim, plavim očima i po celom lepuškastom licu.

Dugo se srdio Foma Fomić; no rasudivši naposletku da se srdnjom ne postiže ništa, odjednom je odlučio da bude dobrotvor Falalejev. Izgrdivši prvo ujaka što ne mari za obrazovanje dvorskih momaka, rešio je da odmah uči jadnog dečka naravstvenosti, lepim manirima i francuskom jeziku. „Kako!“ govorio je, braneći svoju nezgodnu misao (misao koja nije dolazila u glavu samo Fomi Fomiću, čemu je svedok pisac, ovih redaka): — „kako! on je svagda gore uz svoju gospođu: odjednom ona, zaboravivši da on ne zna francuski, kaže mu, naprimer, donnez-moimon mouchoir⁶ — on je dužan da se i tu snađe, da je i tada posluži!“ Ali se ispostavilo da ne samo nije bilo moguće naučiti Falaleja francuski, nego da je kuvar Andron, njegov ujak, koji se nesebično trudio da ga nauči ruskoj pismenosti, već odavno mahnuo rukom i ostavio azbuku na policu! Falalej je bio toliko tup za učenje iz knjiga da apsolutno ništa nije razumevao. Šta više: iz toga je čak cela istorija proizišla. Dvorski momci su stali zadirkivati Falaleja da je Francuz, a starac Gavrila, zaslužni kamerdiner ujkin, otvoreno se usudio poricati da je korisno učiti francusku pismenost. Došlo to do Fome Fomića, pa se on rasrdio i, za kaznu, primorao samog oponenta, Gavrilu, da uči, francuski. Eto tako je i nastala cela ta istorija sa francuskim jezikom koja je toliko naljutila g. Bahčejeva. Što se tiče manira, bilo je još gore: Foma apsolutno nije mogao da obrazuje po svojoj volji Falaleja, koji je, uprkos zabrani, dolazio svako jutro da mu priča šta je sanjao, što je Foma Fomić, sa svoje strane, smatrao krajnje nepristojnim i familijarnim. Ali Falalej je uporno ostajao Falalej. Razume se, za sve to je pre svih drugih izvlačio svoje ujak.

— Znate li, znate li šta je danas uradio? — viče, tako, Foma, radi većeg efekta, izabravši vreme kad su svi na okupu.

— Znate li, pukovniče, do čega dovodi vaše sistematsko maženje? Danas je požderao komad piroga koji ste mu dali za stolom, i znate li šta je rekao posle toga? Odi ovamo, odi ovamo, crna dušo, odi ovamo, idiote, rumena njuško!

Falalej prilazi, s plačem, utirući rukama oči.

— Šta si rekao kad si požderao svoj pirog? Ponovi pred svima!

Falalej ne odgovara i obliva se gorkim suzama.

— Kad je tako, onda ću ja reći mesto tebe. Rekao si, udarivši se po svom nabijenom i nepristojnom trbuhu: „nalupao sam se piroga kao Martin sapuna!“ Molim vas, pukovniče, zar se govori takvim frazama u obrazovanom društvu, pa još u višem? Jesi li to rekao ili nisi? Govori!

— Rekao sam!... — potvrđuje Falalej, jecajući.

— E, pa sad mi kaži: zar Martin jede sapun? Gde si upravo ti video takvog Martina koji jede sapun? De govori, obavesti me o tome fenomenalnom Martinu! Ćutanje.

— Ja te pitam, — navaljuje Foma, — ko je upravo taj Martin? Hoću da ga vidim, hoću da se upoznam s njime. Dakle, ko je on? Registrator, astronom, pesnik, capitaine d’armes, dvorski momak, pa neko mora biti! Odgovaraj!

— Dvorski momak, — odgovara najzad Falalej, produžujući plakati.

— Čiji? Koje gospode?

A li Falalej ne u me reći čij e gospode. Razu me se, svršava se time da Foma, razljućen, beži iz sobe i viče da su ga uvredili; za generalicu nastaju padanja u nesvest, a ujak proklinje čas kad se rodio, moli sve za oproštenje, i sav preostali deo dana hoda na prstima, po svojim rođenim sobama.

Kao navlaš se dogodilo da je baš sutradan posle istorije sa Martinovim sapunom Falalej, kad je doneo izjutra čaj Fomi Fomiću i bio uspeo da potpuno zaboravi i Martina i celu jučeranju nesreću, saopštio mu da je sanjao belog bika. Samo je još to trebalo! Foma Fomić se neopisano naljutio, odmah prizvao ujaka i uzeo ga na pasja kola grditi zbog nepristojnog sna koji je sanjao njegov Falalej. Ovaj put su bile preduzete stroge mere: Falalej je bio kažnjen; klečao je u uglu. Strogo su mu zabranili da sanja takve grube, seljačke

snove. „Za šta se ja srdim“, govorio je Foma: „osim toga što on u stvari ne bi smeo ni pomisliti da mi dolazi sa svojim sanjanjima, pogotovo s belim bikom; osim toga, — priznajte i sami, pukovniče, — šta je beli bik ako ne dokaz grubosti, neukosti, prostakluka vašeg neotesanog Falaleja? Kakve misli, takvi sni. Zar nisam ja otpre govorio da iz njega neće ništa izaći, i da nije trebalo ostavljati ga gore, kod gospode? Nikad, nikad vi nećete preobraziti tu besmislenu, prostonarodnu dušu u nešto uzvišeno, pesničko. „Zar ti ne možeš, — produžavao je, obraćajući se k Falaleju, — zar ti ne možeš sanjati nešto otmeno, nežno, oplemenjeno, neku scenu iz finog društva, naprimer gospodu kako se kartaju, ili dame kako se šetaju po divnom parku?“ Falalej je obećao da će iduće noći neizostavno sanjati gospodu ili dame kako se šetaju po divnom parku.

Kad je legao da spava, Falalej je sa suzama za to molio Boga i dugo mislio šta da radi da ne sanja prokletog belog bika? No ljudske su nade varljive. Kad se probudio drugog jutra, sa užasom se opomenuo da je opet svu noć sanjao o mrskom belom biku i da mu se nije prisnila nijedna dama koja se šeta po divnom parku. Ovaj put su posledice bile naročite Foma Fomić je odlučno izjavio da ne veruje u mogućnost sličnoga slučaja, u mogućnost sličnog ponavljanja sna, nego da je Falaleja namerno podučio neko od ukućana, pa možda i sam pukovnik, da bi naprkosio Fomi Fomiću. Mnogo je bilo vike, prekora i suza. Generalica je pred veče zakunjala; svi su u kući nos spustili. Ostajala je još slaba nada da će Falalej iduće, to jest treće noći, neizostavno sanjati nešto iz višeg društva. No kakvo je bilo sveopšte negodovanje kad je celu nedelju dana uzastopce, svaku božju noć, Falalej stalno sanjao belog bika, i samo belog bika! O višem društvu ni pomena.

Ali je najzanimljivije bilo što se Falalej nikako nije mogao dosetiti da slaže, da prosto kaže da nije sanjao belog bika, nego naprimer kočiju, natrpanu damama i Fomom Fomićem; tim više što slagati u takvom krajnjem slučaju ne bi čak bilo ni tako grešno. No Falalej je bio toliko istinoljubiv da apsolutno nije umeo da slaže, pa baš da je i hteo. Nisu ga dakle ni navodili na to. Svi su znali da bi se on izdao već u prvom magnovenju, i da bi ga Foma Fomić odmah uhvatio u laži. Šta se moglo raditi? Položaj ujakov je postojao nepodnosiv. Falalej je bio apsolutno nepopravljiv. Bedni dečko je čak stao mršaviti odjada. Ključarica Malanja je tvrdila da su ga urekli i poprskala ga iz ugla vodom. U toj korisnoj operaciji učestvovala je i milosrdna Praskovja Iljinična. Ali čak ni to nije pomoglo. Ništa nije pomoglo!

— Đavo ga odneo, prokletnika! — pričao je Falalej: — svake ga noći sanjam! Svaki put se s večera molim: „ne sni mi se, snu o belom biku, ne sni mi se, snu o belom biku!“ A on tu pa tu, prokletnik, stoji preda mnom, velik, s rogovima, sa onim tupim usnama, u-u-u!

Ujak je bio u očajanju. Ali srećom, Foma Fomić je odjedanput kao zaboravio belog bika. Naravno, niko nije verovao da Foma Fomić može zaboraviti tako važnu stvar. Svi su sa strahom mislili da on čuva belog bika u rezervi i da će ga pokazati u prvoj zgodnoj prilici. Posle se pokazalo da Fomi Fomiću u to vreme nije bilo do belog bika: desili su mu se drugi poslovi, druge brige; druge zamisli su sazrevale u korisnoj i mnogomislenoj njegovoj glavi. Eto zašto je on i dao Falaleju da spokojno odahne. Zajedno s Falalejom su svi odahnuli. Momak je postao veseliji, čak stao zaboravljati šta je bilo; čak i beli bik se počeo pojavljivati sve ređe i ređe, ma da je još uvek ponegda potsećao na svoje fantastično postojanje. Rečju, sve bi dobro pošlo da nema na svetu komarinskog.

Treba napomenuti da je Falalej odlično igrao; to mu je bila glavna sposobnost, čak nešto kao poziv; igrao je s energijom, s neiscrpnom veselošću, ali naročito je voleo „komarinskog mužika“. Ne zbog toga što bi mu se baš tako mnogo sviđali lakomisleni i, u svakom slučaju, neobjašnjivi postupci toga vetrenjastog mužika, — ne, njemu se sviđalo da igra komarinskog prosto zato što je za njega bilo apsolutno nemoguće slušati komarinskog a ne igrati uz tu muziku. Po neki put, večerom, dva-tri lakeja, kočijaši, i baštovan, koji je svirao u violinu, pa i nekoliko njihovih „dama“, skupljali bi se u društvance, negde na najudaljenijoj čistini oko vlasteoskih zgrada, podalje od Fome Fomića; počinjala bi muzika, igre, a pred kraj, svečano bi stupao u svoja prava i komarinski. Orkestar bi sačinjavale dve balalajke, gitara, violina i bubanj, u koji se odlično razumevao konjušnik Mićuška. Trebalo je videti šta se onda zbivalo s Falalejem: igrao bi do samozaborava, do iscrpljenja poslednje snage, potstrekavan vikom i smehom publike; pocikivao bi, vikao, kikotao se, pljeskao rukama; igrao bi kao nošen tuđom, nedokučivom silom koju nije mogao da savlada, i uporno se trudio da dostigne sve više i više ubrzani tempo smeloga motiva, udarajući o zemlju petama. To su bili trenutci njegove istinske naslade; i sve bi to išlo dobro i veselo da glas o komarinskom nije stigao naposletku Fomi Fomiću.

Foma Fomić je obamro i smesta poslao po pukovnika.

— Hteo sam od vas samo jedno da doznam, — počeo je Foma: — jeste li se vi zakleli da sasvim upropastite tog nesrećnog idiota ili ne sasvim? U prvom slučaju, ja se odmah uklanjam; a ako ne sasvim, onda ja...

— Ama, šta je? Šta se dogodilo? — povikao je uplašeni ujak.

— Kako, šta se dogodilo? Pa znate li vi da on igra komarinskog?

— Pa... pa šta?

— Kako, pa šta? — ciknuo Foma: — I to govorite vi, — vi, njihov gospodar i, čak, u nekom smislu, otac! Pa imate li vi onda zdrav pojam o tome šta je komarinski? Znate li vi da ta pesma prikazuje jednog odvratnog mužika koji se usudio na najnemoralniji postupak u pijanom stanju? Znate li vi za čim je posegao taj razvratni sluga? Pogazio je najdragocenije veze i, tako reći, istucao ih svojim seljačkim čizmetinama, koje su naviknute da gaze samo Mehanski pod. Ta razumete li da ste vi svojim odgovorom uvredili najplemenitija moja osećanja? Razumete li da ste vi svojim odgovorom uvredili lično mene? Razumete li vi to ili ne?

— No, Foma... Pa to je samo pesma, Foma.

— Kako, samo pesma! I vas nije sramota priznati mi da znate tu pesmu — vi, član blagorodnog društva, otac čestite i nevine dece i, uz to, pukovnik! Samo pesma! No ja sam uveren da je ta pesma uzeta iz života! Samo pesma! No koji čestit čovek može, a da ne umre od stida, priznati da zna tu pesmu, da je ikad čuo tu pesmu? Koji, koji?

— E, pa ti, eto, Foma, znaš, kad pitaš, — odgovorio je, prostodušno, zbunjeni ujak.

— Kako! Ja znam? Ja... ja... to jest ja! Uvredili me! — povikao je odjednom Foma, skočivši sa stolice i gušeći se od ljutine. On se nikako nije nadao takvom poraznom odgovoru.

Neću opisivati gnev Fome Fomića. Pukovnik je sramotno bio oteran ispred očiju čuvara morala zbog nepristojnosti i neprikladnosti svog odgovora. No otad se Foma Fomić zakleo: da će na licu mesta uhvatiti Falaleja u prestupu, kako igra komarinskog. Večerom, kada su svi mislili da je nečim zauzet, namerno je izlazio krišom u baštu, obilazio povrćnjake i zavlačio se u konoplju, odakle se izdaleka videla čistina na kojoj se igralo. Vrebao je jadnog Falaleja, kao lovac ptičicu, sa uživanjem zamišljajući kako će, u slučaju uspeha, mlatnuti celu kuću, a naročito pukovnika. Naposletku, neumorni njegov trud krunisan je uspehom: zatekao je komarinskog! Razumljivo je posle toga zašto je ujak sebi čupao kosu kad je ugledao Falaleja gde plače i kad je čuo Vidopljasova gde javlja da ulazi Foma Fomić, koji se tako neočekivano i u takav trenut užurbanosti glavom našao pred nama.

VII

FOMA FOMIĆ

S napregnutom radoznalošću promatrao sam tog gospodina. Gavrila ga je s pravom nazvao sićušnim čovečuljkom. Foma je bio malena rasta, svetle kose i prosed, kukasta nosa i sa sitnim boricama po celome licu. Na podbratku je imao veliku bradavicu. Bilo mu je blizu pedeset godina. Ušao je tiho, odmerenim koracima, spuštenih očiju. Ali na njegovu licu i na celoj njegovoj pedantnoj figurici videlo se najbezobraznije samouverenje. Na čudo moje, ušao je u šlafroku, doduše stranog kroja, ali ipak u šlafroku i, uz to, u papučama. Okovratnik na njegovoj košulji, nestegnut kravatom, bio je raširen a a l’enfant⁷ to je davalo Fomi Fomiću vanredno glup izgled. Prišao je ka nezauzetoj fotelji, primakao je k stolu i seo, ne rekavši nikome ni reči. U tren je iščezla sva uzbuna, sva uzrujanost, koja je malo pre bila. Sve se tako utišalo da bi se mogla čuti muva gde leti. Generalica je postala mirna kao agnec. Sva ropska odanost te bedne idiotkinje prema Fomi Fomiću sad se obelodanila. Ona se nije mogla nagledati svog ljubimca, upila se u njega očima. Devica Perepeljicina, kezeći se, trla je svoje ručice, a bedna Praskovja Iljinična je primetno drhtala od straha. Ujak se smesta ustrčao.

—Čaja, čaja, sestrice! Samo slađeg, sestrice; Foma Fomić posle spavanja voli slađi čaj. — Je li, Foma, tebi slađeg?

— Nije meni sada do vašeg čaja! — progovori Foma polako i s dostojanstvom, pa zabrinut u licu mahnu rukom. — Vama sve samo da je slađe!

Te reči i, po svojoj pedantskoj važnosti, neverovatno smešan ulazak Fomin zainteresovali su me vanredno. Zanimalo me je da doznam dokle, do kolikog zaborava pristojnosti će najzad doći bezobrazluk toga ponesenog gospodina.

— Foma! — viknu ujak: — predstavljam ti: moj nećak, Sergjej Aleksandrović! Sad je doputovao.

Foma Fomić me premeri od pete do glave.

— Ja se čudim kako vi uvek nekako sistematski volite da me prekidate, pukovniče, — progovori on posle značajnog ćutanja, ne obrativši na me ni najmanje pažnje. — Vama o poslu govore, a vi bogzna o čemu raspravljate... Jeste li videli Falaleja?

— Video sam ga, Foma...

— A, videli ste ga! E, pa ja ću vam ga još jednom pokazati, kada ste ga videli. Možete uživati u svom delu... u moralnom smislu. — Odi ovamo, idiote! Odi ovamo, holandska njuško! No de, dođi, dođi! Ne boj se!

Falalej priđe, jecajući, otvorenih usta i gutajući suze. Foma Fomić ga je gledao sa nasladom. — Namerno sam ga ja nazvao holandskom njuškom, Pavle Semjoniću, — primeti, razvalivši se u fotelji i malko se okrenuvši k Obnoskinu koji je sedeo pored njega: — a i uopšte, znate, ne nalazim za potrebno da ublažavam svoje izraze ni u kom slučaju. Istina mora da bude istina. Ma čim vi blato prikrivali, ono će ipak ostata blato. Zašto bih se i trudio da ublažavam? Sebe i druge da obmanjujem! Samo se u glupoj mondenskoj tikvi mogla roditi potreba takvih besmislenih pristojnosti. Recite — uzimam vas za sudiju — nalazite li vi na toj njuški nešto lepo? Ja podrazumevam nešto visoko, divno, uzvišeno, a ne makar kakvu crvenu njušku.

Foma Fomić je govorio tiho, odmereno i s nekom veličanstvenom ravnodušnošću.

— Na njemu nešto divno? — odvrati Obnoskin s nekom drskom nemarnošću. — Meni se čini, to je prosto popriličan komad rostbifa — i ništa više...

— Prilazim danas ogledalu i gledam se u njemu, — produžavaše Foma, svečano ispuštajući zamenicu ja. — Ni izdaleka ne smatram sebe lepotanom, ali sam, hteo ne hteo, došao do zaključka da ima nešto u ovome sivom oku što me razlikuje od ne znam kakvog Falaleja. Pa to je misao, pa to je život, pa to je pamet u ovom oku! Ne hvalim se baš sobom. Govorim uopšte o našem staležu. Šta vi sad mislite: može li biti kakvog bilo komadića, kakvog bilo odlomka duše u tome živom bifteku? Ne, zaista, pazite, Pavle Semjoniću, kako je u tih ljudi, koji su savršeno lišeni misli i ideala, i koji jedu samo govedinu, kako je u njih svagda odvratno sveža boja lica, grubo i glupo sveža! Je li vam po volji da doznate stepen njegova mišljenja? Ej, ti, paragrafe! Priđi-der malko bliže, da te se nagledamo! Šta si usta razjapio? Hoćeš kita da progutaš, šta li? Jesi li ti divan? Odgovaraj: jesi li ti divan?

— Divan sam! — odgovara Falalej, prigušeno ridajući.

Obnoskin da se izvali od smeha. Ja osetih da počinjem drhtati od besa.

— Jeste li čuli? — produžavaše Foma, svečano se obraćajući k Obnoskinu. — Čućete vi još! Ja sam došao da ga uzmem na ispit. Ima, vidite li, Pavle Semjoniću, ljudi koji žele da iskvare i upropaste ovog nesrećnog idiota. Možda ja strogo sudim, možda se varam; ali ja govorim iz ljubavi k čovečanstvu. On je maločas igrao najnepristojniju igru na svetu. Niko vam ovde ne mari za to. Ali evo, čujte sami. — Odgovaraj: šta si radio maločas? Odgovaraj-de, odgovaraj smesta — čuješ li?

— I-gra-o... — progovara Falalej, sve jače ridajući.

— A šta si igrao? Kakvu igru? Govori-der.!

— Komarinskog! Komarinskog? A ko je taj komarinski? Šta je komarinski? Zar ja mogu nešto razumeti iz toga odgovora? De, obavesti nas: ko je taj tvoj komarinski?

— Mu-žik...

— Mužik! Samo mužik? Čudim se! Znači, znamenit mužik! Znači, to je neki znamenit mužik kad o njemu već sastavljaju pesme i igre? Ma de, odgovaraj!

Dušu izvlačiti iz čoveka — bila je potreba Fomina. On se igrao sa svojom žrtvom kao mačka sa mišem; no Falalej ćuti, kiska i ne razume pitanje.

— Ama, odgovaraj! — navaljuje Foma: — tebe pitaju: kakav je to mužik? Ma, govori!... Je li vlasteoski, državni, oslobođeni, obavezni, ekonomski?⁸ Mnogo ima mužika...

— E-ko-nom-ski...

— A, ekonomski! Čujete li, Pavle Semjoniću? Novi istoriski fakt: komarinski mužik je — ekonomski. Hm! ... No, pa šta je uradio taj ekonomski mužik? Za kakve podvige ga tako opevaju i... izigravaju?

Pitanje beše škakljivo, a kako se ticaše Falaleja, i opasno.

— Eh... vi... međutim... — primeti Obnovskin, pogledavši svoju mamicu, koja je počinjala da se nekako naročito vrti na divanu. No šta se moglo raditi? Ćudi Fome Fomića su smatrane za zakon.

— Molim vas, ujka, ako vi ne ućutkate tu budalu, ta on... Čujete li, kuda on cilja? — Falalej će nešto izvaliti, uveravam vas... — šapnuh ujaku koji se bio zbunio i nije znao na što da se reši.

— Ti bi, ipak, Foma... — poče on: — evo ti predstavljam, Foma: moj nećak, mladić, bavio se mineralogijom...

— Ja vas molim, pukovniče, ne prekidajte me s vašom mineralogijom, u kojoj se vi, koliko mi je poznato, ne razumete ništa, a možda i drugi tako isto. Nisam ja dete. On će mi odgovoriti da se taj mužik, umesto da radi za dobro svoje porodice, opio, da je u krčmi propio kožuh i pijan potrčao po ulici. U tome se, kao što je poznato, i sastoji sadržaj cele te pesme koja veliča pijanstvo. Ne brinite se, on sad zna šta treba da odgovori. — No, odgovaraj-de: šta je uradio taj mužik? Pa ja sam ti prišapnuo, u usta sam ti metnuo. Baš od tebe hoću da čujem: šta je uradio, čime se proslavio, čime je zaslužio takvu besmrtnu slavu da o njemu već pevaju trubaduri? No?

Nesrećni Falalej, u tuzi, obzire se uokolo i, u nedoumici šta da kaže, otvara i zatvara usta, kao karas izvučen iz vode na pesak.

— Stid me ka-za-ti! — promumla on naposletku, potpuno očajan.

— A! Stid te kazati! — prihvati Foma pobednički. — Eto, taj odgovor sam i hteo da dobijem, pukovniče! Stid je kazati, a nije stidno činiti? Eto vam moralnosti koju ste vi posejali, koja je nikla i koju vi sad... zalivate. No ne treba gubiti reči. Idi sad u kujnu, Falaleju. Neću ti sad ništa reći, iz poštovanja prema publici; ali još danas, još danas, bićeš ljuto i bolno kažnjen. A ako ne budeš, ako i ovaj put mene dadu za tebe, onda ostani ovde i teši svoje gospodare komarinskim, a ja još danas idem iz ove kuće! Dosta! Ja rekoh svoje. Odlazi!

— Eh, vi, kanda, baš strogo... — promumla Obnoskin.

— Upravo, upravo, upravo! — viknu ujak, ali se prekide i zaćuta. Foma ga mrko pogleda iskosa.

— Ja se čudim, Pavle Semjoniću, — nastavi on: — šta rade onda svi ti savremeni literatori, pesnici, učenjaci, mislioci? Kako da ne obrate pažnju na to kakve pesme peva ruski narod i uz kakve pesme igra ruski narod? Šta su radili dosad svi ti Puškini, Ljermontovi, Borozdini? Čudim se. Narod igra komarinskog, tu apoteozu pijanstva, a oni pevaju o nekakvom spomenku! Zašto ne napišu više moralnih pesama za narodnu upotrebu i ne ostave se svog spomenka? To je socijalno pitanje! Neka mi ona opišu seljaka, ali seljaka oplemenjenog, da tako kažem, seljanina a ne seljaka. Neka opišu toga seoskog mudraca u prostoti njegovoj, pa ma i u opancima, — ja i na to pristajem, — ali prepunog vrlina, na kojima bi — smelo tvrdim — mogao pozavideti čak i neki odviše slavljeni Aleksandar Makedonski. Ja znam Rusiju i Rusija mene zna: zato to i govorim. Neka opišu toga seljaka, koji je, recimo, opterećen porodicom i sedom kosom, u zagušljivoj izbi, koji je, recimo, i gladan, ali koji je zadovoljan i ne ropće, ali koji blagosilja svoju sirotinju i koji je ravnodušan prema zlatu bogataševu. Neka mu sam bogataš, darnut u duši, donese naposletku svoje zlato; neka se čak, tom prilikom, sjedini vrlina seljakova s vrlinama njegova gospodara, pa možda i velmože. Seljanin i velmoža, toliko rastavljeni na društvenim stepenicama, sjedinjuju se naposletku u vrlinama, — to je uzvišena misao! A šta vidimo međutim? S jedne strane spomenak, a s druge — iskočio iz krčme i trči po ulici posrćući! De, recite, čega tu ima pesničkog? U čemu se tu može uživati? Gde je tu um? Gde gracija? Gde moralnost? Ne mogu da se načudim!

— Sto rubalja ti dugujem, Foma Fomiću, za takve reči! — progovori Ježevikin ushićeno.

— Ta đavola rogatog će dobiti od mene, — prošapta mi krišom. — Laskaj, laskaj!

— Pa, jest... to ste dobro ocrtali, — reče Obnoskin.

— Al’ savršeno, savršeno! — viknu ujak, koji je slušao s najvećom pažnjom i gledao na me pobednički.

— Kakva se tema započela! — šapnu, tarući ruke. — Mnogostran razgovor, sto mu muka! Foma Fomiću, ovo je moj nećak, — dodade, u preobilju osećanja. — I on se bavio književnošću, pretstavljam ti ga.

Foma Fomić, kao i pre, ne obrati ni najmanje pažnje na ujakovu preporuku.

—Tako vam Boga, ne pretstavljajte me više! Ja vas ozbiljno molim, — šapnuh ujaku odlučno.

— Ivane Ivaniću! — poče odjednom Foma, obraćajući se k Mizinčikovu, i uporno ga gledajući: — eto, mi smo sad govorili; kakvog ste pak vi mišljenja?

—Ja? Vi mene pitate? — s čuđenjem se odazva Mizinčikov, a izgledao je kao da su ga sad probudili.

— Jest, vi, molim. Pitam vas zato što mi je stalo do mišljenja uistinu umnih ljudi, a ne ma kakvih problematičnih pametara koji su umni samo stoga ih neprestano predstavljaju kao umne kao učene, a neki put ih i namerno poručuju da ih pokazuju u šatrama, ili na to nalik.

Kamen je bio bačen pravo u moju baštu. I inače nije bilo sumnje da je Foma Fomić, koji nije obraćao na me nikakve pažnje, zapodeo ceo taj razgovor o književnosti jedino zbog mene, da oslepi, uništi, zgazi od prvog koraka petrogradskog učenjaka, pametnjaka. Bar ja u to nisam sumnjao.

— Ako hoćete da znate šta mislim, to se ja... ja se slažem s vašim mišljenjem, — odgovori Mizinčikov mlitavo i protivu volje.

— Vi se u svemu slažete sa mnom! Već me muka počinje da hvata, — primeti Foma. — Reći ću vam otvoreno, Pavle Semjoniću, — produži on, pošto poćuta malo, snova se obraćajući k Obnoskinu: — ako i za šta cenim besmrtnog Karamzina, ne cenim ga ni radi istorije, ni radi „Marfe Posadnice“, ni radi „stare i nove Rusije“, nego baš zato što je napisao „Flora Silina“ to je vanredan ep! To je čisto narodno delo i neće umreti dok je sveta i veka! Ep nad epima!

— Al’ tačno tako! Velika epoha! Flor Silin je blago od čoveka! Sećam se; čitao sam: još otkupio dve devojke, a onda sam gledao u nebo i plakao. Uzvišena crta, — potvrdi ujak, sjajeći od zadovoljstva.

Jadni ujak! On se nikako nije mogao uzdržati da se ne meša u učeni razgovor. Foma se zlobno osmehnu, no ne reče ništa.

— Uostalom, i sad pišu zanimljivo, —obazrivo se umeša Anfisa Petrovna. — Eto, naprimer, „Briselske tajne“.

— Ne bih rekao, — primeti Foma nekako sažaljivo. — Čitao sam ja nedavno jednu pesmu... „Spomenik!“ Pa šta je! A ako hoćete da znate, od najnovijih mi se najviše sviđa „Prepisivač“ — lako pero!

— „Prepisivač!“ — uzviknu Anfisa Petrovna: — to je onaj što s takvim potpisom piše u časopis pisma? Ah, kako je to divno! Kakva je to igra rečima!

— Baš upravo, igra rečima. On se, tako reći, igra perom. Neobična lakoća pera!

— Jest; no on je pedant, — nepažljivo primeti Obnoskin.

— Pedant, pedant, — ne sporim; no mio pedant, no graciozan pedant! Naravno, nijedna njegova ideja ne bi izdržala temeljitu kritiku; ali te zanosi lakoća! Praznoslov,— priznajem; no mio praznoslov, no graciozan praznoslov! Sećate li se, naprimer, on objavljuje u književnom članku da ima imanja?

— Imanja? — prihvati ujak: — to valja. U kojoj guberniji?

Foma zastade, uporno pogleda ujaka i nastavi istim tonom:

— De, recite mi sad zdrave pameti radi: zašto ja, čitalac, treba da znam da on ima imanja? Ako ima, čestitam! No kako je milo, kako je to šaljivo opisano! On blista oštroumnošću, vrca od oštroumnosti, kipi! To je neki Narzan⁹ oštroumnosti! Jest, tako treba pisati! Čini mi se, ja bih baš tako pisao kad bih pristao da pišem u časopise.

— Možda još i bolje, molim, — s poštovanjem primeti Ježevikin.

— Ima čak nešto melodično u stilu! — potvrdi ujak. Foma Fomić naposletku ne izdrža.

— Pukovniče, — reče on: — mogu li vas zamoliti — razume se, sa svom mogućom delikatnošću — da nam ne smetate i da nam dozvolite da u miru dovršimo naš razgovor. Vi ne možete suditi o našem razgovoru, ne možete! Ne kvarite naš prijatni književni razgovor. Bavite se ekonomijom, pijte čaj, ali... ostavite književnost na miru. Ona neće zato propasti, uveravam vas!

To je već prevazilazilo svaku drskost! Nisam znao šta da mislim.

— Pa ti si, Foma, sam govorio da je melodično, — s tugom izusti zbunjeni ujak.

— Jeste, molim. No ja sam govorio s poznavanjem stvari, ja sam govorio kad treba; a vi?

— Jest, mi smo pametno govorili, — prihvati Ježevikin, uvijajući se oko Fome Fomića. —U nas je pameti tako malo da moramo da je pozajmljujemo, jedva-jedva će je za dva ministarstva biti dosta, a ako ne bude, onda ćemo se primiti i trećeg, — tako je to kod nas!

— Eh, opetsam, znači, izvalio! —zaključi ujak i osmehnu se svojim dobrodušnim osmehom.

— Bar priznaje, — primeti Foma.

— Ništa, ništa, Foma, ne srdim se. Znam ja da ti mene kao prijatelj zaustavljaš, kao rođeni, kao brat. Sam sam ti to dozvolio, čak sam te molio za to. Dobro je to, dobro! To je meni na korist! Zahvaljujem, i koristiću se!

Mene je izdavalo strpljenje. Sve što sam dotle po čuvenju znao o Fomi Fomiću, činilo mi se malko preuveličano. Ali sad, kad sam sve sam video svojim očima, mome zaprepaštenju nije bilo granica. Nisam verovao samom sebi; nisam mogao da razumem takvu drskost, takvu bezočnu samovoljnost s jedne strane, i takvo dobrovoljno robovanje, takvu lakovernu dobrodušnost s druge strane. Uostalom, čak je i ujak bio zbunjen takvom drskošću. To je jasno bilo... Goreo sam od želje da se nekako dohvatim s Fomom, da se s njime sukobim, da mu očitam bukvicu, ali onako, pošteno, — pa šta bilo da bilo! Ta misao me je oduševila. Tražio sam priliku i, čekajući je, sasvim iskrhao obod na šeširu. Ali prilika se nije ukazivala: Foma apsolutno nije hteo da me opazi.

— Istinu, istinu govoriš, Foma, — nastavi ujak, trudeći se iz sve snage da se dopadne i da čim bilo zabašuri neprijatnost pređašnjega razgovora.—Da, istinu krešeš, Foma. Hvala ti. Prvo treba stvar poznavati, pa onda o njoj rasuđivati. Kajem se! Bio sam ja već više puta u takvom položaju. Zamisli, Serjoža, ja sam jedanput i ispit polagao... Vi se smejete! E, pa evo, čujte! Boga mi, ispit sam polagao, nema šta. Pozvali me u jedan zavod kad su bili ispiti, pa me posadili zajedno sa ispitivačima, iz počasti, bilo praznoga mesta. Pa se ja, priznajem ti, čak uplašio, neki strah me spopao: ama ni jednog jedinog predmeta ne znam! Šta ću sad? Ha mislim, sad će i mene pred tablu izvesti! A kad posle, a ono ništa, dobro se sve svršilo; čak sam sam pitanja zadavao, pitao sam: ko je bio Noje? Uopšte, odlično su odgovarali; potom smo doručkovali i za napredak pili šampanj. Odličan zavod! Foma Fomić i Obnoskin da se izvale od smeha.

— Pa i sam sam se posle smejao, — uzviknu ujak, smejući se dobrodušno kako samo može biti, i radujući se što su se svi razveselili. — Svejedno, Foma, sad već kud puklo da puklo! Sve ću vas razdragati, ispričaću vam kako sam jedanput nagraisao... Zamisli, Serjoža, zadržavali se mi u Krasnogorsku...

— Dozvolite da vas upitam, pukovniče: hoćete li dugo pričati vašu istoriju? — prekide ga Foma.

— Ah, Foma, ta to je vanredna istorija; prosto da čovek pukne od smeha. Samo ti slušaj: lepo je to, Boga mi je lepo. Pričaću kako sam nagraisao.

— Ja uvek sa zadovoljstvom slušam vaše istorije kad su takve vrste, — progovorm Obnoskin, zevajući.

— Nemamo kud, moramo da slušamo, — odluči Foma.

— Ama, Boga mi, Foma, biće lepo. Hoću da ispričam kako sam jednom nagraisao, Anfisa Petrovna. Slušaj i ti, Serjoža: to je čak i poučno. Zadržavali smo se u Krasnogorsku — (poče ujak, sijajući od zadovoljstva, brzo i užurbano, s bezbrojnim uvodnim rečenicama, kao i uvek kad počinje da priča štogod da zabavi društvo). — Još iste večeri kad smo došli, krenuo ja u pozorište. Vanredna je glumica bila Kuropatkina; posle nekad pobegla je sa konjičkim kapetanom Zvjerkovim i nije komad doigrala: morali su da spuste zavesu... Ono, životinja je bio taj Zvjerkov, i pio je, i kartao se, ali ne zato što bi pijanac bio, nego tako, voleo je da posedi s društvom... No kad se propisno napije, onda sve zaboravi: gde živi, u kojoj zemlji, kako se zove; rečju, apsolutno sve; ali je u suštini bio divan dečko... Elem, sedim ja u pozorištu. Između dva čina ustanem i sudarim se s bivšim drugom, Kornouhovim... Verujte mi, sjajan dečko. Šest godina se, istina, već nismo viđali. E, bio je u ratu, sav prekriven odlikovanjima; sad je, čuo sam nedavno,

već pravi državni savetnik; prešao je u civilnu službu, došao je do visokog čina... E, dabome, obradovali smo se. Ovo, pa ono. A do nas u loži sede tri dame; ona s leve strane, nakaza kakvu svet nije video... Posle sam doznao da je divna žena, mati porodice, usrećila muža... Elem, ja vam, kao budala, tap! pa Kornouhovu: „Reci mi, brate, znaš li ti ko je ono strašilo?“ — „Koja to?“ — „Pa ona.“ — „Pa to je moja sestričina.“ Ih, do đavola! Zamislite moj položaj! Ja onda, da se popravim: — „Ama ne, velim, ta. Imaš li očiju! Ona, more, što odonud sedi: ko je to?“ — „To je moja sestra“. — Ih, Bog me ubio! A sestra njegova, kao uprkos, pupoljčić od pupoljčića, da je nema milije; odevena divno: brošići, rukavice, narukvičice, — rečju, sedi kao heruvimčić; kasnije se udala za vanrednog čoveka, za nekog Pihtina; pobegla je s njime, venčali su se bez proševine; e, sad je sve kao što treba, i bogato žive; ocevi ne mogu da se naraduju!... Elem, ukratko: „ma ne!“ vičem, a ne znam kud bih, „nije ta!“ — „Misliš ona u sredini?“ „Jest, u sredini.“ — „Pa to je, brate, moja žena“... Među nama budi rečeno: poslastica, a ne ženica! To jest, pojeo bih je, tako je slatka...

— E, velim, jesi li kad video budalu? Na, evo ga, pred tobom, a i glava mu je tu: seci, ne žali!“ Smeje se. Posle pretstave me je upoznao i valjda im ispričao, obešenjak. Nešto su se mnogo smejali! I priznajem, nikad još nisam tako veselo provodio vreme. Eto kako se neki put, brate Foma, može nagraisati! Ha-ha-ha-ha!

No uzalud se smejao jadni ujak, badava je vodio uokolo svojim veselim i dobrim pogledom: grobno ćutanje je bilo odgovor njegovoj veseloj istoriji. Foma Fomić je mrko sedeo ni reči ne govoreći, a za njime i svi drugi; samo se Obnoskin lako osmehivao, predviđajući bukvicu koja će ujaku biti očitana. Ujak se zbunio i pocrveneo. Fomi je to i trebalo.

— Jeste li svršili? — upita on naposletku, važno se obraćajući zbunjenom pripovedaču.

— Jesam, Foma.

— I milo vam je?

— To jest, kako milo, Foma?

— Je li vam sad odlaknulo? Jeste li zadovoljni što ste pokvarili prijatan književni razgovor prijateljima, koje ste prekinuli i time zadovoljili sitno svoje samoljublje?

— Ma ostavi se, Foma! Ja hteo da vas sve razveselim, a ti...

— Da razveselite? — viknu Foma i odjednom se neobično raspali: — ta vi ste kadri da ražalostite, a ne da razveselite. Da razveselite! Pa znate li vi da je vaša istorija skoro nemoralna? Ja i ne kažem: nepristojna, — to se po sebi razume... Vi ste maločas izjavili, sa retkom grubošću osećanja, da ste se smejali nevinosti, blagorodnoj plemkinji, samo zato što ona nije imala čast da vam se dopadne. Pa ste i nas, nas, hteli naterati da se smejemo, to jest da vam povlađujemo, da povlađujemo vašem grubom i nepristojnom postupku, i sve to samo stoga što ste vi domaćin u ovoj kući! Od volje vam, pukovniče, vi možete naći sebi ulizica, čankoliza, partnera, možete ih čak i naručivati iz dalekih strana i tako povećavati svoju svitu, na uštrb iskrenosti i otvorenog blagorodstva duše; ali nikad Foma Opiskin neće biti ni laskavac, ni čankoliz, ni ulizica vaš! Ako ni za šta drugo, no za to vam jamčim!

— Eh, Foma! Nisi me razumeo, Foma!

— Ne, pukovniče, davno sam ja vas prozreo, poznajem ja vas skroz! Vas izjeda najbezgraničnije samoljublje; vi imate pretenzcje na nedostižnu oštrinu uma, i zaboravljate da se oštrina tupi o pretenziju. Vi...

— Ta dosta, Foma, tako ti Boga! Postidi se bar ovih ljudi!...

— Ama žalosno je sve to gledati, pukovniče, a kad čovek gleda, ne može da ćuti. Ja sam siromah, ja živim kod vaše roditeljice. Boga mi, još mogu pomisliti da vam svojim ćutanjem laskam; a ja neću da me neki žutokljunac drži za vašeg ulizicu! Možda sam ja, ulazeći maločas ovamo, i namerno pojačao svoju istinsku otvorenost, namerno bio prinuđen da postanem skoro grub, baš zbog toga što me vi sami stavljate u takav položaj. Vi ste odviše nadmeni prema meni, pukovniče. Mene još mogu smatrati kao vašeg roba, muktaša. Vi uživate da me ponižavate pred nepoznatima, a ja sam vamaravan, čujete li? Ravan u svakom pogledu. Možda čak ja vama činim čast što živim kod vas, a ne vi meni. Mene ponižavaju; sledstveno, ja vam moram sam sebe da hvalim, — to je prirodno! Ne mogu ja ne govoriti, ja moram govoriti, moram odmah protestovati, i zato vam otvoreno i jasno kažem da ste vi fenomenalno zavidljivi! Vi vidite, naprimer, da je čovek u prostom, prijateljskom razgovoru slučajno iskazao svoja znanja, načitanost. „De, da i ja svoja znanja i ukus pokažem!“ A kakav je u vas ukus, dozvoljavate li da kažem? Vi se u lepom razumete isto toliko, — izvinite me, pukovniče, — koliko se razume, naprimer, magarac u kantaru! To je oštro, grubo — priznajem: ali je bar iskreno i istinito rečeno. To nećete čuti od vaših laskavaca, pukovniče.

— Eh, Foma!...

— Dabome, „eh, Foma!“ Naravno, istina nije perina. De, dobro; još ćemo mi posle govoriti o tome, a sad dozvolite da i ja malo razveselim društvo. Ne možete se samo vi isticati. Pavle Semjonoviću! Vidite li vi ono čudo morsko u ljudskom obliku? Ja ga odavno već promatram. Zagledajte se u nj: ama taj hoće da me proguta, živa živcata, sveg!

Reč je bila o Gavrili. Stari sluga je stajao kod vrata i zaista tužno gledao kako mu grde gospodara.

—Hoću i ja da vas zabavim pretstavom, Pavle Semjonoviću. —Ej ti, tico, odi ovamo! Ama udostojte nas da se primaknete bliže, Gavrila Ignatiću!

— To je eto, vidite li, Pavle Semjoniću, Gavrila; zbog grubosti i za kaznu uči francuski jezik. Ja, kao Orfej, u mekšavam ovdašnje naravi, samo ne pesmama, nego francuskim jezikom. — No, Francuzu, msje šematon, — ne može da podnese da mu se kaže: msje šematon, — znaš li lekciju?

— „Nabubao sam“, — odgovori, oboriv glavu, Gavrila.

— A parle-vu-franse?

— Vuj, msje, že-la-parl-en-pe...

Ne znam, tužna figura Gavrilina, pri izgovoru francuske rečenice, beše li uzrokom, ili svi unapred pogodiše Fominu želju da se smeju, samo se svi zaceniše od smeha čim Gavrila maknu jezikom. Čak se i generalica izvolela zasmejati. Anfisa Petrovna, padnuvši na naslon od divana, cikala je, pokrivajući se lepezom. Najsmešnije je bilo što Gavrila, videći u šta se ispit prometnuo, nije izdržao, nego pljunuo i s prekorom izustio: „Eto kakvu sramotu sam doživeo pod stare dane!“

Foma Fomić se trgao.

— Šta? Šta si kazao? Hoćeš da se bezobraziš?

— Neću, Foma Fomiću, — s dostojanstvom odgovori Gavrila: — nisu bezobrazluk moje reči, i ne pristoji meni, sluzi, pred tobom, rođenim gospodinom, da budem bezobrazan. No svaki čovek obraz Božji na sebi nosi, obraz Njegov i podobije. Meni je već šezdeset tri godine. Otac moj pamti odmetnika Pugačeva, a deda moga, zajedno s gospodarom Matvjejem Nikitićem — dao im Bog carstvo nebesko — Pugač je na jednoj jasici obesio, za šta je kod pokojnog gospodara, Afanasija Matvjejića, moj roditelj poštovan bio više nego svi drugi: služio je kao kamardin, a umro je kao glavni sluga. A ja, gospodaru, Foma Fomiću, ako i jesam gospodski sluga, ovakve sramote kao sada nisam doživeo otkad sam se rodio!

I s poslednjim rečima Gavrila raširi ruke i obori glavu. Ujak ga posmatraše s nespokojstvom.

— De, dosta, dosta, Gavrila! — uzviknu on: — šta si toliko razvezao! Dosta!

— Ništa, ništa, — reče Foma, lako pobledevši i osmehujući se sa nategom. — Neka priča; ta sve su to vaši plodovi...

— Sve ću reći, — produži Gavrila s neobičnim zanosom: — ništa neću zatajiti! I kad ruke svežu, jezik ne zavežu! Ma kako ja, Foma Fomiću, bio pred tobom gnusan čovek, jednom rečju: rob, ipak to i mene vređa! Ja sam dužan da ti doveka služim i budem pokoran, zato što sam u ropstvu rođen i što svaku dužnost moram da vršim sa strahom i trepetom. Kad ti sedneš da pišeš knjigu, ja ne smem nikog pustiti k tebi da ti smeta, a to i jeste moja dužnost. Ako te treba poslužiti, učiniću to s najvećim zadovoljstvom. Ali da ja pod stare dane lajem kao prekomorci i pred svetom se sramotim! Ta ja u služinsku sobu već ne smem da siđem: „gle, Francuza, vele, gle, Francuza!“ Ne, gospodaru Foma Fomiću, ne jedino ja, budala, nego su već i dobri ljudi počeli u glas govoriti da ste vi postali baš pakostan čovek, a naš gospodar da je pred vama što i malo dete; da ste vi, doduše, jenaralski sin po rodu, a i sami da ste možda doterali blizu do jenarala, ali da ste takav pakosnik kakva mora, to jest, da je prava furija.

Gavrila završi. Bio sam van sebe od ushićenja. Foma je sedeo bled od jarosti, usred sveopšte zabune, i kao da još nije mogao da dođe sebi od neočekivanog Gavrilinog napada; kao da je u tome času još razmišljao: do koga stepena treba da se rasrdi? Naposletku jeknu prasak.

— Šta! On se usudio da nagrdi mene, — mene! Pa to je buna! — ciknu Foma i skoči sa stolice.

Za njim skoči generalica i pljesnu rukama. Nastade metež. Ujak polete da izgura prestupnika Gavrilu.

— U okove ga, u okove! — vikaše generalica. — Odmah s njim u grad pa u vojnike, Jegoruška! Ako tako ne uradiš, nema tebi mog blagoslova. Odmah mu udri lisice i podaj ga u vojnike!

— Šta! — vikaše Foma: — rob jedan! Haldejac! Hamlet! Usudio se da mene nagrdi! On, on, otirač moje čizme! On se usudio da nazove mene furijom!

Ja istupih napred, s neobičnom odlučnošću.

— Priznajem da se u ovom slučaju potpuno slažem sa mišljenjem Gavrilinim,—rekoh, gledajući Fomi Fomiću pravo u oči i dršćući od uzbuđenja. On beše tako zaprepašten tim ispadom da u prvi mah, čini se, nije verovao ušima svojim.

— Šta je sad ovo? — uzviknu najzad, jurnuvši na me besomučno, i upi se u mene svojim sitnim, zakrvavljenim očima. — Pa ko si ti?

— Foma Fomiću... — izusti sasvim zbunjeni ujak: — to je Serjoža, moj nećak...

— Učenjak! — zavapi Foma: — on je taj vajni učenjak? Liberte egalite fraternite! Žurnal-de-deba! Ne, brate, lažeš! U Saksoniji nije bila! Nije ovo Petrograd, nećeš nas nasamariti! Pljujem ja na tvoj de-deba! Kod tebe je de-deba, a po našem izlazi: „ne, brate, slaba!“ Učenjak! Ta ja sam deset puta toliko zaboravio koliko ti znaš! Eto, kakav si ti učenjak!

Da ga nisu zadržali, čini mi se da bi nasrnuo na me pesnicama.

— Ta on je pijan, — rekoh, obzirući se u nedoumici.

— Ko? Ja? — izdera se Foma kao tuđim glasom.

— Jeste, vi!

— Pijan?

— Pijan.

Foma ne mogaše to podneti. Ciknu kao da ga stadoše klati, i polete iz sobe. Generalica kao da htede pasti u nesvest, ali rasudi da je bolje potrčati za Fomom Fomićem. Za njom potrčaše i svi drugi, a za svima njima ujak. Kad dođoh k sebi i osvrtoh se, ugledah u sobi samo Ježevikina. On se osmehivao i trljao ruke.

— Maločas ste obećali da ćete pričati o jezuitiću, — izusti umiljatim glasom.

— Šta? —upitah, ne razumevajući o čemu se radi.

— O jezuitiću maločas ste obećali da ćete ispričati... anegdoticu...

Ja istrčah na terasu, a odande u baštu. Glava mi se vrtela...

VIII

IZJAVA LJUBAVI

Oko četvrt časa sam lutao po bašti, razdražen i krajnje nezadovoljan samim sobom, premišljajući: šta sad da radim? Sunce je zalazilo. Odjednom, na zaokretu u jednu mračnu aleju, sretoh se licem u lice s Nastjenkom. U očima joj behu suze, u rukama rubac kojim ih utiraše.

— Ja sam vas tražila, — reče ona.

— A ja vas, — odgovorih joj. — Recite: jesam li ja u ludnici?

— Nimalo niste u ludnici, — izusti ona uvređeno, pažljivo me gledajući.

— No ako je tako, šta se onda to događa? Tako vam Hrista, dajte mi neki savet! Kud je sad ujak otišao? Mogu li ja tamo ići? Vrlo mi je milo što sam vas sreo: možda ćete me vi nečemu poučiti.

— Ne, bolje ne idite. I ja sam ih ostavila.

— Pa gde su oni?

— A ko to zna. Možda su opet otrčali u gradinu, — izusti ona razdraženo.

— U kakvu gradinu?

— Ma Foma Fomić prošle nedelje zavikao da neće da ostane u kući i odjednom potrčao u gradinu, uzeo iz kolibe motiku i počeo leje okopavati. Mi se svi zadivili: da nije s uma sišao? „Evo, veli, da mi ne bi posle prebacili kako sam badava hleb jeo, kopaću zemlju i zaraditi hleb koji sam jeo ovde, a onda ću otići. Eto do čega su me doveli!“ A oko njega svi plaču, i samo što ne kleče pred njim, otimaju mu motiku; a on kopa pa kopa; svu repu je prekopao. Jedanput su mu popustili, pa eto, možda i sad to ponavlja. Ne bi bilo čudo od njega.

— I vi... i vi to pričate tako hladnokrvno! — viknuh s najvećim negodovanjem.

Ona me pogleda, a oči joj zasvetleše.

— Oprostite mi; ja već ne znam šta govorim! Slušajte, je li vama poznato zašto sam ja ovamo došao?

— N ... nije, —odvrati ona, pocrvenev, i neki tegoban osećaj odrazi se na njenom milom licu.

— Vi mene izvinite, — produžih; — ja sam sada rastrojen, ja osećam da ne bi trebalo da tako počinjem o tome da govorim... osobito sa vama... Ali, svejedno! Po mome mišljenju, najbolje je biti otvoren u takvim stvarima. Priznajem... to jest, htedoh reći... vi znate nameru ujakovu? On mi je naredio da vas zaprosim...

— O, budalaštine! Ne govorite to, molim vas! — reče ona, brzo me prekidajući, i sva se zažari.

Ja se zapanjih.

— Kako: budalaština? Pa on mi je pisao.

— Ipak vam je, dakle, pisao? — upita ona živo. — Ah, kakav je! A kako je obećao da neće pisati! Baš je to budalaština! Gospode, baš je budalaština!

— Oprostite mi, — promrmljah, ne znajući šta da kažem: — možda sam postupio neoprezno, grubo... no takav je trenutak! Pomislite: Bog zna šta je sve tu oko nas.

— Oh, tako vam Boga, ne izvinjavajte se! Verujte da je meni i bez toga teško sve to slušati, a međutim prosudite: ja sam i sama htela povesti s vama razgovor, da doznam štogod... Ah, kako je to neprijatno! Ipak vam je, dakle, pisao? Pa toga sam se najviše bojala! Bože moj, kakav je to čovek. A vi i poverovali i dotrčali ovamo na vrat na nos? Taman je još to trebalo!

Nije krila da joj je sve to neprijatno. Moj položaj nije bio zavidan.

— Priznajem, ja nisam očekivao, — progovorih potpuno zbunjen, — takav obrt... naprotiv, ja sam i mislio...

— A, tako, vi ste mislili? — izusti ona malo ironično, i lako se ugrize za usnu. — Je li, vi ćete mi pokazati pismo koje vam je pisao?

— Dobro.

— Ta ne srdite se, molim vas, na me, nemojte se naći uvređeni; i bez toga je dosta nevolje! — reče ona molećivim glasom, a u tome joj podrugljiv osmeh lako zaigra na lepim usnama.

— Oh! Molim vas, ne uzimajte me za budalu! — uzviknuh ja vatreno. — Nego, možda vi imate predubeđenja prema meni? Možda me je neko pred vama ocrnio? Možda vi to govorite zato što sam se ja maločas onde obrukao? No nije to ništa, uveravam vas. I sam razumem kakva budala ja ispadam sad pred vama. Nemojte mi se smejati, molim vas! Ja ne znam šta govorim... A sve to dolazi otuda što imam te proklete dvadeset dve godine!

— O, Bože moj! Pa šta!

— Kako, pa šta? Ta onome ko ima dvadeset dve godine, tome je to i na čelu napisano, kao meni na primer, kad sam, malopre, nasred sobe iskočio, ili kao sada pred vama...

— Oh, ne, ne! — odgovori Nastjenka, jedva se uzdržavajući od smeha. — Ja sam uverena da ste vi i dobri, i mili, i pametni, i ja to, zbilja, iskreno govorim! Nego... vi ste samo vrlo samoljubivi. Od toga se još može izlečiti.

— Meni se čini da sam ja samoljubiv koliko je potrebno.

— Eh, ne. A ono malopre, kada ste se zbunili, — i to još zašto? Zato što ste se spotaknuli kada ste ušli!... Kakvo pravo ste vi imali da izvrgavate smehu vašeg dobrog, vašeg velikodušnog ujaka, koji vam je učinio toliko dobra? Zašto ste vi hteli da načinite smešnim njega, kada ste vi sami bili

smešni? To je bilo ružno, sramotno! To vam ne čini čast i, priznajem vam, bili ste vrlo nesimpatični u onom trenutku, da znate!

— To je istina! Bio sam magarac! Još gore: podlo sam postupio! Vi ste to primetili, i ja sam već kažnjen! Grdite me, smejte mi se, ali me saslušajte; možda ćete naposletku promeniti vaše mišljenje, — dodadoh, zanesen nekim neobičnim osećanjem: — vi mene znate još tako malo da ćete posle, kad me bolje upoznate, tada ćete... može biti...

— Tako vam Boga, ostavimo taj razgovor! — uzviknu Nastjenka, s primetnim nestrpljenjem.

— Dobro, dobro, ostavimo! Nego... gde bih vas mogao videti?

— Kako, gde biste me mogli videti?

— Pa ne može valjda ovo biti naš poslednji razgovor, Nastasja Jevgrafovna! Tako vam Boga zakažite mi sastanak, pa ma još danas. Uostalom, sad se već smrkava. Nego, znate, samo ako možete, sutra izjutra, poranije; ja ću naročito narediti da me probude poranije. Znate, onde, kod pruda, ima hladnjak. Ja se sećam; ja znam put. Ta ja sam ovde živeo kad sam bio mali.

— Sastanak! A šta će nam? Pa mi sad i bez njega govorimo.

— Ali ja sad još ništa ne znam, Nastasja Jevgrafovna. Ja treba prvo sve da doznam od ujke. Pa mora on, naposletku, da mi sve ispriča, i ja ću vam onda, može biti, reći nešto vrlo važno...

— Ne, ne! Nije potrebno, nije potrebno! — uzviknu Nastjenka: — svršimo sve sada odjedanput, tako da ne bi posle ni pomena bilo. A u onaj hladnjak i ne idite zabadava: uveravam vas da neću doći, i izbacite, molim vas, iz glave svu tu budalaštinu —ja vas ozbiljno molim...

— Dakle, ujak je sa mnom postupio kao luda! — povikah, u nastupu neizdržljive srdžbe. — Pa zašto me je onda zvao?... Nego, čujete, kakva je to buka?

Mi smo bili blizu kuće. Kroz otvorene prozore razlegali su se cika i neki neobični krici.

— Bože moj! — reče ona, pobledevši: — opet! Ja sam to i slutila!

— Slutili ste? Nastasja Jevgrafovna, još jedno pitanje. Ja, naravno, nemam ni najmanje prava, ali se rešavam da vam postavim to poslednje pitanje radi opštega dobra. Recite — a ja vas nikom neću odati — recite mi otvoreno: da li je ujak zaljubljen u vas?

— Ah! Izbacite, molim vas, tu budalaštinu iz glave jednom za svagda! — viknu ona, planuvši od gneva. — I vi to! Da je zaljubljen, ne bi me hteo dati za vas, — dodade s gorkim osmehom. — I otkud, otkud ste to uobrazili? Pa zar vi ne razumete o čemu se radi? Čujete li one krike?

— Eh... to Foma Fomić...

— Pa naravno Foma Fomić; ali sad se radi o meni, jer i oni govore to što vi, tu istu budalaštinu; i oni podozrevaju da je on zaljubljen u mene. A kako sam ja siromašna, ništavna, a kako mene nije nimalo teško ocrniti, a oni hoće da ga ožene drugom, to onda i zahtevaju da me otera kući, ocu, da budem bezopasna. A kad njemu to pomenu, on je odmah van sebe; gotov je da rastrgne i Fomu Fomića. Eno, sad njih dvojica zbog toga i viču; slutim ja već da je zbog toga.

— To je, dakle, sve istina! Znači, dakle, da će se on sigurno oženiti tom Tatjanom.

— Kakvom Tatjanom?

— Ta onom glupačom.

— Kakvom glupačom! Dobra je ona. Nemate prava da tako govorite! U nje je plemenito srce, plemenitije nego u mnogih drugih. Nije ona kriva što je nesrećna.

— Oprostite. Recimo, vi imate u tome potpuno pravo; ali ne varate li se u glavnome? Kako to, recite, što sam primetio: da oni lepo primaju vašeg oca? Pa kad bi se oni baš toliko srdili na vas, kao što vi govorite, i kad bi vas terali odavde, onda bi se i na njega srdili i neljubazno ga primali.

—A zar vi ne vidite šta radi zbog mene moj otac? On se kao lakrdijaš pred njima vrti! Njega primaju baš zbog toga što je uspeo da se ulaska Fomi Fomiću. A kako je Foma Fomić i sam bio lakrdijaš, to njemu sad laska što on ima lakrdijaša. Šta mislite: zbog koga to otac čini? On to čini zbog mene, samo zbog mene. Njemu to nije potrebno; neće se on zbog sebe nikome pokloniti. On je, možda, i vrlo smešan u nečijim očima, ali je on plemenit, izvanredno plemenit čovek! On misli, Bog zna zašto — sigurno ne zato što ja ovde dobivam dobru platu — uveravam vas, — on misli da je za me bolje da ostanem ovde, u ovoj kući. No sad sam ga potpuno razuverila. Napisala sam mu odlučno pismo. On je zato i došao da me odvede i, ako stvar dođe do krajnosti, već odmah sutra, jer se ovo već gotovo ne može da podnosi: hoće da me živu pojedu. Ja znam sigurno da sad tamo viču zbog mene. Oni će njega rastrgati zbog mene, njega će upropastiti! A on je meni isto što otac, — čujete li, i više nego moj rođeni otac! Neću da čekam. Ja znam više nego drugi. Već sutra, već sutra ću otići! Ko zna: možda će oni zbog toga odgoditi, ma na jedno vreme, i svadbu njegovu sa Tatjanom Ivanovnom... Eto, sve sam vam sad ispričala. Pa ispričajte to i vi njemu, jer ja sada ni govoriti s njime ne smem: uhode nas, a osobito ona Perepeljicina. Recite mu da se on ne brine za me, da ja više volim crni hleb jesti i živeti u očevoj izbi nego biti uzrok njegovih muka ovde. Ja sam siromašna, i treba da živim siromašno. Ali, Bože moj, kako viču! Kako ciče! Šta tamo sve neće biti? Ne, kud puklo da puklo, odmah onamo idem! Svima ću im reći sve to pravo u oči, pa šta bude da bude! Ja moram to učiniti. Zbogom!

I ona pobeže. Ja ostadoh na istom mestu, potpuno svestan koliko je bila smešna uloga koju sam morao maločas da odigram, i u potpunoj nedoumici kako će se sada sve to svršiti. Bilo mi je žao sirote devojke i bojao sam se za ujaka. Odjedanput, kraj mene se stvori Gavrila. Još uvek je držao svoju beležnicu u ruci.

— Izvolite ka ujki! — reče tužnim glasom.

Ja se trgoh.

— Ka ujaku? A gde je on? Šta je sad sa njim?

— U čajnoj sobi. Tamo gde ste izvoleli maločas piti čaj.

— Ko je s njime?

— Sami su. Čekaju.

— Koga? Mene?

— Poslali su po Fomu Fomića. Prošli su naši zlatni danci! — dodade, duboko uzdišući.

— Po Fomu Fomića? Hm! A gde su drugi? Gde je gospođa?

— U svom odelenju. Obeznanili se, a sad leže u nesvesti i plaču.

Tako razgovarajući, dođosmo do terase. Napolju je bilo već skoro sasvim mračno. Ujak je, zbilja, bio sam, u istoj onoj sobi gde se desio moj okršaj s Fomom Fomićem, i hodao po njoj krupnim koracima. Na stolovima su gorele sveće. Kad me ugleda, on mi polete i snažno mi stegnu ruke. Bio je bled i teško disao; ruke su mu se tresle, a živčana drhtavica mu je prolazila, s vremena na vreme, po svem telu.

IX

VAŠE PREVASHODSTVO

— Prijatelju moj! Sve je svršeno, sve je rešeno! — progovori on, nekim tragičnim polušapatom.

— Ujka, — rekoh; —ja sam čuo neke krike.

— Krici, bratac, krici; svakojakih je krikova bilo! Mamica je onesvešćena, i sve sad stoji naglavce. Ali ja sam se odlučio i ostaću pri svome. Nikoga se već sada ne bojim, Serjoža. Hoću da im pokažem da i ja imam karaktera, i pokazaću. I evo sam naročito poslao po tebe, da mi pomogneš da im pokažem... Srce mi je rastrgano, Serjoža... ali sam dužan, ali moram postupiti sa svom strogošću. Pravednost je neumoljiva.

Ta šta se dogodilo, ujka? Rastajem se sa Fomom, — izusti ujka odlučno. Ujka! — povikah ja u ushićenju: — ništa bolje mogli smisliti! I, ako ja ikoliko mogu po vašoj odluci, onda... raspolažite sa mnom od sad pa do veka.

— Hvala ti, bratac, hvala! No sad je već sve rešeno. Čekam Fomu; poslao sam već po njega. Ili on ili ja! Moramo se rastati. Ili će sutra Foma izaći iz ove kuće, ili ću ja, kunem ti se, sve ostaviti i opet otići u konjicu! Primiće me; daće mi divizion. Do đavola sav ovaj sistem! Odsad će sve ići po novom! Šta će ti ta francuska beležnica? — povika besno, poletevši ka Gavrili. — Baci je! Spali, zgazi, razderi! Ja sam tvoj gospodar, i ja ti zapovedam da ne učiš francuski. Ti ne možeš, ti ne smeš da me ne slušaš, jer sam ja tvoj gospodar, a ne Foma Fomić!

— Slava tebi, Gospodi! — promrmlja za se Gavrila.

Izgledalo je da sada zaista nije šala.

— Prijatelju moj! — produži ujak s dubokim osećanjem: — oni traže od mene nemoguće! Sudićeš mi; ti ćeš sad biti između njih i mene, kao nepristrasan sudija. Ti ne znaš, ti ne znaš šta su oni od mene tražili i, naposletku, formalno zatražili, sve iskazali! Ali to je protivno čovekoljublju, blagorodstvu, časti... Sve ću ti ispričati, ali najpre...

— Ja već sve znam, ujka! — viknuh, prekidajući ga, — ja pogađam... Maločas sam razgovarao s Nastasjom Jevgrafovnom.

— Prijatelju moj, sad ni reči, ni reči o tome! —žurno me on prekide, kao da se uplašio. -— Posle ću ti sve sam ispričati, ali zasad... Šta je? — zavika Vidopljasovu koji je bio ušao: — gde je Foma Fomić?

Vidopljasov je došao da javi da Foma Fomić „ne žele doći i da zahtev da dođu smatraju neverovatno grubim, tako da su se Foma Fomić izvoleli zbog toga veoma uvrediti.“

— Dovedi ga! Dovuci ga! Silom ga dovuci! — viknu ujak, udarajući o pod nogama.

Vidopljasov, koji nikad nije video svoga gospodara tako gnevnog, povuče se sa strahom. Ja se začudih.

„Mora da ima nešto vrlo važno“, pomislih, „kad čovek takve naravi može da dospe do takvog gneva i takvih odluka“.

Nekoliko minuta je ujak, ćuteći, hodao po sobi, kao da se bori sam sa sobom.

— Ti, uostalom, nemoj derati beležnicu, —reče, najzad, Gavrili. — Čekaj, i ostani ovde: možda ćeš još zatrebati. Prijatelju moj! — dodade, obraćajući se ka meni: —ja sam, kanda, maločas, i suviše vikao. Svaki posao treba vršiti s dostojanstvom, s muškošću, ali bez vike, bez u vreda. Baš tako. Znaš šta, Serjoža: neće li biti bolje da ti odeš odavde? Tebi je svejedno. Ja ću ti posle sve sam ispričati, a? Šta misliš? Učini to meni za ljubav, molim te.

— Vi se bojite, ujka? Kajete se? — rekoh, gledajući ga pažljivo.

— Ne, ne, prijatelju, ne kajem se! — uzviknu on sa udvojenim oduševljenjem. — Ničega se ja sad već više ne bojim. Preduzeo sam odlučne mere, najodlučnije! Ti ne znaš, ti ne možeš zamisliti šta su oni od mene zatražili! Zar je trebalo da pristanem? Nisam, dokazaću! Uzbunio sam se, i dokazaću! Morao sam jedanput dokazati! Nego, znaš, moj prijatelju, kajem se što sam te pozvao: Fomi će možda biti vrlo teško kad i ti ovde budeš, da tako kažem, svedok njegova poniženja. Vidiš, ja hoću da mu otkažem bavljenje u kući na blagorodan način, bez svakog uniženja. Ali ja to samo tako kažem: bez uniženja. Ta stvar ti je, bratac, takva, da će biti uvredljivo pa ma medene reči govorio. Ja sam grub, bez vaspitanja, pa mogu još, kao budala, da izvalim nešto što mi ni samom posle neće biti milo. Ipak je on mnogo za mene učinio... Idi, prijatelju moj... Ah, evo, vode ga već, vode ga! Serjoža, molim te, izađi. Sve ću ti ja posle ispričati. Izađi, tako ti Hrista!

I ujak me izvede na terasu, baš u isti trenutak kad je Foma ulazio u sobu. Evo, priznajem svoj greh: nisam bio otišao; odlučio sam da ostanem na terasi gde je bilo sasvim mračno i gde me je, usled toga, teško bilo opaziti iz sobe. Odlučio sam da prisluškujem!

Ničim ne pravdam svoj postupak, ali smelo tvrdim: smatram da sam izvršio velikomučenički podvig time što sam prestojao to pola časa na terasi i nisam izgubio strpljenje. Sa moga mesta mogao sam ne samo dobro čuti, nego sam čak mogao i dobro videti: vrata su bila staklena. Sad molim da zamislite Fomu Fomića kome su zapovedili da dođe i zapretili mu silom ako odbije.

— Moje li su uši čule takvu pretnju, pukovniče? — zavapi Foma, ulazeći u sobu. — Je li mi tako poručeno?

— Tvoje, tvoje, Foma, umiri se, — hrabro odgovaraše ujak. — Sedi; porazgovaraćemo ozbiljno, prijateljski, bratski. Ta sedi, Foma.

Foma Fomić svečano sede u fotelju. Ujak brzim i nejednakim koracima hodaše po sobi, očevidno ne znajući kako da zapodene razgovor.

— Upravo bratski, — ponovi on. — Razumećeš me, Foma, nisi mali; ni ja nisam mali, — rečju, obojica smo u godinama… Hm! Vidiš, Foma, mi se ne slažemo u nekim stvarima, i zato, Foma, nije li bolje, brate, da se rastanemo? Ja sam uveren da si ti plemenit čovek, da ti meni želiš dobra, i zato... Ali što da dugo objašnjavam! Foma, ja sam ti prijatelj na veki vekova, i kunem ti se za to svima svecima! Evo 15.000 rubalja u srebru; to je, brate, sve što imam, poslednje mrvice sam pokupio, svoje sam oplenio. Slobodno uzmi! Ja sam dužan, ja sam obvezan da tebe obezbedim! To su skoro sve založnice i vrlo malo u gotovom. Slobodno uzmi! Ti meni nisi ništa dužan, jer ja nikad neću moći da ti platim za sve što si mi učinio. Da, da, tačno tako, ja to osećam, ma da se sad, u najvažnijoj stvari, razilazimo. Sutra ili prekosutra... ili kad je tebe volja... razići ćemo se. Otidi-de u naš gradić, Foma, svega je deset vrsta; onde ima kućica iza crkve, u prvoj uličici, sa zelenim kapcima, osobito mila kućica udovice popadije; kao da su je za tebe sagradili. Popadija će je prodati. Ja ću ti kupiti tu kućicu, uz ovaj novac. Nastani-de se onde, blizu nas... Bavi se književnošću, naukama: slavu ćeš steći... Činovnici su onde, svi do jednog, blagorodni, ljubazni, nesebični, prota — učenjak. K nama ćeš dolaziti u goste o praznicima, i mi ćemo živeti kao u raju. Jesi li sporazuman?

„A! pod tim, dakle, uslovima teraju Fomu!“ pomislih: „ujak mi nije ništa pominjao novce“.

Dugo vreme je vladala mrtva tišina. Foma je sedeo u fotelji kao ošamućen i ukočeno gledao u ujaka, kome je, očevidno, postajalo nezgodno zbog toga ćutanja i toga pogleda.

— Novci! — progovori najzad Foma, nekim udešeno slabim glasom: — pa gde su oni, gde su ti novci? Dajte ih, dajte ih brže ovamo!

— Evo ih, Foma; poslednje mrvice, ravno petnaest, sve što je bilo. Tu su i banke i založnice, sam ćeš videti... evo!

— Gavrila! Uzmi te novce, — krotko izusti Foma: — oni ti, starče, mogu dobro doći. Ali ne! — viknu odjednom, pa ciknu nekako neobično i skoči s fotelje: — ne! Daj ih prvo meni, Gavrila, te novce! Daj ih meni! Daj ih meni! Daj meni te milione, da ih zgazim nogama, daj da ih razderem, popljujem ih, razbacam ih, oskrnavim ih, obeščastim ih! ... Meni, meni nude novce! Potkupljuju me, da odem iz ove kuće! Ja to da čujem? Ja da doživim toliku sramotu? Na, evo vam ih, vaših miliona! Gledajte: na, na, na i na! Evo kako postupa Foma Opiskin, ako to dosad niste znali, pukovniče!

I Foma porazbaca sav svežanj novca po sobi. Vredi primetiti da nije razderao ni popljuvao nijednu banku, kao što se hvalio da će učiniti; samo ih je malo izgužvao, pa i to prilično oprezno. Gavrila je poleteo da skuplja novce sa poda, a kasnije, po odlasku Fominu, pažljivo ih je predao svome gospodaru.

Postupak Fomin je uistinu zapanjio ujaka. Sad je on pred Fomom stajao ukočeno, besmisleno, otvorenih usta. Foma se, međutim, opet smestio u fotelju i dahtao, kao tobož od neiskazanog uzbuđenja.

— Ti si uzvišen čovek, Foma! — povika ujak naposletku, došavši sebi: —ti si najplemenitiji među ljudima!

— To ja znam, — odvrati Foma slabim glasom, ali s neiskazanim dostojanstvom.

— Foma, oprosti mi! Ja sam podlac pred tobom, Foma!

— Jest, preda mnom, -— potvrdi Foma.

— Foma! Ne čudim se tvojoj plemenitosti, — produži ujak u zanosu: — nego tome kako sam ja mogao biti toliko grub, slep i podao, da ti: ponudim novce uz takve uslove? Ali, Foma, u jednom si se prevario: ja te ni najmanje nisam potkupljivao, nisam ti plaćao da odeš iz kuće, nego sam prosto samo hteo da i ti imaš novaca, da ne oskudevaš kad odeš od mene. Kunem ti se! Na kolenima, na kolenima sam gotov da te molim za oproštenje, Foma, i, ako hoćeš, odmah ću pred tebe kleknuti... samo ako hoćeš...

— Ne treba meni vaše klečanje, pukovniče!...

— Eh, Bože moj! Foma, razmisli: ta ja sam bio raspaljen, frapiran, ja sam bio van sebe... Pa reci-de, kaži, čime mogu, na koji način da zagladim tu uvredu? Nauči, izreci...

— Ničim, ničim, pukovniče! I budite uvereni da ću već sutra ja otresti prah s mojih cipela na pragu ove kuće.

I Foma poče ustajati sa fotelje. Užasnuti ujak polete da ga opet metne da sedne.

— Ne, Foma, ti nećeš otići, uveravam te! — povika ujak. — Nema ni pomena od praha i od cipela, Foma! Ti nećeš otići, ili ja idem za tobom na kraj sveta, i neprestano ću ići za tobom, sve dok mi ne oprostiš... Kunem ti se, Foma, tako ću uraditi!

— Oprostiti vam? Krivi ste? — reče Foma. — No da li vi zbilja razumete svoju krivicu prema meni? Razumete li da ste mi sad krivi i zbog toga što ste mi ovde davali zalogaj hleba? Razumete li da ste sad u jednom minutu otrovom otrovali sve ranije zalogaje koje sam pojeo u vašoj kući? Vi ste mi maločas prebacili te zalogaje, prebacili ste mi svaki zalogaj toga hleba koji sam već pojeo; vi ste mi sad dokazali da sam ja živeo u vašoj kući kao rob, kao lakej, kao otirač vaših lakovanih cipela! A ja sam, međutim, u čistoti moga srca, mislio dosad da prebivam u vašoj kući kao prijatelj i kao brat! Niste li me vi, niste li me sami vi zmijskim rečima hiljadu puta uveravali o tome bratstvu? Zašto ste mi tajanstveno pleli te mreže u koje sam pao kao budala? Zašto ste mi u mraku kopali tu vučju jamu u koju ste me sada sami gurnuli? Zašto me niste pretukli odjednom, još pre, jednim udarcem toga koca? Zašto mi niste na samom početku zakrenuli vrat, kao kakvom petlu, zato... de, naprimer, makar zato što ne nosi jaja? Jest, tačno tako! Ja ostajem pri tome poređenju, i ako je uzeto iz provincijskog života i potseća na trivialni ton savremene književnosti; ostajem pri njemu zato što se u njemu vidi sva besmislica vaših optužaba; jer sam ja pred vama kriv isto toliko koliko i taj pretpostavljeni petao koji svom lakomislenom gospodaru nije ugodio što nije sneo jaja! Molim vas, pukovniče! Zar se prijatelj ili brat plaća novcima — i za što? Glavno je, za što? „Na, biva, ljubljeni brate, obvezao si me: ti si mi čak život spasao: na ti nekoliko Judinih srebrnika, samo mi se gubi ispred očiju! Kako je to naivno! Kako ste vi grubo postupili sa mnom! Vi ste mislili da sam ja željan vašeg zlata, a ja sam samo bio ispunjen rajskim osećanjem da vas usrećim. O, kako ste mi rastrgli srce! Najplemenitijim mojim osećanjima vi ste se igrali kao neki deran nekim klikerom! Davnim davno, pukovniče, ja sam sve to slutio, i eto zašto se ja već davnim davno gušim od vašeg hleba, gušim se tim hlebom! Eto zašto su me davile vaše perine, davile, a ne uljuškivale! Eto zašto su šećer, bonbone vaše bile meni kajenski biber, a ne bonbone! Ne, pukovniče! Živite sami, blagujte sami, i ostavite Fomu da ide svojim tužnim putem, s torbom na leđima. Tako će i biti, pukovniče!

— Ne, Foma, ne! Tako neće biti, tako ne može biti! — zastenja ujak, potpuno satrven.

— Hoće, pukovniče, hoće! Baš tako će biti, jer tako mora da bude. Već sutra odlazim od vas. Raspite vaše milione, pospite novčanicama sav moj put, sav carski drum, odavde pa sve do Moskve, i ja ću gordo, prezrivo proći po vašim novčanicama; ova ista noga, pukovniče, zgaziće, zablatiće, zgnječiće te novčanice, i Foma Opiskin će biti sit od samog blagorodstva svoje duše! Ja kazah i dokazah! Zbogom, pukovniče. Zbogom, pukovniče!...

I Foma uze ponovo da ustaje s fotelje.

— Oprosti, oprosti, Foma! Zaboravi!... — ponavljaše ujak molećivim glasom.

— „Oprosti!“ Pa na šta vam moje oproštenje? Pa dobro, recimo da vam i opraštam: hrišćanin sam; ne mogu da vam ne oprostim; ja sam vam već i sad gotovo oprostio. Ali sami rasudite: hoće li se ikako slagati sa zdravim razumom i duševnim blagorodstvom ako ja sad i jedan minut ostanem u vašoj kući? Pa vi ste me terali!

— Slagaće se, slagaće se, Foma! Uveravam te da će se slagati!

— Slagati? No jesmo li mi sada jednaki? Zar vi zbilja ne razumete da sam vas ja, da tako kažem, utukao svojom plemenitošću, a vi da ste sami sebe utukli svojim ponižujućim postupkom? Vi ste utučeni, a ja uznesen. Gde je tu jednakost? A zar ljudi mogu biti prijatelji bez takve jednakosti? Govorim to sa uzdahom iz dna duše, a ne likujući, ne uznoseći se nad vama, kao što možda mislite.

— Pa ja i sam uzdišem iz dna duše, Foma, uveravam te...

— I to je onaj isti čovek, — produžavaše Foma, menjajući surovi ton u blaženi: — onaj isti čovek zbog koga ja toliko puta nisam spavao po noćima! Koliko puta sam, da besanih noći mojih, ustajao s postelje, palio sveću i govorio sebi: „Sad on spava mirno, uzdajući se u tebe. No ne spavaj ti, Foma, bdij nad njim; možda ćeš još nešto izmisliti za sreću toga čoveka“. Eto kako je mislio Foma za svojih nesanih noći, pukovniče! I eto kako mu je platio taj pukovnik! No dosta, dosta!...

— No ja ću zaslužiti, Foma, ja ću opet zaslužiti tvoje prijateljstvo, kunem ti se!

— Zaslužićete? A gde je garantija? Kao hrišćanin, ja ću vam oprostiti, pa ću vas čak i voleti; no kao čovek, i kao čovek blagorodan, ja ću vas i protiv volje prezirati. Ja to moram, ja sam to dužan, u ime morala, zato što ste, ponavljam to, sebe osramotili, a ja postupio najblagorodnije. De, ko bi od vaših postupio na sličan način? Ko bi se među njima odrekao tolike grdne gomile novaca, kojih se međutim odrekao siromašni, od svih prezreni Foma, iz ljubavi prema uzvišenome? Ne, pukovniče, da se sa mnom poredite, vi sad morate izvršiti ceo niz podviga. A za kakav podvig ste vi sposobni, kad ne možete ni da mi kažete vi, kao ravnom sebi, nego mi govorite ti, kao sluzi?...

— Foma, pa ja sam iz prijateljstva govorio tebi ti — zavapi ujak. — Nisam znao da ti je to neprijatno... Bože moj! Ali da sam samo znao...

— Vi, — nastavljaše Foma, — vi koji niste mogli ili, bolje reći, niste hteli da mi ispunite najbeznačajniju, najništavniju molbu, kad sam vas molio da mi kažete, kao generalu, „vaše prevashodstvo“...

— Eh, Foma, pa to bi već bilo, da tako kažem, prisvajanje najviše vlasti.

— Prisvajanje najviše vlasti! Utuvili ste neku knjišku frazu, pa je ponavljate kao papagaj! A znate li vi da ste vi mene posramili, obeščastili time što ste odbili da mi kažete „vaše prevashodstvo“, obeščastili na taj način što ste me, ne razumevši moje razloge, načinili budalom koja je zrela za ludnicu! Pa zar ja ne znam da bih i sam bio smešan kad bih hteo da se zovem prevashodstvom, ja koji prezirem sve te činove i zemaljske veličine, koje su ništavne same po sebi ako ih ne osvetljava vrlina? Ni za milion ne bih primio generalski čin bez vrline. A međutim, vi ste me smatrali za bezumnika! Ta ja sam za vašu korist žrtvovao svoje samoljublje i dopustio da me vi, da me vi možete smatrati za bezumnika, vi i vaši učeni! Jedino radi toga da prosvetim vašu pamet, da razvijem vaš moral i da vas obaspem zracima novih ideja, rešio sam se ja da zatražim od vas generalsku titulu. Ja nisam hteo ništa drugo, nego baš to da ne smatrate generale za najviša svetila na celoj kugli zemaljskoj; hteo sam vam dokazati da je čin ništa bez velikodušnosti i da se nema šta radovati dolasku vašeg generala kad možda i pored vas stoje ljudi ozareni vrlinom! No vi ste se postojano tako preda mnom razmetali svojim pukovnkčkim činom da vam je već teško da mi kažete: „vaše prevashodstvo“. Eto, gde je razlog! Eto gde ga treba tražiti, a ne u zadiranju u neka božja određenja! Ceo razlog je u tome što ste vi pukovnik, a ja prosto Foma...

— Nije, Foma, nije! Uveravam te da nije tako. Ti si učenjak, ti nisi prosto Foma... ja poštujem...

— Poštujete! Dobro! Pa onda mi kažite, ako me poštujete, šta mislite: da li sam ja dostojan, ili nisam, generalske časti? Odgovarajte otvoreno i smesta: dostojan ili ne? Hoću da vidim vašu pamet, vaš umni razvitak.

— Po čestitosti, po nesebičnosti, po umu, po visokom blagorodstvu duše, dostojan si! — ponosito reče ujak.

— Pa kad sam dostojan, zašto mi onda ne kažete „vaše prevashodstvo?“

— Foma, pa i kazaću...

— A ja zahtevam! A ja sad zahtevam, pukovniče, nastojavam i zahtevam! Vidim kako vam to teško pada, pa zato i zahtevam. Ta žrtva s vaše strane biće prvi korak vašega podviga, zato što ste — ne zaboravite to — vi dužni načiniti ceo niz podviga da biste se samnom izjednačili; vi ste dužni da savladate sebe samog, i tek onda ću ja poverovati u vašu iskrenost...

— Već sutra ću ti reći, Foma, „vaše prevashodstvo!“

— Ne, ne sutra, pukovniče, sutra se po sebi razume. Ja zahtevam da mi sad odmah kažete „vaše prerashodstvo“.

— Izvoli, Foma, ja sam spreman... Samo kako to tako, odmah, Foma?...

— A zašto ne odmah? Ili vas je stid? U tome slučaju je to uvreda za me, ako vas je stid.

— Pa, ovaj, Foma, ja sam spreman... čak se ponosim... Samo, kako to, Foma, ni pet ni šest, pa „zdravstvujte, vaše prevashodstvo?“ Pa ne ide to...

— Ne, ne „zdravstvujte, vaše prevashodstvo“, to je već uvredljiv ton; to liči na šalu, na lakrdiju. Ja ne dozvoljavam da se sa mnom zbivaju takve šale. Osvestite se, odmah se osvestite, pukovniče! Promenite ton!

— A ti se ne šališ, Foma?

— Prvo i prvo, ja nisam ti, Jegore Iliću, nego vi, ne zaboravljajte to; i nisam Foma, nego Foma Fomić.

— Ama Boga mi, Foma Fomiću, hoću! Od sveg srca hoću... Samo, šta da kažem?

— Vama je teško da dodate: „vaše prevashodstvo“ — to se vidi. Davno ste to trebali da priznate! To se čak može i izviniti, osobito kad čovek nije sačinitelj, da se izrazim učtivije. De, ja ću vam pomoći, kad niste sačinitelj. Govorite za mnom: „vaše prevashodstvo“!...

— Pa, „vaše prevashodstvo“

— Ama ne: „pa, vaše prevashodstvo“, nego prosto: „vaše prevashodstvo!“ Ja vam govorim, pukovniče, promenite ton! Nadam se, takođe, da se nećete uvrediti ako vam predložim da se malko poklonite i, u isti mah, nagnete napred telo, izražavajući na taj način poštovanje i, da tako kažem, gotovost da letite po njegovoj zapovesti. Bio sam ja u generalskom društvu i sve to znam... Elem: „vaše prevashodstvo“.

— Vaše prevashodstvo...

— Kako se neiskazano radujem što mi se naposletku daje prilika da vas molim za izvinu što nisam od prvog časa upoznao dušu vašeg prevashodstva. Slobodan sam da vas uverim da u buduće neću štedeti slabih svojih sila za opštu korist... E, dostaje od vas!

Jadni ujak! On je morao ponoviti sav taj galimatijas, rečenicu po rečenicu, reč po reč. Ja sam stajao i crveneo kao krivac. Gušio sam se od besa.

— E, pa ne osećate li sad, — progovori mučitelj, — da vam je odjedanput postalo lakše na srcu, kao da vam je u dušu sleteo neki anđeo?... Osećate li prisustvo toga anđela? Odgovarajte!

— Jest, Foma, zbilja: nekako mi je odlaknulo, — odvrati ujak.

— Kao da je srce vaše, posle toga što ste sebe pobedili, tako reći zaronilo u neko sveto ulje?

— Jest, Foma, zbilja, pošlo je kao po maslu.

— Kao po maslu? Hm... Ja vam, doduše, nisam o maslu govorio... No, svejedno! Eto šta znači, pukovniče, ispunjena dužnost! Pobeđujte, dakle, sebe. Vi ste samoljubivi, neizmerno samoljubivi!

— Samoljubiv sam, Foma, vidim, — odvrati ujak sa uzdahom.

— Vi ste sebičnjak i to mračni sebičnjak...

— Sebičnjak sam ja, sebičnjak, istina, Foma, i to vidim; otkako sam tebe upoznao, i to sam saznao.

— Ja vam sad govorim kao otac, kao nežna majka... vi odbijate sav svet od sebe i zaboravljate da umiljato jagnje dve ovce sisa.

— Istina je i to, Foma!

— Grubi ste. Tako grubo dirate u čovečje srce, tako samoljubivo se naturujete pažnji, da bi čestit čovek pobegao od vas u devetu carevinu!

Ujak još jedanput duboko uzdahnu.

— Budite, dakle, nežniji, pažljiviji, ljubazniji prema drugima; zaboravite sebe drugih radi, pa će se i vas drugi setiti. Živi i podaj drugima da žive — to je moje pravilo! Trpi, radi, moli se i nadaj, — to su istine koje bih ja želeo da u mah udahnem čitavome čovečanstvu! Podražavajte im, i ja ću vam tada prvi otvoriti svoje srce, plakaću na vašim grudima... ako zatreba!... A vi: ja pa ja, i milost moja! Pa dosadiće naposletku vaša milost, dopustite da kažem.

„Sladak čovek!“ — izusti Gavrila kao blagougađajući.

— To je istina, Foma, sve ja to osećam, — potvrdi ganuti ujak. — Ali nisam ni ja za sve kriv, Foma; pa tako su me vaspitali; s vojnicima sam živeo. A kunem ti se, Foma, i ja sam umeo osećati. Kada sam se praštao s pukom, svi husari, cela moja divizija, prosto su plakali, govorili da takvog kao ja neće više nikad steći!... Ja sam onda i pomislio da ni ja možda nisam još sasvim propao čovek.

— Opet sebična crta! Opet vas hvatam u samoljublju! Vi se hvalite i usput mene prekorevate suzama husara. Što se ja ne hvalim ničijim suzama? A bilo bi čim; a možda bi bilo čim.

— Prosto mi se omaklo s jezika, Foma, nisam mogao odoleti, setio sam se starih dobrih dana.

— Dobri dani ne padaju s neba, nego ih mi stvaramo; ono se nalazi u srcu našem, Jegore Iliću. Da zašto sam ja uvek srećan i, uprkos patnjama, zadovoljan, spokojan u duši, i nikome ne dosađujem, sem jedino budalama, kicošima, učenjacima, koje ne štedim i neću da štedim. Ne volim budale! I šta su ti učenjaci? „Čovek od nauke!“ Ta nauka izlazi kod njega naduvana stvar, a ne nauka. De, šta je on maločas govorio? Dajte ga ovamo! Dajte ovamo sve učenjake! Sve mogu opovrgnuti! Već da i ne govorim o blagorodstvu duše...

— Naravno, Foma, naravno. Ko sumnja u to?

— Maločas, naprimer, ja sam pokazao pamet, talent, kolosalnu načitanost, poznavanje srca čovečjeg, poznavanje savremenih književnosti; pokazao sam i na sjajan način razložio kako se iz nekakvog komarinskog može odjednom stvoriti uzvišena tema za razgovor u rukama talentovanog čoveka. Pa šta? Da li me je neko od njih ocenio kako sam zaslužio? Ne, okrenuli su glavu! Ta ja sam uveren da vam je on već govorio da ja ne znam ništa. A kad tamo, pred njima je možda sedeo sam Maknaveli ili neki Merkadante, i samo je to skrivio što je siromah i nepoznat... Ne, to im neću zaboraviti!... Čujem još za Korovkina. Kakva je to mustra?

— To je, Foma, čovek uman, čovek od nauke... Očekujem ga. Taj će već sigurno biti dobar, Foma!

— Hm! Sumnjam. Verovatno neki savremeni magarac, natovaren knjigama. Duše oni nemaju, pukovniče, srca oni nemaju. A šta vredi i učenost bez vrline?

— Ne, Foma, ne! Kako je o porodičnoj sreći govorio! Da ti srce zadrhće, Foma!

— Hm! Videćemo; uzećemo na ispit i Korovkina. De, dosta! — završi Foma, ustajući s fotelje. — Ja još ne mogu da vam sasvim oprostim, pukovniče; krvavo ste me uvredili; ali ću se pomoliti Bogu i možda će Bog poslati uvređenom srcu mira. Razgovaraćemo još sutra o tome, a sad mi dozvolite da odem. Umorio sam se i iznemogao.

— Ah, Foma! — ušeprtlji ujak: — ti si se zbilja umorio! Znaš šta? Hoćeš da se potkrepiš, da se založiš? Odmah ću narediti.

— Da se založim? Ha-ha-ha! Da se založim! — odvrati Foma i prezrivo se zakikota. — Prvo ti dadu otrova, a potom pitaju da li bi se založio! Rane na srcu hoće da zaleče nekakvim obarenim pečurkama ili pečenim jabukama! Kako ste vi žalostan materijalist, pukovniče!

— Eh, Foma, pa ja to, Boga mi, od čista srca...

— De, dobro. Dosta o tome. Ja odlazim, a vi smesta idite k vašoj roditeljici: padnite na kolena, ridajte, plačite, ali izmolite od nje oproštaj, — to je vaša dužnost, vaša obveza.

— Ah, Foma, ja sam celo vreme o tome samo i mislio; i sad, kad sam s tobom govorio, o tome sam mislio. Spreman sam i do zore da pred njom klečim. No pomisli, Foma, šta se sve od mene traži? Pa to je nepravedno, pa to je svirepo, Foma! Budi do kraja velikodušan, usreći me potpuno razmisli, odluči, i onda... kunem ti se!...

— Ne, Jegore Iliću, ne, to nije moja stvar, — odvrati Foma. — Vi znate da se ja ni najmanje u sve to ne mešam; to jest, vi ste možda i uvereni da sam ja svemu uzrok, ali sam se ja, uveravam vas, od samog početka cele te stvari savršeno držao po strani. Tu sve zavisi jedino od dobre volje vaše roditeljice, a ona vam, razume se, želi dobra... Idite, dakle, hitajte, letite i popravite prilike svojom poslušnošću... Neka ne zađe sunce u gnevu vašem! A ja... a ja ću se svu noć Bogu moliti za vas. Odavno već ja ne znam šta je san, Jegore Iliću. Zbogom! Praštam i tebi, starče, — dodade on, obraćajući se Gavrili. — Znam da ti nisi radio po svojoj glavi. Pa oprosti i ti meni ako sam te uvredio... Zbogom, zbogom, zbogom svi, i neka vas blagoslovi Gospod!...

Foma izađe. Ja odmah uleteh u sobu.

— Ti si prisluškivao! — viknu ujak.

— Jeste, ujka, prisluškivao sam! I vi, i vi ste mu mogli reći „vaše prevashodstvo“!...

— Šta znam, bratac? Čak se ponosim... Nije to ništa za veliki podvig; no kako je to plemenit, kako je nesebičan, kako je to velik čovek! Serjoža, čuo si, uostalom... I kako sam mogao samo da se tu petljam s tim novcima, to jest, prosto ne razumem! Prijatelju moj! Bio sam se zaneo; bio sam razjaren; sumnjao sam u njega, okrivljavao ga... ali ne! Nije on mogao biti neprijatelj; ja to sad vidim... A sećaš li se kako je imao blagorodan izraz na licu kad se novaca odrekao?

— Dobro, ujka, ponosite se vi koliko vas je volja, aja idem: ne mogu da trpim više! Poslednji put vam govorim, recite mi: šta hoćete vi od mene? Zašto ste me zvali i šta očekujete? Pa ako je sve svršeno i ako sam vam nepotreban, onda ja idem. Ja ne mogu da podnosim takve prizore! Još danas idem.

— Prijatelju moj... — ušeprtlja ujak, po svom običaju, — pričekaj samo dva minuta: ja sad, brate, idem k mamici... tamo treba da svršim... važnu, veliku, ogromnu stvar! A ti zasad idi u svoju sobu. Evo, Gavrila će te odvesti u letnje krilo. Znaš ti letnje krilo? To je u samoj bašti. Ja sam već izdao naređenje, i tvoj kofer je onamo prenesen. A ja ću tamo, izmoliću oproštaj, rešiću se na jednu stvar, — ja sad već znam šta da radim, — i onda ću začas k tebi, i onda ću ti sve, sve, sve do poslednje ispričati, svu dušu ću otvoriti pred tobom. I... i... nastaće valjda jedanput i za nas srećni dani! Dve minute, samo dve minute, Serjoža!

On mi stegnu ruku i žurno izađe. Nisam imao kud, morao sam opet otići sa Gavrilom.

X

MIZINČIKOV

Krilo u koje me je doveo Gavrila, samo po starom običaju se zvalo „novim krilom“, no podignuto je bilo davno, još od pređašnjih vlastelina. Bila je to lepa, drvena kućica koja je stajala na nekoliko koraka od stare kuće, u samoj bašti. S tri strane su je opkoljavale visoke stare lipe koje su joj granama doticale krov. Sve četiri sobe u toj kućici bile su lepo nameštene i određene za goste. Ušavši u sobu koja je bila meni namenjena i u koju je već bio prenesen moj kofer, ugledao sam na stoliću pored postelje list hartije, velikolepno ispisan raznim pismenima, iskićen girlandama, parafima i šarama. Početna slova i girlande bili su nacrtani raznim bojama. Sve zajedno pretstavljalo je osobito lep kaligrafski rad. Od prvih reči koje sam pročitao, razumeo sam da je to molba koja je meni upućena, i u kojoj se ja nazivam „prosvećenim dobrotvorom“. U natpisu je stajalo: „Vapaji Vidopljasovljevi“. Koliko god sam naprezao pažnju, trudeći se da bar nešto razumem od napisanog, svi moji napori su ostali uzaludni: bila je to najkitnjastija besmislica napisana visokoparnim lakejskim stilom. Samo sam nagađao da se Vidopljasov nalazi u nekom jadnom položaju, da moli da mu pomognem, da se u nečemu vrlo nada u mene, „zbog moje prosvećenosti“, i, na kraju, moli da poradim u njegovu korist kod ujaka i da utičem na njega „mojom mašinom“, kako je doslovno bilo rečeno na kraju te poslanice. Ja sam je još čitao, kad se vrata otvoriše i uđe Mizinčikov.

— Nadam se da ćete mi dozvoliti da se s vama upoznam, — reče on slobodno, ali izvanredno učtivo, i pružajući mi ruku. — Ja malopre nisam mogao da vam kažem ni dve reči, a međutim, od prvog pogleda, osetio sam želju da vas upoznam pobliže.

Ja mu odmah odgovorih da mi je i samom milo, itd, mada sam se nalazio u najgadnijem raspoloženju. Sedosmo.

— Šta vam je to? — reče on, pogledavši na list hartije koji sam još držao u ruci. — Valjda nisu vapaji Vidopljasovljevi? Dabome! Znao sam ja da će Vidopljasov i vas napasti. I meni je on davao isti takav list hartije, sa istim takvim vapajima, a vas on čeka već odavno i, verovatno, unapred se pripremao. Nemojte se čuditi: ovde ima mnogo čudnih stvari i, zaista, ima se čemu nasmejati.

— Samo se nasmejati?

— Pa valjda ne plakati? Ako hoćete, ispričaću vam biografiju Vidopljasovljevu i uveren sam da ćete se nasmejati.

— Priznajem da mi sad nije do Vidopljasova,—odgovorih ja zlovoljno.

Bilo mi je jasno da je i poznanstvo gospodina Mizinčikova i ljubazni njegov razgovor, sve to da je preduzeto s nekom namerom, i da sam ja gospodinu Mizinčikovu prosto nešto potreban. Malopre sedeo namršten i ozbiljan, a sad je veseo, osmehnut i spreman da priča duge pripovetke. Videlo se od prvog pogleda da taj čovek odlično vlada sobom i, čini se, da poznaje ljude.

— Prokleti Foma! — rekoh i ljutito udarih šakom po stolu. — Ja sam uveren da je on izvor svega ovdašnjega zla i da je u sve upleten!

— Meni se čini da ste se vi na njega isuviše rasrdili, — primeti Mizinčikov.

— Suviše se rasrdio! — uzviknuh, odjednom se raspalivši. — Jest, ja sam se malopre suviše zaleteo i tako dao svakom pravo da me osuđuje. Ja vrlo dobro znam da sam se zatrčao i da sam nagraisao u svakom pogledu, i mislim da mi to ne treba dokazivati! Znam ja i to da se tako ne radi u pristojnom društvu; no recite i sami da li je bilo ikakve mogućnosti da se čovek ne zaleti? Pa ovo je ludnica, ako hoćete da znate! I... i... naposletku... ja ću jednostavno odavde da odem, pa kraj!

— Vi pušite? -— spokojno upita Mizinčikov.

— Da.

— Onda ćete valjda dopustiti i meni da zapalim. Tamo ne dopuštaju, pa sam se gotovo rastužio. Ja se slažem, — nastavi on, zapalivši cigaretu, — da ovo sve liči na ludnicu, ali budite uvereni da neću sebi dozvoliti da vas osuđujem, baš zato što bih se ja, možda, na vašem mestu, tri put više raspalio i zaboravio se nego vi.

— A što se niste zaboravili, ako ste se zbilja i sami rasrdili? Ja se sećam, naprotiv, da ste bili vrlo hladnokrvni, i priznajem da mi je bilo čak čudnovato što niste ustali u odbranu sirotog ujaka, koji je spreman da čini dobra svima i svakom.

— Istinu kažete: on je mnogima činio dobra; ali ja držim da je savršeno nekorisno njega braniti: prvo i prvo, to njemu ne koristi i čak ga nekako ponižava; a drugo, mene bi već sutra oterali. A ja ću vam reći iskreno, moje prilike su takve da ja moram da čuvam ovdašnje gostoprimstvo.

— Ali ja ni najmanje ne pretendujem na vašu iskrenost o prilikama... Želeo bih vas zapitati, uostalom, jer vi ovde živite već mesec dana...

— Izvolite, pitajte: stojim vam na usluzi, — žurno odvrati Mizinčikov, primičući stolicu.

— Pa eto, naprimer, objasnite mi: Foma Fomić se maločas odrekao od 15.000 rubalja srebra, koji su već bili u njegovim rukama, —ja sam to video svojim očima.

— Šta kažete? Odista? — uzviknu Mizinčikov. — Pričajte, molim vas!

Ja ispričah, prećutavši ono o „vašem prevashodstvu“. — Mizinčikov je slušao s lakomom radoznalošću; čak se nekako preobrazio u licu kad je došlo do petnaest hiljada.

— Majstorski! — reče, kad sasluša pripovetku. — Nisam to od Fome očekivao.

— Pa ipak se odrekao od novaca! Čime da se to objasni? Zar zaista blagorodstvom duše?

— Odrekao se od petnaest hiljada da posle uzme trideset. Uostalom, znate šta?—dodade, razmislivši: — Ja sumnjam da je to neki Fomin račun. Nepraktičan je to čovek; to je takođe neki pesnik svoje vrste. Petnaest hiljada... hm! Vidite: i uzeo bi on novac, ali nije odoleo sablazni da proglumi, da metne masku. To vam je, verujte, takva mama, takav cmolja, i sve to uz neizmerno samoljublje!

Mizinčikov se čak rasrdi. Videlo se da je vrlo ozlovoljen, pa kao i zavidan. S radoznalošću sam ga posmatrao.

— Hm! Velike promene treba očekivati, — dodade on, zamisliv se. — Sad je Jegor Ilić spreman da se moli Fomi. Još može i da se oženi, kako mu je ganuta duša, — dodade kroz zube.

— Dakle vi mislite da će sigurno doći do toga gnusnog, neprirodnog braka s tom luckastom glupačom?

Mizinčikov me pogleda ispitivalački.

— Podlaci! — povikah, sav zapaljen.

— Uostalom, njihova ideja je dosta osnovana: oni tvrde da je dužan da nešto učini za porodicu.

— Malo je on za njih učinio! — viknuh ljutito. — I vi, i vi možete da govorite da je to osnovana misao, oženiti se običnom guskom?

— Naravno, i ja se s vama slažem da je ona glupača... Hm! Lepo je to što vi tako volite ujaka; i ja saosećam s vama... mada bi se njenim novcem divno moglo zaokrugliti imanje! Uostalom, imaju oni i drugih razloga: boje se da se Jegor Ilić ne oženi tom guvernantom... sećate se, onom vanredno zanimljivom devojkom?

— A zar... zar je to verovatno? — upitah ja u uzbuđenju. — Meni se čini da je to kleveta. Recite mi, tako vam Boga, mene to silno interesuje...

— O, zaljubljen je do ušiju! Samo, razume se, skriva.

— Skriva? Mislite da skriva? Dobro, a ona? Ona ga voli?

— Vrlo je verovatno da i ona njega voli. Uostalom, ona ima sve koristi da pođe za njega: ona je vrlo siromašna.

— Ali kakve dokaze vi imate za vaše nagađanje da oni vole jedno drugo?

— Pa to ne može da se ne primeti; uz to oni, izgleda, imaju i tajne sastanke, Čak se tvrdilo da je ona s njim u nedozvoljenim vezama. Samo nemojte, molim vas, pripovedati. Ja vam ovo govorim kao tajnu.

— Može li se tome poverovati? — viknuh ja. — I vi, i vi priznajete da u to verujete?

— Razume se, ne verujem baš sasvim, ja nisam bio prisutan. Uostalom, vrlo lako može da bude.

— Kako, može da bude! Setite se plemenitosti, čestitosti ujakove!

— Slažem se; ali čovek može da se toliko zanese da posle neizostavno završi zakonitim brakom. Često se ljudi tako zanose. Uostalom, ponavljam da ja ni ukoliko ne jamčim za potpunu verodostojnost tih vesti, tim više što su nju ovde već jako oklevetali; čak su govorili da je ona bila u odnošaju s Vidopljasovim.

— Pa eto, vidite! — uzviknuh ja: — S Vidopljasovim! A je li to mogućno? A nije li odvratno i slušati to? Zar vi, zbilja, i: u to verujete?

— Pa ja vam kažem da ne verujem u to sasvim, — spokojno odvrati Mizinčikov: — A moglo se, uostalom, i dogoditi. Na svetu se sve može dogoditi. Ja nisam bio prisutan i, uz to, držim da me se to ne tiče, No pošto vidim da vi uzimate u svemu tome velikog učešća, to smatram svojom dužnošću da dodam da zaista ima malo verovatnosti da je ona imala veze s Vidopljasovim. Sve su to konci Ane Nilovne, one iste Perepeljicine; to je ona pustila ovde te glasove, iz zavisti, jer je sama pre maštala da se uda za Jegora Ilića, Boga mi! Na osnovi toga što je potpukovnička kći. Sad se razočarala, pa užasno besni. Uostalom, ja sam vam već sve, čini mi se, ispričao o tim stvarima, i priznajem da strahovito ne volim spletke, tim pre što samo gubimo dragoceno vreme. Ja sam, vidite, došao do vas s malom molbom.

— S molbom? Molim, sve čim mogu koristiti...

— Razumem,i čak se nadam da ću vas donekle zainteresovati, jer vi, vidim, volite svog ujaka i uzimate velikog učešća u njegovoj sudbi što se tiče braka. Ali pre te molbe, ja imam još i jednu drugu molbu, prethodnu.

— Kakvu to?

— Pa evo kakvu: vi ćete možda pristati da ispunite moju glavnu molbu, a možda i nećete, ali u svakom slučaju, pre no što ću je izložiti, ja bih vas najpokornije zamolio da budete tako dobri i date mi časnu i plemenitu reč plemića i čestitog čoveka da će ostati među nama kao najveća tajna sve što budete čuli od mene, i da ni u kom slučaju i nikome nećete odati tu tajnu, niti iskoristiti za sebe tu ideju za koju držim da vam je bezuslovno moram da saopštim. Pristajete li?

Predgovor beše toržestven. Ja pristadoh, — Elem... — rekoh.

— Stvar je u suštini vrlo jednostavna, — poče Mizinčikov. — Ja, vidite, hoću da otmem Tatjanu Ivanovnu i da se njome oženim; rečju, biće nešto nalik na Gretna-Grina, razumete?

Ja pogledah gospodinu Mizinčikovu pravo u oči i ne mogadoh neko vreme ni reči progovoriti.

— Priznajem vam, ništa ne razumem, — izustah naposletku, — a osim toga, — nastavih, — u nadi da imam posla sa pametnim čovekom, ja se ni najmanje nisam nadao...

— Nadajući se niste se nadali, — prekide me Mizinčikov: — to znači, kad se prevede, da smo glupi i ja i moja namera, — je li istina?

— Ni najmanje... nego...

— O, molim, ne ustručavajte se u izrazima! Ne brinite se; vi ćete mi čak prirediti time veliko zadovoljstvo, jer sam tako bliže cilju. Ja se slažem, uostalom, da sve to može na prvi pogled izgledati malko čudno. Ali vas mogu uveriti da moja namera ne samo da nije glupa, nego da je u višem stepenu blagorodna; pa ako ćete biti tako dobri, saslušajte o čemu se radi...

— O, molim! Vrlo rado vas slušam.

— Uostalom, nema mnogo da se priča. Vidite: ja sam sad u dugovima i bez kopjejke jedne. Osim toga imam sestru, devojku, od devetnaest godina, siroticu bez ičega, živi u tuđem svetu i, znate, bez ikakvih sredstava. Donekle sam i ja za to kriv. Mi smo dobili u nasledstvo četrdeset duša. Trebalo je da me baš u to vreme proizvedu za korneta. E, razume se, u početku, imanje sam založio, a posle sam ga spiskao i na drugi način. Živeo sam glupo, držao se na velikoj nozi, izigravao bogataša, kartao se pio — rečju, glupo se ponašao, stid me je i kad se setim. Sad sam se opametio i hoću da sasvim promenim način života. No za to mi je neophodno potrebno da imam sto hiljada u asignacijama. A kako ja ništa ne mogu steći službom, a sam nisam ni za šta sposoban i nemam skoro nikakvog obrazovanja, to mi ostaju, razume se, samo dva sredstva: ili ukrasti ili se bogato oženiti. Ja sam ovamo došao gotovo bez cipela, došao, a ne doputovao. Sestra mi je dala svoja poslednja tri rublja kad sam se krenuo iz Moskve. Ovde sam ugledao tu Tatjanu Ivanovnu i odmah mi se misao rodila u glavi. Smesta sam odlučio da se žrtvujem i oženim. Priznajte da sve to nije ništa drugo do razboritost. Uz to, ja to činim više radi sestre... a, naravno, i radi sebe.

— No, dozvolite, vi mislite da formalno zaprosite Tatjanu Ivanovnu?

— Bože me sačuvaj! Odmah bi me odavde oterali, a ni ona ne bi pristala; a ako joj ponudim da je otmem, da pobegnemo, odmah će pristati. U tom i jeste stvar: samo da bude nešto romantično i efektno. Razume se, sve će se to odmah završiti među nama zakonitim brakom. Samo da mi ju je odmamiti odavde!

— A na osnovu čega ste vi toliko uvereni da će ona sigurno s vama pobeći?

— O, ne brinite se! U to sam ja potpuno uveren. U tome se i sastoji osnovna moja misao, da je Tatjana Ivanovna sposobna da se upusti u ljubav apsolutno sa svakim koga sretne, sa svakim kome samo na pamet padne da joj odgovori na ljubav. Pa zato sam ja i uzeo od vas unapred časnu reč, da se ne bi vi koristili tom idejom. Vi ćete, dabogme, razumeti da bi to čak bio greh od mene kad se ja ne bih koristio takvim slučajem, osobito u mojim prilikama.

— Pa ona je onda sasvim luda... ah! izvinite, — dodadoh, trgnuv se. — Pošto ste vi sad na nju bacili oko, to...

— Molim, ne ustručavajte se, ja sam vas već zamolio. Pitate da li je sasvim luda? Kako da vam kažem? Razume se, nije luda, jer još nije u ludnici; a i ne vidim ja nikakvog osobitog ludila u toj maniji da se zaljubljuje. Pored svega toga, ona je čestita devojka. Vidite: ona je do lanjske godine bila u užasnoj sirotinji, od rođenja je živela ugnjetena kod dobrotvorki. Njeno srce je neobično osetljivo; niko je nije prosio, — elem, razumete: mašte, želje, nade, žar srca koji je vazda trebalo gasiti, večite muke od dobrotvorki, — sve je to moglo, razume se, dovesti do rastrojstva osetljivu narav. I odjednom ona dolazi do bogatstva: priznajte i sami da bi to svakom zanelo pamet. E, dabogme, sad se vrzu oko nje, trče za njom, i sve njene nade su vaskrsle. Malopre je pričala o kicošu u belom žiletu: to je fakt koji se zbio bukvalno onako kako je kazivala. Po tome faktu možete suditi i o drugom. Uzdasima, pisamcima, stišićima, smesta ćete je primamiti; a ako povrh svega toga natuknete o svilenim lestvicama, o španjolskim serenadama i o sličnim budalaštinama, onda možete da činite s njom šta hoćete. Pravio sam ja već probu, i smesta mi je zakazala tajni sastanak. Doduše, sad sam se malo zaustavio, do zgodnijeg vremena. Ali kroz jedno četiri dana bezuslovno je moram odvesti. Uoči toga ću uzeti da joj laskam, da uzdišem; ja prilično sviram u gitaru i pevam. Noću sastanak u hladnjaku, a pred zoru će kola biti gotova; izmamiću je, sešćemo i odvesti se. Vi razumete da tu nema nikakvoga rizika: ona je punoletna i, sem toga, sve je to sa njenim pristankom. A kad je ona već jedanput pobegla sa mnom, onda to već, dabogme, znači da je stupila prema meni u obvezu... Odvešću je u čestitu, ali siromašnu kuću, — blizu odavde, na nekih četrdeset vrsta, — gde će je držati pod prismotrom i nikog k njoj neće puštati; a ja dotle neću gubiti vremena: udesićemo svadbu za tri dana — to se može. Razume se, prvo su nužni novci; ali ja sam računao, na ceo intermeco ne treba više od pet stotina srebra, i u tome se uzdam u Jegora Ilića: on će dati, dabome, ne znajući o čemu se radi. Jeste li sad razumeli?

— Razumem, — rekoh, razumevši naposletku sve potpuno. — Nego, recite mi u čemu vam ja to mogu biti od koristi?

— Ah, molim vas, u mnogo čemu! Ne bih vas inače ni molio. Već sam vam rekao da imam u vidu jednu poštenu, ali siromašnu porodicu. Vi mi: možete pomoći i ovde i tamo i, naposletku, kao svedok. Verujte, bez vaše pomoći ja ću biti kao bez desne ruke.

— Još jedno pitanje: zašto ste vi udostojili izborom za svog poverenika, mene, koga još i ne znate, jer sam ja svega pre nekoliko sati doputovao?

— Pitanje vaše,—odvrati Mizinčikov, sa najljubaznijim osmehom, — pitanje vaše, iskreno priznajem, čini mi veliko zadovoljstvo, jer mi pruža priliku da vam iskažem svoje osobito poštovanje.

— O, kakva čast!

— Ne, vidite, ja sam vas malopre donekle proučio. Vi ste, recimo, prgavi i... i... da, i mladi; ali evo u šta sam ja potpuno uveren: kad ste mi već dali reč da nikom nećete pričati, onda ćete je zacelo i održati. Niste vi Obnoskin, to je prvo. A drugo, vi ste častan čovek i nećete za sebe iskoristiti moju ideju, sem u slučaju da ushtednete da stupite sa mnom u prijateljsku pogodbu. U takvom slučaju, ja ću možda i pristati da vam ustupim moju ideju, to jest Tatjanu Ivanovnu, i biću spreman da vam revnosno pomažem u otmici, ali pod uslovom da mesec dana posle svadbe dobijem od vas pedeset

hiljada u asignacijama, za šta biste mi, razume se, unapred dali osiguranje, u obliku obveznice, bez interesa.

— Šta? — uzviknuh: — pa vi već i meni nju nudite?

— Naturalno, ja vam je mogu ustupiti ako zaželite, ako ushtednete. Ja, naravno, onda gubim, ali... ideja je moja, a za ideje se, Boga mi, plaća novcima. I treće, najzad, ja sam zato vas pozvao što baš i nemam koga da biram. A dugo otezati, uzevši u obzir ovdašnje prilike, nemogućno je. Uz to je uskoro uspenski post i neće venčavati. Nadam se da me sada potpuno razumete?

— Sasvim; i još jedanput se obvezujem da ću sačuvati vašu tajnu potpuno netaknutu; ali vam ne mogu biti drug u tome poslu, i smatram za dužnost da vam to odmah kažem.

— Što?

— Kako, što? — uzviknuh, dajući najzad na volju osećanjima koja su se nakupila u meni. -— Pa zar vi zbilja ne razumete da je takav postupak neblagorodan? Recimo, vi sasvim pravilno računate, oslanjajući se na slaboumnost i nesrećnu maniju te devojke; ali baš to samo trebalo bi da vas uzdrži, kao plemenitog čoveka! Pa i sami govorite da je ona dostojna poštovanja, bez obzira na to što je smešna. I sad odjednom, koristite se njenom nesrećom, da joj izvučete sto hiljada! Vi joj, dabome, nećete biti pravi muž koji ispunjava svoje dužnosti: vi ćete je zacelo ostaviti... To je tako neblagorodno da ja, izvinite me, čak i ne razumem kako ste se rešili da me zamolite da budem vaš saradnik!

— Ih, Bogo moj, ala je ovo romantika! — uzviknu Mizinčikov, gledajući me s neprikrivenim čuđenjem. — Uostalom, tu i nema romantike, nego vi prosto, čini mi se, ne razumete u čemu je stvar. Govorite da je to neblagorodno, a međutim sve prednosti su na njenoj, a ne na mojoj strani... Razmislite samo!

— Naravno, ako se gleda sa vašeg gledišta, onda će još izaći da ćete vi učiniti najvelikodušnije delo ženeći se Tatjanom Ivanovnom, — odgovorih ja sa sarkastičnim osmehom.

— Nego šta? Tačno tako, tačno najvelikodušnije delo! — uzviknu Mizinčikov, raspalivši se sad i sam. — Razmislite samo: prvo i prvo, ja se žrtvujem i pristajem da budem njen muž, — pa to valjda vredi nešto? Drugo, bez obzira na to što ona ima sigurnih sto hiljada u srebru, bez obzira na to, ja uzimam samo sto hiljada u asignacijama i već sam dao sebi reč da neću uzeti od nje više ni kopjejke za celog moga veka, pa makar i mogao: to opet nešto vredi! Naposletku, uđite u samu stvar: da, može li ona proživeti svoj život spokojno? Da bi ga spokojno proživela, njoj treba novce oduzeti, a nju metnuti u ludnicu, jer svakog trenutka treba očekivati da joj se prikrade neki neradnik, probisvet, špekulant, sa španjolskom bradom i brčićima, s gitarom i sa serenadama, kao što je Obnoskin, pa da je opseni, uzme je za ženu, opljačka je do gole kože i onda je ostavi negde na drumu. Eto, naprimer, ovo je baš čestita kuća, a ipak je ovde drže samo zato što vrebaju njene parice. Od takvih šansa nju treba izbaviti, spasti. Eh, a razumete, čim ona pođe za me, sve te šanse iščezavaju. Ja i jamčim da je se nikakva nesreća neće dotaći. Prvo i prvo, odmah ću je smestiti u Moskvi kod jedne plemenite, ali siromašne porodice, — to nije ona o kojoj sam govorio: to je druga porodica; uz nju će se stalno nalaziti moja sestra; na nju će paziti sa oba oka. Novaca će joj ostati oko dvesta pedeset hiljada, a možda i trista u asignacijama: s time se još kako može živeti! Pružiće joj se sva zadovoljstva, sve zabave, balovi, maskarade, koncerti. Može i o ljubakanju čak da mašta; samo ću se ja, dabome, osigurati u tome pogledu: maštaj koliko ti drago, ali ne radi: ništa! Sad, naprimer, nju može svako uvrediti, a tada niko: ona je žena moja, ona je Mizinčikova, a ja ne dam da se kalja moje ime! To samo šta vredi? Naturalno, ja neću živeti s njom zajedno. Ona u Moskvi, a ja negde u Petrogradu. To priznajem, jer s vama izvodim stvar na čisto. No šta zato što ćemo živeti odvojeno? Razmislite, osmotrite njenu narav: de, je li ona kadra da bude žena i da zajedno živi s mužem? Zar može da bude u nje postojanosti? Pa to je najlakomislenije stvorenje na svetu! Njoj je neophodna neprestana promena; ona je kadra da već sutradan zaboravi da se juče udala i postala venčana žena. Pa ja bih je na koncu konca unesrećio ako bih živeo zajedno s njome i ako bih tražio od nje da strogo vrši dužnost. Naturalno, ja ću dolaziti k njoj jedanput godišnje, pa i češće, ali ne po novac — verujte! Ja sam kazao da više od sto hiljada u asignacijama neću od nje uzeti: i neću! U novčanom pogledu ja s njom postupam na vrlo blagorodan način. Kad joj budem dolazio na dva, na tri dana, ja ću joj pričiniti zadovoljstvo, a ne dosadu: ja ću se s njome kikotati, pričaću joj anegdote, odvešću je na bal, koketovaću s njome, poklanjaću joj spomenčiće, pevati romanse, pokloniću joj kučence, rastaću se s njome kao u romanu i vodiću s njome posle ljubavnu prepisku. Ta ona će biti očarana takvim retkim, zaljubljenim i veselim mužem! Po mome mišljenju, to je pametno: svi muževi bi trebali da tako rade. Muževi su samo onda i dragoceni ženama kad su otsutni, a držeći se svog sistema, ja ću osvojiti srce Tatjane Ivanovne na najslađi način za ceo njen vek. Šta ona može bolje poželeti? Recite. Pa to je raj, a ne život!

Slušao sam ćuteći i u čudu. Pojmio sam da je nemogućno pobijati gospodina Mizinčikova. On je fanatično bio uveren u valjanost, pa čak i veličanstvenost svog projekta, i govorio o njemu sa zanosom stvaraoca. Ali je preostajala jedna vrlo škakljiva stvar, i bilo je neophodno razjasniti je.

— Jeste li se vi setili, — rekoh, — da je ona bezmalo verenica ujakova? Ako je otmete, silno ćete ga uvrediti; odvešćete je gotovo uoči svadbe, a sem toga ćete još od njega uzeti zajam da izvršite taj podvig.

— Na taj lepak vas ja i čekam! — uzviknu Mizinčikov sa žarom. — Ne brinite se; predvideo sam ja vaš prigovor. E, prvo, i glavno: ujak je još nije prosio; prema tome, ja ne moram ni znati da nju spremaju njemu za nevestu; uz to molim da imate na umu da sam ja još pre tri nedelje zamislio taj poduhvat, kad još niko nije znao šta se ovde namerava; i zato sam ja sasvim čist pred njim u moralnom pogledu i, ako ćemo strogo suditi, ne otimam ja njemu, nego on meni otima nevestu s kojom sam ja — imajte to na umu — imao tajni noćni sastanak u hladnjaku. Najposle, dozvolite: pa niste li baš vi sami maločas bili izvan sebe što vašeg ujaka teraju da se oženi Tatjanom Ivanovnom, a sad odjedanput branite taj brak, govorite o nekoj porodičnoj uvredi, o časti! Ama, naprotiv, ja činim vašem ujaku najveću uslugu: spasavam ga, — treba to da razumete! On sa odvratnošću gleda na tu ženidbu i, uz to još, voli drugu devojku! Ta kakvaje za njega žena Tatjana Ivanovna? Pa i ona će sa njim biti nesrećna, jer ma šta vi mislili, nju će trebati sprečavati da ne baca ruže na mladiće. A kad ja nju noću odvezem, onda tu već nikakva generalica, nikakav Foma Fomić ne može ništa. Vratiti nevestu koja je pobegla ispod venca, to bi već bilo suviše zazorno. Zar to nije usluga, nije dobročinstvo Jegoru Iliću?

Priznajem, ovaj poslednji razlog je jako na mene uticao.

— A šta ako je on sutra zaprosi? — rekoh: — bogami će tada biti već malo dockan: ona će biti njegova formalna zaručnica.

— Dockan, naturalno! No zato se baš i mora raditi, da do tog ne dođe. Da zašta vas ja i molim za saradnju? Meni jednome je teško, ali u dvoje ćemo mi već udesiti stvar i nastojati da Jegor Ilić nju ne zaprosi. To treba sprečiti svim silama, a u krajnjem slučaju, ako nema drugog izlaza, izlupati Fomu Fomića i time odvratiti opštu pažnju, tako da im neće biti do svadbe. Razume se, to samo u krajnjem slučaju; navodim kao primer. U tome se u vas i uzdam.

— Još jedno, poslednje pitanje: vi niste nikom, osim meni, otkrili šta nameravate?

Mizinčikov se počeša iza uva i napravi kiselo

— Priznajem vam, — odgovori on, — to pitanje je za me gore od najgore pilule. U tome i jeste đavo, što sam ja već odao svoju misao... rečju, bio sam velik magarac! I šta mislite, kome? Obnoskinu! Ne mogu sam sebi da verujem. Ne razumem kako se to dogodilo! On se sve ovud vrteo; nisam ga još dobro znao, a kad me je ponelo nadahnuće, ja sam, dabogme, bio kao u vrućici; pa kako sam već onda shvatio da mi treba pomoćnik, to sam se i obratio Obnoskinu… Neoprostivo, neoprostivo!

— A šta Obnoskin?

— Pristao je sa oduševljenjem i već sutradan rano jutrom nestao. Kroz neka tri dana evo ga opet, sa svojom mamicom. Sa mnom ni reči, čak me izbegava, kao da me se boji. Odmah sam razumeo u čemu je stvar. A mamica njegova je ona božja protuva, prošla i sito i rešeto. Otpre sam je poznavao. Naravno, on joj je sve ispričao. Ja ćutim i čekam; oni špijunišu, i stvar se nalazi malo u zategnutom položaju... Zato se ja i žurim.

— Čega se upravo vi od njih bojite?

— Nešto krupno uraditi, dabogme, neće, ali da će mi napraviti pakost, u to sam siguran. Tražiće novaca za ćutanje i za pomoć; ja to i očekujem... Samo im ja mnogo ne mogu dati, i ne dam, — to sam već odlučio; više od tri hiljade u asignacijama nemogućno je. Rasudite sami: tri hiljade njima, pet stotina srebra svadba, jer ujaku celu svotu treba vratiti; onda, stari dugovi; pa sestri nešto, ma najmanje. Mnogo li će ostati od tih sto hiljada? Ma to je propast!... Obnoskini su, uostalom, otišli.

— Otišli? — upitah radoznalo.

— Odmah posle čaja; da ih đavo odnese! No sutra će opet doći, videćete. Elem, šta je, pristajete?

— Verujte, — odgovorih, vrdajući, — ne znam šta bih rekao. Stvar je škakljiva... Naravno, očuvaću sve u tajnosti; ja nisam Obnoskin; ali... čini mi se da nemate u mene šta da se nadate.

— Ja vidim, — reče Mizinčikov, ustajući sa stolice, — da vama još nisu dosadili Foma Fomić i babuška, i da vi, mada volite vašeg dobrog, blagorodnoga ujaka, još niste dosta pronikli kako ga muče. Novajlija ste vi... Ali, strpljenja! Bićete sutra ovde, posmotrićete, i pred veče ćete pristati. Jer inače vam je ujak propao, razumete? Njega će zacelo naterati da se oženi. Ne zaboravite da će je on možda sutra zaprositi. Biće dockan; treba se danas rešiti!

— Zbilja, ja vam želim svaki uspeh, ali da vam pomognem... nekako ne znam...

—Znamo! Ništa, pričekaćemo do sutra,—odluči Mizinčikov, osmehujući se podrugljivo. — La nuit porte conseil¹⁰ Do viđenja. Ja ću vam doći poranije ujutru, a vi razmislite...

I on se okrete i izađe, nešto zviždućući. Ja izađoh gotovo odmah za njim, da se osvežim na vazduhu. Mesec još nije bio izgrejao; noć je bila mračna, vazduh topao i zagušljiv. Lišće na drveću se nije micalo. I ako sam bio užasno umoran, želeo sam da se prohodam, da se rasejem, da priberem misli, ali nisam prošao ni deset koraka kad odjednom začuh glas ujakov. On se s nekim peo u pobočnu zgradu i govorio vanredno oduševljeno. Namah se vratih i zovnuh ga. Ujak je bio s Vidopljasovim.

XI

KRAJNJA NEDOUMICA

— Ujka, — rekoh ja, — dočekao sam vas se naposletku.

— Prijatelju moj, i ja sam hteo tebe da vidim. Evo, samo da svršim s Vidopljasovim, pa ćemo se siti izrazgovarati. Mnogo treba da ti pričam.

— Šta, još i s Vidopljasovim! Ama, ostavite ga, ujka!

— Još samo jedno pet šest minuta, Serjoža, pa sam sasvim tvoj. Vidiš: posao.

— Ama on, sigurno, priča gluposti, — rekoh ja zlovoljno.

— Šta da ti kažem, prijatelju? Baš si pogodio kad da dođeš sa tvojim tričarijama! Zar ti, brate Grigorije, zbilja nisi mogao naći drugo vreme da se žališ? Pa šta ti ja mogu učiniti? Bar ti me požali, bratac. Ta vi ste me, da tako kažem, utukli, pojeli me živog, celog celcatog! — Ne mogu više da izdržim s njima, Serjoža!

I ujak od teške muke mahnu obema rukama.

— Pa kakva je to važna stvar da se ne može odložiti? A meni bi bilo tako potrebno, ujka...

— Eh, brate, već i tako viču da se ne brinem o moralu mojih ljudi! Bogami, još će se sutra potužiti da ga nisam saslušao, a onda...

I ujak opet mahnu rukom.

— Pa de, onda, svršavajte s njim brže! Dajte da i ja pomognem. Hajdemo gore. Šta hoće on? — rekoh, kad uđosmo u sobu.

— Pa eto, vidiš, prijatelju, ne sviđa mu se njegovo rođeno prezime, pa moli da promeni. Kako ti to izgleda?

— Prezime! Kako to?... E, ujka, pre nego što budem čuo da to on sam veli, dozvolite da vam kažem da se samo u vašoj kući mogu događati takva čudesa, — rekoh, raširivši ruke od čuda.

— Eh, brate! Umem i ja tako raširiti ruke, ali je slaba vajda od toga! — izusti zlovoljno ujak. — De, idi, de, porazgovaraj s njime ti, pokušaj. Već dva meseca on ne da meni mira...

— Besmisleno prezime! — začu se Vidopljasov.

— Ama, zašto je besmisleno? — upitah ga u čudu.

— Zato, molim. Znači svakojaku gnusobu.

— Ama, zašto gnusobu? Pa kako da ga i promeniš? Ko menja prezime?

— Molim vas, ima li u koga takvo prezime?

— Priznajem da ti je prezime malko čudno, — nastavih u krajnjoj nedoumici, — ali šta se sad može? Pa i u oca ti je bilo isto prezime!

— Neosporno je da sam ja preko mog roditelja na taj način osuđen da se vo vjeki patim, jer mi je suđeno da zbog imena budem potsmesima izložen i mnoge jade da upoznam, — odgovori Vidopljasov.

— Kladim se, ujka, da je tu umešan Foma Fomić! — viknuh ljutito.

— Ama ne, bratac, ama ne; varaš se. Stvarno, Foma njemu dobra čini. Uzeo ga je za svog sekretara; to mu je sva dužnost. I, dabogme, on ga je razvio, ispunio mu dušu blagorodstvom, tako da je čak, u izvesnom smislu, progledao... Evo, slušaj, ja ću ti sve ispričati...

—To je, molim, istina,—prekide ga Vidopljasov,—da su Foma moj istinski dobrotvor i, kao istinski moj dobrotvor, oni su me obavestili o mojoj ništavosti, kakav sam ja crv na zemlji, tako da sam preko njih prvi put unapred saznao svoju sudbinu.

— Evo, gledaj, Serjoža, evo gledaj u čemu je cela stvar, — nastavi ujak, užurbavši se po svome običaju. — Živeo je on prvo u Moskvi, skoro od detinjstva, u službi kod jednog učitelja krasnopisa. Trebalo bi da vidiš kako je kod njega naučio pisati: i bojama, i zlatom, a unaokolo, znaš, ponamešta kupidone, — artist, jednom rečju! Iljuša uči kod njega; rubalj i po za sat plaćam. Sam Foma je odredio rubalj i po. Ka susednim vlastelinima u tri kuće odlazi; i oni ga plaćaju. Vidiš kako se odeva! Uz to piše stihove.

— Stihove! Samo je još to trebalo!

— Stihove, bratac, stihove, nemoj misliti da se šalim, prave stihove, da tako kažem, versifikacija, i onako, znaš, skladno, o svim stvarima, odmah ti svaku stvar opiše u stihovima. Pravi talent! Mamici je za imendan takvu oraciju sačinio da smo prosto zinuli: ima ti tamo kod njega i iz mitologije, i muze lete, tako da se čak, znaš, vidi ona... kako se kaže?... zaokrugljenost forme — jednom rečju, savršeno se slikuje. Foma je popravljao. Eh, naravno, ja nemam ništa protiv toga, čak mi je milo. Neka ga nek sastavlja, samo da ne otera suviše daleko. — Ja, brate Grigorije, tebi, znaš, kao otac govorim. — Prokljuvio to Foma, pregledao stihove ohrabrio ga i uzeo za svog čitača i prepisivača, — rečju, obrazovao ga. Istinu on govori kad veli da mu je dobra učinio. Elem, tako, znaš, pojavio se njemu u glavi i plemeniti romantizam i osećanje nezavisnosti, —sve mi je to Foma objasnio, ali sam ja, bogami, već i pozaboravljao; znam samo da sam ja, veruj, i bez Fome hteo da ga oslobodim. Znaš, nekako je sramota!... Ali je Foma protivu toga; govori da mu je on potreban, da ga je zavoleo; a osim toga kaže da je meni, vlastelinu, veća čast što su kod mene, među mojim ljudima, stihotvorci; da su tako negde neki baroni živeli i da je to en grand... E, kad je en grand, nek bude en grand! Ja sam, bratac, već počeo da ga uvažavam — razumeš?... Ali samo jedan Bog zna kako se on poneo. Najgore je što je toliko pred dvorskom poslugom posle stihova nos digao, da neće već više s njima ni da govori. — Nemoj da se nađeš uvređen, Grigorije, ja ti kao otac govorim. — Obećao je još lanjske zime da će se oženiti: ima tu na dvoru devojka jedna, Matrjona, i znaš, osobito mila devojka, čestita, radena, vesela. No eto ti, neće sad: neću, pa kraj; odrekao se. Da li je uobražen, ili je naumio da se prvo proslavi, pa onda na drugom mestu da zaprosi devojku...

— Više po savetu Fome Fomića, molim, — primeti Vidopljasov, —jer su oni moj istinski dobroželatelj...

— Pa kako bi i moglo biti bez Fome Fomića! — uzviknuh ja nehotice.

— Eh, bratac, ne radi se o tome! — hitno me prekide ujak.

— Nego vidiš, ne dadu sad čoveku nikako mira. Ona devojka je živa, žestoka, sve ih je protiv njega uzbunila: diraju ga, draže ga, čak i dvorski dečaci ga uzimaju za budalu...

— Više zbog Matrjone, — primeti Vidopljasov: — jer je Matrjona prava ćurka, molim lepo, a uz to ženska neobuzdane naravi; zbog nje sam ja na takav način počeo stradati u mom životu.

— Eh, brate Grigorije, govorio sam ja tebi, — nastavi ujak, prekorno gledajući Vidopljasova. — Vidiš, Serjoža, sastavili su neku pakosnu šalu u stihovima na račun njegova prezimena. On k meni, tuži se, moli da mu se prezime nekako promeni, jer već odavno, kaže, pati zbog neblagozvučnosti...

— Neoplemenjeno mi je prezime, molim, — odazva se Vidopljasov.

— Ama, ćuti već jednom, Grigorije! Foma je takođe odobrio... to jest, ne da je odobrio, nego vidiš kako misli: ako dođe do toga da se pesme štampaju kao što Foma projektuje, onda takvo prezime može još i naškoditi, zar ne?

— Dakle, on pesme hoće da štampa, ujka?

— Da štampa, bratac. To je već odlučeno, na moj račun, i na naslovnoj strani će stajati: kreposni seljak toga i toga, i u predgovoru će biti piščeva zahvalnost Fomi Fomiću za obrazovanje. Posvećeno Fomi. Sam Foma piše predgovor. E, pa sad zamisli ako na naslovnoj strani bude pisalo: „Delo Vidopljasovljevo.“

— „Jauci Vidopljasovljevi“, — popravi Vidopljasov.

— Eto, eto vidiš, još i jauci! Pa kakvo je to prezime, Vidopljasov? I delikatnost osećanja vređa; tako i Foma kaže. A vele da su svi ti kritičari grdna zadirkivala i podrugljivci; Brambeus, naprimer... Ništa ti ne poštuju! Potsmehnuće se samo zbog jednog prezimena; tako će ga pročešljati, da će se samo češkati, zar ne? Zato mu ja i kažem: po meni, metni na pesme kakvo hoćeš prezime, — pseudonim, kako li se to zove, — već se ne sećam: nekakvo nim. Ne, ne, kaže, nego naredite svoj posluzi da me i ovde uvek zovu novim imenom, tako da bi mi, prema talentu, i prezime bilo oplemenjeno...

— Kladim se da ste pristali, ujka.

— Samo zato, brate Serjoža, da se ne sporim s njima više; neka ih! Znaš, onda je bio takav nesporazum između mene i Fome. Od tada je i počelo, kako koja nedelja, drugo prezime, pa sve neka nežna bira: Oleandrov, Tulipanov... Seti se, Grigorije, spočetka si molio da se zoveš Verni, Grigorije Verni; posle ti se to ni samom nije svidelo, jer je neki zvekan dodao na to slik „derni“. Žalio si se; zvekan je bio kažnjen. Dve nedelje si izmišljao novo prezime, — koliko li ih si probirao, — naposletku si smislio, došao da moliš da se zoveš Ulanov. E, pa reci mi, bratac, de, reci, šta može biti gluplje od Ulanova? Ja sam i na to pristao: izdao sam drugi nalog, da ti se promeni prezime u Ulanov. — Samo zato, bratac, — dodade ujak, obraćajući se k meni, — da ga se već jednom oprostim. Tri dana si išao kao „Ulanov“. Sve zidove, sve podprozornike u hladnjaku si iskvario, potpisujući se olovkom: „Ulanov“, Ta posle su morali hladnjak ponovo okrečiti. Ceo ris holandske hartije si upropastio na potpise: „Ulanov, proba pera; Ulanov, proba pera“. Naposletku i tu se desi nesreća: izmisle ti slik: „glupanov“. Neću glupanova, — opet menjaj prezime! Kakvo si ono još pronašao, ja sam već i zaboravio?

— Tancev, molim, — odgovori Vidopljasov. — Kad mi je već suđeno da po prezimenu pretstavljam plesača, onda bar nek bude oplemenjeno na inostrani način: Tancev.

— Pa jest, Tancev; pristao sam, brate Serjoža, i na to. Ali su mu tada našli takav slik da se ni reći ne može! Danas opet dolazi, opet je izmislio nešto novo. Kladim se da je pripremio novo prezime. Jesi li ili nisi, Grigorije, priznaj!

— Zaista, ja sam već odavno hteo da podastrem pred vaše noge novo ime, oplemenjeno, molim.

— Kakvo?

— Esbuketov.

— I nije te stid, nije te stid, Grigorije? Prezime s teglice za pomadu! I još se nazivaš pametan čovek! Koliko li si, sigurno, mislio o njemu! Pa to je na parfemu napisano!

— Zaboga, ujka, — rekoh polušapatom, — ama, to je prosto budala, preispoljna budala!

— Šta ćeš, bratac, — odgovori ujak takođe šapatom, — svi tvrde da je pametan i da to sve u njemu pokreću plemenita svojstva...

— Ta otresite ga se, tako vam Boga!

— Slušaj, Grigorije! Ama ja, bratac, nemam vremena, smiluj se! — poče ujak nekim molbenim glasom, kao da se boji čak i Vidopljasova. — De, razmisli, pa gde da se ja bavim tvojim tužbama? Kažeš da su te opet nečim uvredili? Pa dobro; evo ti dajem časnu reč da ću sutra raspraviti, a sad idi s Bogom... Stani! Šta radi Foma Fomić?’

— Legli su da se odmore. Rekli su, ako se ko bude raspitivao o njima, da kažem da su namerni da noćas dugo odstoje na molitvi.

— Hm! E, pa idi, bratac, idi! — Vidiš, Serjoža, on ti je uvek uz Fomu, tako da ga se ja već bojim. Pa i dvorska posluga ne voli ga zato što sve o njima dostavlja Fomi. Eto, sad je otišao, a sutra će, zasigurno, već nešto izadvokatisati! A ja sam ti, bratac, tamo sve lepo udesio, čak sam sada miran... K tebi sam hitao. Naposletku sam opet s tobom! —reče on sa osećanjem, stežući mi ruku. — A ja sam već mislio, brate, da si se sasvim razljutio i da ćeš sigurno klisnuti. Slao sam da te čuvaju. E, sad hvala Bogu, dobro je. Ali otoič Gavrila, šta kažeš? Pa i Falalej, pa i ti, i sve to jedno za drugim! E, hvala Bogu, hvala Bogu! Naposletku ću se s tobom sit izrazgovarati. Dušu ću pred tobom otvoriti. Ti, Serjoža, ne putuj; ja imam samo tebe, tebe i Korovkina...

— Ama, dozvolite, šta ste vi tamo udesili, ujka, i šta ja ovde imam da čekam posle onog što se dogodilo? Verujte, meni prosto glava puca!

— A misliš da je u mene čitava? Ona ti, brate, u mene već pola godine igra vals, ova moja glava! No, slava Bogu! Sad je sve u redu. Prvo i prvo, oprostili su mi, potpuno mi oprostili, pod raznim uslovima, naravno; ali se ja sad već skoro sasvim ničeg ne bojim. I Sašurki su oprostili. Saša, Saša, maločas... vanredno srdašce! Malko se zanela, ali zlatno je srdašce! Ponosim se tom devojčicom, Serjoža! Neka bude nad njom uvek blagoslov Božji! I tebi su oprostili, i znaš li čak kako? Možeš raditi sve što hoćeš, hodati po svim sobama i po bašti, čak i kad su gosti ovde, — rečju, sve štogod ti je volja; ali samo pod jednim uslovom: da ništa sutra ne govoriš pred mamicom i pred Fomom Fomićem, — to je neizostavan uslov, to jest apsolutno ni reči jedne, — ja sam već obećao u tvoje ime, — nego samo da slušaš šta stariji, to jest, hteo sam reći, šta drugi govore. Rekli su da si mlad. Nemoj se naći uvređen, Serjoža; pa ti si zbilja još mlad... I Ana Nilovna to kaže...

Naravno, ja sam bio vrlo mlad i odmah sam to dokazao, jer sam planuo od ljutine zbog takvih uvredljivih uslova.

— Slušajte, ujka, — povičem ja, a daha mi nestajalo, — recite mi samo jedno i umirite me: da li sam ja tu u pravoj ludnici?

— E, eto, bratac, ti opet odmah u kritiku! Baš ne možeš da otrpiš, — odvrati rastuženi ujak. — Nisi ni najmanje u ludnici, nego smo se samo tako s obadve strane ražestili. Nego de, priznaj i ti, bratac, kako si se i sam ponašao? Sećaš li se šta si njemu odrezao, čoveku, štono reč, u dobu za poštovanje?

— Takvi ljudi nemaju doba za poštovanje, ujka!

— E, to već, brate, preteruješ! To je već slobodoumlje! Ja i sam, brate, nisam daleko od razumnog slobodoumlja, ali to već, brate, prevršuje meru, to jest iznenađuješ me, Sergije.

— Ne ljutite se, ujka, kriv sam, ali sam vama kriv. Što se pak tiče vašeg Fome Fomića...

— E, sad još i vašeg! Eh, brate Serjoža, ne sudi o njemu strogo: on je čovek mizantrop, i ništa drugo, bolešljiv! Ne treba od njega mnogo tražiti. Ali je zato plemenit čovek, to jest prosto najplemenitiji među ljudima! Ta i sam si maločas bio svedok, prosto je blistao. A što ponekad pravi te svoje fokuse, na to ne treba gledati. De, kome se to ne dešava?

— Molim vas, ujka, naprotiv, kome se to dešava?

— Eh, okupio jedno te jedno! Dobrodušnosti je u tebe malo, Sergije; oprostiti ne umeš!...

— De, dobro, ujka, dobro! Ostavimo to. Recite, jeste li videli Nastasju Jevgrafovnu?

— Eh, brate, oko nje se sve i vrtelo. Evo o čemu se radi, Sergije, i, prvo i prvo, šta je najvažnije: mi smo svi rešili da mu sutra bezuslovno čestitamo rođendan; Fomi, mislim, jer mu je sutra zbilja rođendan. Sašurka je dobra devojčica, no ona se vara; tako ćemo, dakle, i poći, cela bulumenta, još pre liturgije, poranije. Iljuša će mu izrecitovati pozdravnu pesmu, pa će biti u devetom nebu, — rečju, polaskaće mu. Ah, kad bi mu i ti, Serjoža, zajedno s nama čestitao! On bi ti, možda, sasvim oprostio! Kako bi dobro bilo kad biste se vi pomirili! Zaboravi, brate, uvredu; Serjoža, pa i ti si njega uvredio!... Nema čoveka koji bi bio više dostojan uvaženja.

— Ujka! Ujka! — povičem ja, gubeći poslednje strpljenje. —  Ja hoću s vama o stvarima da govorim, a vi... Pa znate li vi, ponavljam opet, znate li vi šta se zbiva s Nastasjom Jevgrafovnom?

— Kako ne bih, brate, šta govoriš! Zašto vičeš? Zbog nje se i podigla otoič sva ta huka. Ono, uostalom, i nije se otoič podigla, odavno se ona podigla. Ja samo nisam hteo da ti govorim o tome zaranije, da te ne plašim, jer su oni hteli da je prosto isteraju, pa su i od mene tražili da je otpravim. Možeš zamisliti moj položaj! E, hvala Bogu, sad se sve to udesi lo. Oni su, vidiš, misli li, — već ti sve priznaj em, — da sam ja u nju zaljubljen i da hoću da se ženim, — rečju, da srljam u propast, jer bi to zbilja bilo srljanje u propast: oni su mi to onde objasnili... I eto, radi toga da me spasu, i odlučili su da nju isteraju. Sve to mamica, a najviše Ana Nilovna. Foma zasad ćuti. Ali sad sam ih sve razuverio i, priznajem ti, već objavio da si ti formalni ženik Nastjenjkin, da si zato i došao. Elem to ih je donekle umirilo, i sad ona ostaje, doduše ne sasvim, nego tako, još samo na probu, ali ipak ostaje. Čak i ti si dobio kod svih u očima kad sam objavio da se ženiš. Bar mamica kao da se umirila. Jedino Ana Nilovna još uvek vrči! Već ne znam šta da izmislim da joj ugodim. I šta ona upravo hoće, ta Ana Nilovna?

— Ujka, u kakvoj ste vi zabludi, ujka! Ta znate li vi da Nastasja Jevgrafovna već sutra odlazi odavde, ako već i dosad nije otišla? Znate li da je njen otac baš i došao danas radi toga da je odvede? Da je to već sasvim odlučeno, da mi je to ona lično danas rekla i, najposle, zamolila me da vas pozdravim, — znate li vi to sve?

Ujak se samo ukipi i zinu. Učini mi se da zadrhta i da mu uzdah pođe iz grudi.

Ne gubeći ni minuta, ja požurih da mu ispričam sve što sam govorio sa Nastjenjkom, kako sam je prosio, kako me je odlučno odbila, kako se ljutila na ujaka što se usudio da mi piše da dođem; objasnih mu kako se ona nada da će ga, svojim odlaskom, spasti od braka sa Tatjanom Ivanovnom, — rečju, ništa nisam sakrio; čak sam namerno preuveličao sve što je bilo neprijatno u tim vestima. Ja sam hteo da zaprepastim ujaka, kako bih ga nagnao na odlučne mere, — i zbilja sam ga zaprepastio. On viknu i uhvati se za glavu.

— Gde je ona, znaš li? Gde je sad ona?—izusti naposletku, pobledevši od straha. — A ja sam, budala, išao ovamo već sasvim miran, mislio sam da je sve u redu, — dodade u očajanju.

— Ne znam gde je sada, ali maločas, kad je počela ona buka, pošla je k vama; htela je sve to da kaže pred svima. Sigurno je nisu pustili.

— Kakvo pustili! Šta bi ona onde počinila! Ah, vatrena je, gorda glavica! I kuda će ona sad otići, kuda? Kuda? A i ti si mi divan! Pa zašto te je odbila? Koješta! Ti si morao da joj se svidiš. Zašto joj se nisi svideo? Ama, odgovaraj, za Boga, šta gledaš!

— Smilujte se, ujka! Ta zar je mogućno postavljati takva pitanja?

— Pa i to je nemogućno! Ti se moraš, moraš njom oženiti! Zašto sam te dovlačio iz Petrograda? Ti je moraš usrećiti! Nju sada teraju odavde, ali kad bude tvoja žena, moja nećaka, neće je moći oterati. Pa i kuda da ode? Šta će s njom biti? U guvernante da ide? Ma to je glupost bez ikakvog smisla, da ide u guvernante! A dok ne nađe mesto, od čega će da žive kod kuće? Stari ih ima devetoro na vratu; i oni već gladuju. A ona ni groša neće uzeti od mene ako ode zbog tih pakosnih kleveta, ni ona ni otac. Pa i kako da ode na takav način, pa to je užas! Tu će da bude skandala, znam. A plata joj je već unapred izuzeta za porodične potrebe: pa ona ih hrani. De, uzmimo, ja ću je preporučiti za guvernantu, naći ću opet poštenu i plemenitu porodicu... al’ đavola ću naći! Gde ćeš ti naći plemenitih, uistinu plemenitih ljudi! De, naravno da ih ima, što Boga da srdim! Ali je opasno, prijatelju moj; može li se u ljude pouzdati? Uz to, siromašan čovek je nepoverljiv; njemu se sve čini da ga teraju da hleb i ljubaznost plati poniženjem! Uvrediće je; ona je gorda, i onda... i šta onda? A šta ako se, uz sve to, prikrade neki nitkov zavodnik?... Ona će na nj pljunuti, —ja znam da će pljunuti, — ali će je on ipak uvrediti, nitkov! Ipak na nju može pasti senka, rđav glas, sumnja, i onda... Glava mi puca na ramenima! Eh, Bože moj!

— Ujka! Oprostite mi za jedno pitanje, — rekoh svečano. — Ne srdite se na me, razumite da odgovor na to pitanje može mnogo što-šta rešiti; ja čak donekle imam pravo da tražim od vas odgovor, ujka!

— Šta, šta veliš? Kakvo pitanje?

— Recite, kao pred Bogom, otvoreno i jasno: ne osećate li: vi da ste malko zaljubljeni u Nastasju Jevgrafovnu i da želite da se njome oženite? Razmislite: ta zbog toga nju ovde i gone.

Ujka najenergičnije odmahnu rukom, u grčevitom nestrpljenju.

— Ja? Zaljubljen? U nju? Ma oni su se svi bunike najeli, ili su se zaverili protiv mene. Ta zašto sam ja tebe zvao ako ne zato da im dokažem svima da su se najeli bunike? Ta zašto ja tebe ženim njome? Ja? Zaljubljen? U nju? Ošašavili su oni svi, i ništa drugo!

— E ako je tako, ujka, onda mi dozvolite da sve kažem. Svečano vam izjavljujem da ja apsolutno ništa ružno ne nalazim u toj pretpostavci. Naprotiv, vi biste je usrećili ako je već tako volite, i dao Bog da tako bude! Dao vam Bog ljubavi i sloge!

— Ama, molim te, šta govoriš! — viknu ujak, gotovo užasnut. — Ja se čudim kako ti to možeš. govoriti hladnokrvno... i... uopšte, brate, ti se sve nekud žuriš, ja u tebi primećujem tu crtu. De, zar nije besmisleno što si rekao? Kako ću ja, reci, nju uzeti, kad ja na nju gledam kao na kćer, a ne drukčije? Ta mene bi čak stid bilo da gledam na nju drukčije, i grešno bi bilo! Ja sam starac, a ona cvetić! I Foma mi je to objasnio, baš takvim rečima. U mene očinskom ljubavlju gori srce prema njoj, a ti sad tu s brakom! Ona me, iz zahvalnosti, i ne bi odbila, može biti, ali bi me potom prezirala što sam njenu zahvalnost iskoristio. Upropastio bih je, odanost njenu izgubio! Ta ja bih dušu moju za nju dao, za čedo moje! Kao Sašu je volim, i više, priznajem ti. Saša mi je kći po pravu, po zakonu; a nju sam ljubavlju svojom pokćerio. Ja sam je iz sirotinje uzeo k sebi, vaspitao. Nju je Kaća, moj anđeo pokojni, volela; ona mi ju je kao ćerku u amanet ostavila. Ja sam je dao obrazovati: i francuski govori, i fortepiano, i knjige, i sve... Kakav je osmejak u nje! Jesi li primetio, Serjoža? Kao da ti se potsmeva, a međutim ne potsmeva se ni najmanje, nego te, naprotiv, voli... Ja sam, vidiš, i mislio da ćeš ti doći, zaprositi je, pa će se oni uveriti da ja nemam nikakvih namera, i prestaće širiti te ružne glasove. Ona bi onda ostala s nama, u tišini, u miru, i kako bismo mi tada bili srećni! Vi ste oboje deca moja, gotovo oboje siročad, oboje pod mojom brigom odrasli... ja bih vas tako voleo, tako voleo! Život bih vam svoj dao, ne bih se s vama rastajao; svukud za vama! Ah, kako bismo mi mogli biti srećni! I zašto se to ljudi uvek ljute, uvek se srde, mrze jedan drugoga? Tako bih, tako bih se rado poduhvatio, da im sve objasnim! Tako bih rado izložio im svu istinu čovečjeg srca! Ah, Bože moj!

— Jest, ujka, jest, sve je to tako, ali me je ona, eto, odbila.

— Odbila! Hm!... A znaš, ja kao da sam slutio da će te ona odbiti, — reče on i zamisli se. — Ali ne! — povika. — Ja ne verujem! To ne može biti! Pa u tom slučaju sve će se raspasti! Ma ti si, sigurno, nekako neoprezno s njom počeo, pa i uvredio je, može biti; čak si se možda upustio da je i komplimentima zasipaš... Ispričaj mi još jedanput kako je to bilo, Sergije!

Ja ponovih još jedanput sve, do najmanje sitnice Kad dođoh do toga kako se Nastjenjka nada da će svojim odlaskom spasti ujaka od Tatjane Ivanovne, on se gorko osmehnu.

— Spasti! — reče on. — Spasti do sutra ujutro!

— Pa valjda ne želite da kažete, ujka, da se ženite Tatjanom Ivanovnom? — povikah ja, uplašen.

— A čime sam iskupio da Nastju sutra ne oteraju? Sutra prosim; formalno sam obećao.

— I vi ste se rešili, ujka?

— Pa šta da radim, bratac, šta da radim! To mi srce razdire, ali sam se rešio. Sutra je proševina; svadbu smo smislili da održimo tiho, po domaći; ono, brate, i bolje je po domaći. Ti ćeš, nadam se, biti dever. Ja sam o tebi već nagovestio, tako da te do tog vremena nikako ne mogu oterati.

Šta, bratac, da radim. Kažu: „Bogatstvo za decu!“ Dabogme, šta nećeš za decu učiniti? Ići ćeš na glavi, tim pre što tako valjda i treba da bude. Pa moram barem nešto učiniti za porodicu! Ne mogu samo badava disati.

— Ama, ujka, pa ona je luda! — povikah ja, zaboraviv se, a srce mi se bolno steže.

— Eh, sad još i luda! Nije ona ni najmanje luda, nego je tako, znaš, mnogo nesreća doživela... Šta ćeš, bratac, voleo bih i ja pametnu... Uostalom, kakvih ima i onih pametnih! A kako je ona dobra, kad bi ti znao, kako je blagorodna!

— Eh, Bože moj! On se već i miri sa tom mišlju! — rekoh u očajanju.

— A šta znam drugo? Pa za moje dobro se brinu, a naposletku, već sam i sam slutio da me kad-tad to čeka: nateraće me da se oženim. Pa bolje sada, što da još svađu zbog toga izazivam. Ja ću ti, brate Serjoža, reći sve otvoreno: ja se čak malko i radujem. Kad sam rešio, rešio sam, bar mi je teret pao s vrata, — nekako sam mirniji. Ja sam, vidiš, dolazio ovamo već skoro sasvim miran. Takva mi je, očevidno, zvezda! A što je glavno, dobitak je u tome što Nastja ostaje kod nas. Pa ja sam i pristao samo pod tim uslovom. A sad najedanput ona hoće da beži! Ma ne može to biti! — viknu ujak, udariv nogom.; — Slušaj, Sergije, — dodade on odlučno. — Pričekaj me ovde, nemoj nikud da ideš; ja ću ti se začas vratiti.

— Kud ćete vi, ujka?

— Možda ću je videti, Serjoža; sve će se objasniti, veruj, sve će se objasniti, i... i... i ti ćeš se njom oženiti, dajem ti časnu reč!

Ujak brzo izađe iz sobe i okrenu u vrt, a ne u kuću. Ja sam kroz prozor gledao za njim.

XII

KATASTROFA

Ostao sam sam. Položaj mi je bio nepodnošljiv: bio sam odbiven, a ujak me je hteo oženiti gotovo silom. Zbunjivao sam se i zaplitao u mislima. Mizinčikov i njegova ponuda nisu mi izlazili iz glave. Ujaka je trebalo spasti pošto poto! Čak sam mislio da odem da potražim Mizinčikova i da mu sve ispričam. Nego, zbilja, kud je pošao ujak? Sam je rekao da ide da traži Nastjenjku, a međutim je zakrenuo u baštu. Misao o tajnim sastancima prođe mi kroz glavu, i vrlo neprijatno osećanje steže mi srce. Setih se reči Mizinčikovljeve o tajnoj vezi... Razmislivši jedan trenut, ja s negodovanjem odbacih sve svoje sumnje. Ujak me može obmanjivati, to je očevidno. Uznemirenost je u meni rasla iz časa u čas. Nesvesno sam izišao u trem i pošao u dubinu bašte, onom istom alejom na kojoj je iščezao ujak. Mesec se rađao. Ja sam tu baštu poznavao uzduž i popreko, i nisam se bojao da ću zalutati. Kad sam došao do stare senice, koja usamljena stoji na obali zapuštenog, žabokrečinom pokrivenog pruda, odjednom sam se zaustavio, kao ukopan: pričuli su mi se u senci glasovi. Ne mogu reći kakvo čudno osećanje srdžbe je ovladalo mnome! Bio sam uveren da su to ujak i Nastjenjka, i nastavio sam da prilazim, umirujući za svaki slučaj svoju savest time što idem pređašnjim korakom i što se ne trudim da se prikradem. Odjedanput, jasno odjeknu zvuk poljupca, pa zvuci nekih oduševljenih reči i odmah zatim, oštar ženski krik. U isti mah, iz senice istrča žena u beloj haljini i prolete pored mene, kao lastavica. Čak mi se učini da je pokrivala rukama lice, da ne bi bila prepoznata: sigurno su me opazili iz senice. Ali kakvo je bilo moje zaprepašćenje kad sam u kavaljeru koji je izašao za preplašenom damom prepoznao Obnoskina, — Obnoskina koji je, po rečima Mizinčikovljevim, odavno već otputovao! I Obnoskin se, sa svoje strane, kada me je ugledao, silno zbunio: nestalo je sveg njegovog bezobrazluka.

— Izvinite me, ali... ja ni najmanje nisam očekivao da ću se s vama sresti, — izusti on, osmehujući se i zamuckujući.

— A tek ja s vama, — odvratih sa potsmehom. — Tim pre što sam čuo da ste već otputovali.

— Nisam... to je bilo onako... ispraćao sam nedaleko mamicu. Mogu li vam se obratiti kao najblagorodnijem čoveku na svetu?

— S čime to?

— Ima slučajeva, — i vi ćete se s tim saglasiti, — kad je istinski blagorodan čovek primoran da se obrati celom blagorodstvu osećanja drugog, istinski blagorodnog čoveka... Nadam se da me razumete.

— Ne nadajte se: apsolutno ništa ne razumem.

— Vi ste videli damu koja je zajedno sa mnom bila u senici?

— Video sam, ali je nisam prepoznao.

— A, niste je prepoznali!... Ja ću tu damu uskoro nazvati svojom ženom.

— Čestitam vam. Ali čime vam ja mogu biti od koristi?

— Samo jednim: ako održite u najvećoj tajnosti to što ste me videli s tom damom.

„Ko bi to mogao biti? — pomislih. — Valjda nije...“

— Boga mi, ne znam, — odgovorih Obnoskinu. -— Nadam se da mi nećete zameriti što vam ne mogu dati reč.

— Ali, tako vam Boga, molim vas! — poče me preklinjati Obnoskin. — Razumite moj položaj: to je tajna. I vi možete biti mladoženja: onda ću i ja, sa svoje strane...

— Pst! Neko ide!

— Gde?

Zbilja, na tridesetak koraka od nas, jedva primetno promače senka jednog čoveka koji je onuda prolazio.

— To je... to je sigurno Foma Fomić! -— prošapta Obnoskin, dršćući celim telom. — Poznajem ga po hodu. Bože! I opet koraci, s druge strane! Čujete li... Zbogom! Hvala vam i... preklinjem vas...

Obnoskina nestade. Za tren jedan preda mnom se obrete ujak, kao da je izronio iz zemlje.

— Jesi li to ti? — viknu me on. — Sve je propalo, Serjoža, sve je propalo!

Primetih da i on dršće celim telom.

— Šta je propalo, ujka?

— Hajdemo, — reče on zadihano i, snažno me uhvativ za ruku, povuče me za sobom. Ali celim putem, do kuće, ne reče ni reči, a ne dade ni meni da govorim. Očekivao sam nešto natprirodno, i gotovo se nisam ni prevario. Kad uđosmo u sobu, njemu rđavo; dođe bled kao mrtvac. Ja ga odmah poprskah vodom. „Mora biti da se dogodilo nešto vrlo strašno“, pomislih, „kad takav čovek pada u nesvest.“

— Ujka, šta je vama? —upitah ga naposletku.

— Sve je propalo, Serjoža! Foma me je zatekao u bašti sa Nastjenjkom baš kad sam je poljubio.

— Poljubili! U bašti! — uzviknuh ja, gledajući u čudu ujaka.

— U bašti, bratac. Bog mi je pamet oduzeo! Pošao ja da je svakako vidim. Hteo sam joj sve izreći, urazumiti je, to jest što se tebe tiče. A ona me već ceo sat čekala, onde, kod polomljene klupe, iza pruda... Ona često dolazi onamo kad treba sa mnom da se porazgovori.

— Često, ujka?

— Često, bratac! U poslednje vreme smo se sastajali skoro svake noći, uzastopce. Samo, sigurno su nam ušli u trag, — već znam da su nam ušli u trag, i znam da je sve to maslo Ane Nilovne. Na neko vreme smo i prekinuli; već jedno četiri dana nije ništa bilo; a eto danas, opet je zatrebalo da se sastanemo. I sam si video kakva je bila potreba: kako bih joj drugačije rekao? Dolazim ja, u nadi da ću je zateći, a ona već ceo sat onde sedi, mene očekuje: i ona je imala da mi štošta saopšti...

— Bože, baš ste neoprezni! Pa vi ste znali da vas uhode!

— Ama, bio je kritičan slučaj, Serjoža; mnogo smo imali da kažemo jedno drugom. Danju ja ni gledati na nju ne smem: ona gleda u jedan ćošak, a ja namerno gledam u drugi, kao tobož i ne primećujem da je ima na svetu. A noću se sastanemo, pa se narazgovaramo...

— Pa šta je bilo, ujka?

— Nisam ja dospeo da kažem ni dve reči, znaš, — srce mi je zakucalo, iz očiju mi suze pošle; počeo je nagovarati da pođe za te, a ona meni: „Vi mene, sigurno, ne volite, — vi, sigurno, ništa ne vidite“, pa kad mi se obisnu o vrat, kad me zagrli, zaplaka, kad zarida! „Ja samo vas, veli, volim, i ni za koga neću da pođem. Ja vas volim već odavno, ali ni za vas neću poći, nego ću već sutra otputovati i u manastir otići.“

— Bože! Zar je zbilja tako rekla? Pa šta dalje — dalje, ujka?

— Gledam, a pred nama Foma! I otkud se obreo? Ta zar je zbilja sedeo za žbunom i očekivao taj čas?

— Podlac!

— Ja obamro, Nastjenjka naže bežati, a Foma Fomić ćutke prođe pored nas i popreti mi prstom, — razumeš li, Serjoža, kakav će to lom sutra da bude!

— Ma kako ne bih razumeo!

— Razumeš li: ti — zavika on u očajanju, skočivši sa stolice, — razumeš li ti da oni hoće daje upropaste, osramote, obeščaste; traže povod da joj natovare da je nepoštena i da je zato oteraju; a sad se, eto, i našao povod! Ta oni su govorili da je ona u gnusnim vezama sa mnom! Ta oni su govorili da je i s Vidopljasovim! Sve je to Ana Nilovna govorila. Šta će sad biti? Šta će sutra da bude? Hoće li Foma zbilja pripovedati?

— Sigurno će pripovedati, ujka.

— A ako bude pripovedao, ako samo bude pripovedao.., — reče on, grizući usne i stežući pesnice. — Ali ne, ja ne verujem! On neće pripovedati, on će razumeti... to je čovek blagorodan da ne može biti blagorodniji! On će je poštedeti...

— Poštedeo ili ne poštedeo, — odvratih ja odlučno, — ali je, u svakom slučaju, vaša dužnost da odmah sutra zaprosite Nastasju Jevgrafovnu.

Ujak me je gledao ukočeno

— Razumete li vi, ujka, da ćete obeščastiti devojku ako se razglasi ta istorija? Razumete li vi da morate preduprediti nesreću što pre; da morate hrabro i ponosito pogledati svima u oči, javno je zaprositi, pljunuti na njihove rezone i satrti Fomu u prah, ako on samo pisne protiv nje?

— Prijatelju moj! — povika ujak. — Ja sam o tom mislio idući ovamo!

— I šta ste odlučili?

— Nikako drugačije! Ja sam se odlučio još pre nego što sam počeo da ti pripovedam!

— Živeli, ujka!

I ja poleteh da ga grlim.

Dugo smo govorili. Ja sam mu izneo sve razloge, svu neumoljivu potrebu da uzme Nastjenjku, što je, uostalom, on poimao još bolje nego ja. Moja krasnorečivost se uzbudila. Ja sam se radovao zbog ujaka. Dužnost je sad njega potstrekavala, inače se on ne bi nikad uspravio. Dužnosti, pak, obavezi, on je bio pokorno odan. No, i pored toga, ja apsolutno nisam znao kako će se ta stvar urediti. Znao sam i slepo sam verovao da ujak ni za što neće odustati od onoga što je jednom priznao za svoju obavezu; ali mi se nekako nije verovalo da bi u njemu bilo dosta snage da ustane protiv svojih u kući. Pa sam se zato trudio da ga što više potstreknem i uputim, i radio sam na tome sa svim svojim mladalačkim žarom.

— Tim pre, tim pre, — govorio sam, — što je sada već sve odlučeno i što su i poslednje vaše sumnje iščezle! Dogodilo se ono što niste očekivali, i ako su, stvarno, svi to videli i svi pre vas primetili: Nastasja Jevgrafovna vas voli! Ta zar ćete vi dopustiti, — vikao sam, — da se ta čista ljubav pretvori za nju u stid i sramotu?

— Nikada! Ali, prijatelju moj, zar ću ja zbilja biti naposletku tako srećan? — povika ujak i pade mi oko vrata. — I kako je to ona mene zavolela, i za šta, za šta? Čini mi se, u meni nema ništa takvo... Ja sam starac prema njoj: zbilja se nisam tome nadao! Anđeo moj, anđeo!... Slušaj, Serjoža, ti si me maločas pitao da nisam zaljubljen u nju: jesi li ti imao neku ideju?

— Ja sam samo video, ujka, da vi nju volite toliko da se ne može većma voleti: volite, a međutim ni sami to ne znate. Zaboga! Pišete da dođem, hoćete da me njome oženite, samo zato da vam ona postane nećaka i da je uvek imate uza se...

— A ti... a ti mi opraštaš, Sergije?

— Eh, ujka!

I on me opet zagrli.

— Samo, ujka, pazite, svi su protiv vas: treba se dići i poći protiv sviju, i to odmah sutra.

— Jest... jest, sutra! — ponovi on malko zamišljeno. — I, znaš, prihvatićemo se posla muški, sa istinskim blagorodstvom duše, sa snagom karaktera... naročito sa snagom karaktera!

— Nemojte se zbuniti, ujka!

— Neću se zbuniti, Serjoža! Samo, ne znam kako da počnem, kako da pristupim!

— Ne mislite o tome, ujka. Sutrašnji dan će sve odlučiti. Umirite se danas. Što se više misli, tim gore. A ako Foma samo pisne, odmah ga iz kuće isterati i satrti u prah.

— A može li se ne isterati? Ja sam, brate, ovako odlučio: odmah sutra, otići ću k njemu rano, čim svane, i sve mu ispričati, evo ovako kako sam s tobom govorio: ne može biti da me ne bi razumeo, on je blagorodan, on je najblagorodniji među ljudima. Nego evo šta me uznemiruje: šta, ako je mamica već obavestila danas Tatjanu Ivanovnu o sutrašnjoj proševini? Vidiš, to već ne valja!

— Ne brinite se za Tatjanu Ivanovnu, ujka.

I ja mu ispričah scenu u senici sa Obnoskinim. Ujak se izvanredno začudi. Ni reči mu ne pomenuh o Mizinčikovu.

— Fantasmagorična ličnost! Istinski fantasmagorična ličnost! — uzviknu on. — Jadnica! Oni joj podilaze, hoće da iskoriste njenu bezazlenost! Zar zbilja Obnoskin? Pa on je otputovao... Čudnovato, strahovito čudnovato! Ja sam zaprepašćen, Serjoža... Tu stvar već sutra treba izvideti i preduzeti mere... Nego, jesi li ti sasvim uveren da je to bila Tatjana Ivanovna?

Ja odgovorih da joj, doduše, lice nisam video, ali da sam, iz nekih razloga, sasvim uveren da je to Tatjana Ivanovna.

— Hm! Dato nije bio ljubavni sastanak s nekom od dvorskih služavki, a tebi se učinilo da je Tatjana Ivanovna? Da nije Daša, kći baštovanova? Prefrigana devojčica! Primetili su je, zato i govorim što su je primetili. Ali Nilovna joj je u trag ušla!... Ama, ipak nije! Ta on je govorio da namerava da se ženi. Čudnovato, čudnovato!

Naposletku se rastasmo. Ja zagrlih i blagoslovih ujaka. „Sutra, sutra“, ponavljao je on, „sve će se rešiti, pre nego što ustaneš, rešiće se. Otići ću Fomi i postupiću s njim viteški, otkriću mu sve, kao rođenom bratu, sve što mi je na srcu i u duši. Zbogom, Serjoža. Lezi, umorio si se; a ja već, sigurno, svu noć neću oka sklopiti“.

On ode. Ja odmah legoh, umoran i izmučen do krajnosti. Dan je bio težak. Nervi su mi bili rastrojeni, i, pre no što sam zaspao, nekoliko puta sam se trzao i budio. No ma koliko da su čudni bili moji utisci pri prelasku u san, ipak njihova čudnovatost nije bila gotovo ništa prema originalnosti mog buđenja sutradan ujutru.

DEO DRUGI I POSLEDNJI

I

POTERA

Spavao sam duboko, bez snova. Odjedanput, osetih da se na moje noge navalila težina od deset pudova. Uzviknuh i probudih se. Bio je već dan; kroz prozore je žarko zavirivalo sunce. Na mojoj postelji ili, bolje, na mojim nogama sedeo je gospodin Bahčejev.

Sumnjati se nije moglo: to je bio on. Pošto oslobodih nekako noge, ja se pridigoh i zagledah se u njega sa tupom nedoumicom čoveka koji tek što se probudio.

— On još gleda! — uzviknu debeljko. — Ama, šta si se zablenuo u mene? Ustani, baćuška, ustani! Budim te pola sata; odlepljuj oči!

— Šta se dogodilo? — Koliko je sati?

— Još je rano, baćuška, a naša Fevronja ni zoru nije dočekala, odmaglila. Ustani, u poteru idemo!

— Kakva Fevronja?

— Pa ona naša, ona prepodobna! Odmaglila! Još pre zore odmaglila! Ja sam k vama, baćuška, na minutić navratio, samo da vas probudim, a evo se bakćem oko tebe dva sata! Ustanite, baćuška, i ujka vas čeka. Dočekali smo praznik! — dodade on sa nekom zluradom ljutinom u glasu.

— Ama, o kome i o čemu vi govorite, — rekoh ja nestrpljivo, počinjući, uostalom, da se dosećam. — Valjda nije Tatjana Ivanovna?

— Nego ko? Ona! Ja sam govorio, proricao — nisu hteli slušati. Pa ti sad eto ona i čestita praznik! Od amora je pošašavila, amor joj je čvrsto zaseo u glavu! Pi! A onaj, ko je onaj? S bradicom?

— Zar s Mizinčikovim?

— Ih, do đavola! Ama, protrljaj oči, baćuška, otrezni se bar za veliki praznik Božji! Mora biti da si se još sinoć za večerom uljuljao, kad si još i sad mamuran! Sa Obnoskinim, a ne sa Mizinčikovim! A Ivan Ivanić Mizinčikov je čovek pošten, i sprema se sad s nama u poteru.

— Šta kažete? — uzviknuh ja i čak poskočih na postelji. — Zar s Obnoskinim?

— Ih, nesrećni čoveče! — odvrati debeljko, skočivši s mesta. — Ja mu, kao obrazovanom čoveku, došao da saopštim okazion, a on još sumnja! E, baćuška, ako ćeš s nama, onda ustaj i navlači čakšire, jer ja nemam kad da za tebe mlatim jezikom: i tako sam s tobom izgubio zlatno vreme!

I on ode, silno ogorčen.

Preneražen vešću, ja skočih s postelje, brzo se obukoh i strčah dole. Misleći da ću naći ujaka u kući, gde su, kanda, još svi spavali i ništa nisu znali o onom što se dogodilo, ja se oprezno popeh uz paradne stepenice i u tremu sretoh Nastjenjku. Ona je bila obučena na brzu ruku, u neki jutarnji penjoar ili šlafrok. Kosa joj u neredu; videlo se da tek što je skočila iz postelje i kao da nekoga očekuje u tremu.

— Recite, je li istina da je Tatjana Ivanovna otišla s Obnoskinim? — zapita me ona užurbano, isprekidanim glasom, bleda i uplašena.

— Kažu da je istina. Ja tražim ujku; hoćemo da idemo u poteru.

— O dovedite je, dovedite je što brže! Ona će propasti ako je ne vratite.

— No gde je ujka?

— Sigurno tamo, kod konjušnica; tamo prežu. Ja sam ga ovde očekivala. Slušajte, recite mu od moje strane da ja neizostavno hoću još danas da odem; čvrsto sam odlučila. Otac će me uzeti k sebi; idem odmah, ako se može. Sve je sad propalo! Sve je izgubljeno!

Dok je to govorila, gledala je u mene kao daje ona izgubljena, i odjednom je briznula u plač. Padala je, čini se, u histeriju.

— Umirite se! —uzeh je ja preklinjati: — Sve to vodi ka boljem. Uverićete se... Šta vam je, Nastasja Jevgrafovna?

— Ja... ja ne znam... šta mi je, — reče ona zadihano i nesvesno mi stegnu ruke. — Recite mu...

U taj trenut, za vratima s desne strane, začu se neki šum. Ona ispusti moju ruku i, preplašena, ne izgovoriv sve do kraja, pobeže uz stepenice.

Ja nađoh celo društvo, to jest ujaka, Bahčejeva i Mizinčikova, u stražnjem dvorištu, kod konjušnica. U Bahčejevljeve kočije prezali su druge konje Sve je bilo gotovo za polazak: čekali su samo mene.

— Evo i njega, — povika ujak kad se ja pojavih.

— Jesi li čuo, brate?—dodade on s nekim čudnim izrazom na licu.

Strah, pometenost i, zajedno s time, kao neka nada videli su mu se u očima, glasu i u pokretima. Bio je svestan da mu se u sudbi izvršio kapitalan preokret.

Odmah su me upoznali sa svima pojedinostima. Gospodin Bahčejev, posle vrlo rđavo provedene noći, u zoru se povezao od svoje kuće, da stigne na jutrenje u manastir, koji se nalazi na nekih pet vrsta od njegova sela. Baš kad je skretao s carskog druma prema manastiru, odjednom je ugledao tarantas koji je jurio iz sve snage, a u tarantasu Tatjanu Ivanovnu i Obnoskina. Tatjana Ivanovna, uplakana i kao preplašena, uzviknula je i pružila ruke prema gospodinu Bahčejevu, kao da ga moli da je zaštiti, — tako je bar izlazilo po njegovoj pripovetki: „A onaj, podlac, onaj s bradicom, — dodavao je on, — sedi ni živ ni mrtav, sakrio se; ali varaš se, brajko, nećeš se sakriti!“ Dugo ne razmišljajući, Stepan Aleksjejević je opet okrenuo na drum i dojurio u Stepančikovo, probudio ujaka, Mizinčikova, naposletku i mene. Odlučili su da odmah krenu u poteru.

— Dakle Obnoskin, dakle Obnoskin... — govorio je ujak, uporno me gledajući, kao da želi da mi kaže zajedno s time i nešto drugo: — Ko bi se tome nadao!

— Od toga nitkova se uvek moglo očekivati svako nevaljalstvo! — uzviknu Mizinčikov, s najenergičnijim negodovanjem, i odmah se okrenu, da izbegne moj pogled.

— Pa idemo li mi, ili ne idemo? Ili ćemo do mraka stajati i pripovedati? — prekide nas gospodin Bahčejev, penjući se u kočiju.

— Hajdemo, hajdemo! — prihvati ujak.

— Sve ide na bolje, ujka, — šapnuh mu ja. — Vidite li kako je to sve sada odlično ispalo?

— Dosta, brate, ne greši... Ah, prijatelju moj! Oni će sad nju prosto oterati, za kaznu što im nije pošlo za rukom, razumeš? Užas, šta ja sve predosećam!

— Ama, šta je, Jegore Iliću, hoćemo li šaptati ili ići? — zavika po drugi put gospodin Bahčejev. — Ili da ispregnemo konje, pa da se malo založimo, — šta mislite: da li da ispijemo po koju votkicu?

Te reči su bile izgovorene sa takvim ljutitim sarkazmom da nije apsolutno ništa drugo preostajalo nego odmah zadovoljiti gospodina Bahčejeva. Smesta su svi seli u kočiju i konji pojuriše.

Jedno vreme smo svi ćutali. Ujak je značajno pogledao u mene, ali nije hteo govoriti sa mnom pred svima. On se često zamišljao; onda se, kao budeći se, trzao i, u uzbuđenju, osvrtao se unaokolo. Mizinčikov je bio, očevidno, miran, pušio cigaru i gledao dostojanstveno kao nepravedno uvređen čovek.

Zato se Bahčejev žestio za sve. Gunđao je sebi pod nos, s odlučnim negodovanjem gledao i na nas i na sve, crveneo, dahtao, neprestano pljuvao u stranu i nikako nije mogao da se smiri.

— Jeste li vi uvereni, Stepane Aleksjejiću, da su se oni uputili u Mišino? — odjedanput zapita ujak. — To je, brate, dvadeset vrsta odavde, — dodade on, obraćajući se ka meni. — Maleno imanje, od trideset duša; nedavno ga je od pređašnjih gazda kupio jedan bivši guberniski činovnik. Obešenjak, kakvog još majka nije rodila! Tako bar o njemu govore; možda i nije istina. Stepan Aleksjejić uverava da je Obnoskin baš onamo pošao i da mu sada taj činovnik pomaže.

— Nego šta? — povika Bahčejev, trgnuvši se. — Kad kažem, u Mišino. Samo je on već dosad iz Mišina možda i otperjašio, isti Obnoskin! Trebali smo još tri sata u dvorištu uludo preklapati!

— Ne brinite se, — primeti Mizinčikov. — Zateći ćemo ih.

— Jest, zateći ćemo! Baš će te on čekati. Adiđar mu je u rukama; bio, pa odmaglio!

— Umiri se, Stepane Aleksjejiću, umiri se, stići ćemo ih, — reče ujak. — Ništa još oni nisu uspeli da urade, videćeš da je tako.

— Nisu uspeli da urade! — zlobno ponovi gospodin Bahčejev. — Šta ona sve neće uspeti da uradi, i ako je mirna! „Mirna, vele, mirna!“ — dodade on tankim glasićem, kao da se nekom ruga. — „Mnogo nesreća je doživela“. E, pa sad nam je pokazala šta ume ta nesrećna! Eto, juri za njom po drumovima i isplazi jezik pre zore! Ne dadu čoveku ni da se pomoli Bogu o Božjem prazniku. Pi!

— Pa nije ona maloletna, -— primetih ja. — Nije pod tutorstvom. Ne možemo je vratiti ako sama ne želi. Kako ćemo mi?

— Razume se, — odvrati ujak, — ali će ona želeti, uveravam te. To ona sad samo onako... Čim nas ugleda, odmah će se vratiti, jamčim. Ne smemo je ostaviti tako, na milost i nemilost sudbini, kao žrtvu; to nam je, da tako kažem, dužnost...

— Nije pod tutorstvom! — povika Bahčejev i nasrnu na me. — Budala je ona, baćuška, preispoljna budala, a ne da nije pod tutorstvom. Ja ti juče nisam hteo o njoj da govorim; a onomad, pogrešno ja ušao u njenu sobu, gledam, a ona pred ogledalom s rukama na bokovima igra ekosez! Pa kako se samo obukla: žurnal, prosto žurnal! Pljunuo sam i otišao. Već onda sam sve znao unapred, kao da čitam iz knjige!

— Zašto je tako okrivljavati? — primetih ja malko plašljivo. — Poznato je da Tatjana Ivanovna... nije sasvim zdrava... ili, bolje reći, u nje je takva manija... Meni se čini da je kriv jedino Obnoskin, a ona da nije.

— Nije sasvim zdrava! Pa eto razgovarajte vi sad s njime! — prihvati debeljko, sav crven od besa. — Prosto se zakleo

da ljuti čoveka! Od jučerašnjeg dana se tako zakleo! Budala je ona, dragi moj, kažem ja tebi, kapitalna budala, a ne da nije sasvim zdrava; od malena je pošašavila od Kupidona. Pa ju je sad, eto, Kupidon i doterao u ćorsokak. A o onom, o onom sa bradicom, ne vredi ni govoriti! Sigurno sad jezdi s paricama, din-din-din i smeška se.

— Pa zar zbilja vi mislite da će je on odmah ostaviti?

— Nego šta? Valjda će sa sobom vući to blago. Pa šta će mu ona? Oprljaštiće je, pa je ostaviti da sedi negde pod žbunom na putu, — i, zbogom, diko, a ona neka sedi pod žbunom i miriše cveće!

— E, tu već preteruješ, Stepane, neće biti baš tako! — uzviknu ujak. — Uostalom, šta se ti tako srdiš? Čudim ti se, Stepane, šta se to tebe tiče?

— Pa jesam li ja čovek al’ nisam? Obuzima me bes, i zbog tuđeg posla me obuzima. A možda ja ovo govorim zato što je volim... Eh, nek ide sve do vraga! Ta šta sam ja ovamo dolazio? Ta zašto sam svraćao? Šta se to mene tiče? Šta se to mene tiče?

Tako se vajkao G. Bahčejev; ali ja ga već nisam više slušao, nego sam se zamislio o onoj za kojom smo sad bili u poteri, o Tatjani Ivanovnoj. Evo njene kratke biografije, koju sam kasnije prikupio iz najpouzdanijih izvora i koja je neophodna za objašnjenje njenih doživljaja. Siromašno dete, siroče, odraslo u tuđem, negostoljubivom domu, pa siromašna devojčica, pa siromašna devojka i, najposle, siromašna usedelica, Tatjana Ivanovna je, za čitavog svoga siromaškog života, do kraja ispila punu čašu jada, sirotanstva, poniženja i prekora, i potpuno upoznala svu gorčinu tuđega hleba. Po prirodi vesela, vanredno osetljiva i lakomislena, ona je u početku još nekako podnosila svoju gorku sudbinu, pa čak mogla i da se ponekad nasmeje najveselijim, najbezbrižnijim smehom; ali je s godinama sudbina, najzad, učinila svoje. Malo po malo, i Tatjana Ivanovna je stala venuti i mršaviti, postala je razdražljiva, bolesno osetljiva, i zapala u bezgranično, beskrajno maštanje, često prekidano histeričnim suzama, grčevitim ridanjem. Što joj je manje zemaljskog blaga davala stvarnost, tim se ona više zavaravala i tešila maštanjem. Što su sigurnije, što su bespovratnije propadale i, naposletku, sasvim propale i poslednje njene istinske nade, tim su opojniji, bivali njeni snovi koji se nikad nisu mogli ostvariti. Nečuveno bogatstvo, neviđena lepota, prosioci otmeni, bogati, čuveni, sve sami kneževi i generalski sinovi, koji su za nju očuvali svoja srca u devičanskoj čistoti i koji umiru kraj njenih nogu od bezgranične ljubavi i, naposletku, on, — on, ideal lepote, koji ima u sebi sva mogućna savršenstva, strastan i zaljubljen, umetnik, pesnik, generalski sin, — sve zajedno, ili redom, sve joj se to počelo javljati, ne samo u snu, nego bezmalo i na javi. Moć rasuđivanja počela joj je već slabiti i ne podnositi doze toga opijuma tajanstvenih, neprestanih maštanja... I najednom joj se sudbina konačno potsmehnula. Na poslednjoj stepenici poniženja, sred najžalosnije stvarnosti koja joj je gušila srce, kad je bila družbenica jedne stare, bezube gospođe, najvećeg čangrizala na svetu, kriva svemu, prekoravana za svaki komadić hleba, za svaku iznošenu krpu, vređana od svakog ko je samo hteo daje vređa, nikim nezaštićena, izmučena sirotinjskim životom svojim i sva zagnjurena u slast bezumnih i raspaljenih snova, — ona je odjednom dobila vest da joj je umro jedan daleki rođak, kome su već odavno (o čemu se ona, kako je bila lakomislena, nikad nije raspitivala) poumirali svi bliski rođaci, čovek čudan, koji je živeo kao pustinjak, negde za božjim leđima, u potpunoj povučenosti, usamljeno, stušteno, nečujno, i koji se bavio naukom o lobanji ljudskoj i zelenaštvom. I eto, ogromno bogatstvo, odjedanput, kao čudom, palo je s neba i prosulo se kao zlatan pesak pred noge Tatjane Ivanovne: izašlo je da je ona jedina zakonita naslednica umrlog rođaka. Sto hiljada rubalja u srebru dobila je u jedan mah. Taj potsmeh sudbine dotukao ju je potpuno. I zaista, kako da razum, i inače oslabeo, ne poveruje snovima, kad se oni uistinu počinju ostvarivati? Tako se ona, jadnica, konačno rastala i sa poslednjom mrvom zdravoga razuma koja joj je još bila preostala. Umirući od sreće, ona se bespovratno unela u svoj čarobni svet nemogućih snova i sablažnjivih priviđenja. Dalje od nje sva razmišljanja, sve sumnje, sve prepreke stvarnosti i njeni zakoni, neizbežni i jasni kao dvaput dva! Trideset pet godina i san o zaslepljujućoj lepoti, jesenja tužna hladnoća i sva raskoš beskonačnog ljubavnog blaženstva, čak i ne sukobljavajući se među sobom, upili su se u njeno biće. Snovi su se već jedanput ostvarili u životu: zašto se, onda, ne bi sve dogodilo? Zašto se ne bi javio i on? Tatjana Ivanovna nije rasuđivala, nego verovala. Ali dok je očekivala njega, ideal, dotle su mladoženje i kavaljeri s raznim ordenima i prosti kavaljeri, vojni i civilni, iz vojske i konjičke garde, velmože i prosto pesnici, koji su bili u Parizu i koji su bili samo u Moskvi, s bradicama i bez bradica, sa španjolskim bradicama i bez španjolskih bradica, Španjolci i Nešpanjolci (no prvenstveno Španjolci), stali joj se priviđati i danju i noću, u strahovitoj količini, koja je i u posmatračima budila ozbiljno strahovanje; ostajao je još samo korak do lude kuće. U bleštavoj, zanesenoj ljubavlju povorci, tiskala su se oko nje sva ta divna priviđenja. Na javi, u stvarnom životu, stvari su tekle istim tim fantastičnim redom: koga god ona pogleda, taj se u nju zaljubio; ko god prođe, to je Španjolac; ko god umre, sigurno je umro od ljubavi prema njoj. Sve se to, baš kao naročito, potvrđivalo u njenim očima još i time što su za njom uistinu počeli trčati takvi ljudi kao što su, na primer, Obnoskin, Mizinčikov i na desetine drugih, u istom cilju. Njoj su odjedanput svi počeli ugađati, počeli je maziti, počeli joj laskati. Jadna Tatjana Ivanovna nije htela ni posumnjati da je sve to samo zbog novaca. Ona je potpuno bila uverena da su se na nečiji znak svi ljudi odjednom popravili i postali svi do jednog veseli, mili, ljubazni, dobri. On se još nije javljao lično; ali, i ako nije bilo sumnje da će se on javiti, sadašnji život je i bez toga bio tako lep, tako privlačan, tako pun svakojakih razonoda i gošćenja, da se moglo i pričekati. Tatjana Ivanovna je jela bonbone, brala cveće zadovoljstva, čitala romane. Romani su još jače raspaljivali njenu maštu, i ona ih je obično bacala već posle druge stranice. Nije mogla da čita dalje, jer su je u maštanje zanosili već odmah prvi redovi, najništavnija aluzija na ljubav, ponegda prosto opis mesta, sobe, odela. Neprestano su se donosile nove haljine, čipke, šeširići, nakiti, pantljike, mustre, krojevi, modeli, bonbone, cveće, kučići. Tri devojke su u devojačkoj sobi po cele dane sedele i šile, a gospođica je od jutra do mraka, pa čak i noću, probala svoje prsnike i volane, i vrtela se pred ogledalom. Ona se nekako čak i podmladila i prolepšala posle nasledstva. Ni danas ne znam u kakvom srodstvu je ona bila sa generalom Krahotkinim. Uvek sam bio uveren da je to srodstvo izmislila generalica, koja je želela da zavlada Tatjanom Ivanovnom i da pošto-poto oženi ujaka njenim novcem. Gospodin Bahčejev je bio u pravu kada je govorio o Kupidonu koji je Tatjanu Ivanovnu doveo u ćorsokak; a ujakova misao, posle vesti o njenom begstvu sa Obnoskinim, da treba za njom potrčati i vratiti je, pa ma i silom, bila je sasvim pametna. Ona, jadnica, nije bila sposobna da živi bez tutorstva i odmah bi propala kad bi pala u šake rđavim ljudima.

Bilo je već prošlo devet sati kad smo stigli u Mišino. To je siromašno, maleno seoce, na tri vrste od glavnog druma, i u nekakvoj jami. Šest-sedam seljačkih kućica, počađavelih, nakrivljenih i jedva pokrivenih pocrnelom slamom, nekako tužno i neljubazno gleda prolaznika. Ni vrtića, ni džbunića na četvrt vrste unaokolo. Samo jedna stara rakita spustila grane i drema nad zelenkastom barom koju zovu jezercem. Takvo novo stanište svakako nije moglo proizvesti prijatan utisak na Tatjanu Ivanovnu. Vlasteoski dom je nov, dug i uzak, sa šest prozora u redu, i na brzu ruku pokriven slamom. Činovnik vlastelin je tek počinjao voditi gazdinstvo. Ni dvorište još nije bilo ograđeno plotom, i samo s jedne strane je bio počet pleter, s kojeg još nije bilo opalo osušeno orahovo lišće. Uz pleter je stajao tarantas Obnoskinov. Krivcima smo došli kao sneg na glavu. Kroz otvoren prozor su se čuli uzvici i plač.

Bosonogi dečko koga smo sreli u tremu naže bežati od nas koliko ga noge nose. U prvoj sobi, pak, na ispunjenom, dugom otomanu bez naslona, sedela je uplakana Tatjana Ivanovna. Kad nas ugleda, ona vrisnu i pokri se rukama. Kraj nje je stajao Obnoskin, preplašen i zbunjen da ga čovek požali. On se toliko pomeo da je poleteo da nam stiska ruke, kao da se obradovao našem dolasku. Kroz otškrinuta vrata koja su vodila u drugu sobu, provirivala je nečija ženska haljina: neko je prisluškivao i provirivao kroz pukotinu koju mi nismo zapažali. Domaćini se nisu pojavljivali: izgleda da nisu ni bili kod kuće: svi su se nekud posakrivali.

— A, evo naše putnice! Još se i ručicama pokriva! — uzviknu gospodin Bahčejev, za nama se uvaljujući u sobu.

— Zaustavite vaš zanos, Stepane Aleksjejiću! Na kraju krajeva, to je nepristojno. Sad ima pravo da govori jedino Jegor Ilić, a mi smo ovde savršeno po strani, — oštro primeti Mizinčikov.

Ujak strogo pogleda gospodina Bahčejeva i, kao da baš i ne primećuje Obnoskina, koji je poleteo da mu stegne ruku, priđe Tatjani Ivanovnoj, koja se još neprestano pokrivala ručicama, i reče je meko i toplo, bez i najmanjeg pretvaranja:

— Tatjana Ivanovna! Mi vas svi toliko volimo i poštujemo da smo lično došli da saznamo šta nameravate. Je li vam po volji da idete s nama u Stepančikovo? Iljuši je imendan. Mamica vas čeka nestrpljivo, a Sašurka i Nastja sigurno su celo jutro plakale zbog vas...

Tatjana Ivanovna bojažljivo diže glavu, pogleda u nj kroz prste i, odjednom, briznuvši u plač, obisnu mu se o vrat.

— Ah, odvedite me, odvedite me odavde što pre! — reče ona, ridajući. -— Što pre, što pre!

— Sita bežanja, pa bunca — prošišta Bahčejev i gurnu me rukom.

— Dakle, sve je svršeno, — reče ujak, suho se obraćajući Obnoskinu i gotovo ne gledajući u njega.

— Tatjana Ivanovna, molim vašu ruku. Hajdemo! Iza vrata se začu šušanj; vrata škripnuše i još više se otškrinuše.

— Međutim, ako se sudi sa drugog gledišta, — primeti Obnoskin i nemirno pogleda u otškrinuta vrata, — onda, rasudite sami, Jegore Iliću... vaš postupak u mojoj kući... i, najposle, ja vas pozdravljam, a vi nećete ni da mi otpozdravite, Jegore Iliću...

— Vaš postupak u mojoj kući, gospodine, bio je ružan postupak, — odvrati ujak, strogo pogledavši u Obnoskina, — a ovo i nije vaša kuća. Čuli ste: Tatjana Ivanovna neće ovde da ostane ni minuta. Šta ćete više? Ni reči, — čujete li, ni reči više, molim vas! Neobično želim da izbegnem dalja objašnjenja, a i za vas će to biti probitačnije.

No tu Obnoskin toliko klonu duhom da nagovori najneočekivanije gluposti.

— Nemojte me prezirati, Jegore Iliću, — poče on polušapatom, bezmalo plačući od stida i svaki čas se osvrćući na vrata, verovatno iz bojazni da ga ne čuju, — ništa to nisam ja uradio, nego mamica. Nisam ja to iz računa uradio, Jegore Iliću; ja sam to samo onako uradio; uradio sam to, doduše, i iz računa, Jegore Iliću... ali sam u plemenitom cilju to uradio, Jegore Iliću: korisno bih upotrebio kapital, molim... pomagao bih sirotinju. Hteo sam i da pripomognem napretku savremene prosvete, pa sam čak maštao i o tome da osnujem stipendiju pri univerzitetu... Eto kako sam ja hteo upotrebiti svoje bogatstvo, Jegore Iliću; a ne da bih ja tu štogod, Jegore Iliću...

Nas sve odjednom obuze neobičan stid. Čak i Mizinčikov pocrveni i okrenu se, a ujak se tako zbuni da već ne znade šta da kaže.

— De, de, dobro, dobro! — izusti najzad. — Umiri se, Pavle Semjoniću. Šta ćeš! Svakom se dešava... Ako hoćeš, dođi, brate, na ručak... a meni je drago, drago...

Ali ne postupi tako gospodin Bahčejev.

— Stipendiju da osnuješ! — dreknu on razjaren. — I jesi stvoren da je osnuješ! Sa uživanjem bi očerupao svakog na koga naiđeš... Čakšira nema, a ovamo se trpa u nekakvu stipendiju. Ah, ti dripče, dripče! Vidi ga kako je osvojio nežno srce! A gde je ona, rođena? Da se nije sakrila? Ne bio koji sam, ako ne sedi negde onde, za zaklonom, — ili se pod krevet, od straha, zavukla...

— Stepane, Stepane! — povika ujak. Obnoskin planu i htede da protestuje, ali pre nego što on dospede da zine, otvoriše se vrata i u sobu ulete glavom Anfisa Petrovna, ljuta, zaplamtelih očiju, pocrvenela od gneva.

— Šta je to? — povika ona. — Šta se to dešava ovde? Vi, Jegore Iliću, upadate u poštenu kuću sa svojom bandom, plašite dame, radite šta hoćete!... Kakve su to stvari? Ja još nisam oblesavila, hvala Bogu, Jegore Iliću! A ti, klipane! — nastavi ona da se dere, kidišući na sina. — Ti si već počeo i da sliniš pred njima! Tvoju majku vređaju u njenoj rođenoj kući, a ti zinuo! Kakav si ti posle toga čestit mlad čovek? Ti si dronjak, a ne mlad čovek, posle toga!

Ni jučeranjeg maženja, ni mondenstva, čak ni lornjeta, — ničega toga sad nije bilo u Anfise Petrovne. Bila je to prava furija, furija bez maske.

Čim je ugleda, ujak pohita da uzme Tatjanu Ivanovnu pod ruku, i naže iz sobe; ali Anfisa Petrovna mu onog časa prepreči put.

— Vi tako nećete izaći, Jegore Iliću! — razdra se ona ponovo. — Po kakvom pravu vi odvodite silom Tatjanu Ivanovnu? Krivo vam je što je umakla iz vaših gnusnih mreža, u koje ste je uhvatili vi sa vašom mamicom i glupanom Fomom Fomićem! Hteli biste da se vi njom oženite iz gnusnog računa. Izvinite, ovde se plemenitije misli! Tatjana Ivanovna je videla da se kod vas protiv nje kuju planovi, da se radi na njenoj propasti, i sama se poverila Pavluši. Ona sama ga je molila, štono reč, da je spase iz vaših mreža; ona je morala noću da beži od vas, — da, tako je to! Eto do čega ste je vi doveli! Je li tako, Tatjana Ivanovna? A kad je tako, onda kako vi smete da upadate s celom bandom u blagorodnu plemićsku kuću i da silom odvodite blagorodnu gospođicu, bez obzira na njenu viku i suze? Ja to neću dozvoliti! Neću dozvoliti! Nisam ja sišla s uma!... Tatjana Ivanovna će ostati, zato što tako ona hoće! Hajdemo-te, Tatjana Ivanovna, ne treba njih slušati: to su zlotvori vaši, a ne prijatelji! Ne plašite se, hajdemo! Odmah ću ja njih otpremiti!...

— Ne, ne! — zavika uplašena Tatjana Ivanovna. — Ja neću, neću! Kakav je on muž? Ja neću da se udam za vašeg sina! Kakav je on meni muž?

— Nećete? — ciknu Anfisa Petrovna, gušeći se od besa. — Nećete? Došli ste, pa sad nećete? Pa kako ste vi onda smeli da nas obmanjujete? Pa kako ste vi onda smeli da mu obećate, i što ste bežali s njime noću, sami se prilepili, bacali nas u nedoumicu, u troškove? Možda je moj sin zbog vas izgubio blagorodnu partiju!... A, ne! Platićete vi za to, morate sad platiti; mi imamo dokaze, vi ste noću pobegli...

Ali mi ne saslušasmo do kraja tu tiradu. U jedan mah se svi skupismo oko ujaka, krenusmo napred, pravo na Anfisu Petrovnu, i izađosmo u predvorje. Odmah nam doteraše kočije.

— Tako rade samo nepošteni ljudi, samo nitkovi! — viče Anfisa Petrovna iz predvorja, van sebe od besa. — Ja ću tužbu predati! Platićete vi za to... vi idete u nepoštenu kuću, Tatjana Ivanovna! Vi se ne možete udati za Jegora Ilića; on vam pod nosom živi sa svojom guvernantom!...

Ujak zadrhta, poblede, ugrize se za usnu i pohita da posadi Tatjanu Ivanovnu. Ja obiđoh kočije i pričekah na red da sednem, kad se odjednom obrete kraj mene Obnoskin i uze me za ruku.

— Bar mi dozvolite da vas zamolim da budemo prijatelji! — reče on i snažno mi stište ruku, sa nekim očajnim izrazom na licu.

— Kako to mislite, prijatelji? — rekoh ja, stajući na stepenicu od kočije.

— Pa tako! Ja sam još juče upoznao u vama izvanredno obrazovanog čoveka. Nemojte me osuđivati... Mene je mamica na to navela, a ja sam tu sasvim po strani. Ja imam više naklonosti ka literaturi, uveravam vas; a to je sve mamica...

— Verujem, verujem, — rekoh. — Zbogom!

Mi posedasmo, i konji pojuriše. Uzvici i proklinjanja Anfise Petrovne još dugo su se orili iza nas, a iz svih prozora na kući odjednom su se promolila neka nepoznata lica i gledala nas sa divljom radoznalošću.

U kolima nas je sada bilo petoro; samo, Mizinčikov je seo napred do kočijaša, a pređašnje svoje mesto ustupio gospodinu Bahčejevu, kome je sad dopalo da sedi tačno prekoputa od Tatjane Ivanovne. Tatjana Ivanovna je bila vrlo zadovoljna što smo je odveli, ali je još neprestano plakala. Ujak ju je tešio koliko je mogao. Bio je tužan i zamišljen; videlo se da su besomučne reči Anfise Petrovne o Nastjenjki teško i bolno odjeknule u njegovoj duši. Inače, naš povratak bi se svršio bez ikakvog uznemirenja, samo da nije bilo s nama gospodina Bahčejeva.

Kad je seo prekoputa od Tatjane Ivanovne, njemu kao da se pamet okrenula; nije mogao da gleda ravnodušno; vrteo se na svom mestu, crveneo kao rak, i strašno prevrtao očima; osobito kad je ujak počinjao tešiti Tatjanu Ivanovnu, debeljko je bio van sebe i režao kao buldog kojeg draže. Ujak je sa stravom pogledao u njega. Naposletku, Tatjana Ivanovna primeti neobično duševno stanje svoga „vi-zavi“ i stade se uporno zagledati u njega; onda pogleda u nas, osmehnu se i, odjedanput, dohvati svoj suncobran, pa graciozno udari malo njime vospodina Bahčejeva po ramenu.

— Bezumnik! — izusti ona zavodljivo i nestašno i odmah se zakri lepezom.

Taj ispad je bio kaplja koja je prepunila našu.

— Šta-a-a? — riknu debeljko. —Šta, madam? Ti, dakle, već i na me pucaš?

— Bezumnik! Bezumnik! — ponovi Tatjana Ivanovna, i odjednom zapljeska dlanovima.

— Stoj! — doviknu Bahčejev kočijašu. — Stoj! Stadosmo. Bahčejev otvori vratašca i brzo poče izlaziti iz kočije.

— Ama, šta ti je, Stepane Aleksjejiću? Kuda ćeš? — viknu zgranuti ujak.

— Dovde mi je već došlo! — odvrati debeljko, drhteći od gneva. — Nek ide sve do đavola! Star sam ja, madam, da se sa mnom koketuje. Ja više volim, rođena, umreti na drumu. Zbogom, madam, koman — vu porte — vu?¹¹

I on, zbilja, pođe peške. Kočija pođe korakom za njim.

— Stepane Aleksjejiću! — povika ujak, izgubivši, naposletku, strpljenje. — Ne budali, mani se, sedi! Ta vreme je kući!

— Okan’te me se! — izusti Stepan Aleksjejić, a zadihao se od hodanja, jer se, onako debeo, sasvim bio odvikao od hoda.

— Teraj punim kasom! — doviknu Mizinčikov kočijašu.

— Šta radiš, šta radiš, stoj!... — uzviknu ujak, ali kočija već pojuri. Mizinčikov se nije prevario; odmah se postiglo ono što je on želeo.

— Stoj! Stoj! — zaori se iza nas očajni vapaj, — stoj, razbojniče! Stoj, zlikovče nijedan!

Debeljko stiže naposletku, umoran, poluzagušen, s kapima znoja na čelu, razvezane kravate i s kapom u ruci. On se ćutke i natušten pope u kočiju, i ovaj put mu ja ustupih svoje mesto, bar nije sedeo prekoputa od Tatjane Ivanovne, koja se za celo to vreme valjala od smeha, pljeskala rukama i, za čitavog ostalog puta, nije mogla ravnodušno gledati u Stepana Aleksjejića. A on, sa svoje strane, sve do kuće, nije izustio ni reči jedne i uporno je gledao kako se okreće stražnji točak na kočiji.

Bilo je već podne kad smo se vratili u Stepančikovo. Pođoh pravo u svoje odeljenje, gde odmah dođe Gavrila s čajem. Ja navalih da se raspitujem u starca, ali, bezmalo odmah za njim, uđe ujak i smesta ga otpravi.

II

NOVOSTI

— Ja k tebi, brate, samo na minut, — poče on užurbano. — Hitam da ti saopštim... Ja sam već sve doznao. Niko od njih danas nije bio ni na službi božjoj, osim Iljuše, Saše i Nastjenjke. Mamicu su, kažu, uhvatili grčevi. Trljali su je i jedva je povratili. Sad se spremaju da idu Fomi, i mene zovu. Ne znam samo da li da čestitam ili da ne čestitam Fomi imendan, —važna stvar! I, najposle, kako će oni primiti svu tu nezgodu! Užas jedan, Serjoža, ja već predosećam...

— Naprotiv, ujka, — pohitah i ja sa svoje strane, — sve ide da ne može biti bolje. Jer sad se vi već nikako ne možete oženiti Tatjanom Ivanovnom, — šta samo to vredi! Ja sam vam još putem to hteo objasniti.

— Tako je, tako, prijatelju. Ali, sve to nije ono; u svemu tome je, razume se, prst božji, kao što ti kažeš; ali ja ne mislim na to... Jadna Tatjana Ivanovna!... Kakve se sve nezgode njoj dešavaju... Nitkov, nitkov je Obnoskin! Uostalom, šta ja govorim „nitkov“? Zar ja ne bih učinio to isto da sam se njom oženio?... Nego, uostalom, ja sve ne govorim o onome... Jesi li ti čuo šta je malopre vikala ona nevaljalica, Anfisa, o Nastji?

— Čuo sam, ujka. Jeste li se sad uverili da treba hitati?

— Bezuslovno; i pošto-poto! — odvrati ujak. — Nastao je svečan čas. Samo mi, brate, na jedno nismo mislili juče, a ja sam posle svu noć o tome premišljao: hoće li ona poći za me, — toje ono!

— Molim vas, ujka! Kad je sama rekla da vas voli...

— Prijatelju dragi, ali je odmah i dodala da „nipošto neću poći za vas“.

— Eh, ujka! To se tako samo kaže; a uz to, ni prilike danas nisu one iste.

— Misliš? Ne, brate moj, delikatna je to stvar, strahovito delikatna! Hm!... A znaš, ma da mi je bilo teško, nekako mi se svu noć srce topilo od neke sreće! Da, zbogom, hitam. Čekaju me; i tako sam već zadocnio. Samo sam onako skoknuo, da izmenim koju reč s tobom. Ah, Bože moj! — uzviknu on, vrativši se — Glavno sam zaboravio! Znaš šta: ja pisao Fomi.

— Kad?

— Noćas; a jutros, čim je svanulo, poslao sam mu pismo po Vidopljasovu. Sve sam mu, bratac, izložio, na dva tabaka, sve ispričao, istinito i iskreno, — rečju, da ja moram, to jest da bezuslovno moram, razumeš, zaprositi Nastjenjku. Zamolio sam ga da nikom ne priča o sastanku u bašti i obratio sam se svem blagorodstvu njegove duše da mi pomogne kod mamice. Ja sam, brate, razume se, sve to bedno napisao, ali sam napisao od sveg mog srca i, tako da kažem, polio ga svojim suzama.

— I šta? Nikakvoga odgovora?

— Zasad ga još nema; samo malopre, kad smo se spremali u poteru, sreo sam ga u tremu, u noćnoj toaleti, u papučama i s kapicom na glavi, — on spava s kapicom, — nekuda je izlazio. Ni reči nije rekao, nije me ni pogledao. Ja sam mu zavirio u lice, onako odozdo, ali ništa!

— Ujka, ne uzdajte se u njega: napraviće vam pakost.

— Ne, ne, bratac, nemoj tako govoriti! — uzviknu ujak, mahnuvši rukama. — Ja sam uveren. A uz to, vidiš, to mi je poslednja nada. On će razumeti; on će oceniti. Ne sporim da je prgav, ćudljiv; ali kad stvar bude došla do istinskog blagorodstva, on će zasijati kao biser... baš kao biser. To ti tako misliš, zato što ga još nisi video u najvišem blagorodstvu... Ali, Bože moj! Ako on zbilja raznese jučeranju tajnu, onda... ja zaista ne znam šta će tad biti, Sergije! Šta onda još ostaje u šta čovek da veruje na ovom svetu? Ali ne, ne može on biti takav podlac. Ja nisam njemu ni za mali prst! Ne maši glavom, bratac: istinu kažem, nisam!

— Jegore Iliću! Mamica se brinu gde ste! — razleže se dole neprijatni glas device Perepeljicine, koja je, verovatno, prisluškivala kroz otvoreni prozor sav naš razgovor. — Traže vas po celoj kući i ne mogu da vas nađu.

— Bože moj, zadocnio sam! Zlo! -— usplahiri se ujak. — Prijatelju, tako ti Boga, obuci se i dođi onamo! Ja sam, vidiš, zato do tebe i skoknuo, da zajedno pođemo... Hitam, hitam, Ana Nilovna, hitam!

Kad ostadoh sam, ja se setih svog skorašnjeg susreta sa Nastjenjkom i obradovah se što nisam o tome pričao ujaku: još više bih ga poremetio. Predviđao sam veliku buru i nisam mogao zamisliti na koji način će ujak dovesti u red svoje stvari i zaprositi Nastjenjku. Ponavljam: kraj sve vere u njegovu plemenitost, ja sam i protiv volje sumnjao u uspeh.

Međutim, trebalo je hitati. Smatrao sam za svoju dužnost da mu pomenem, i odmah se počeh oblačiti; no ma kako da sam žurio, zadržah se u želji da se obučem što bolje. Uđe Mizinčikov.

— Ja po vas, — reče on. — Jegor Ilić vas moli odmah.

— Hajdemo!

Bio sam već sasvim gotov. Pođosmo.

— Šta ima novo onde? — upitah putem.

— Svi su kod Fome, na okupu, — odvrati Mizinčikov. — Foma se ne ćudi, nešto je zamišljen i malo govori, kroz zube cedi. Čak je poljubio Iljušu, što je, naravno, dovelo u ushićenje Jegora Ilića. Još maločas je poručio po Perepeljicinoj da mu ne čestitaju imendan i da je on samo hteo da iskuša... Starica, doduše, udiše kolonjsku vodu, ali se umirila, zato što je Foma miran. O našoj poteri niko ni slova, kao da je nije ni bilo; ćute, zato što Foma ćuti. On celo jutro nije puštao k sebi nikog, ma da ga je nedavno starica, dok mi nismo bili ovde, zaklinjala svim svetima da joj dođe da se posavetuju, pa mu i sama kucala na vrata; ali se on zaključao i odgovorio joj da se on sad moli za rod čovečji, ili nešto tome slično. On nešto smišlja: po licu mu se to vidi. Ali kako Jegor Ilić ništa nije u stanju da dozna po licu, to je on sad potpuno ushićen krotkošću Fome Fomića: pravo dete! Iljuša je naučio neku pesmu i mene poslali po vas.

— A Tatjana Ivanovna?

— Šta Tatjana Ivanovna?

— Je li i ona onde? S njima je?

— Ne; ona je u svojoj sobi, — suho odgovori Mizinčikov.

— Odmara se i plače. Možda se i stidi. Kod nje je, mislim, sad ona... guvernanta. Šta je to? Kao da se oluja sprema. Na nebu, pogledajte!

— Izgleda, oluja, — odgovorih, pogledavši na oblak koji se crnio u dnu neba.

U taj mah smo se peli na terasu.

— Nego recite, šta mislite o Obnoskinu, a? — nastavih ja, ne mogavši se uzdržati da ne ispitam u toj tačci Mizinčikova.

— Ne govorite mi o njemu! Ne pominjite mi toga podlaca!

— povika on, pa odjednom zastade, pocrveni i lupnu nogom. — Budala! Budala! Upropastio takvu divnu stvar, takvu sjajnu misao! Slušajte: ja sam, naravno, magarac što nisam prozreo njegove lopovluke, — ja to svečano priznajem. No kunem vam se, da je on umeo sve to izvesti kako treba, ja bih mu možda i oprostio! Budala! Budala! I kako drže kako trpe takve ljude u društvu! Kako da ih ne šalju u Sibir u progonstvo, na robiju! Ali se varaju! Neće me oni nadmudriti! Sad imam bar iskustva, i još ćemo se porvati. Ja sada razmišljam o jednoj novoj misli... Priznajte i sami: zar da čovek izgubi ono što je njegovo samo zato što mu je neki glupak ukrao misao i što nije umeo da izvede stvar? Pa to ne bi bilo pravo! I, najposle, ta Tatjana se bezuslovno mora udati, — to joj je poziv. I što nju dosad još niko nije strpao u ludnicu, to je baš zato što se još neko mogao njome oženiti. Saopštiću vam svoju novu misao...

— No svakako, docnije, — prekidoh ga, —jer smo mi, evo, već stigli.

— Dobro, dobro, docnije! — odgovori Mizinčikov, iskrivivši usta u grčevit osmejak. — A sad... Pa kuda to vi? Velim vam: pravo k Fomi Fomiću! Idite za mnom; vi tamo još niste bili. Videćete drugu komediju... Jer stvar se već okrenula u komediju...

III

ILJUŠA SVEČAR

Foma je imao dve velike i divne sobe; one su bile čak i nameštene lepše nego druge sobe u kući. Potpun komfor je okružavao velikoga čoveka. Nove, lepe tapete po zidovima, svilene šarene zavese na prozorima, ćilimi, trimo, kamin, mek, pomodan nameštaj, — sve je svedočilo o nežnoj pažnji domaćina prema Fomi Fomiću. Saksije s cvećem stajale su na prozorima i na mermernim okruglim stolićima ispred prozora. Nasred kabineta se nalazio velik sto, pokriven crvenim suknom, sav zatrpan knjigama i rukopisima. Prekrasna bronzana mastionica i hrpa pera, — sve to zajedno trebalo je da svedoči o teškim umnim radovima Fome Fomića. Reći ću ovde uzgred da je Foma presedeo ovde skoro osam godina i da nije pod Bogom ništa pametno napisao. Kasnije, kad se preselio u večnost, razgledali smo rukopise koje je za sobom ostavio; ispostavilo se da su sve to same trice. Našli smo, na primer, početak istoriskog romana koji: se događa u Novgorodu, u VII veku; zatim čudovišnu poemu „Anahoret na groblju“, pisanu u slobodnim stihovima; zatim besmislenu raspravu o značenju i svojstvu ruskog seljaka i o tome kako treba s njim postupati, i, najposle, pripovetku „Grafica Vlonska“, iz velikosvetskog života, takođe nedovršenu. Više ništa nije ostalo. A međutim, Foma Fomić je terao ujaka da svake godine troši grdne novce na poručivanje knjiga i časopisa. No mnogi od njih su ostajali i neprosečeni. A ja sam, kasnije, ne jedanput zaticao Fomu gde čita Pol de Koka, koga je skrivao od ljudi nekud podalje. Na stražnjem zidu od kabineta nalazila su se staklena vrata koja su vodila u dvorište.

Nas su očekivali. Foma Fomić je sedeo u velikoj naslonjači, u nekom dugom sjurtuku koji mu je padao do peta, ali ipak bez kravate. Bio je zbilja ćutljiv i zamišljen. Kad smo ušli, on podiže malko obrve i ispitivalački pogleda u me. Ja se poklonih; on mi se, za uzvrat, nakloni malko, doduše s dosta pažnje. Videći da se Foma Fomić ponaša prema meni blagonaklono, babuška se osmehnu i klimnu mi glavom. Ona se, jadnica, nije jutros ni nadala da će njen miljenik tako mirno primiti vest o „događaju“ s Tatjanom Ivanovnom, i zato se sad neobično obradova, mada su je jutros spopadali grčevi i nesvestica. Za njenom stolicom je, po običaju, stajala devica Perepeljicina, stisnutih usana kao končić, kiselo i zlobno se smeškajući i tarući svoje koščate ruke jednu o drugu. Pored generalice su se smestile dve uvek ćutljive starice-muktašice, plemkinje. Bila je tu još neka, od jutros dolutala kaluđerica i jedna susetka-spahinica, već u godinama i takođe ćutljiva, koja je sa službe u crkvi navratila da čestita mamici-generalici praznik. Tetkica Praskovja Iljinična, manja od makova zrna, bila je negde u uglu, i nespokojno gledala u Fomu Fomića i u mamicu. Ujak je sedeo u naslonjači, i neobična radost mu je sijala u očima. Pred njim je stajao Iljuša u prazničnoj crvenoj košuljici, sa zakovrčanim uvojcima, lep kao anđelčić. Njega su Saša i Nastjenjka, tajom od svih, naučili neku pesmu, da obraduje na takav dan oca uspesima u naukama. Ujak samo što nije plakao od zadovoljstva: — neočekivana krotkost Fomina, veselost generaličina, imendan Iljušin, pesma, — sve to ga je dovelo u pravo ushićenje, i on je svečano zamolio da odu po mene, kako bih i ja što pre podelio sveopštu sreću i čuo pesmu. Saša i Nastjenjka, koje su ušle gotovo odmah za nama, stajale su oko Iljuše. Saša se svaki čas smejala i u taj trenut bila srećna kao dete. Gledajući je, Nastjenjka se takođe počela osmehivati, ma da je, samo malo pre, ušla bleda i setna. Ona je jedina dočekala i umirila Tatjanu Ivanovnu kad se ova vratila s putovanja, i sve dosad je prosedela kod nje gore. I nestašni Iljuša kao da se nije mogao uzdržati od smeha gledajući svoje učiteljice. Činilo se da su njih troje spremili neku vrlo smešnu šalu, koju su sad hteli odigrati... Ja i zaboravio Bahčejeva. On je sedeo podalje, na stolici, još uvek srdit i crven, ćutao, burio se, useknjivao i uopšte igrao dosta mračnu ulogu na porodičnome prazniku. Kraj njega se vrtio Ježevikin; doduše, on se svugde vrtio, ljubio ruke generalici i pridošloj gošći, šaptao nešto devici Perepeljicinoj, udvarao se Fomi Fomiću, — rečju, stizao svuda. I on je s velikom ljubavlju očekivao Iljušinu pesmu, a kad sam ja ušao, poleteo je da mi se klanja, u znak velikog poštovanja i odanosti. Nimalo se nije primećivalo da je on došao ovamo da štiti kćer i da je sasvim odvede iz Stepančikova.

— Evo i njega! -— radosno uzviknu ujak kad me ugleda. — Iljuša je, brate, pesmu spremio,—to ti je nešto neočekivano, pravo iznenađenje! Ja sam brate, preneražen, i naročito sam poslao po tebe, i deklamovanje sam zadržao do tvog dolaska... Se-di-der uza me! Da čujemo Foma Fomiću, de, priznaj, brate, pa to si ih sve sigurno ti naveo da mene, starca, obraduju? Zakleo bih se da je tako! Kad već ujak govori u Fominoj sobi takvim tonom i glasom, onda je, svakako, sve kao što treba. Ali u tome i jeste nevolja što je ujak nesposoban da išta pogodi po licu, kako reče Mizinčikov; a pogledavši u Fomu, ja nekako i preko volje priznadoh da Mizinčikov ima pravo i da treba nešto očekivati...

— Ne brinite se za me, pukovniče, — odvrati Foma slabim glasom, glasom čoveka koji prašta neprijateljima svojim. — Ja, naravno, odajem hvalu iznenađenju: to pokazuje osećajnost i moralnost vaše dece. Korisni su i stihovi, već i zbog izgovora... Ali ja nisam stihovima bio zauzet jutros, Jegore Iliću: ja sam se molio... vi to znate... Uostalom, gotov sam da slušam i stihove.

U tome ja čestitah Iljuši i poljubih ga.

— Tačno, Foma, oprosti! Ja zaboravih... i ako sam uveren u tvoje prijateljstvo, Foma! De, poljubi ga još jedanput, Serjoža! Pogledaj koliki je! De, počinji, Iljuša! O čemu je to? Sigurno neka svečana oda, nešto od Lomonosova?

Ujak se dostojanstveno namesti. Jedva sedi na mestu od nestrpljenja i radosti.

— Ne, tatice, nije od Lomonosova, — reče Sašenjka, jedva se uzdržavajući od smeha. — Nego, kako ste vi bili vojnik i ratovali s neprijateljima, to je Iljuša naučio pesmu o ratovanju... Opsadu Pambe, tatice.

— Opsada Pambe? A! Ne sećam se... Šta je to Pamba, ti znaš, Serjoža? Sigurno nešto herojsko.

U ujak se dostojanstveno namesti po drugi put.

— Govori, Iljuša! — zapovedi Sašenjka.

— Devet leta Pedro Gomez… poče Iljuša sitnim, ujednačenim i jasnim glasom, bez zapeta i tačaka, kao što obično deklamuju deca naučene stihove —

Devet leta Pedro Gomez

Opsađuje zamak Pambu,

Hraneći se mlekom samo,

I sva vojska dona Pedra,

Devet hiljad’ Kastiljaca,

Zavet sebi učiniše

Da će samo hleba jesti

I jedino mleko piti.

— Kako? Šta? Kakvo to mleko? — viknu ujak, gledajući me u čudu.

— Govori dalje, Iljuša! — povika Sašenjka.

Svaki dan don Pedro Gomez

Svoju nemoć oplakuje

Pokrivajuć’ se kabanicom.

Već deseto leto nasta,

Ljuti Mavri toržestvuju,

A od vojske dona Pedra

Sve u svemu preostade

Devetnaest ljudi samo.

— Pa to je galimatijas! — povika ujak, uznemiren. — Pa to je nemoguća stvar! Devetnaest ljudi od cele vojske preostalo, a pre bila cela velika armija! Šta je to, bratac?

Ali tu Saša ne izdrža, nego pršte u najiskreniji i detinji smeh; i mada tu nije bilo baš bog zna čega smešnog, bilo je nemoguće ne zasmejati se kad je čovek gledao u nju.

— To je, tatice, šaljiva pesma, — povika ona, užasno se radujući svojoj detinjoj dosetci. — To je namerno tako sam pisac sačinio, da svima bude smešno, tatice.

— A! Šaljiva! — uzviknu ujak, a lice mu se razvedri. — To jest, komična! Zato ja gledam... Tačno, tačno, šaljiva! I zbilja je smešno, izvanredno smešno: mlekom svu armiju pomorio, po zavetu nekakvom! Vrlo je bilo potrebno davati takav zavet! Vrlo oštroumno, zar ne, Foma? To je, vidite, mamice, takva komična pesma, kakve ponekad pišu pisci, — je li istina, Sergije, zbilja pišu? Neobično smešno. De, de, Iljuša, pa dalje?

Devetnaest ljudi samo!

Sakupi ih don Pedro Gomez

I reče im: „Devetnaest!

Da barjake razvijemo,

I u trube zatrubimo,

U talambas udarimo,

I od Pambe otstupimo!

Nismo tvrđu osvojili,

No zakleti možemo se

Pred savešću i pred čašću,

Ni jednom ne narušismo

Zavet koji učinismo:

Devet leta nismo jeli,

Al’ baš ništa jeli nismo,

Osim jednog mleka samo.

— Baš je tikvan! Čim se on teši! — prekide ujak ponovo. — Što je devet godina mleko pio!... Pa kakva je to vrlina? Bolje da je jeo po celog ovna i da nije ljude morio! Divno, izvanredno! Vidim, vidim sad: to je satira, ili... kako se to ono zove, alegorija, šta li? I možda čak o nekom stranom vojskovođi, — dodade ujak, obraćajući se k meni, pa značajno nabra obrve i zažmiri: — A? Šta ti veliš? Ali samo, razume se, nevina, plemenita satira, koja nikoga ne vređa! Prekrasno! Prekrasno! I, što je glavno, blagorodno! De, Iljuša, produži! Ah, vi, đavolanke, đavolanke! — dodade on, razdragano gledajući u Sašu i tajom u Nastjenjku, koja se rumenila i osmehivala.

Ohrabreni tom besedom,

Devetnaest Kastiljaca

Ljuljaju se u sedlima.

U glas slabo uzvikuju:

„Sankto Jago Kompostelo!

Čast i slava donu Pedru,

Slava Lavu Kastiljanskom!“

A Duego, kaplan njegov,

Kroz zube ovako veli:

„Kad bih bio vojskovođa,

Ja bih zavet učinio

Da se jede samo meso

I zaliva santurincem!“

— No, eto! Nisam li ja to isto govorio? — uzviknu ujak, izvanredno obradovan. — U celoj vojsci se našao jedan jedini pametan čovek, pa i to je nekakav kaplan! Šta je to, Serjoža: kapetan njihov, šta li?

— Kaluđer, duhovno lice, ujka.

— A, jest, jest! Kaplan, kapelan? Znam, sećam se! Čitao sam još u Radklifovim romanima. Oni tamo imaju razne kaluđerske redove, je li?... Benediktinci, čini mi se... Ima li benediktinaca?...

— Ima, ujka.

— Hm!„. Tako sam i mislio. No, Iljuša, pa dalje? Prekra sno, divno!

Kad začuo to don Pedro,

Grohotom se nasmejao:

„Ovna da mu poklonite,

Vanredno se našalio!“

— Našao je kad se treba smejati! Baš je budala! I samom mu se, naposletku, na smeh dalo! Ovna! Dakle, bilo je ovnova; pa što nije onda jeo? De, Iljuša, dalje! Prekrasno, divno! Neobično šaljivo!

— Pa gotovo je, tatice!

— A! Gotovo! I zaista, šta im je ostalo da rade, zar ne, Sergije? Divno, Iljuša! Prosto čudo kako je lepo! Poljubi me, golubiću! Ah, mili moj! A ko je njega upravo na to uputio: ti, Saša?

— Ne, nego Nastjenjka. Onomad smo čitale. Pročitala ona, pa veli: „Smešne li pesme! Eto, biće Iljuši imendan: uzećemo ga da nauči, pa da deklamuje. Što će biti smeha!“

— Dakle, Nastjenjka? E, hvala, hvala, — promrmlja ujak, odjednom sav pocrvenevši, kao dete. — Poljubi me još jedanput, Iljuša! Poljubi me i ti, đavolanko, — reče on, grleći Sašenjku i s ljubavlju je gledajući u oči.

— Čekaj samo, Sašurka, i tebi će biti imendan, — dodade on, kao da ne zna šta više da kaže od zadovoljstva.

Ja se obratih Nastjenjki i upitah čija je pesma.

— Jest, jest, čija je pesma? — usplahiri se ujak.

— Mora biti da ju je uman pesnik napisao, je li, Foma?

— Hm! — promrmlja Foma pod nos.

Za celo vreme dok se pesma deklamovala, njemu nije silazio sa usana jedak, podrugljiv osmeh.

— Ja sam, bogami, zaboravila, — odvrati Nastjenjka, plašljivo gledajući u Fomu Fomića.

— To je napisao gospodin Kuzma Prutkov, tatice, u „Savremeniku“ je naštampano, — iskoči Sašenjka.

— Kuzma Prutkov! Ne znam ga, — reče ujak. — A Puškina znam! ... Doduše, vidi se da je sjajan pesnik, je li, Sergije? A povrh toga, čovek najplemenitijih osobina, to je jasno kao dva put dva! Možda je i oficir... Živeo! ... A „Savremenik“ je izvanredan časopis! Bezuslovno se treba pretplatiti, ako sarađuju sve takvi pesnici... Volim pesnike! Slavni su to mladići! Ove u stihovima opisuje! Sećaš li se, Serjoža, ja sam kod tebe, u Petrogradu, video jednog literatora. Kako mu je samo nos osobit... bogami!... Šta kažeš, Foma?

Foma Fomić, koga je sve više i više spopadao gnev, zakikota se iz sveg glasa.

— Ne, ja samo onako... ništa, molim, — reče on, kao tobož silom se uzdržavajući od smeha. — Nastavite, Jegore Iliću, nastavite! Ja ću posle reći svoju reč... Eto i Stepan Aleksjejić sa zadovoljstvom sluša o vašim poznanstvima s petrogradskim literatorima...

Stepan Aleksjejić, koji je celo vreme sedeo podalje i bio zamišljen, odjedanput diže glavu, pocrveni i ljutito se okrenu u naslonjači.

— Ti, Foma, mene, ne diraj nego me ostavi na miru, — reče on, gnevno gledajući Fomu svojim malecnim, zakrvavljenim očima. — Šta se mene tiče tvoja literatura? Neka Bog da meni samo zdravlja, — promrmlja on sebi pod nos, — pa makar sve... zajedno s piscima... volterijanci, pa to ti je!

— Pisci da su volterijanci? — progovori Ježevikin, koji se odmah obrete uz gospodina Bahčejeva.— Pravu pravcatu istinu izvoleli ste iskazati, Stepane Aleksjejiću. Tako su se i Valentin Ignatić onomad izvoleli izraziti. I mene su prozvali volterijancem, Boga mi. A ja sam, to svi znaju, još tako malo napisao... to jest, neka ćup mleka ženi skisne, svemu je kriv gospodin Volter! Tako je u nas sve.

— Ama, ne! — primeti ujak važno. — To je zabluda! Volter je bio samo oštar pisac; ismevao je predrasude; a volterijanac on nije nikad bio! Sve su to proneli o njemu neprijatelji. I zašto, zbilja, sve na njega jadnika?

Opet se razleže jetko kikotanje Fome Fomića. Ujak ga pogleda uznemireno i primetno se zbuni.

— Ne, ja, vidiš, Foma još uvek o časopisima, — izusti on zbunjeno, u želji da se nekako popravi. — Ti si, brate Foma, savršeno imao pravo kad si onomad savetovao da se treba pretplaćivati. Ja i sam mislim da treba!... Hm... šta ćeš, zaista, prosveta se širi! Inače, kakav si sin otečestva ako se na to ne pretplatiš? Je li istina, Sergije? Hm... Jest!... Eto, ma na „Savremenik“. No znaš, Serjoža, najveće nauke, po meni, nalaze se u onom debelom časopisu, kako li se ono zove? U žutom omotu.

— „Otečestveni zapisi“, tatice.

— E, jest, „Otečestveni zapisi“, izvanredno ime, Sergije, je li istina? Štono reč, celo otečestvo sedi i zapisuje... Vrlo plemenit cilj! Osobito koristan časopis! I kako je debeo! De, izdaji takav diližans! A nauke takve da samo što ti oči ne iskoče ispod čela... Dolazim ja onomad, — stoji knjiga; uzmem, iz radoznalosti otvorim, i u jedan mah preletim tri stranice. Prosto sam, brate, zinuo! I, znaš, sve ti se objašnjava: šta, naprimer, znači metla, lopata, žarač, mašice. Po meni, metla je metla, mašice su mašice! Jest, ako nećeš! Po učenom izlazi da mašice nisu mašice, nego amblem, ili mitologija nekakva, šta li, ne sećam se već više šta, samo je nešto takvo izišlo... Eto kako ti stoji ta stvar! Do svega su već došli!

Ne znam šta se upravo spremao da učini Foma posle toga novog ispada ujakova, ali se u taj tren javi Gavrila i, oboriv glavu, zastade na pragu.

Foma Fomić ga pogleda značajno.

— Je li gotovo, Gavrila? — upita on slabim, no odlučnim glasom.

— Gotovo, molim, — tužno odvrati Gavrila i uzdahnu.

— I moj zavežljaj si metnuo na kola?

— Metnuo sam.

— E, onda sam i ja gotov! — reče Foma i polako se diže iz naslonjače. Ujak ga gledaše u čudu. Generalica skoči s mesta i stade se nemirno obazirati.

— Dozvolite mi sad, pukovniče, — dostojanstveno poče Foma, — da vas zamolim da se na čas mahnete interesantne teme o književnim mašicama; možete je nastaviti bez mene. A ja, opraštajući se s vama zanavek, hteo bih vam kazati nekoliko poslednjih reči...

Od straha i čuda ukočiše se svi slušaoci.

— Foma! Foma! Ta šta ti je? Kud se ti spremaš? — uzviknu ujak naposletku.

— Ja se spremam da napustim vašu kuću, pukovniče, — izusti Foma najmirnijim glasom. — Odlučio sam da idem kud me oči moje vode i zato sam najmio za svoje novce prosta, seljačka kola. Na njima je sad moj zavežljaj; nevelik je: nekoliko omiljenih knjiga, dve promene rublja, i to je sve! Ja sam siromašan, Jegore Iliću, ali ni za šta na svetu ne bih ni sad primio vaše zlato, koje sam još juče odbio!...

— Ama, za Boga, Foma? Šta to znači? -— uzviknu ujak, pobledevši kao krpa.

Generalica vrisnu i u očajanju pogleda Fomu Fomića i ispruži ruke prema njemu. Devica Perepeljicina polete da je pridrži. Muktašice se okameniše na svom mestu, Gospodin Bahčejev se teško diže sa stolice.

— E, počinje pripovetka, — prošapta kraj mene Mizinčikov.

U taj tren začu se izdaleka grmljavina: počinjala je oluja.

IV

ISTERIVANJE

— Čini se da vi pitate, pukovniče, „šta to znači?“ — svečano progovori Foma, kao da se naslađuje opštom zabunom. — Čudim se pitanju! De, objasnite mi, sa svoje strane, kako vi možete sad gledati meni pravo u oči? Objasnite mi taj poslednji psihološki zadatak iz čovečje bestidnosti, i tada ću ja otići bar obogaćen novim znanjem o pokvarenosti ljudskog roda.

Ali ujak nije bio u stanju da odgovori: on je gledao u Fomu preplašen i satrven, otvorenih usta i razrogačenih očiju.

— Gospode! To su strahote! — zastenja devica Perepeljicina.

— Razumete li, pukovniče, — nastavi Foma, — da vi mene morate sad pustiti, prosto i bez propitkivanja? U vašoj kući čak i ja, čovek u godinama i mislen, počinjem već ozbiljno da se bojim za čistotu svog morala. Verujte da propitkivanje neće dovesti ni do čega, nego samo da vi budete posramljeni.

— Foma! Foma!... — uzviknu ujak, a hladan znoj mu se ukaza na čelu.

— I zato dozvolite da vam kažem, bez ikakvih objašnjenja, nekoliko savetnih reči pri rastanku, mojih poslednjih reči u vašoj kući, Jegore Iliću. Što je bilo, to je bilo, leka mu više nema! Ja se nadam da vi razumete o čemu ja govorim. Ali vas molim na kolenima: ako je u srcu vašem još ostala ma iskra jedna moralnosti, obuzdajte težnju strasti svojih! I, ako pogubni otrov još nije zahvatio celo zdanje, onda, po mogućnosti, ugasite požar!

— Foma! Uveravam te da si u zabludi! — uzviknu ujak, malo po malo dolazeći sebi i sa užasom predosećajući rasplet.

— Umerite strasti, — nastavi Foma istim svečanim tonom, kao da i ne čuje ujakove uzvike. — Pobeđujte sebe. „Ako hoćeš da pobediš ceo svet, pobedi prvo sebe.“ To ti je moje svakidašnje pravilo. Vi ste spahija; vi treba da sijate kao brilijant, na svojim imanjima, a kakav gnusan primer neobuzdanosti vi dajete ovde svojim nižima! Ja sam se za vas molio po čitave noći i drhtao, trudeći se da nađem vašu sreću. Jaje nisam našao, jer je sreća u vrlini...

— Ama, to nije moguće, Foma! — opet ga prekide ujak. — Ti nisi dobro shvatio i ne govoriš baš sasvim pravo...

— Dakle, setite se da ste spahija, — produži Foma, opet ne čuvši uzvike ujakove. — Ne mislite da su odmaranje i sladostrašće namenjeni spahijskom zvanju. Pogubne li misli! Ne odmaranje, nego briga, i to briga pred Bogom, carem i otadžbinom! Raditi, raditi mora spahija, i raditi kao poslednji seljak njegov!

— Šta, pa neću ja valjda uzeti da orem za seljaka? — progunđa Bahčejev. — Pa i ja sam spahija...

— K vama se sad obraćam, domaće sluge, — nastavljaše Foma, obraćajući se Gavrili i Falaleju, koji se pojavio na vratima. — Volite gospodu svoju i ispunjavajte njihovu volju ponizno i s krotkošću. Za to će i vas zavoleti gospoda vaša. A vi, pukovniče, budite prema njima pravedni i milosrdni. I on je čovek, stvoren po Božjem podobiju, štono reč, kog su vam predali maloletnog, kao dete, car i otadžbina. Velika je dužnost, ali velika i zasluga vaša!

— Foma Fomiću! Golubiću! Šta si ti to namislio? — u očajanju zavika generalica, gotova da padne u nesvest od užasa.

— E, čini se, biće dosta? — završi Foma, ne obraćajući pažnje ni na generalicu. — Sada o podrobnostima; recimo da su one sitne, ali su neophodne, Jegore Iliću! Na Harinskoj ledini u vas ni do danas seno nije pokošeno. Časa ne časite: pokosite i pokosite što pre. To vam je moj savet...

— Ali, Foma...

— Hteli ste, — ja to znam, — da posečete jedan deo zirjanovske šume; ne secite, — to vam je moj drugi savet. Čuvajte šume: jer šume održavaju vlagu na zemljinoj površini... Šteta što ste suviše kasno posejali jaro žito; čudnovato kako ste kasno sejali jaro žito!...

— Ali, Foma...

— Uostalom, dosta! Ne mogu vam sve reći, a nije ni vreme! Poslaću vam pismeno uputstvo, u naročitoj beležnici. E, pa zbogom, zbogom svi. Bog vas čuvao, i nek vas Gospod blagoslovi! Blagosiljam i tebe, čedo moje, — nastavljaše on, obraćajući se Iljuši, — neka te Bog sačuva od pogubnog otrova budućih strasti tvojih! Blagosiljam i tebe, Falaleju; zaboravi komarinskog!... I vas, i sve... Setite se Fome... De, hajdemo, Gavrila! Posadi me u kola, starčiću.

I Foma se uputi ka vratima. Generalica vrisnu i polete za njim.

— Ne, Foma! Ja te neću tako pustiti! — viknu ujak, pa ga stiže i uhvati za ruku.

— Znači, vi hoćete silu da upotrebite? — nadmeno zapita Foma.

— Jest, Foma... i silu! — odvrati ujak, dršćući od uzbuđenja. — Ti si vrlo mnogo šta rekao i moraš da objasniš! Ti nisi dobro pročitao moje pismo, Foma!...

— Vaše pismo!—ciknu Foma, u tren jedan se raspalivši, kao da je baš čekao taj trenutak, pa da bukne. — Vaše pismo! Evo ga, vašeg pisma! Evo ga! Ja cepam to pismo, ja pljujem na to pismo! Ja gazim nogama svojim vaše pismo i tako izvršavam najsvetiju dužnost čovečansku! Evo šta ja radim, kada me vi terate silom na objašnjenja! Vidite! Vidite! Vidite!...

I komadići hartije se razleteše po sobi.

— Ponavljam, Foma, ti nisi razumeo! — vikao je ujak, sve više i više bled. — Ja nju prosim, ja tražim svoju sreću...

— Prosite! Vi ste zaveli tu devojku, a mene zavaravate da je prosite; jer sam vas ja juče video s njom noću, u bašti, pod džbunjem!

Generalica kriknu i, od iznemoglosti, pade u naslonjaču. Nastade grdan metež. Jadna Nastjenjka sedi bleda kao mrtvac. Preplašena Sašenjka zagrlila Iljušu, pa drhti kao u groznici.

— Foma! — viče ujak sav van sebe. — Ako ti raširiš tu tajnu, ti ćeš učiniti najpodliju stvar na svetu!

— Ja ću tu tajnu raširiti, — ciči Foma, — i učiniću najplemenitiju stvar koja se da zamisliti! Mene je sam Bog poslao za to, da ceo svet izobličim za njegova nevaljalstva! Ja sam gotov da se popnem na seljački krov od slame i da odande vičem o vašem gnusnom postupku svim okolnim spahijama i svima prolaznicima!... Jest, znajte svi, svi, da sam ga juče, noću, zatekao sa ovom devojkom, koja gleda tako nevino, u bašti pod džbunjem!...

— Oh! sramote! — zapišta devica Perepeljicina.

— Foma! Ne igraj se glavom! — viknu ujak, pa stisnu pesnice, a oči mu sevnuše.

— ...A on,—ciči Foma,—on se uplašio što sam ga vi deo, pa se usudio da me zavodi lažljivim pismom, mene, poštenog i prostodušnog, da budem slep prema njegovu zločinu —jest, zločinu!... jer ste vi od najnevinije devojke načinili...

— Još jednu reč po nju uvredljivu, i ja ću te ubiti, Foma, kunem ti ceL.

— Ja kažem tu reč jer ste vi od najnevinije devojke uspeli da načinite najrazvratniju devojku!

Samo što Foma izusti poslednju reč, kad ga ujak pograbi za ramena, okrenu ga kao slamčicu, i snažno ga baci na staklena vrata što iz kabineta vode u dvorište. Udar je bio tako silan da su se pritvorena vrata širom otvorila i Foma glavačke poleteo niz sedam kamenih stepenica i prućio se u dvorištu. Razbijena stakla su se s treskom razletala po stepenicama.

— Gavrila, pokupi ga! — viknu ujak, bled kao mrtvac. — Posadi ga na kola i da za dva minuta ne bude od njega ni traga u Stepančikovu!

Ma šta da je zamišljao Foma Fomić, ali ovakvom raspletu se sigurno nije nadao.

Ne uzimam na sebe da opišem ono što je bilo u prvim trenutcima posle takvog događaja. Kukanje generaličino, koje je dušu razdiralo, i njeno previjanje u naslonjači; skamenjenost device Perepeljicine pred iznenadnim postupkom dotle uvek pokornog ujaka; vrištanje i cičanje obeju muktašica; do nesvestice uplašena Nastjenjka, oko koje se vrtio otac; izbezumljena od straha Sašenjka; ujak, koji je u neiskazanom uzbuđenju koračao po sobi i čekao kad će mu mati doći k sebi; naposletku, strašni plač Falalajev, koji je oplakivao svoju gospodu, — sve to je sačinjavalo sliku koju je nemoguće opisati. Dodajem još da je u taj mah grunula silna oluja; gromovi su se čuli sve češće i češće, i krupne kišne kapi su počele udarati u prozore.

— Eto ti praznika! —promrmlja gospodin Bahčejev, nagnuvši glavu i raširiv ruke.

— Zlo! — šapnuh mu ja, takođe van sebe od uzbuđenja. — Ali je bar oteran Foma i ne može više biti zvan natrag.

— Mamice! Jeste li se osvestili? Je li vam lakše? Možete li me, najzad, saslušati? — upita ujak, zastavši pred staričinom naslonjačom.

Starica diže glavu, prekrsti ruke i molećivo se zagleda u sina, koga još nikad u životu nije videla tako gnevnog.

— Mamice! — nastavi on. — Čaša je prepunjena, i sami ste videli. Ja nisam želeo da ovako iznesem tu stvar, ali čas je kucnuo, i nema se šta odlagati! Vi ste čuli klevetu, pa saslušajte i odbranu. Mamice, ja volim tu izvanredno plemenitu i uzvišenu devojku, volim je odavno, i nikad neću

prestati da je volim. Ona će usrećiti decu moju, a vas će poštovati kao kći rođena, i zato ja sad, pred vama u prisustvu rođaka i prijatelja mojih, svečano polažem moju molbu pred njene stope i molim je da mi učini beskrajnu čast i pristane da bude moja žena.

Nastjenjka se trže, pa se sva zažari i skoči s naslonjače. Generalica jedno vreme gledaše u sina kao da ne razume šta govori, pa odjednom ciknu i zavapi, i pade preda nj na kolena.

— Jegoruško, srce moje, vrati Fomu Fomića! — zavika ona. — Odmah ga vrati! Drukčije ću ja još do doveče umreti bez njega!

Ujak se zapanji kad ugleda staricu-majku svojevoljnu i ćudljivu, pred sobom na kolenima. Bolan osećaj mu se odrazi na licu; naposletku, došavši sebi, polete da je podigne i posadi je opet u naslonjaču.

— Vrati Fomu Fomića, Jegoruška! — nastavi starica da vapije. — Vrati ga, golubića! Ne mogu da živim bez njega!

— Mamice! — žalostivo viknu ujak. — Zar vi niste ništa čuli šta sam vam sad govorio? Ja ne mogu vratiti Fomu, razumite to! Ne mogu i nemam prava, posle njegove niske i podle klevete na ovoga anđela poštenja i vrline. Razumete li, mamice, da ja moram, da mi čast moja sad nalaže da uspostavim vrlinu! Čuli ste: ja prosim ruku ove devojke i molim vas da blagoslovite našu vezu.

Generalica se opet otkide sa svog mesta i pade na kolena pred Nastjenjkom.

— Dušo moja! Rođena moja! — zaciča ona. — Ne udaji se za njega! Ne udaji se za njega, nego ga namoli, dušo, da vrati Fomu Fomića! Srce moje, Nastasja Jevgrafovna! Sve ću ti dati, sve ću ti pokloniti, ako za njega ne pođeš. Ja, starica, još nisam sve protraćila, u mene je još ostalo nešto mrva iza mog pokojnog. Sve je tvoje, dušo, sve ću ti darovati, pa i Jegoruška će te obdariti, samo me ne meći živu u grob, namoli ga da vrati Fomu Fomića!...

I dugo bi još cičala i bulaznila stara, da Perepeljicina i sve muktašice, uz vrištanje i kukanje, nisu poletele da je podižu, zgranute što ona kleči pred najmljenom guvernantom. Nastjenjka je jedva stojala od straha, a Perepeljicina čak zaplaka od besa:

— U smrt ćete oterati mamicu, — uze ona da viče na ujaka, — u smrt ćete je oterati! A vi, Nastasja Jevgrafovna, ne bi trebalo da zavađate mamicu s njenim sinom; to i Gospod Bog zabranjuje...

— Ana Nilovna, jezik za zube! — viknu ujak. — Ja sam dosta trpeo!

— Pa i ja sam se dosta od vas natrpela. Šta, vi mi za moju sirotinju prebacujete? Teško li je uvrediti sirotu? Ja još nisam vaša robinja, molim! I ja sam potpukovnička kći! Ni stope moje neće biti u vašoj kući, neće... od danas još!

Ali je ujak ne slušaše: on priđe Nastjenjki i smerno je uhvati za ruku.

— Nastasja Jevgrafovna! Vi ste čuli moju prosidbu? — izusti on, gledajući je sa zebnjom, skoro sa očajanjem.

— Ne, Jegore Iliću, ne! Sad bolje da se mahnemo toga, — odvrati Nastjenjka, sa svoje strane, potpuno klonuvši duhom. — Sve je to zalud! — nastavi ona, stežući mu ruke i zalivajući se suzama. — To vi tako posle onog jučerašnjeg... ali to ne može biti, i sami vidite. Prevarili smo se, Jegore Iliću... A ja ću vas se uvek sećati, kao svoga dobrotvora i... i večno, večno ću se moliti za vas!...

Tu je suze prekidoše. Jadni ujak je, očevidno, slutio taj odgovor; on nije ni pomišljao da odgovara, da navaljuje... Slušao ju je, nagnut ka njoj, neprestano je držeći za ruku, nem i satrven. Suze su mu se ukazale u očima.

— Ja sam vam još juče rekla, — nastavi Nastja, — da ne mogu biti vaša žena. Vi vidite: mene vaši neće... a ja sam sve to još ranije, odavno, predosećala; vaša mamica nas neće blagosloviti... pa ni drugi. A vi sami, mada se nećete posle pokajati, jer ste vi velikodušan čovek, ipak ćete biti nesrećni zbog mene... jer ste vi dobre naravi...

— Baš dobre naravi! Baš dobričina! Tako je, Nastjenjka, tako je! — povladi joj stari otac, koji je stajao s druge strane uz naslonjaču, — Tačno, tačno tu rečcu je i trebalo pomenuti.

— Neću da ja u vašu kuću unesem seme razdora, — nastavi Nastjenjka. — A za mene se ne brinite, Jegore Iliću: mene niko neće dirnuti, niko uvrediti... ja ću otići k tatici... još danas... Bolje je da se rastanemo, Jegore Iliću...

I jadna Nastjenjka se opet zali suzama.

— Nastasja Jevgrafovna! Zar je to zbilja vaša poslednja reč? —izusti ujak, gledajući je sa neiskazanim očajanjem. — Recite samo jednu reč, i ja ću vam sve žrtvovati!...

— Poslednja, poslednja, Jegore Iliću, — prihvati opet Ježevikin. — I ona vam je sve to tako lepo objasnila. Vi ste zaista dobar čovek, Jegore Iliću, zaista dobar, i mnogo ste nam časti izvoleli ukazati!... Pa ipak, mi nismo prema vama, Jegore Iliću. Vama treba takva nevesta, Jegore Iliću, koja je i bogata, i iz znatne porodice, i lepotica, i koja ima glasa, i koja bi sva u brilijantima i u nojevom perju hodila po vašim sobama... Tad će i Foma, može biti, malko popustiti... i blagosloviti! A Fomu Fomića, molim, vratite! Zabadava, zabadava ste ga izvoleli onako uvrediti! Ta on je ono od vrline, od izlišnog žara nagovorio... I sami ćete potom govoriti da je od vrline, videćete! Nema čoveka dostojnijeg poštovanja. A sad će, eto, prokisnuti. Pa bolje da ga sad vratite... jer i onako ćete morati da ga vratite...

— Vrati! Vrati ga! — povika generalica. — On ti, srce moje, istinu govori!...

— Jest, molim, — nastavi Ježevikin — Eto, i roditeljica vaša izvolevaju umirati — badava... De, vratite ga! A ja i Nastja za to vreme ćemo put pod noge...

— Čekaj, Jevgrafe Larioniću,—povika ujak, — preklinjem te! Još jednu reč, Jevgrafe, samo jednu reč...

Kazavši to, on ode, sede u uglu u naslonjaču, pognu glavu i pokri oči rukama, kao da nešto premišlja.

U taj trenut strahovito puče grom, bezmalo iznad same kuće. Cela zgrada se zatrese. Generalica ciknu, Perepeljicina takođe, muktašice uzeše da se krste, izbezumljene od straha, a zajedno s njima i gospodin Bahčejev.

— Oče, Ilija proroče! — prošapta pet-šest glasova, u isti mah, zajedno.

Odmah Iza groma udari takav strašan pljusak, kao da se celo jezero izlilo na Stepančikovo.

— A Foma Fomić, šta li će s njim sada biti u polju? — zapišta devica Perepeljicina.

— Jegoruška, vrati ga! — zavika očajnim glasom generalica i, kao luda, polete ka vratima. Zadržaše je muktašice; one je opkoliše, i uzeše da je teše, da sline, da ciče. Užasan rusvaj!

— Samo sjurtuk su imali na sebi; bar da su poneli šinjel! — nastavljaše Perepeljicina. — Ni kišobran poneli nisu. Ubiće ih sad grom, molim!...

— Sigurno će ga ubiti! — prihvati Bahčejev. — Pa će ga još i kiša potom pokvasiti.

— Kad biste bar vi ćutali! — šapnuh mu ja.

— Pa je li on čovek ili nije? — gnevno mi odvrati Bahčejev. — Pa nije pas! Ne bi ni ti sad, valjda, izišao napolje. De, iziđi, okupaj se, ako ti je prijatno.

Sa strahom predosećajući kako će se sve svršiti, ja priđoh ujaku, koji kao da se skamenio u svojoj naslonjači.

— Ujka, — rekoh, naginjući mu se nad uho, — zar ćete vi zbilja pristati da vratite Fomu Fomića? Pojmite da će to biti vrhunac nepristojnosti, bar dok je ovde Nastasja Jevgrafovna.

— Prijatelju moj, — odvrati ujak, podignuv glavu i odlučno mi gledajući u oči, — ja sam se u ovaj mah rešavao i sad znam šta treba da radim. Ne brini, neće biti uvrede na Nastju, ja ću tako udesiti...

Pa ustade sa stolice i priđe k materi.

— Mamice, — reče, — umirite se: vratiću Fomu Fomića, stići ću ga: on još nije mogao daleko otići. No kunem vam se, on će se vratiti samo pod jednim uslovom: ovde, javno, pred svima svedocima koji su čuli uvredu, on mora priznati svoju krivicu i svečano zamoliti za oproštaj ovu plemenitu devojku. Ja ću to postići! Ja ću ga na to naterati!... Inače, on neće preći preko praga ove kuće! I još vam se, mamice, svečano kunem: ako on sam, dobrovoljno, pristane na to, ja sam gotov da mu se bacim pred noge i da mu poklonim sve što mogu pokloniti, a da ne uvredim decu svoju! Ja, pak, od danas, dižem ruke od svega. Zašla je zvezda moje sreće! Ja napuštam Stepančikovo! Živite ovde svi spokojno i srećno. A ja idem u puk, da u ratnom vihoru, na bojnom polju, provodim svoju očajnu sudbu... Dosta! Idem!

U taj tren se otvoriše vrata, i Gavrila, sav prokisao, sav blatnjav, da ne može većma biti, pojavi se pred zbunjenim društvom.

— Šta ti je? Otkud? Gde je Foma? — zavika ujak i polete ka Gavrili.

Za njim poleteše i svi drugi i s lakomom radoznalošću opkoliše starčića, s kojeg je blatnjava voda bukvalno potokom curila. Cičanje, kukanje, vrištanje pratili su svaku reč Gavrilinu.

— U brezovoj šumici sam ga ostavio, na vrstu i po odavde, — poče on plačevnim glasom. — Konj se od groma uplašio i u jendek poleteo.

— Ih!... — povika ujak,

— Kola se prevalila...

— Ih... a Foma?

— U jendek su upali, Molim.

— Ama, de, ispričaj, šta otežeš!

— Bok su povredili i zaplakali. Ja ispregao konja i dojašio ovamo da javim.

— A Foma tamo ostao?

— Ustao je i pošao dalje, štapom se poštapajući, — završi Gavrila, pa uzdahnu i obori glavu.

Suze i ridanje damskog pola ne mogu se opisati.

— Polkana! — viknu ujak i polete iz sobe. Polkana dovedoše; ujak skoči na nj, neosedlanog, i odmah zatim topot konjskih kopita nas obavesti da je počela potera za Fomom Fomićem. Ujak odjezdi čak bez kape.

Dame poleteše na prozore. Između kukanja i jecanja čuli su se i saveti. Tumačilo se kako Fomi Fomiću treba odmah spremiti toplo kupatilo, istrljati ga špiritusom, dati mu čaja, i kako Foma Fomić „ni mrvice hlepca, molim, od jutros nisu uzeli u usta, i da su sad našte srce“. Devica Perepeljicina nađe naočare koje je on bio zaboravio, u futroli, i taj nalaz izazva neobičan efekt: generalica se baci na njih s vapajima i suzama, i, ne puštajući ih iz ruku, ponovo se obesi o prozor, da gleda na put. Očekivanje je došlo, najzad, do poslednjeg stepena napregnutosti... U drugom uglu, Sašenjka je tešila Nastju; zagrlile se i plaču. Nastjenjka drži Iljušu za ruku i svaki čas ga ljubi, opraštajući se sa svojim učenikom. Iljuša se zacenio od plača, a ni sam još ne zna zašto. Ježevikin i Mizinčikov raspravljaju na strani o nečemu.

Meni se učini da i Bahčejev, gledajući na devojke, kao da se sprema da slini. Ja mu priđoh.

— Ne, baćuška, — reče mi on, — Foma Fomić bi se, može biti, i udaljio odavde, ali tome još nije došlo vreme: zlatorogih bikova mu još nisu nabavili za ekipaž! Ne brinite se, baćuška, gospodare će on iz kuće istisnuti, a sam će ostati!

Oluja je bila prošla i gospodin Bahčejev je, očevidno, promenio svoje uverenje.

Odjednom se zaori: „Evo ga! Evo ga!“, i dame s vriskom poleteše na vrata. Nije još bilo prošlo ni deset minuta od ujakova odlaska: činilo se da je nemogućno tako brzo dovesti Fomu Fomića; ali se zagonetka objasnila potom vrlo brzo. Otpustivši Gavrilu, Foma Fomić je uistinu „pošao dalje sa štapićem“; no osetivši se savršeno sam, posred oluje, grmljavine i pljuska, sramotno se uplašio, okrenuo u Stepančikovo i potrčao za Gavrilom. Ujak ga je našao već u selu. Odmah su zaustavili jedna kola koja su tuda prolazila; dotrčali seljaci i posadili već primirenog Fomu Fomića. Tako su ga i dopremili pravo u rašireni zagrljaj generalici, koja samo što nije sišla s uma od užasa, kad je videla u kakvom je on stanju. Bio je još prljaviji i mokriji od Gavrile. Strahovito se svi ustrčaše: hteli su da ga odmah vuku gore, da promeni rublje; vikali su da mu se spremi čaj od zove i druga sretstva za okrepljenje; vrteli su se na sve strane bez svakoga smisla; govorili u isti mah... Ali Foma kao da ne vidi nikog i ništa. Vode ga ispod ruke. Dolazi do svoje naslonjače teško se spušta u nju i sklapa oči. Neko viknu da umire: diže se užasna vika; ali najviše od svih kuka Falalej, koji se trudi da se probije kroz gomilu gospođa do Fome Fomića, da ga odmah poljubi u ruku…

V

FOMA FOMIĆ GRADI SVEOPŠTU SREĆU

— Kuda su me to doveli? — izusti Foma naposletku, glasom čoveka koji umire za istinu.

— Prokleto kiskalo! — prošapta do mene Muzinčikov. — Kao da ne vidi kud su ga doveli. Ih, što će se sada prenemagati!

— Kod nas si, Foma, među svojima! — povika ujak. — Obodri se, umiri se! I, bogami, dobro bi uradio da se presvučeš, inače ćeš se razboleti... Bi li se hteo potkrepiti, a? Onako, znaš... čašicu nekog pića, da se zagreješ...

— Malage bih sad malko hteo, — zastenja Foma i ponovo sklopi oči.

— Malage? Teško da će je biti u nas! — reče ujak nemirno gledajući u Praskovju Iljiničnu.

— Kako ne bi bilo! — prihvati Praskovja Iljinična. — Cele četiri butelje su ostale! — i ona odmah, zveckajući ključevima, otrča po malagu, upućivana dovicima sviju dama, koje su se prilepile uz Fomu kao muve oko slatkog. Zato je gospodin Bahčejev negodovao u najvišem stepenu.

— Malage mu se prohtelo! — progunđa on, gotovo na glas. — Zaiskao baš takvog vina kakvo niko ne pije! De, ko sad pije malagu, sem takvog podlaca kao što je on? Pi, do vraga! Eh, šta ja tu stojim? Šta ja tu čekam?

— Foma! — poče ujak, zbunjujući se pri svakoj reči,— eto sada... kad si se odmorio i kad si opet zajedno s nama... to jest, hoću da kažem, Foma, da razumem kako si malopre, okrivivši, štono reč, najnevinije stvorenje...

— Gde, gde je ona, moja nevinost? — prihvati Foma kao da je u groznici i u bunilu. — Gde su zlatni dani moji? Gde si, moje zlatno detinjstvo, kada sam ja, nevin i divan, trčao po poljima za prolećnim leptirom? Gde, gde je to vreme? Vratite moju nevinost, vratite mi je!...

I, raširiv ruke, Foma uze da se obraća svima redom, kao da je njegova nevinost u cepu nekoga od nas. Bahčejev da pukne od besa.

— Vi’š šta se tome prohtelo! — progunđa on razjaren. — Podajte mu njegovu nevinost! Hoće da se ljubi s njom, šta li? Možda je već i kao dečko bio isti takav razbojnik kao što je sad. Zakleo bih se da je bio!

— Foma!... — poče opet ujak.

— Gde su, gde su oni dani kad sam ja još verovao u ljubav i voleo čoveka? — viče Foma. — Kad sam se grlio s čovekom i plakao na grudima njegovim? A sad, gde sam? Gde sam?

— Kod nas si, Foma, umiri se! — povika ujak. — A evo šta sam hteo da ti kažem, Foma...

— Kad biste barem vi sad ćutali, — zapišta Perepeljicina, a zmijske joj oči pakosno sevnuše.

— Gde sam? — nastavi Foma. — Ko je oko mene? To su bivoli i bikovi koji su na me uperili rogove svoje. Živote, šta si ti? Živi, živi, budi obeščašćen, osramoćen, umanjen, izbijen, a kada ti peskom zaspu grob, tek onda će se osvestiti ljudi, i jadne kosti tvoje zgnječiti spomenikom!

— Ljudi moji, o spomenicima je počeo govoriti! — prošapta Ježevikin, pljesnuvši rukama.

— O, ne podižite mi spomenika! — zavika Foma. — Ne podižite mi ga! Ne trebaju meni spomenici! U srcima svojim dignite mi spomenik, ništa drugo ne treba, ne treba, ne treba!

— Foma! — prekide ga ujak. — Dosta! Umiri se! Nije reč o spomenicima. Saslušaj ti samo... Vidiš, Foma, ja razumem da si ti, možda, štono reč, plemenitim ognjem goreo kad si me koreo maločas; ali si, Foma, preterao što se vrline tiče, — uveravam te, prevario si se, Foma...

— Ama, hoćete li vi prestati? — zapišta opet Perepeljicina. — Hoćete li da ubijete, šta li, nesrećnoga čoveka, zato što vam je u rukama?...

Za Perepeljicinom se trže i generalica, a za njome i čitava njena svita; ovi zamahaše rukama ujaku da prestane.

— Ana Nilovna, ćutite vi, a ja znam šta govorim! — odlučno odvrati ujak. — To je sveta stvar! Stvar časti i pravde. — Foma! Ti si razborit čovek, ti moraš smesta moliti za oproštaj najplemenitiju devojku koju si uvredio.

— Kakvu devojku? Kakvu devojku sam ja uvredio? — izusti Foma, u nedoumici povodeći očima po svima prisutnima, kao da je potpuno zaboravio sve što se dogodilo i kao da ne razume o čemu je reč.

— Jeste, Foma, i ako ti sad sam, od sebe plemenito priznaš da si kriv, onda ću ti ja, kunem ti se, Foma, pasti pred noge, i tad...

— Ta koga sam ja uvredio? — zavapi Foma. — Kakvu devojku? Gde je ona? Gde je ta devojka? Bar nešto mi napomenite o toj devojci!...

U taj trenut Nastjenjka, zbunjena i uplašena, priđe Jegoru Iliću i trgnu ga za rukav.

— Ne, Jegore Iliću, ostavite ga na miru, ne treba izvinjenja! Čemu sve to? — reče ona molbenim glasom. — Mahnite se!

— A sad se prisećam! — povika Foma. — Bože! Prisećam se! O, pomozite, pomozite mi da se prisetim! — uze on moliti, očevidno veoma uzbuđen. — Recite, je li istina da su me odavde isterali kao šugavoga psa? Je li istina da me je grom udario? Je li istina da su me izbacili odavde iz trema? Je li istina? Je li to istina?

Plač i vapaji ženskog pola bili su najrečitiji odgovor Fomi Fomiću.

— Jest, jest, — ponavljao je on, — prisećam se... ja se sad prisećam da sam posle groma i pada moga trčao ovamo, gonjen grmljavinom, da ispunim dužnost svoju i iščeznem zanavek! Pridignite me! Kakogod sad bio slab moram da ispunim svoju dužnost.

Odmah ga pridigoše iz naslonjače. Foma zauze besedničku pozu i pruži ruku.

— Pukovniče! — zavika on, — Ja sam sad sa ovim došao sebi; grom još nije ubio moje umne sposobnosti; ostao sam doduše gluh na desno uho, ali se to možda nije dogodilo toliko od groma koliko od pada niz stepenice... Ali šta to mari! I šta se koga tiče desno uho Fomino!

U poslednje svoje reči Foma metnu toliko žalosne ironije i proprati ih takvim tužnim osmehom, da se opet razleže jecanje tronutih dama. Sve one sa prekorom, a neke i s besom uzeše gledati na ujaka, koji se već pomalo počeo ništiti pred takvim složnim izrazom sveopšteg mišljenja. Mizinčikov pljunu i ode na prozor. Bahčejev me sve jače i jače gurkaše laktom; on jedva mogaše da stoji na miru.

— Sad svi čujte moju ispovest! — zavapi Foma, povodeći po svima svoj oholi i odlučni pogled. — A uporedo s tim odlučite i o sudbini nesrećnog Opiskina. Jegore Iliću! Već odavno ja motrim na vas, motrio sam tako da mi je srce prestajalo kucati, i video sam sve, sve, tada kad vi još niste ni sumnjali da motrim na vas. Pukovniče! Ja sam se možda varao; no ja sam znao vaš egoizam, vaše neograničeno samoljublje, vašu fenomenalnu pohotljivost, i ko će me okriviti što sam i nehotice zadrhtao za čast najnevinije ličnosti?

— Foma, Foma!... nemoj ti tu da zalaziš tako daleko, Foma! — poviče ujak, motreći s nemirom stradalnički izraz na Nastjenjkinu licu.

— Nije mene bunila toliko nevinost i povodljivost te ličnosti, koliko njena neiskusnost, — produži Foma, kao da nije ni čuo ujakovu opomenu. — Ja sam video da se u njenom srcu rascvetava nežno osećanje kao prolećna ruža, i nehotice sam se setio Petrarke kad kaže da se „nevinost tako često samo za vlas nalazi od propasti“. Uzdisao sam, jecao sam, i ma da sam za tu devojku, čistu kao biser, bio gotov da dam svu svoju krv kao jemstvo, ko mi je mogao za vas jamčiti, Jegore Iliću? Znajući neobuzdanu čežnju strasti vaših; znajući da ste gotovi sve žrtvovati da ih trenutno zadovoljite, ja sam odjednom zaronio u bezdan užasa i bojazni za sudbinu najblagorodnije među devojkama...

— Foma! Zar si ti mogao to pomisliti? — poviče ujak.

— Srce mi je prestajalo kucati dok sam motrio na vas. Ako hoćete da doznate kako sam stradao, pitajte Šekspira: on će vam u svom „Hamletu“ ispričati stanje duše moje. Postao sam sumnjalo i užasan. U bespokojstvu svome, u negodovanju svome, sve sam video u crnoj boji, a to nije bila ona „crna boja“ o kojoj se peva u poznatoj romansi, — budite uvereni! Zbog toga ste i videli kako sam tada želeo da nju udaljim iz ove kuće: hteo sam je spasti; zbog toga ste i videli kako sam sve poslednje vreme razdražljiv i kivan na sav rod ljudski. O ko će me sad pomiriti s čovečanstvom? Osećam da sam bio, može biti, nepravedan prema vašim gostima i mnogo iziskivao od njih, od vašeg nećaka, od gospodina Bahčejeva, tražeći od njega astronomiju, — no ko će me okriviti za tadašnje stanje duše moje? Pozivajući se opet na Šekspira, reći ću da mi se budućnost pretstavljala kao mračni ponor nepoznate dubine, na dnu koga je ležao krokodil. Osećao sam da mi je obaveza preduprediti nesreću, da sam postavljen, da sam imenovan za to — i šta je bilo? Vi niste razumeli najblagorodnije pobude duše moje i plaćali ste mi za sve to vreme lakošću, neblagodarnošću, potsmesima, poniženjima...

— Foma! Ako je tako... naravno, ja osećam... — poviče ujak s neobičnim uzbuđenjem.

— Ako vi zbilja osećate, pukovniče, to izvolite saslušati, a ne prekidati me. Produžavam: sva krivica moja, dakle, sastojala se u tome što sam se suviše kinjio za sudbinu i sreću ovoga deteta: jer ona je prema vama još dete. Uzvišena ljubav ka čovečanstvu učinila me je u to vreme nekakvim duhom gneva i sumnje. Bio sam gotov da nasrćem na ljude i da ih razdirem. I znate li, Jegore Iliću, da su svi postupci vaši, kao namerno, svakog minuta potvrđivali moju sumnju i uveravali me u sve sumnje moje? Znate li vi da sam ja juče, kad ste me obasipali svojim zlatom da me udaljite od sebe, pomislio: „On od sebe udaljava, u licu mome, savest svoju, da lakše izvrši zločin“...

— Foma, Foma! Zar si ti to zbilja juče mislio? — povika ujak. — Gospode Bože, a meni to ni u glavu nije dolazilo!

— Sam Duh Sveti je udahnuo u mene te sumnje, — nastavi Foma. — Pa recite sami, šta sam ja mogao pomisliti kad me je puki slučaj odveo one večeri ka onoj kobnoj klupi u bašti, šta sam ja osetio u onom trenutku — o, Bože, — kad sam, najzad, video rođenim svojim očima da su se sve sumnje moje obistinile, da ne može biti jasnije? Ali je meni ostajala još jedna nada, slaba, doduše, no ipak nada, — i šta biva? Jutros je vi sami rušite u prah i pepeo! Vi mi šaljete pismo svoje; vi mi saopštavate nameru da se ženite; molite da se ne raznese glas... „Ama, zašto“, pomislio sam, „zašto mi piše baš sad kad sam ga ja već uhvatio a nije mi pisao pre? Zašto mi on pre nije dotrčao, srećan i lep, — jer ljubav ulepšava lice, — zašto mi on nije onda poleteo u zagrljaj, prolio na grudima mojim suze beskrajne sreće i ispovedio mi sve, sve?“ Zar sam ja krokodil koji bi vas samo prožderao, a ne bi vam dao koristan savet? Ili sam ja neka odvratna buba koja bi vas samo ujela, a ne bi pomogla vašoj sreći? „Jesam li ja njegov prijatelj, ili najodvratnija buba nad bubama?“ — eto, to je pitanje koje sam ja postavio sebi jutros! „Zašto bi, najzad“, mislio sam, „zašto bi on pozivao iz prestonice svog nećaka i ženio ga tom devojkom, nego da obmane i nas i lakomislenog nećaka, a međutim da tajom produži nameru od koje nema zločinačkije? Ne, pukovniče, ako je iko učvrstio u meni misao da je uzajamna ljubav vaša zločinačka, to ste bili vi, i jedino vi! Šta više, vi ste zločinac i prema toj devojci, jer ste vi nju, čistu i plemenitu, svojom neumešnošću i sebičnom nepoverljivošću, izložili kleveti i teškim sumnjama!

Ujak je ćutao, oboriv glavu: krasnorečivost Fomina, očevidno, bila je jača od svega onog što bi on sam mogao reći, i on je već u sebi priznavao da je potpun zločinac. Generalica i njeno društvo ćutke i sa strahopoštovanjem su slušali Fomu, a Perepeljicina je pakosno i pobedonosno gledala jadnu Nastjenjku.

— Zaprepašten, rasrđen, utučen, — produžavaše Foma, — ja sam se danas zaključao i molio se Bogu da me uputi na pravi put! Naposletku sam se odlučio da vas poslednji put i javno ispitam. Ja sam se toga, može biti, odviše žarko prihvatio, možda sam se odviše predao svome negodovanju; ali za najplemenitije pobude moje vi ste me izbacili kroz prozor! Padajući kroz prozor, mislio sam u sebi: „Eto, tako se uvek na svetu nagrađuje vrlina!“ U tom sam tresnuo o zemlju, i potom se jedva sećam šta je dalje sa mnom bilo!

Vriska i jecanje prekidoše Fomu Fomića u tom tragičnom sećanju. Generalica polete k njemu, s buteljom malage u rukama, maločas pred tim istrgnutom iz ruku Praskovje Iljinične koja se bila vratila, ali Foma veličanstveno otkloni rukom i malagu i generalicu.

— Stanite! — povika on. — Treba da završim! Šta se dogodilo posle moga pada, ne znam. Znam samo da ja sada, mokar i spreman da padnem u groznicu, stojim ovde, da stvorim vašu uzajamnu sreću. Pukovniče! Po mnogim znacima, koje sad neću da objašnjavam, ja sam se najzad uverio da je ljubav vaša bila čista, pa i uzvišena, i ako, u isti mah, i zločinački nepoverljiva. Izbijen, ponižen, osumnjičen da sam uvredio devojku za čiju čast bih ja, kao vitez iz srednjeg veka, bio gotov da prolijem svu krv svoju do poslednje kapi, — ja sad hoću da vam pokažem kako se sveti za svoje uvrede Foma Opiskin. Pružite mi ruku, pukovniče!

— Sa zadovoljstvom, Foma, — viknu ujak. — I kako si se sad potpunce izjasnio o časti najplemenitije ličnosti, to... razume se... evo ti ruke moje, Foma, zajedno sa mojim kajanjem...

I ujak mu sa žarom dade ruku, i ne sluteći šta će iz toga izaći.

— Dajte mi i vi ruku, — nastavi Foma, slabim glasom, razdvajajući gomilu dama koja se zbila oko njega, i obraćajući se Nastjenjki.

Nastjenjka se pomete, zbuni, i plašljivo pogleda Fomu.

— Priđite, priđite, drago moje dete! To je neophodno potrebno za vašu sreću, — ljubazno dodade Foma, još neprestano držeći ujakovu ruku u svojim rukama.

— Šta on to sprema? — reče Mizinčikov.

Nastja, preplašena i uzdrhtala, polako priđe Fomi i plašljivo mu pruži svoju ručicu. Foma uze tu ručicu i položi je u ruku ujakovu.

— Sjedinjujem i blagosiljam vas, — izusti on najsvečanijim glasom. — I, ako vam može biti od koristi blagoslov patnika koji je utučen jadom, onda budite srećni. Eto kako se sveti Foma Opiskin! Ura!

Sveopšte čuđenje bilo je beskrajno. Rasplet je bio tako neočekivan da su se svi kao ukipili. Generalica je i ostala da stoji onako otvorenih usta i sa buteljom malage u rukama. Perepeljicina je pobledela i zatresla se od ljutine. Muktašice su pljesnule rukama i skamenile se na svom mestu. Ujak je zadrhtao i hteo da kaže nešto, ali nije mogao. Nastja je pobledela kao mrtvac i plašljivo izustila da se „to ne može“... — ali je već bilo kasno. Bahčejev je prvi, mora mu se priznati, prihvatio poklik Fome Fomića, za njim ja, za mnom, iz sveg svoga zvonkog glasa, Sašenjka, koja je odmah poletela da grli oca; onda Iljuša, pa Ježevikin; istom posle sviju, Mizinčikov.

— Ura! — viknu po drugi put Foma, — ura! I na kolena, deco srca moga, na kolena pred najnežniju između matera! Molite je za blagoslov, a ako treba, i sam ću kleknuti pred nju, zajedno s vama...

Ujak i Nastja, koji se još nisu ni pogledali, preplašeni i, kanda, ne shvatajući šta se s njima dešava, klekoše pred generalicu; svi se zbiše oko njih; no starica stajaše kao ošamućena, apsolutno ne znajući kako da postupi. Foma joj pomože i u ovoj prilici: on kleče pred svoju pokroviteljicu. To je namah izvede iz svake nedoumice. Oblivajući se suzama, ona najzad izusti da pristaje. Ujak skoči i stisnu Fomu u zagrljaj.

— Foma, Foma!... — izusti on, ali mu se glas prekide i on ne mogade da produži.

— Šampanja! — zaurla Stepan Aleksjejević. — Ura!

— Ne, molim, ne šampanja, — prihvati Perepeljicina, koja je već uspela da dođe k sebi i da razume šta se zbiva, pa i šta će biti posle,— nego da sveću, molim, užežemo, da se pred ikonom pomolimo i da ih ikonom blagoslovima, kao što svi, molim, pobožni ljudi rade...

Odmah svi poleteše da ispune pametni savet; nastade užasna trka. Trebalo je upaliti sveću. Stepan Aleksjejević primače stolicu i pope se da upali sveću pred ikonom, ali u tom prekrha stolicu i teško skoči na pod, zadržavši se, uostalom, na nogama. Ne naljutivši se ni najmanje, on odmah i s poštovanjem ustupi mesto Perepeljicinoj. Tanušna Perepeljicina u tren oka obavi posao: sveća se upali. Monahinja i muktašice uzeše se krstiti i metanisati. Skidoše ikonu Spasiteljevu i prineše je generalici. Ujak i Nastja opet klekoše, i ceremonija se završi uz pobožna uputstva device Perepeljicine, koja svaki čas dodavaše: „Do nožica se poklonite, ikonu celivajte, ruku mamičinu, molim, poljubite!“ Posle mladoženje i neveste, nađe da je dužan da celiva ikonu i gospodin Bahčejev, pri čemu poljubi ručicu i mamici generalici. On beše neiskazano ushićen.

— Ura! — viknu on ponovo. —E, sad ćemo se već napiti šampanja!

Uostalom, ushićeni su svi. Generalica plače, no sad su to već suze radosnice: veza koju je blagoslovio Foma odmah je postala u njenim očima i pristojnom i svetom, a što je glavno, ona oseća da se Foma Fomić istakao i da će sad već ostati kraj nje na veki vekov. Sve muktašice, bar na izgled, dele sveopšte ushićenje. Ujak čas kleči pred materom i ljubi joj ruke, čas leti da grli mene, Bahčejeva, Mizinčikova i Ježevikina. Iljušu umalo što ne udavi u zagrljajima. Saša leti da grli i ljubi Nastjenjku. Praskovja Iljinična obliva se suzama. Kad je primeti gospodin Bahčejev, on joj priđe, — ka ručici. Stari Ježevikin se raznežio i plače u uglu, otirući suze svojim kockastim, jučeranjim rupcem. U drugom uglu slini Gavrila i sa strahopoštovanjem gleda Fomu Fomića, a Falalej rida iz sveg glasa, prilazi svima i takođe ljubi sve u ruku. Svi su ophrvani osećajem. Niko još ne počinje da govori, niko se ne objašnjava; čini se, sve je već rečeno; odjekuju samo radosni usklici. Niko još ne razume kako se sve to odjedanput tako brzo udesilo. Znaju samo da je ove to uradio Foma Fomić, i da je to istinski i neoboriv fakt.

Ali ne prođe još ni pet minuta posle sveopšte sreće, kad se odjednom među nama obrete Tatjana Ivanovna. Na koji način, kakvim čulom mogaše ona, sedeći gore u svojoj sobi, tako brzo doznati za ljubav i za svadbu? Ona utrča svetla lica, sa radosnim suzama u očima, u zanosno elegantnoj toaleti (gore je ipak dospela da se preobuče) i, uz gromke uzvike, polete pravo Nastjenjki da je grli.

— Nastjenjka, Nastjenjka! Ti si njega volela, a ja nisam ni znala, — ciknu ona. -— Bože! Oni su se voleli, patili u tišini, tajom! Njih su gonili! To je roman! Nastja, srce moje, reci mi pravu istinu: zar ti zbilja voliš, toga bezumnika?

Umesto odgovora, Nastja je zagrli i poljubi.

— Bože, ala je to divan roman! — i Tatjana Ivanovna zapljeska od ushićenja dlanovima. — Slušaj, Nastja, slušaj, anđele moj: svi ti muški, svi do jednog, nezahvalnici su, nitkovi su, i ne vrede naše ljubavi. Ali je on, možda, najbolji među njima. Hodi k meni, bezumniče! — viknu ona, obraćajući se ujaku i hvatajući ga za ruku. — Zar si ti zaista zaljubljen? Zar si ti sposoban da voliš? Gledaj u mene: hoću da ti pogledam u oči; hoću da vidim, lažu li te oči ili ne lažu? Ne, ne, ne lažu: u njima sija ljubav. O, kako sam srećna! Nastjenjka, dušo, slušaj, ti nisi bogata: ja ću ti pokloniti trideset hiljada. Uzmi, tako ti Boga! Meni ne treba, ne treba mi; meni će još mnogo ostati. Ne, ne, ne, ne! — povika ona i zamaha rukama kad vide da Nastja hoće da odbije. — Ćutite i vi, Jegore Iliću, to nije vaša stvar. Ne, Nastja, ja sam već tako odredila, da tebi poklonim; odavno sam htela da ti poklonim i samo sam čekala tvoju prvu ljubav... Ja ću gledati vašu sreću. Uvredićeš me ako ne uzmeš; plakaću, Nastja... Ne, ne, ne i ne!

Tatjana Ivanovna je bila u takvom ushićenju da je, barem u taj mah, bilo nemogućno, pa bi čoveku i žao bilo, da joj protivureči. Nisu se na to ni rešili, nego su odložili za drugi put. Ona je poletela da ljubi generalicu, Perepeljicinu, sve nas. Bahčejev se na najučtiviji način progurao do nje i zamolio da i njoj poljubi ručicu.

— Srce moje! Golubice moja! Oprosti meni, budali, ono malopre: nisam znao kakvo zlatno srdašce imaš!

— Bezumniče! Znam te ja odavno! — sa ushićenim nestašlukom protepa Tatjana Ivanovna, udari Stepana Aleksjejevića rukavicom po nosu i prhnu od njega kao zefir, okrznuv ga svojom raskošnom haljinom. Debeljko se učtivo odmače.

— Retka devojka! — izusti on, ganut. — A nos su Nemcu prilepili, znate! — šapnu mi poverljivo, radosno mi gledajući u oči.

— Kakav nos? Kakvom Nemcu? — upitah u čudu.

— Pa onom, znate, što sam ga naručio, što svojoj Nemici ručicu ljubi, a ona suzu rupcem utire. Jevdokim ga mi je popravio još juče; a otoič, kad smo se vraćali sa potere, poslao sam čoveka na konju... Uskoro će doneti. Osobita stvar!

— Foma! — viknu ujak u silnom ushićenju. — Ti si tvorac naše sreće! Čim ti mogu uzvratiti?

— Ničim, pukovniče, — odvrati Foma kiselo. — Nastavite da ne obraćate na me nikakve pažnje i budite srećni bez Fome.

Očevidno, bio je uvređen: sred sveopšte radosti, na njega kao da su zaboravili.

— Sve je to od ushićenja, Foma! — viknu ujak. — Ja, brate, već ne znam kako se zovem. Slušaj, Foma: ja sam te uvredio. Ceo moj život, svu moju krv da dam, pa ne bih mogao iskupiti uvredu koju sam ti naneo, i zato ćutim, pa se čak i ne izvinjavam. Ali ako ti kad zatreba moja glava, moj život, ako bude trebalo da skočim za tebe u bezdanu provaliju, ti samo zapovedi, i videćeš... Više ništa neću da kažem, Foma.

I ujak mahnu rukom, potpuno svestan da ne može dodati ništa više što bi moglo jače izraziti njegovu misao. Samo gledaše Fomu zahvalnim, punim suza očima.

— Vidite kakav su oni anđeo, molim! — zapišta, sa svoje strane, u pohvalu Fomi, devica Perepeljicina.

— Jest, jest! — prihvati Sašenjka, —ja nisam ni znala da ste vi tako dobar čovek, Foma Fomiću, i bila sam neučtiva prema vama. A vi mi oprostite, Foma Fomiću, i otsad budite uvereni da ću vas svim srcem voleti. Kad biste vi znali kako vas ja sad poštujem!

— Jest, Foma, — prihvati Bahčejev, — oprosti i meni, budali. Nisam te znao, nisam znao! Ti, Foma Fomiću, nisi samo učen čovek, nego si prosto heroj! Ceo moj dom ti je na raspoloženju. A najbolje, dođi-de, brate, k meni prekosutra, pa s majčicom-generalicom, pa i s mladom i s mladoženjom, — šta tu ima! S celom kućom k meni! To jest, evo šta ćemo imati za ručak, — neću unapred da se hvalim, ali jedno ću da kažem: samo ptičjeg mleka neće biti! Tako mi ovoga krsta!

Usred tih izliva radosti, k Fomi Fomiću priđe i Nastjenjka i, bez ikakvih reči, snažno ga zagrli i poljubi.

— Foma Fomiću, — reče ona, — vi ste naš dobrotvor; vi ste toliko za nas uradili da ja već ne znam čime bih vam sve to uzvratila, nego znam samo da ću vam biti najnežnija, najsmernija sestra...

Nije mogla da dovrši: suze joj zagušiše reči. Foma Fomić je poljubi u glavu, pa i njemu suze potekoše.

— Deco moja, deco mog srca! — reče on. — Živite i, u srećnim trenutcima, sećajte se po neki put jadnog izgnanika! A za sebe ću reći da je nesreća, može biti, mati vrline. To je rekao, kanda, Gogolj, pisac lakomislen, no u koga se ponekad nađe jezgrovitih misli. Izgnanstvo je nesreća! Kao skitač ću ja sad poći po zemlji sa svojom štakom i — ko zna? — možda ću kroz nesreće ovoje postati još puniji vrlina! Ta misao mi je jedina uteha koja mi je još preostala!

— Ama... kuda ćeš ti da odeš, Foma? — viknu ujak u strahu.

Svi zadrhtaše i okretoše se Fomi.

— Eh, pa zar ja mogu ostati u vašoj kući posle malopređašnjeg vašeg postupka, pukovniče? — upita Foma sa neobičnim dostojanstvom.

Ali mu ne dadoše da govori: opšti uzvici zaglušiše njegove reči. Posadiše ga u naslonjaču; uzeše ga preklinjati, plakati oko njega, i već ne znam šta još s njim da rade. Naravno, njemu nije bilo ni na kraj pameti da ode iz „te kuće“, kao što mu nije bilo ni otoič, kao što mu nije bilo ni juče, kao što mu nije bilo ni onda kad je kopao u gradini. On je znao da će ga pobožno zaustaviti, okačiti se o njega, osobito kada je sve usrećio, kad su svi u njega snova poverovali, kad su svi gotovi da ga nose na rukama i da to smatraju za čast i sreću. Ali, svakako, nedavni, malodušni njegov povratak, kad se on uplašio od oluje, donekle mu je dražio ambiciju i potstrekavao ga da se još nekako pojunački; a što je glavno, silno ga je sablažnjavalo da se prenemaže; pružala se prilika da se tako lepo izgovori, da naslika, da namoluje, da ishvali samog sebe, da apsolutno nije mogao da odoli iskušenju. Nije ni odolevao; otimao se od onih koji ga nisu puštali; iskao je svoju štaku, molio da mu vrate njegovu slobodu, da ga puste da ide kud ga oči njegove vode; da je on u „toj kući“ bio obeščašćen, izbijen; da se vratio zato da stvori sveopštu sreću; i da li on, najzad, može ostati u „kući nezahvalnosti i jesti čorbu, doduše tanku, ali začinjenu batinama?“

Naposletku prestade da se otima. Ponovo ga posadiše u naslonjaču; no krasnorečivost njegova nije se prekidala,

— Zar mene nisu vređali ovde? — vikao je, — zar nisu ovde na me plazili jezik? Zar niste vi, baš vi, pukovniče, poput neuke palanačke dece po varoškim ulicama, pokazivali mi svakog časa šipak i bekeljili se na me? Jeste, pukovniče! Ja ostajem pri tome poređenju, jer ako mi se vi i niste fizički bekeljili, svejedno, bekeljili ste mi se moralno; a moralno bekeljenje je, u nekim prilikama, još uvredljivije od fizičkog. O batinama već i da ne govorim...

— Foma, Foma! — zavika ujak. — Ne ubijaj me tim sećanjem! Ja sam ti već rekao da sva moja krv ne bi mogla oprati tu uvredu. Budi velikodušan! Zaboravi, oprosti, i ostani da gledaš našu sreću! Tvoje je to delo, Foma...

— ... Ja hoću da volim, da volim čoveka, — vikaše Foma, — a meni ne daju čoveka, brane mi da volim, oduzimaju mi čoveka! Dajte, dajte mi čoveka, da ga mogu voleti! Gde je taj čovek? Kud se skrio taj čovek? Kao Diogen sa fenjerom, tražim ga celog veka i ne mogu da ga nađem, i ne mogu nikog da volim dok ne nađem toga čoveka. Teško onom ko me je načinio čovekomrscem! Ja vičem: dajte mi čoveka da ga mogu voleti, a meni podmeću Falaleja! Zar ja Falaleja da zavolim? Hoću li ja ushteti da zavolim Falaleja? Mogu li ja, najzad, voleti Falaleja, kad bih i hteo? Ne; što ne? Zato što je on Falalej. Zašto ja ne volim čovečanstvo? Zato što je sve što je na svetu Falalej, ili nalik na Falaleja. Ja neću Falaleja, ja mrzim Falaleja, ja pljujem na Falaleja, ja ću zgaziti Falaleja, i, ako treba birati, pre ću zavoleti Asmodeja nego Falaleja! Hodi, hodi ovamo, moj svagdanji mučitelju, hodi ovamo! — povika on i najedanput se okrete ka Falaleju, koji se propeo na prste, pa na najneviniji način proviruje iza gomile koja okružuje Fomu Fomića. — Hodi ovamo! Ja ću vam dokazati, pukovniče, — viče Foma i privlači k sebi rukom Falaleja, kojije izgubio glavu od straha, —ja ću vam dokazati istinitost reči mojih o svakidašnjim potsmesima i bekeljenjima! Reci, Falaleju, i reci pravo: šta si noćas sanjao? Evo da vidite, pukovniče, da vidite vaše plodove! No, Falaleju, govori! Jadni dečko, drhćući od straha, očajno povodi očima unaokolo i traži spasa ma od koga; ali svi samo trepte i s užasom očekuju njegov odgovor.

— Ama, de, Falaleju, ja čekam!

Umesto odgovora, Falalej se namršti, razvali usta i razdra se kao tele, — Pukovniče! Vidite li vi tu upornost? Zar je ona prirodna? Poslednji put ti se obraćam, Falaleju, kaži: o čemu si danas sanjao?

— O...

— Kaži, da si sanjao o meni, — prišapnu mu Bahčejev.

— O vašim vrlinama, molim! — šapnu mu na drugo uho Ježevikin.

Falalej se samo obzire.

— O... o vašim vrl... o belom biku! — zaurla on najzad i obli se vrelim suzama.

Svi huknuše. Ali Foma Fomić je imao nastup neobične velikodušnosti.

— Bar vidim tvoju iskrenost, Falaleju, — reče on, — iskrenost koju ne opažam u drugih. Nek ti je prosto! Ako me ti namerno dražiš tim snom, zato što te drugi na to nagovaraju, Bog će platiti i tebi i njima. A ako ne, onda cenim tvoju iskrenost, jer čak i u takvom poslednjem stvorenju, kao što si ti, ja sam navikao da vidim obraz i podobije Božije... Praštam ti, Falaleju! Deco moja, zagrlite me, ja ostajem!...

„Ostaje!“ povikaše svi ushićeno.

— Ostajem i praštam. Pukovniče, nagradite Falaleja šećerom: neka ne plače na takav dan sveopšte sreće.

Dabome, takvu velikodušnost smatrali su neobično retkom. Tako se brinuti, u takav trenut, i — o kome? O Falaleju! Ujak polete da izvrši naredbu o šećeru. Odmah se, Bog zna otkud, u rukama Praskovje Iljinične obrete srebrna šećernica. Ujak izvadi uzdrhtalom rukom dva komada, pa onda tri, pa ih ispusti naposletku, jer vide da ništa ne može učiniti od silnog uzbuđenja.

— Eh! — viknu on. — Za ovakav dan! Drži, Falaleju! — i sasu mu u nedra čitavu šećernicu.

— To ti je za iskrenost! — dodade on, kao za pouku.

— Gospodin Korovkin, — prijavi Vidopljasov, koji se odjedanput stvorio na vratima.

Nastade mala zabuna. Poseta Korovnikova je, očevidno, dolazila u nezgodan čas. Svi upitno pogledaše u ujaka.

— Korovkin! — viknu ujak, malko zbunjen. — Naravno, milo mi je... — dodade on, plašljivo pogledajući u Fomu. — Ali, baš zbilja ne znam da li da ga primim sad, u ovakvom trenutku. Šta ti misliš, Foma?

— Ništa, ništa! — blagonaklono izusti Foma. — Pozovite i Korovkina; neka i on učestvuje u sveopštoj sreći.

Rečju, Foma Fomić je bio u anđeoskom duševnom raspoloženju.

— Najučtivije se usuđujem javiti, molim, — primeti Vidopljasov, — da se Korovkin ne izvole nalaziti pri sebi.

— Nije pri sebi? Kako? Šta ti trabunjaš? — viknu ujak.

— Baš tako, molim: nisu, molim, u treznom duševnom stanju...

No pre nego što je ujak dospeo da zine, da pocrveni, da se uplaši i da se strašno zbuni, zagonetka je već bila rešena. Na vratima se pojavi glavom Korovkin, ukloni rukom Vidopljasova i stvori se pred začuđenim društvom. To je bio nevisok, ali temeljit gospodin od svojih četrdeset godina, tamne, prosede kose, ošišan do glave, crvena, okrugla lica, sitnih, zakrvavljenih očiju, s visokom končanom pošom, zakopčanom pozadi kopčom, u fraku koji je bio neobično iznošen, pun perja i sena, jako pukao pod pazuhom, u pantalol impossible¹² i s neverovatno masnom kapom, koju je držao u podignutoj ruci. Taj gospodin je bio potpuno pijan. Kad je došao nasred sobe, zastao je, nišući se i kljucajući preda se nosom, u pijanom razmišljanju; potom se polako rasklibio na sva usta.

— Izvinite, gospodo, — izusti on, — ja sam... ovaj... (tu se kvrcnu po ovratniku) uhvatio!

Generalica namah uze izgled uvređenog dostojanstva. Foma je sedeo u naslonjači i ironički odmeravao pogledom ekscentričnog gosta. Bahčejev ga je gledao sa nedoumicom kroz koju je ipak provirivalo saučešće. Ujak se neverovatno zbunio; on je svom dušom patio zbog Korovkina.

— Korovkine! — poče on. — Slušajte!

— Atande, molim, — prekide ga Korovkin. — Preporučujem se: dete prirode... Gle, šta vidim... Ovde su dame... A zašto mi nisi rekao, podlače jedan, da kod tebe ovde ima dama? — dodade, s obešenjačkim osmehom gledajući ujaka. — Ništa! Ne boj se!... Pretstavićemo se i lepom polu... Lepe dame! — poče on, s mukom mičući jezik i zapinjući u svakoj reči, — vi vidite nesrećnika koji... eh, i tako dalje... Ostalo se ne govori do kraja... Muzikanti! Polku!

— A da li biste malo da spavate? — upita Mizinčikov, mirno prilazeći Korovkinu.

— Da spavam? Pa vi govorite da me uvredite!

— Ni najmanje. Znate, korisno je posle puta...

— Nikada! — s negodovanjem odvrati Korovkin. — Ti misliš da sam ja pijan? Nimalo... A, uostalom, gde se kod vas spava?

— Hajdemote, ja ću vas odmah odvesti.

— Kuda? U šupu? Ne, brate, ne prevari ti mene! Već sam ja tamo noćivao... A, uostalom, vodi me... Zašto da ne pođem s dobrim čovekom?... Jastuk mi ne treba; vojniku čoveku ne treba jastuk. Nego mi ti, brate, divan, divan stvori... Zbilja, slušaj, — dodade on, zastajući, — ti si, vidim, kršan dečko; de, stvori ti mene ono... znaš? Romeo, samo toliko da muvu zadavim... jedino da muvu zadavim, to jest jednu čašicu.

— Dobro, dobro! — odvrati Mizinčikov.

— Dobro... Ama, stani, valjda se treba oprostiti, Adieu, mesdames i mesdemoiselles!...¹³ Vi ste me, štono reč, prostrelile... E, pa šta mogu! Posle ćemo se objasniti... de, probudite me kad počne... ili čak i na pet minuta pre početka... a bez mene neka ne počinje! Čujete? Neka ne počinje!...

I veseli gospodin nestade za Mizinčikovim. Svi su ćutali. Nedoumica se još nastavljala.

Najzad Foma poče polako, ćutke i nečujno, da se smeška; smeh mu je sve više i više prelazio u kikot. Kad to vide generalica, odobrovolji se i ona, mada joj je još uvek ostajao na licu izraz uvređenog dostojanstva. Nehotični smeh se poče oriti sa svih strana. Ujak je stajao kao ošamućen, crveneći kao da će mu suze udariti, i nije mogao jedno vreme ni reči da izusti.

— Gospode Bože! — progovori naposletku, — ko bi to mislio! Pa... pa to se svakom može dogoditi. Foma, uveravam te da je to vrlo čestit i plemenit, pa i neobično načitan čovek. Foma... videćeš već!

— Vidim, molim, vidim, — odvrati Foma, gušeći se od smeha. — Neobično načitan, i to baš načitan!

— O željenicama kako govori, molim! — primeti u po glasa Ježevikin.

— Foma!... — viknu ujak, ali mu opšti kikot nadjača reči. Foma Fomić se previjaše od smeha. Kad to vide, nasmeja se i ujak.

— Pa šta tu ima! —reče on sa zanosom. — Ti si, Foma, velikodušan, u tebe je zlatno srce, ti si stvorio moju sreću... pa ćeš oprostiti i Korovkinu.

Nije se smejala samo Nastjenjka. Očima punim ljubavi gledala je ona svog ženika i kao da je htela da izusti:

„Kako si ti, zbilja, divan, kako dobar, kako plemenit čovek, i kako te ja volim!“

VI

SVRŠETAK

Triumf Fomin bio je potpun i nepokolebljiv. I zaista, bez njega se ništa ne bi uredilo, i svršeni fakt je poništavao sve sumnje i prigovore. Zahvalnost usrećenih bila je bezgranična. Ujak i Nastjenjka su samo zamahali na me rukama kad sam pokušao da izdaleka napomenem kojim putem je dobiven Fomin pristanak na njihovu svadbu. Sašenjka je vikala: „Dobri, dobri Foma Fomić; ja ću mu jastuk vunicom izvesti!“ i čak me postidela što sam tvrdoga srca. Novoobraćeni Stepan Aleksjejić valjda bi me zadavio kada bi mi palo na um da pred njim kažem nešto neučtivo o Fomi Fomiću. On je sad išao za Fomom kao pašče, gledao ga sa strahopoštovanjem i uz svaku njegovu reč dodavao: „Plemenit si ti čovek, Foma! Učen si ti čovek, Foma!“ Što se tiče Ježevikina, on je bio na vrhuncu ushićenja. Starac je davnim davno video da je Nastjenjka zavrtela pamet Jegoru Iliću, i otac je i na javi i u snu sanjao samo o tome kako da uda za njega svoju kćer. On je stvar otezao doklegod je mogao, i odrekao se istom onda kad nije mogao da se ne odreče. Foma je preokrenuo stvar. Dabome, starac je, pored sveg svog ushićenja, razumevao Fomu Fomića; rečju, bilo je jasno da se Foma Fomić zacario u toj kući na veki vekov i da sad već njegovu tiranstvu neće biti konca. Poznato je da se i najneprijatniji, najćudljiviji ljudi ukrote, ma na neko vreme, kad im se zadovolje želje. Foma Fomić je, sasvim obratno, nekako još više budalio u uspesima i dizao nos sve više i više. Pred sam ručak, pošto je promenio rublje i preobukao se, on je zaseo u naslonjaču, pozvao ujaka i, pred celom porodicom, stao mu čitati novu pridiku:

— Pukovniče! — počeo je. — Vi stupate u zakoniti brak. Shvatate li vi tu dužnost...

I tako dalje, i tako dalje; zamislite sebi deset stranica, formata „Journal Des Debats“, najsitnijih štamparskih slova, ispunjenih najstrašnijom besmislicom, u kojoj nema apsolutno ničega o dužnostima, nego su samo najbestidnije pohvale umu, krotosti, velikodušnosti, mužastvu i nesebičnosti samog Fome Fomića. Svi su bili gladni; svima se htelo ručati; ali, kraj svega toga, niko nije smeo odgovarati i svi su sa strahopoštovanjem saslušali čitavu tu glupost do kraja; čak i Bahčejev, pored sveg svog strašnog apetita, sedeo je u najvećoj smernosti i nije se ni mrdnuo. Kad se najzad zadovoljio sopstvenom krasnorečivošću, Foma Fomić se odobrovoljio i čak se poprilično napio za ručkom, držeći vrlo neobične zdravice. Uzeo je da pravi dosetke i da se šali, razume se, na račun mladih. Svi su se kikotali i pljeskali. Ali neke šale su bile toliko masne i nedvosmislene da se i sam Bahčejev zbunio. Naposletku je Nastjenjka skočila iza stola i pobegla. To je Fomu Fomića dovelo u neopisano ushićenje ali se on odmah snašao: kratkim, ali snažnim rečima ocrtao je vrline Nastjenjkine i napio zdravicu otsutnoj. Ujak, koji se za trenutak zbunio i bio na muci, sad je bio gotov da grli Fomu Fomića. Uopšte, ženik i nevesta kao da su se stideli jedno drugog i svoje sreće, — i ja sam primetio: još otkako su dobili blagoslov, oni nisu među sobom izmenili ni reči, čak su kao izbegavali da gledaju jedno drugo. Kad su ustali od stola, ujak je odjednom iščezao nekuda. Tražeći ga, obreo sam se na terasi. Tamo je, sedeći u naslonjači, za kafom, besedio Foma, silno okrepljen pićem. Kraj njega su bili samo Ježevikin, Bahčejev i Mizinčikov. Ja zastadoh da slušam.

— Zašto, — viče Foma, — zašto sam ja gotov da odmah idem na lomaču za svoja ubeđenja? A zašto od vas niko nije u stanju da ide na lomaču? Zašto, zašto?

— Pa to će biti i izlišno, Foma Fomiću, ići na lomaču, molim! — bocka ga Ježevikin. — De, kakvog to ima smisla? Prvo i prvo, boli, molim, a drugo, kad spale čoveka, šta će ostati?

— Šta će ostati? Plemeniti pepeo će ostati. Ali gde bi ti shvatio, gde bi ti ocenio mene! Za vas ne postoje veliki ljudi, osim nekakvih tamo Cezara i Aleksandara Makedonskih! A šta su uradili tvoji Cezari? Koga su usrećili? Šta je uradio tvoj hvaljeni Aleksandar Makedonski? Svu zemlju je osvojio? Pa daj ti meni istu takvu falangu, pa ću i ja osvojiti, i ti ćeš osvojiti, i on će osvojiti... Za to je on ubio čestitog Klita, a ja nisam ubijao čestitog Klita... Balavac! Nitkov! Išibati bi trebalo njega, a ne proslavljati u svetskoj istoriji... i Cezara zajedno s njime!

— Bar Cezara poštedite, Foma Fomiću!

— Neću da štedim budalu! — viče Foma.

— I ne štedi! — vatreno prihvaća Stepan Aleksjejević, takođe podnapit. — Nema ih se rašta štedeti; svi su oni vetropiri, svima njima da se samo na jednoj nozi okretati! Kobasičari! Eto, jedan je maločas hteo nekakvu stipendiju da osnuje. A šta je stipendija? Đavo zna šta ona znači! Kladio bih se da je to neki nov gadiluk. A onaj, drugi, sad otoič, u odličnom društvu, šara nogama i moli ruma! Po mome mišljenju, zašto čovek da ne pije? Ali pij, pij, pa metni tačku, a posle, molim, opet pij... Nema ih se rašta štedeti! Svi su hulje! Jedini si ti učen, Foma!

Bahčejev, ako se kome odavao, odavao se sav, bezuslovno i bez svake kritike.

Ja nađoh ujaka u bašti, kod jezerca, na najusamljenijem mestu. Bio je sa Nastjenjkom. Kad me ugleda, Nastjenjka šmugnu u džbunje, kao da je nešto kriva. Ujak mi pođe u susret ozarena lica; u očima su mu sijale suze ushićenja. On me uhvati za obe ruke i snažno mi ih stegnu.

— Prijatelju moj, — reče, — ja sve dosad kao da ne verujem u svoju sreću... Ni Nastja. Samo se čudimo i slavimo Svevišnjeg. Ona je sad plakala. Hoćeš li verovati, ja sve dosad nisam došao k sebi, nekako sam se sav pomeo: i verujem, i ne verujem! I zašto to meni? Zašto? Šta sam ja učinio? Čime sam zaslužio?

— Ako je iko zaslužio, ujka, vi ste zaslužili, — rekoh ja sa zanosom. — Ja još nisam video tako poštenog, tako divnog, tako dobrog čoveka kao što ste vi...

— Nemoj, Serjoža, nemoj, to je mnogo, —odvrati on, kao sa sažaljenjem. — To baš i ne valja što smo mi dobri (to jest, ja samo o sebi govorim) kad nam je dobro; a kad nam je rđavo, onda ne prilazi blizu! Eto, baš sad sam govorio o tome sa Nastjom. Koliko god Foma bio svetao u mojim očima, hoćeš li verovati da ja možda sve do danas nisam u njega sasvim verovao, ma da sam te i sam uveravao o njegovom savršenstvu; nisam poverovao čak ni juče, kad je odbio onakav poklon! Na sramotu svoju to govorim! Srce mi dršće kad se setim šta sam ono malopre učinio! Ali nisam vladao sobom... Kad je on rekao maločas ono o Nastji, kao da me je nešto baš za srce ujelo. Nisam shvatio i postupio sam kao tigar...

— Ništa, ujka: možda je baš to bilo prirodno... Ujak zamaha rukama.

— Nije, nije, brate, nemoj ni govoriti! Nego prosto naprosto, sve je to otud što sam ja pokvarene naravi, što sam ja mračni i slastoljubivi egoist, i što se bez ustezanja odajem strastima mojim. Tako i Foma kaže (šta se moglo na to odgovoriti)? Ne znaš ti, Serjoža, — nastavi on, s dubokim osećanjem, — koliko puta sam ja bio razdražljiv, neosetljiv, nepravedan, ohol, i ne samo prema Fomi! Eto, sad mi je sve to odjedanput palo na pamet, i kao dolazi me stid što dosad ništa još nisam učinio da budem dostojan takve sreće. I Nastja je to otoič rekla, i ako ja zbilja ne znam kakve to grehe ona ima, jer je ona anđeo, a ne čovek! Rekla mi je da smo mnogo dužni Bogu, da se sad moramo truditi; da budemo bolji, da stalno činimo dobra dela... I da si čuo kako je ona vatreno, kako je prekrasno govorila o svemu tome! Bože, divne li devojke!

On zastade od uzbuđenja. Pa ubrzo nastavi:

— Mi smo, brate, rešili da osobito pazimo Fomu, mamicu i Tatjanu Ivanovnu. A tek Tatjana Ivanovna! Retko plemenito stvorenje! O, kako sam ja kriv pred svima! Ja sam i pred tobom kriv... Ali ako se ko usudi da sad uvredi Tatjanu Ivanovnu, o, onda... Eh, šta ja tu... I za Mizinčikova treba nešto učiniti.

— Jeste, ujka, ja sam sad promenio mišljenje o Tatjani Ivanovnoj. Nju čovek mora poštovati i žaliti je.

— Tačno, tačno! — prihvati ujak vatreno. — Mora je poštovati. Ili, eto, naprimer, Korovkin, ti mu se sigurno potsmevaš, — dodade on, plašljivo mi zagledajući u lice, — i svi smo mu se mi otoič potsmevali. A eto, vidiš, to je, možda, neoprostivo... ta to je, možda, izvanredan, dobar čovek od koga nema dobrijeg, ali sudbina... mnogo nesreća je doživeo... Ti ne veruješ, a možda je zbilja tako.

— Ne, ujka; zašto ne bih verovao.

I ja sa žarom uzeh govoriti kako se i u najniže palom stvorenju mogu još očuvati najviša ljudska osećanja; da je nedokučiva dubina duše čovečje; da se ne smeju prezirati oni koji su pali! Već naprotiv, treba ih nalaziti i podizati; da je netačna opšte primljena mera dobra i morala, itd, itd, — rečju, ja se zapalih i uzeh pričati čak i o naturalističkoj školi; a na svršetku odeklamovah stihove:

Kad iz mraka zablude…

Ujak se silno oduševi.

— Prijatelju moj, prijatelju moj! — reče on, tronut. — Ti mene potpuno razumeš, i još bolje od mene si ispričao sve što sam ja hteo da iskažem. Tačno, al’ tačno tako! Gospode! Zašto je zao čovek? Zašto ja tako često bivam zao, kad je tako lepo, tako divno biti dobar? Eto, i Nastja je to isto otoič govorila... Nego pogledaj, molim te, kako je ovo sjajno mesto, — dodade on, obzirući se unaokolo, — kakva je ovo priroda! Divna slika! To je drvo! Pogledaj: jedva da ga čovek obuhvati! To je sok, to je lišće! To je sunce! Kako se posle oluje sve uokrug razveselilo, umilo!... Prosto da pomisliš da i drveće nešto razume, oseća u sebi i naslađuje se životom... Zar ne, a? Šta ti misliš?

— Vrlo lako može da bude, ujka. Na svoj način, dabogme.

— E, pa dabogme, na svoj način... Divan, divan je Tvorac!... Nego ti moraš da se dobro sećaš cele ove bašte, Serjoža: kako si se ovde igrao i trčao kad si bio mali, — dodade on, gledajući me s neopisanim izrazom ljubavi i sreće. — Jedino ti nisu dopuštali da ideš sam k jezeru. A sećaš li se, jedanput, predveče, pokojna Kaća dozvala te i stala te milovati... Ti si sve trčao po bašti dotle, i sav se zarumenio; kosica ti sasvim svetla, kudrava... Ona se njome igrala i igrala, pa onda rekla: „Dobro je to što si ti njega, siroče, uzeo k nama“. Sećaš se?

— Jedva-jedva, ujka.

— Onda je veče bilo, i sunce na vas dvoje silno svetlelo, a ja sedeo u uglu i pušio lulu, i gledao na vas... Ja, Serjoža, svaki mesec idem na njen grob u varoš, — dodade on spuštenim glasom, u kome su se osećali drhtanje i zagušivane suze. — Otoič sam govorio o tome Nastji: rekla mi je da ćemo joj oboje zajedno odlaziti.,.

Ujak ućuta, trudeći se da savlada uzbuđenje. U taj tren nam priđe Vidopljasov.

— Vidopljasov! — viknu ujak, trgnuvši se. — Ti od Fome Fomića?

— Ne, molim; ja više dolazim svojim poslom.

— Eh, sjajno! Bar ćemo čuti o Korovkinu. A ja sam, vidiš, već otoič hteo da pitam... Ja sam mu, Serjoža, naredio da pazi tamo, na istog Korovkina. — Šta je, Vidopljasove?

— Usudiću se javiti, — reče Vidopljasov, — da ste juče izvoleli pomenuti, molim, moju molbu, i obećati mi vašu visoku zaštitu od svakodnevnih uvreda, molim.

— Zar ti opet o prezimenu? — viknu ujak u strahu.

— Šta znam, molim? Stalne uvrede, molim...

— Ah, Vidopljasove, Vidopljasove! Šta s tobom da radim? — utučeno reče ujak. — Ama, kakve uvrede se mogu tebi nanositi? Pa ti ćeš prosto poludeti, u ludoj kući ćeš okončati!

— Izgleda da ja sa svojom pameću, molim... — kao poče Vidopljasov.

— De, de, sad opet, — prekide ga ujak, —ja to, bratac, samo onako kažem, ne da te uvredim, nego da ti bude od koristi. De, kakve su ti to tamo uvrede? Kladim se da su trice i kučine!

— Ne mogu da prođem, molim.

— Od koga?

— Od sviju, molim, a najviše zbog Matrjone. Kroz nju sam ja počeo da stradam u životu. Poznato je da su svi odlični ljudi koji su me još od malena videli, molim, govorili da sasvim ličim na inostranca, naročito crtama lica. Šta znam, gospodaru? Zbog toga sada i ne smem da prođem. Čim prolazim pored njih, molim, svi za mnom viču svakojake ružne reči; čak i mala dečica, molim, koju bi trebalo prvo išibati, i ona, molim, viču... Eto i sad, kad sam išao ovamo, vikali su, molim... Ne mogu više ovako. Uzmite me, gospodaru, pod svoje okrilje!

— Ah, Vidopljasove!... Pa šta to takvo viču? Sigurno neku glupost, na koju ni stažnje ne vredi obraćati.

— Nepristojno je reći, molim.

— Pa šta upravo?

— Gadno je izgovoriti, molim.

— De, kaži već!

— Griška-golać pojeo kolač.

— Ih, čudna li čoveka! Ja mislio, Bog zna šta! A ti pljuni, pa prođi.

— Molim, pljuvao sam: još jače viču.

— Ama, slušajte, ujka, — rekoh ja, — pa on se žali da mu nema života u ovoj kući. Pošljite ga, bar na neko vreme, u Moskvu, onome kaligrafu. On je, rekoste, živeo kod nekog kaligrafa.

— E, brate, i taj je svršio tragično.

— A što?

— Oni su, molim, — odgovori Vidopljasov, — doživeli nesreću da prisvoje tuđu sopstvenost, pa su ih zato, uprkos svem njihovom talentu, strpali u aps, gde su bespovratno propali, molim.

— Dobro, dobro, Vidopljasove: ti se sad umiri, a ja ću sve to razabrati i; urediti, — reče ujak, — obećavam ti! A šta Korovkin radi? Spava?

— Ne, molim, otoič su izvoleli otputovati ja sam zato i došao, da javim, molim.

— Kako otputovao? Šta govoriš? Pa zašto si ga pustio?

— viknu ujak.

— Po dobroti srca, molim: žao mi bilo gledati. Čim su se probudili i setili se celog procesa, odmah su se lupili po glavi i zavikali iz sveg glasa...

— Iz sveg glasa!...

— Učtivije će biti da kažem: mnogorazličite vapaje su ispuštali. Vikali su: kako će se sad oni prikazati, molim, lepom polu? A onda su dodali: „Ja nisam dostojan roda ljudskog!“ I sve su tako žalosno govorili, molim, odabranim rečima.

— Retko delikatan čovek! Govorio sam ja tebi, Serjoža... Ama, kako si ga pustio, Vidopljasove, kad sam ja baš tebi naredio da ga čuvaš? Ah, Bože, Bože!

— Najviše od žalosti u srcu, molim. Molili su me da ne kažem. Njihov kočijaš je konje nahranio i upregao. A za sumu, uručenu pre tri dana, naredili su da najučtivije zahvalim i da kažem da će dug poslati s jednom od prvih pošta, molim.

— Kakvu to sumu, ujka?

— Oni su pominjali dvadeset pet rubalja u srebru, molim, — reče Vidopljasov.

— To sam mu ja, brate, onda dao u zajam, na stanici: nije dosta imao. Razume se, on će poslati s prvom poštom... Ah, Bože moj, kako mi je žao! Da li da pošljem u poteru, Serjoža?

— Nemojte, ujka, bolje da ne šaljete.

— I ja to mislim. Vidiš, Serjoža, ja, doduše, nisam filozof, ali mislim da u svakom čoveku ima mnogo više dobra nego što se spolja čini. Tako i Korovkin: on nije podneo sramotu... Ali hajdemo mi sad k Fomi! Dugo smo se zadržali; može da ga uvrede nezahvalnost, nepažnja... Hajdemote! Ah, Korovkin, Korovkin!

*

Roman je gotov. Ljubavnici su se sjedinili, i genije dobra potpuno se zacario u kući, u licu Fome Fomića. Tu bi se moglo dati vrlo mnogo pogodnih objašnjenja; ali, stvarno, sva ta objašnjenja su sad potpuno izlišna. Bar takvo je moje mišljenje. Umesto svakih objašnjenja, reći ću samo nekoliko reči o daljoj sudbini svih junaka moje pripovetke: kao što je poznato, bez toga se ne svršava ni jedan roman, i to propisuju čak i pravila.

Svadba „usrećenih“ obavila se šest nedelja posle događaja koje sam opisao. Izveli su sve tiho, u porodici, bez osobitog sjaja i bez izlišnih zvanica. Ja sam bio kum, Mizinčikov — stari svat. Uostalom, bilo je i zvanica. Ali prvi, najglavniji čovek je bio, razume se, Foma Fomić. Njemu su se udvarali; njega su nosili na rukama. Ali se nekako dogodilo da su ga jedanput obišli kad se služio šampanj. Odmah je nastala pripovetka, praćena prekorima, jaucima, uzvicima. Foma je pobegao u svoju sobu, zaključao se, vikao da njega preziru, da su sad već „novi ljudi“ ušli u porodicu i zato je on sad niko i ništa, samo jedan iverak koji treba izbaciti. Ujak je pao u očajanje; Nastjenjka je plakala; generalicu su, po običaju, spopali grčevi... Svadbeni pir je ličio na pogreb. I ravno sedam godina takvog zajedničkog života sa dobrotvorom, Fomom Fomićem, palo je u udeo mom jadnom ujaku i jadnoj Nastjenjki. Sve do smrti svoje (Foma Fomić je umro lane) on se durio, pućio, prenemagao, srdio, grdio, ali strahopoštovanje „usrećenih“ ne samo što se nije umanjivalo, nego je čak iz dana u dan raslo, proporcionalno njegovim ćudima. Jegor Ilić i Nastjenjka toliko su bili srećni jedno s drugim da su se čak bojali za svoju sreću, smatrali da im je i suviše Bog dao, da ne zaslužuju takvu milost, i mislili da im je možda suđeno da kasnije iskupe svoju sreću patnjom i mučenjem. Pojmljivo je da je Foma Fomić mogao raditi u toj smirenoj kući sve što mu je na um padalo. I šta sve on nije počinio za tih sedam godina! Ne može se ni zamisliti do kakvih neobuzdanih fantazija je po neki put dolazila njegova prezasićena, pusta duša u izmišljanju najprefinjenijih, moralnolukulskih kaprica! Tri godine posle svadbe ujakove, umrla je babuška. Osiroteli Foma je bio van sebe od očajanja. Još i sad u kući ujakovoj sa užasom pričaju o tadašnjem njegovom stanju. Kad su zatrpavali raku, on se otimao da skoči u nju i vikao da i njega zajedno zatrpaju. Ceo mesec mu nisu davali ni noža ni viljuške; a jedanput su mu silom, u četvoro, otvorili usta i izvadili odande čiodu koju je hteo da proguta. Neko od postranih svedoka borbe primetio je da je Foma Fomić hiljadu puta mogao progutati tu čiodu za vreme borbe, a ipak nije progutao. Ali su svi to nagađanje saslušali sa odlučnim negodovanjem, i odmah utvrdili da je nagađač tvrda srca i nepristojan. Jedino je Nastjenjka i dalje ćutala i jedva primetno se osmehnula; pri čemu ju je ujak pogledao s izvesnim nemirom. Uopšte valja primetiti da se Foma, istina, razmetao i terao svoje ćudi u ujakovoj kući kao i pre, ali; nekadanjih, despotskih i bezobraznih istresanja na ujaka, kakve je sebi pre dozvoljavao, više nije bilo. Foma se tužio plakao je, koreo, prigovarao, postiđivao, ali već nije grdio kao nekad,—nije bi lo onakvih scena kao „vaše prevashodstvo“, i to je, kanda, učinila Nastjenjka. Ona je gotovo neprimetno naterala Fomu da u ponečemu popusti i u koječemu da se pokori. Ona nije htela da vidi da joj se muž ponižava i bila je uporna u svojoj želji. Foma je jasno video da ga ona bezmalo razume. Kažem bezmalo, jer je i Nastjenjka mazila Fomu, pa i podržavala svagda muža kad je on svečano hvalio svoga mudraca. Ona je htela da natera druge da sve cene u njenom mužu, pa je zato na sav glas opravdavala i njegovu privezanost k Fomi Fomiću. Ali sam ja uveren da je zlatno srce Nastjenjkino zaboravilo sve ranije uvrede: ona je Fomi sve oprostila kad ju je on sjedinio sa ujakom, a sem toga, kanda je ozbiljno i svim srcem prihvatila ujakovu misao da se od „patnika“ i nekadanjeg lakrdijaša ne može mnogo zahtevati, nego da treba, naprotiv, lečiti srce njegovo. Jadna Nastjenjka je i sama bila iz roda poniženih, i sama se patila, i toga se sećala. Za mesec dana Foma se utišao, čak postao ljubazan i krotak, ali je zato dobio druge, najneočekivanije nastupe: počeo je padati u neki magnetički san, koji ih je sve strahovito plašio. Ujedanput, naprimer, patnik nešto govori, čak se i smeje, i u tren oka se okameni, i okameni se baš u onom položaju u kome se nalazio u poslednjem trenutku pred nastupom; ako se, naprimer, smejao, onda je tako i ostao sa osmehom na usnama; ako je pak držao štogod, ma i viljušku, onda mu viljuška i ostane tako u podignutoj ruci, u vazduhu. Posle se, dabome, ruka spusti, ali Foma Fomić već više ništa ne oseća i ne opominje se kako se ona spustila. Sedi on, gleda, pa i očima žmirka, ali ništa ne govori, ništa ne čuje i ne shvata. Traje to tako neki put po ceo sat. Dabogme, svi u kući jedva živi od straha, zaustavljaju disanje, idu na prstima, plaču. Naposletku, Foma se probudi, oseća strašnu iznemoglost, i u verava da apsolutno ništa nije ni čuo ni video za celo to vreme. Silno je morao, čovek, da se pretvara i da izigrava, i da po čitave sate trpi dobrovoljne muke, i da je zašto, već samo zato da bi posle mogao reći: „Gledajte, ja i osećam dublje nego vi!“ Najposle je Foma Fomić prokleo ujaka „za stalno vređanje i za nepoštovanje“, i preselio se da živi kod gospodina Bahčejeva. Stepan Aleksjejić, koji se posle svadbe ujakove još mnogo puta svađao sa Fomom Fomićem, ali svagda svršavao time što ga je molio za oproštenje, ovaj put se prihvatio posla s neobičnim žarom: dočekao je Fomu oduševljeno, nahranio ga kao prase, i odmah rešio da se formalno zavadi sa ujakom i, čak, tužio ga sudu. U njih je negde bio sporan komadić zemlje, o kome se, uostalom, nisu nikad ni sporili, jer ga je ujak dragovoljno, bez ikakvih osporavanja, ustupao Stepanu Aleksjejiću. Ne govoreći ni reči jedne, gospodin Bahčejev je naredio da se zapregnu kočije, odjurio u varoš, naškrabao tužbu i predao je, moleći sud da mu formalo dosudi zemlju, s naknadom sudskih troškova i štete, i da na taj način kazni samovoljnost i otimačinu. Međutim Fomi, već sutradan, postalo dosadno kod gospodina Bahčejeva, pa oprostio ujaku, koji je došao da mu se izvini, i vratio se natrag u Stepančikovo. Gospodin Bahčejev je bio strahovito ljut kad se vratio iz varoši i nije zatekao Fomu; no posle tri dana, došao je u Stepančikovo da se izvini, plačući molio ujaka za oproštenje, i povukao tužbu. Ujak ga je još istog dana pomirio sa Fomom Fomićem, i Stepan Aleksjejić je opet hodao za Fomom kao pašče, i kao i pre dodavao uz svaku reč: „Uman si ti čovek, Foma! Učen si ti čovek, Foma!“ Foma Fomić sad leži u grobu pored generalice; iznad njega stoji skupocen spomenik od beloga mermera, sav prošaran tužnim citatima i pohvalnim natpisima. Po neki put, Jegor Ilić i Nastjenjka, idući iz šetnje, pobožno navrate u crkvenu portu da se poklone Fomi. Oni ni danas ne mogu da govore o njemu bez naročitog osećanja: sećaju mu se svake reči, šta je jeo, šta voleo. Stvari njegove čuvaju se kao dragocenost. Ujak i Nastja su osetili da su sasvim osiroteli, pa su se još jače pribili jedno uz drugo. Dece im Bog nije dao; to ih veoma rastužuje, ali se ne usuđuju da ropću. Sašenjka se već odavno udala za jednog divnog mladog čoveka. Iljuša uči u Moskvi. Tako ujak i Nastja žive sami i ne mogu da se nagledaju. U tome kako se oni brinu jedno o drugom ima već skoro nečeg bolesnog. Nastja se neprestano moli Bogu. Ako jedno od njih umre, ja mislim da drugo neće živeti ni nedelju dana. No dao im Bog da dugo požive! Dočekaju oni svakog od sveg srca i gotovi su da podele sa svakim nesrećnikom sve što imaju. Nastjenjka voli da čita živote svetih i skrušeno govori da je to još malo činiti obična dobra dela, nego da treba sve razdati siromasima i biti srećan u sirotinji. Da ne mora da se brine o Iljuši i Sašenjki, ujak bi odavno tako i uradio, jer se on u svemu potpuno slaže sa ženom. S njima živi Praskovja Iljinična i sa uživanjem im ugađa u svemu; ona i vodi domazluk. Gospodin Bahčejev ju je prosio još naskoro posle ujkine svadbe, ali ga je ona oštro odbila. Po tome su zaključili da će ona otići u manastir, ali se ni to nije desilo. U prirodi Praskovje Iljinične ima jedno značajno svojstvo: da se potpuno poništi pred onima koje je zavolela, da stalno nestaje pred njima, da im gleda u oči, da se potčinjava svim njihovim ćudima, da bude oko njih i da ih služi. Sad, kad je umrla generalica, mati njena, ona smatra za svoju dužnost da se ne rastaje s bratom i da u svemu ugađa Nastjenjki. Stari Ježevikin je još živ, i u poslednje vreme počinje sve češće i češće da posećuje svoju ćerku. On je sprva dovodio ujaka u očajanje time što je sebe i svoje piliće (tako je nazivao svoju decu) gotovo sasvim otstranio od Stepančikova. Sva prizivanja ujakova nisu na njega uticala: on nije bio toliko gord, koliko osetljiv i podozriv. U njegovoj samoljubivoj podozrivosti bilo je po neki put već nečega bolesnog. Misao da će njega, siromaška, primati u bogatoj kući iz milosti, da će ga smatrati nasrtljivim i nametljivim, ubijala ga je; on je čak odbijao, ponekada, Nastjenjkinu pomoć i primao samo najpotrebnije. Od ujaka, pak, apsolutno ništa nije hteo primati. Nastjenjka se grdno prevarila kad mi je tad u bašti govorila o ocu da on pravi od sebe lakrdijaša radi nje. Istina, on je onda silno želeo da Nastjenjku uda; ali je on pravio od sebe lakrdijaša prosto iz unutrašnje potrebe, da da oduške pakosti koja se u njemu nakupila. Njemu je bila u krvi potreba da se potsmeva i da pecka jezikom. On je, naprimer, karikirao sebe kao najpodlijeg, najponiznijeg laskavca; ali je, u isti mah, jasno pokazivao da on to čini samo onako; i što ga je više unižavalo njegovo laskanje, tim je oštrije i otvorenije provirivalo iz njega potsmevanje. Takav je već bio njegov način. Uspelo se da mu sva deca budu smeštena po najboljim školama u Moskvi i Petrogradu, i to onda kad mu je Nastjenjka jasno dokazala da će se sve to izvesti na njen trošak, to jest na račun njenih trideset hiljada, koje joj je poklonila Tatjana Ivanovna. U stvari, tih trideset hiljada nisu oni nikad ni uzimali od Tatjane Ivanovne; da njoj, pak, ne bude žao i da se ne uvredi, umirili su je obećanjem da će joj se u prvoj neočekivanoj porodičnoj nevolji obratiti za pomoć. Tako su i učinili: bajagi su, u razno vreme, uzeli od nje dva poprilična zajma. Ali je Tatjana Ivanovna umrla pre tri godine, i Nastja je ipak dobila svojih trideset hiljada. Jadna Tatjana Ivanovna umrla je naprasno. Cela porodica se spremala na bal ka jednom od susednih vlastelina, a ona, samo što je dospela da obuče balsku haljinu, a na glavu da metne divan venčić od belih ruža, kad je odjednom osetila da joj je rđavo, sela u naslonjaču i umrla. S tim vencem su je i sahranili. Nastja je bila očajna. Tatjanu Ivanovnu su pazili u kući i dvorili je kao dete. Ona ih je sve zadivila pametnim testamentom: sem Nastjenjkinih trideset hiljada, sve ostalo, do trista hiljada u asignacijama, odredila je za vaspitanje siromašnih devojčica-siročadi, i za novčane nagrade njima, kad svrše školu. Godinu dana po njenoj smrti udala se i devica Perepeljicina, koja je, posle smrti generaličine, ostala kod ujaka, u nadi da će se umiliti Tatjani Ivanovnoj. U tome je ostao udovac, činovnik-vlastelin, sopstvenik Mišina, onog istog malog imanjca na Kome se odigrala ona scena sa Obnoskinim i njegovom mamicom, zbog Tatjane Ivanovne. Taj činovnik je bio strašan cicija i imao od prve žene šestoro dece. Nagađajući da u Perepeljicine ima para, on joj je počeo slati provodadžije i prositi je, i ova odmah pristala. Ali je Perepeljicina bila siromašna kao crkveni miš: imala je svega trista rublja srebra, a i to joj je Nastjenjka poklonila za svadbu. Sada se muž i žena grizu od jutra do mraka. Ona čupa za kosu njegovu decu i udara ih gde stigne; njemu, pak (bar tako govore), grebe lice i svaki čas mu veša o nos svoje potpukovničko poreklo. I Mizinčikov se skrasio. Bio je pametan i ostavio se svih svojih nada u Tatjanu Ivanovnu i počeo polako učiti ekonomiju. Ujak ga preporučio jednom bogatom grafu, vlastelinu, koji je imao tri hiljade duša, na osamdeset vrsta od Stepančikova, i koji je retko dolazio na svoja imanja. Zapazivši da Mizinčikov ima sposobnosti i uzev u obzir preporuku, graf mu je ponudio da bude upravnik njegovih imanja, i oterao svog dotadanjeg upravnika, Nemca, koji je, kraj sveg čuvenog nemačkog poštenja, ogulio svoga grafa do gole kože. Kroz pet godina, čovek nije mogao poznati imanje: seljaci se obogatili; uvele se nove grane iz ekonomije, koje su pre bile nemoguće; prihodi se gotovo udvostručili, — rečju, novi upravnik se istakao i pročuo po celoj guberniji svojim ekonomskim sposobnostima. Kako li se graf začudio i rastužio kad se Mizinčikov, posle ravno pet godina, ne obzirući se ni na kakve molbe, ni na kakve povišice, odlučno odrekao službe i podneo ostavku! Graf je mislio da su ga premamili susedi vlastelini, ili čak neko iz druge gubernije. I kako li su se svi začudili kad se odjedanput, dva meseca iza podnete ostavke, u Ivana Ivanovića Mizinčikova obrelo prekrasno imanje, od sto duša, tačno na četrdeset vrsta od grafovog, kupljeno od nekakvog propalog husara, ranijeg druga njegovog! On je tih sto duša odmah založio, i za godinu dana se u njega obrelo još šezdeset duša u okolini. Sad je i sam vlastelin, i njegovu gazdinstvu nema ravna. Sav svet se čudi: gde je on to odjedanput našao novaca? A neki samo klimaju glavom. No Ivan Ivanović je savršeno miran i oseća da je potpuno u pravu. Pozvao je iz Moskve sestru, onu istu koja mu je dala poslednja tri rublja za čizme kad je polazio u Stepančikovo, — veoma milu devojku, već ne u prvoj mladosti, krotku, punu ljubavi, obrazovanu, ali vanredno zaplašenu. Ona se sve vreme potucala po Moskvi, kao družbenica kod neke dobrotvorke; sad sa strahopoštovanjem gleda brata, vodi mu domazluk, smatra njegovu volju zakonom, a sebe potpuno srećnom. Bratac je ne mazi i drži je prilično strogo; ali onato ne vidi. U Stepančikovu su je užasno zavoleli, a gospodin Bahčejev, vele, nije prema njoj ravnodušan. On bi je i zaprosio, ali se boji da ne bude odbijen. Uostalom, o gospodinu Bahčejevu nadamo se da ćemo govoriti drugi put, u drugoj priči, podrobnije.

To su, kanda, sve ličnosti... Da! Zaboravih! Gavrila je veoma ostareo i potpuno zaboravio da govori francuski. Od Falaleja je izišao vrlo valjan kočijaš, a Vidopljasov je davnim davno u ludoj kući i onde je, kanda, i umro... Ovih dana idem u Stepančikovo i svakako ću se raspitati o njemu kod ujaka.

-Kraj-

NJETOČKA NJEZVANOVA

I

Oca ne pamtim. Umro je kad mi je bilo dve godine. Mati mi se preudala. Taj drugi brak doneo joj je mnogo patnje, iako se udala iz ljubavi. Očuh mi je bio muzikant. Zanimljiva je njegova sudbina: bio je to najčudniji, najbolji čovek od svih koje sam poznavala. On je i suviše jako zarezan u prvim utiscima moga detinjstva, tako jako, da su ti utisci imali uticaj na ceo moj život. Pre svega, da bi moja priča bila razumljivija, ja ću ovde navesti njegovu biografiju. Sve što sad budem pričala, doznala sam kasnije od čuvenog violiniste B, koji je, u svojoj mladosti, bio drug i bliski prijatelj moga očuha.

Očuh mi se prezivao Jefimov. Rodio se u selu vrlo bogatog spahije, od siromašnog muzikanta, koji se posle dugih skitanja naselio na imanju tog spahije i najmio se u njegov orkestar. Spahija je živeo raskošno, i iznad svega, strasno voleo muziku. Za njega se pričalo da se on, koji nikad nije išao iz svoga sela čak ni u Moskvu, jedanput odjednom rešio da otputuje u inostranstvo u neku banju, i otputovao samo na nekoliko nedelja jedino radi toga da čuje nekog čuvenog violinistu, koji se, kako su javljale novine, spremao da da tri koncerta. Imao je dosta dobar orkestar muzikanata, na koji je trošio gotovo sav svoj prihod. U taj je orkestar moj očuh stupio kao klarinetist. Bilo mu je dvadeset i dve godine kad se upoznao sa jednim čudnim čovekom. U tom istom okrugu živeo je jedan bogati grof, koji je potrošio imetak izdržavajući domaće pozorište. Taj grof otkaza kapelniku svoga orkestra, poreklom Talijanu, zbog rđavog vladanja. Kapelnik je odista bio rđav čovek. Kad su ga isterali, sasvim se srozao, počeo je da ide po seoskim krčmama, da se opija, ponekad je prosio milostinju, i već mu niko nije hteo dati mesto. Eto s tim se čovekom sprijateljio moj očuh. Ta je veza bila neobjašnjiva i čudna, jer niko nije primećivao da se očuh i najmanje menjao u svom ponašanju i podražavao prijatelju; i sam spahija, koji mu je isprva branio da se druži sa Talijanom, docnije je gledao kroz prste na to prijateljstvo. Najzad, iznenada, kapelnik umre. Ujutru ga nađoše seljaci u jaruzi kraj nasipa. Narediše uviđaj, i ispade da je umro od kaplje. Imovinu mu je čuvao očuh, i on sad pokaza dokaze da ima puno pravo da nasledi taj imetak: pokojnik je ostavio svojeručnu ceduljicu kojom je Jefimova odredio za naslednika u slučaju svoje smrti. Nasledstvo se sastojalo od crnog fraka, koji je pokojnik pažljivo čuvao, nadajući se još da nađe mesto, i violine, na izgled dosta obične. Niko to nasledstvo nije osporavao. Ali posle nekog vremena dođe spahiji prvi violinist iz grofovog orkestra, s pismom od grofa. U tom pismu, grof je molio, nagovarao Jefimova da proda violinu koju muje Talijan ostavio, i koju je grof vrlo želeo da kupi za svoj orkestar. Nudio je tri hiljade rubalja i dodavao: da je već nekoliko puta slao po Jegora Jefimova, da lično svrše pogodbu, ali da on uporno odbija. Grof je završavao rečima: da je to prava vrednost violine, da on ništa ne smanjuje, i da u upornosti Jefimova vidi podozrenje koje ga vređa: kao da on, grof, tobože želi da se pri kupovini koristi njegovom prostotom i neznanjem, i zato moli da Jefimova urazumi. Spahija odmah posla po očuha.

— Zašto nećeš da daš violinu? upita ga; — ona ti ne treba. Daju ti tri hiljade rubalja, to je prava cena, i ti ne radiš pametno ako misliš da će ti dati više. Grof te neće prevariti.

Jefimov odgovori da sam neće da ide kod grofa, ali ako ga pošalju, to će biti gospodareva volja; i da on grofu neće da proda violinu, a ako mu je silom oduzmu, i to će biti gospodareva volja.

Jasna stvar, da se takvim odgovorom kosnuo najosetljivije žice u spahijinom karakteru. Stvar je bila u tome, da je spahija uvek s ponosom govorio da zna kako treba da se ophodi sa svojim muzikantima, zato što su oni svi do jednoga pravi umetnici, i da je, zahvaljujući njima, njegov orkestar ne samo bolji od grofovog, nego nije ni malo gori od prestoničkog.

— Dobro! — odgovori spahija: — izvestiću grofa da ne želiš da prodaš violinu zato što nećeš, i imaš potpuno pravo da prodaš ili ne prodaš, razumeš? Ali ja te pitam od sebe: šta će ti violina? Tvoj je instrumenat klarinet, mada si stvarno rđav klarinetist. Ustupi je meni. Ja ću ti dati tri hiljade. (Ko je znao kakav je to instrument!). Jefimov se osmehnu.

— Ne, gospodaru, neću da vam je prodam, odgovori on: — naravno, od vas zavisi...

— Zar te ja prisiljavam, zar te ja primoravam! — povika spahija, izveden iz takta, tim pre što se to odigravalo pred grofovim muzikantom, koji bi iz te scene mogao zaključiti koliko je nezgodan položaj muzikanata spahijskog orkestra. — Nosi se napolje, neblagodarniče! Da te ne vidim odsad! Kud bi se ti deo bez mene sa tvojim klarinetom, na kom i ne umeš da sviraš? Kod mene si sit, odeven, dobijaš platu; živiš gospodski, umetnik si, ali nećeš da razumeš i ne osećaš. Nosi se napolje i ne draži me svojim prisustvom!

Spahija je terao sve one na koje se ljutio, jer se bojao sebe i svoje naprasitosti. A nipošto nije hteo da postupi suviše strogo s „umetnikom“, kako je zvao svoje muzikante.

Pogodba se nije ostvarila, i, izgledalo je, da se tim stvar i svršila; kad odjednom, mesec dana docnije, grofov violinist smisli nešto strašno: na svoju odgovornost optuži moga očuha, dokazujući da je očuh kriv za Talijanovu smrt, da ga je on ubio iz koristoljublja: da dobije bogato nasledstvo. Dokazivao je da je testament bio silom iznuđen, i obećavao da dovede svedoke za svoju optužbu. Ni molbe, ni saveti grofa i spahije, ništa nije moglo da pokoleba denukcianta u njegovim namerama. Govorili su mu da je medicinski uviđaj nad telom pokojnoga kapelnika pravilno izvršen, da dostavljač ide protiv očiglednih dokaza, možda iz zlobe i ljutine što nije uspeo da dobije skupoceni instrument, koji su njega radi hteli kupiti. Muzikant je ostajao pri svom, kleo se da je u pravu, dokazivao da kaplja nije nastala zbog pijanstva, nego od otrova, i zahtevao je ponovni uviđaj. Njegovi su dokazi na prvi pogled izgledali ozbiljni. Razume se, stvar se krenula. Jefimova uhapsiše, i poslaše u građanski zatvor. Otpoče pretres, koji zainteresova celu guberniju. Išao je sve vrlo brzo, i svršilo se time da su muzikanta uhvatili u lažnoj dostavi. Osudiše ga na pravednu kaznu, ali je on do kraja ostao pri svojem i uveravao: da je u pravu. Najzad priznade da nema nikakvih dokaza, da je dokaz, koje je podneo, sam izmislio, ali da je, dok je sve to izmišljavao, radio po pretpostavci, slutnji, i zato i sad, kad je već izvršen drugi uviđaj, kadje već formalno dokazana nevinost Jefimova, ipak ostaje u ubeđenju da je Jefimov bio uzrok smrti nesrećnog kapelnika, mada ga, možda, nije umorio otrovom, već na koji drugi način. Nisu stigli da izvrše kaznu nad njim: on se iznenada razboleo od zapaljenja mozga, poludeo i umro u tamničkoj bolnici.

Dokle god je proces trajao, spahija se držao vrlo plemenito. Starao se o mom očuhu kao da mu je rođeni sin. Nekoliko puta trčao je u zatvor da ga teši, poklanjao mu novac, donosio najbolje cigarete kad je doznao da Jefimov voli da puši; a kad je očuh uspeo da se opravda, udesi slavlje celom orkestru. Spahija je na stvar Jefimova gledao kao na stvar koja se tiče celog orkestra, jer je mnogo polagao na dobro vladanje svojih muzikanata, ako ne i više a ono toliko koliko na njihov talent. Prođe cela godina dana, kad se odjednom po guberniji proču da je u gubernijsku varoš doputovao neki poznati violinista, Francuz, i da namerava u prolazu da da nekoliko koncerata. Spahija poče odmah da se trudi da ga na neki način pozove u goste. Stvar krenu uspešno, Francuz obeća da će doći. Sve je već bilo spremno za njegov dolazak, bio je pozvan ceo okrug, ali sve uze drugi pravac.

Jednoga jutra javiše da je Jefimov nestao neznano kud. Počeše da ga traže, ali od njega ni traga. Orkestar je bio u nezgodnom položaju, nije bilo klarineta; kad odjednom, tri dana posle nestanka Jefimova, spahija dobija od Francuza pismo, u kojem mu ovaj naduveno otkazuje posetu, dodajući, naravno okolišnim putem, da će u buduće biti veoma pažljiv u odnosima sa takvom gospodom koja drže svoj sopstveni orkestar, da je vrlo neestetski videti pravi talent pod upravom čoveka koji mu ne zna cenu, i da, najzad, primer Jefimova, pravoga umetnika, i najboljeg voiliniste koga je on sreo u Rusiji, najbolje dokazuje koliko su njegove reči pravične.

Kad je spahija pročitao to pismo, bio je duboko iznenađen. Uvređen do dubine duše. Kako! Jefimov, o kome se on toliko starao, kome je toliko pokroviteljstvovao, taj ga je Jefimov tako nemilosrdno oklevetao u očima evropskog umetnika, čoveka čije je mišljenje cenio! I, najzad, pismo je bilo neobjašnjivo s druge strane: uveravali su ga da je Jefimov umetnik pravoga talenta, da je violinist, a tamo da nisu umeli da pogode njegov talent, i da su ga primoravali da se bavi drugim instrumentom.

Sve je to tako zaprepastilo spahiju, da se odmah rešio da ide u grad i da se vidi sa Francuzom, kad odjednom dobi pisamce od grofa, u kome ga je ovaj smesta zvao kod sebe, i izveštavao ga da mu je cela stvar poznata, da je putujući umetnik sad kod njega, zajedno sa Jefimovim, i da je on, iznenađen drskošću i klevetanjem poslednjega, naredio da ga zadrže, i da je prisustvo spahije potrebno i stoga što se Jefimovljeva optužba tiče i samoga grofa. Stvar je vrlo važna, i treba da se razjasni što pre.

Spahija se smesta uputi grofu, odmah se upozna s Francuzom i objasni svu istoriju moga očuha, dodavši da nije nikad slutio da je Jefimov tako ogroman talent, da je, naprotiv, Jefimov bio kod njega vrlo rđav klarinetista, i da sad prvi put čuje kako je njegov odbegli muzikant violinista. Dodao je još da je Jefimov slobodan čovek, da je imao slobodu, i da ga je mogao uvek, u svako doba napustiti, ako je zbilja bio kinjen. Francuz je bio iznenađen. Pozvaše Jefimova; teško ga je bilo poznati: ponašao se oholo, odgovarao potsmešljivo i tvrdio daje istina ono što je uspeo da napriča Francuzu. Sve je to do krajnosti razdražilo grofa, koji otvoreno reče mome očuhu: da je nevaljalac, klevetnik i da je zaslužio najsramotniju kaznu.

— Ne brinite se, vaša svetlosti, već vas dosta poznajem, i znam vas dobro, odgovori moj očuh: — zbog vas jedva sam se spasao krivične osude. Znam po čijem me je došaptavanju Aleksije Nikiforović, vaš bivši muzikant, dostavio vlastima.

Grof je bio van sebe od ljutine kad je čuo tako strašnu optužbu. Jedva je uspeo da se savlada; no činovnik koji se desio u sali, i koji je bio došao kod grofa radi nekog posla, izjavi, da to ne može ostaviti bez posledica, da uvredljiva grubost Jefimova sadrži u sebi pakosnu, nepravednu optužbu, klevetanje, i da on najpokornije moli za dozvolu da ga smesta uhapsi, tu u grofovoj kući. Francuz pokaza negodovanje i reče da ne shvata tako krajnju nezahvalnost. Tad moj očuh uzbuđeno odgovori: da više voli kaznu, suđenje, i ponovno krivično isleđenje, nego li život koji je dosad podnosio, dok se nalazio u spahijskom orkestru i nije imao sredstava da ga ostavi ranije, jer je bio krajnje siromašan; s tim je rečima izašao iz sale sa onima koji ga uhapsiše. Zatvoriše ga u zabačenu sobu u kući i pripretiše mu da će ga sutra otpratiti u grad. Oko ponoći otvoriše se vrata od zatvorenikove sobe. Uđe spahija. Bio je u domaćoj haljini, u papučama, a u rukama je držao upaljen fenjer. Izgledalo je da nije mogao zaspati, i da ga je teška briga nagnala da u to doba ostavi postelju. Jefimov je bio budan i iznenađeno pogleda u njega. Ovaj spusti fenjer i duboko uzbuđen sede prema njemu na stolicu.

— Jegore, reče mu: — zašto si me tako uvredio? Jefimov ne odgovori. Spahija ponovi pitanje, i neko duboko osećanje, neka čudna tuga zvučala je u njegovim rečima.

— Bog će znati, zašto sam vas uvredio, gospodine! — odgovori najzad moj očuh, odmahnuvši rukom: — mora da me je đavo naveo! I sam ne znam ko me je na sve to gonio! Ali, nema za mene života kod vas, nema... Sam mi se đavo prikačio!

— Jegore! — poče spahija opet: -— vrati se k meni, sve ću zaboraviti, sve ću ti oprostiti. Slušaj: ti ćeš biti moj prvi muzikant, odrediću ti platu veću nego drugima...

— Ne, gospodine, ne, nemojte mi govoriti: ne mogu da živim kod vas! Kažem vam da mi se đavo popeo na dušu. Ako ostanem, mogu kuću da vam upalim; na mene nailazi nešto, tako mi je ponekad teško, da bi bolje bilo da se nisam ni rodio! Sad više ne mogu ni za sebe da odgovaram: bolje me, gospodine, pustite na miru. To je sve od vremena kad se onaj đavo pobratio sa mnom...

— Ko? — upita spahija.

— Onaj što je crkao kao pas koga su svi ostavili, Talijan.

— To te je on, Jegore, naučio da sviraš?

— Jeste! Mnogo me je čemu naučio, na moju nesreću. Bolje da ga nisam nikad video.

— Zar je i on bio veštak na violini?

— Ne, on je sam malo znao, ali je dobro podučavao. Ja sam sam naučio, on mi je samo pokazivao, — a bolje da mi se ruka osušila, nego što primih to učenje. Sad pak sam ne znam šta hoću. Eto, pitajte me, gospodine: „Jegore! Šta hoćeš? Sve mogu da ti dam“, — a ja vam, gospodine, ne bih mogao reći ni reči, jer ne znam sam šta hoću. Ne, po drugi put vam kažem, gospodine, ostavite me. Ja ću učiniti nešto takvo da me oteraju što dalje, pa kraj!

— Jegore! reče spahija posle kratkog ćutanja, — ne mogu te tako ostaviti. Ako nećeš da služiš kod mene, idi; ti si slobodan čovek, ne mogu te zadržati; ali neću sad ovako da odem od tebe. Otsviraj mi što, Jegore, otsviraj na tvojoj violini! Tako ti Boga, otsviraj! Ja ti ne naređujem, razumi me, ne primoravam te; sa suzama te molim: otsviraj mi, Jegoruška, to što si svirao Francuzu, tako ti Boga! Olakšaj dušu! Ti si tvrdoglav, i ja sam tvrdoglav; znači i ja imam svoje ćudi, Jegore! Ja tebe shvatam, shvati i ti mene. Živ nisam dok mi dragovoljno ne otsviraš to što si Francuzu svirao.

— Neka bude! reče Jefimov. — Zarekao sam se, gospodine, da nikad pred vama ne sviram, baš pred vama, a sad me je moje srce oslobodilo. Otsviraću vam, ali samo prvi i poslednji put, i više me, gospodine, nikad i nigde ne čuste, makar mi nudili hiljadu rubalja.

Tu uze violinu i poče da svira svoje varijacije na ruske pesme. — B. je pričao da su mu te varijacije prva i najbolja stvar za violinu, i da više ništa nije svirao tako dobro i sa takvim zanosom. Spahija, koji i onako nije mogao ravnodušno da sluša muziku, gorko je plakao. Kad je svirka prestala, on se diže sa stolice, izvadi trista rubalja, pruži ih mome očuhu i reče:

— Sad idi, Jegore. Ja ću te pustiti odavde, a stvar ću izravnati s grofom; ali čuj: više nemoj sa mnom da se sretneš. Pred tobom je širok put, ali ako se na njemu sudarimo biće nam obojici krivo. No, zbogom!... Pričekaj! Dajem ti još jedan savet za put, samo jedan: ne pij i uči, samo uči; ne pogordi se! Govorim ti, kao što bi ti otac rođeni rekao. Pazi, još ti jednom ponavljam: uči i ne znaj za čašu, a gutneš li jednom od muke (a muke će biti mnogo!) — piši propalo, sve će otići do đavola, i ti sam ćeš možda negde u jaruzi crći, kao i tvoj Talijan. No, sad zbogom!... Čekaj, poljubi me.

Oni se poljubiše, i posle toga moj očuh izađe na slobodu.

Tek što se našao na slobodi, odmah je u obližnjem okružnom gradu prolumpovao svojih trista rubalja, pobratio se u isto vreme s najnižim, prljavim društvom, nekim bekrijama, i, kad je ostao bez sredstava i bez ikakve pomoći, svršio je time što je bio prinuđen da stupi u nekakav bedni orkestar putujućeg provincijskog pozorišta, kao prva i, možda, jedina violina. Sve se to nije slagalo s prvobitnim njegovim namerama, koje su se sastajale u tome da što pre ode u Petrograd da uči, da nađe dobro mesto i da od sebe stvori umetnika.

Živovanje u malom orkestru nije dugo potrajalo. Uskoro se očuh posvadi s impresarijom putujućeg pozorišta i ostavi ga. Tada potpuno klonu duhom i čak se reši na očajnički korak, koji duboko ozledi njegov ponos. Napisa pismo poznatom spahiji, pretstavi mu svoj položaj i potraži para. Pismo je bilo napisano dosta samosvesno, i odgovor na nj ne dođe. Tada napisa drugo, u kom najponiznijim rečima i nazivajući spahiju svojim dobrotvorom i dajući mu titulu pravog poznavaoca umetnosti, zamoli opet za pomoć. Najzad, stiže odgovor. Spahija posla sto rubalja i nekoliko redića, pisanih rukom njegovog sobara, u kojima mu javi neka ga u buduće ni za što više ne moli. Dobivši novac, očuh htede da odmah krene u Petrograd, ali kad je isplatio dugove, preosta tako malo novaca da se nije moglo ni misliti na put. Opet ostade u provinciji, opet stupi u neki provincijski orkestar, pa, pošto nije mogao da opstane ni u njemu, prelazio je s jednog mesta na drugo, s večnom mišlju da se što pre dokopa Petrograda. Tako ostade u provinciji čitavih šest godina. Najzad ga obuze neko očajanje. S očajanjem opazi koliko je njegov talent stradao, neprestano pritešnjivan neurednim, prosjačkim životom, i jednogjutra napusti impresarija, uze svoju violinu i ode u Petrograd, gotovo proseći milostinju.

Nastani se negde na tavanu, i tu se prvi put upoznade sa B, koji se tek bio vratio iz Nemačke i isto tako nameravao da načini karijeru. Oni se skoro sprijateljiše, i B. se još i danas s dubokim osećanjem seća toga poznanstva. Obojica su bili mladi, obojica s jednakim nadama, i obojica s jednim istim ciljem. Ali B. je bio još u prvoj mladosti; malo je tek podneo bede i nesreće; povrh toga, bio je Nemac, i težio svome cilju uporno, sistematski, potpuno svestan svoje snage, i, proračunavši unapred šta će biti od njega; — dok je njegov dru g tad već imao trideset godina, već se bio zamorio, iznurio, izgubio svako strpljenje i izgubio prvu svoju snagu, jer je bio prinuđen da se čitavih sedam godina skitara za komad hleba po provincijskim pozorištima i spahijskim orkestrima. Podržavala ga je samo jedna večna, nepomična ideja: da najzad iziđe iz teškog položaja, prištedi para i dođe u Petrograd. Ali ta je ideja bila tamna, nejasna; bio je to neki neumitni, unutarnji poziv, koji je s godinama izgubio svoju prvobitnu jasnost i u očima samog Jefimova, i kad je došao u Petrograd, radio je on bezmalo nesvesno, po nekoj večnoj, staroj navici večite težnje i razmišljanja o tom putu, i skoro već nije znao šta ima da preduzme u prestonici. Njegov je entuzijazam bio nekako grčevit, žučan, plah, kao da je tim entuzijazmom hteo sam sebe da prevari i da se po njemu uveri: kako mu još nije presušila prva snaga, prvi žar, prvo nadahnuće. To neprekidno ushićenje iznenadi hladnog i metodičnog B-a, zaslepi ga, i on pozdravljaše moga očuha kao velikog budućeg muzičkog genija. Drukčije nije mogao da zamisli buduću sudbinu svoga druga. Ali se uskoro B-u otvoriše oči i on ga potpuno upoznade.

Video je da sva ta plahost, groznica i nestrpljenje nije ništa drugo do nesvesno očajanje pri sećanju na izgubljeni talent; da najzad čak i sam talent, možda ni u samom početku nije bio tako veliki, da je bilo mnogo zaslepljenosti, uzaludne vere u sebe i neprekidne fantazije, neprekidkog maštanja o svojoj genialnosti. „Ali, pričao je B, — nisam mogao da se ne čudim čudnoj prirodi moga druga. Preda mnom se na javi odigravala očajna, grozničava borba grčevito napregnute volje i unutarnje nemoći. Nesretnik se punih sedam godina hranio jedino maštom o svojoj budućoj slavi, i nije primetio da je izgubio najosnovnije u našoj umetnosti, da je izgubio i osnovni mehanizam stvari. A međutim, u njegovoj nesređenoj mašti svaki čas su nicali kolosalni planovi za budućnost. Malo to što je hteo da bude prvoklasni genije, — povrh toga je nameravao da postane kompozitor, nemajući pojma o kontrapunktu. Ali najviše me je čudilo, — dodavao je B. — što je taj čovek, i pored krajnje nemoći, pored najpovršnijeg znanja muzičke tehnike — imao duboko, jasno i, može se reći, instinktivno razumevanje umetnosti. On ju je toliko jako osećao i razumevao, da nije čudo što se prevario u vlastitoj svesti o samom sebi, i umesto da sebe smatra za dubokog, instinktivnog kritičara umetnosti, smatrao se sveštenikom same umetnosti, genijem. Ponekad bi uspeo da mi na svom grubom, prostom jeziku, koji nije znao ni za kakvu školu, izrazi tako duboke istine, da sam ostajao zabezeknut, nisam mogao da pojmim na koji je način došao do toga on koji nije nikad ništa čitao, nikada ništa učio. Ja sam mu mnogo obavezan — dodavao je B, — njemu i njegovim savetima, za svoje lično usavršavanje. Što se mene tiče, — nastavljao je B,— za sebe sam bio miran. I ja sam strasno voleo svoju umetnost, mada sam još od početka svoga puta znao da mi mnogo ne treba, da ću ja lično biti samo prost radnik u umetnosti; ali se zato ponosim što nisam kao lenji rob zakopao u sebi ono čime me je priroda obdarila, već naprotiv, sto puta jače ga razvio; i ako hvale moju preciznost u izvođenju, dive se tehničkoj izrađenosti, za sve to imam da zahvalim svom neumornom radu, jasnom saznanju svoje moći, dobrovoljnom odricanju od svega i večitom neprijateljstvu prema ponesenosti, preranom zadovoljenju sebe samoga, i lenjosti, kao prirodnoj posledici tog zadovoljenja.

B. je pokušao da se posavetuje sa svojim prijateljem, kome se još od početka potčinjavao, ali ga je samo uzalud ljutio. Ohladneše jedan prema drugome. Uskoro B. opazi da mu drug sve češće i češće pada u apatiju, tuguje i čami, a da se sve ređe oduševljava, i da posle svega toga nastupa neka mračna, divlja potištenost. Najzad, Jefimov poče da zapušta sviranje, ponekad se po čitave nedelje ne doticaše violine. Do potpunoga pada nije bilo daleko, i uskoro nesretnik zapade u sve moguće poroke. Ono od čega ga je spahija odvraćao, dogodi se: predao se bezmernom piću. B. je s užasom gledao na njega; njegovi saveti nisu imali dejstva, a osim toga, on se bojao da ma šta kaže. Malo pomalo, Jefimov dostiže krajnji cinizam: nije se stideo da živi na račun B-a, i čak se tako ponašao kao da je na to imao puno pravo. Međutim sretstva za život su nestajala; B. je jedva životario od časova, ili bi se najmio da svira na večernjim zabavama kod trgovaca, kod Nemaca, kod siromašnih činovnika, koji su, ma i malo, ali ipak nešto plaćali. Jefimov kao da nije opažao da mu prijatelj oskudeva: ponašao se sa njim surovo, i po čitave nedelje ga ne bi udostojio jedne reči.

Jednom, B. mu na najblaži način primeti: da ne bi zgoreg bilo kad ne bi zapuštao sasvim svoju violinu, da se potpuno ne odvikne od instrumenta; tada se Jefimov konačno naljuti, i izjavi da u inat neće nikad taći violinu, uobražavajući možda da će ga neko za to na kolenima moliti. Drugi put je B-u bio potreban drug za svirku na jednoj zabavi i on pozva Jefimova. Taj je poziv doveo Jefimova do besa. Izjavio je osorno da on nije sokački svirač i da nije tako podao kao B. da ponižava plemenitu umetnost svirajući pred ništavnim zanatlijama koji neće razumeti ni njegovo sviranje, ni njegov talent. B. na to ne odgovori ni reči, i ode da svira; ali Jefimov u otsustvu svoga druga dugo je razmišljao o tom pozivu, i uobrazio je da je to bilo jedino u cilju da se pokaže kako on živi na račun B-a, i u želji da mu se da na znanje da i on valja da pokuša zarađivati novac. Kad se B. vratio, Jefimov je počeo da ga prekorava kako je njegov postupak podao, i izjavio je da neće ostati više s njim ni trenutka. On se odista izgubi na dva dana, ali trećeg dođe opet, kao da nije ništa bilo, i iznova nastavi svoj pređašnji život.

Samo stara navika i prijateljstvo, pored sažaljenja, koje je B. osećao prema propalom čoveku, zadržavali su ga od namere da prekine taj nemogući život i da se zauvek rastane sa svojim prijateljem. Najzad se raziđoše. B-u se osmehnu sreća: on zadobi nečiju jaku protekciju, i uspe da da sjajan koncert. U to vreme je već bio izvanredan umetnik, i uskoro, sve veći glas stvori mu mesto u operskom orkestru, gde steče potpuno zasluženi uspeh. Rastajući se sa Jefimovim, dao mu je novaca i sa suzama u očima molio ga da se vrati na pravi put.

— B. ga se i sad seća sa naročitim osećanjem. Poznanstvo sa Jefimovim bilo je jedan od najdubljih utisaka njegove mladosti. Oni su zajedno otpočeli karijere, i tako iskreno zavoleli jedan drugog, da su čak i nastranost, najgrublji, najoštriji nedostatci Jefimova naročito vezivali B-a za njega. B. ga je razumeo; video ga je naskroz i pogađao čime će se sve svršiti. Oni se na rastanku zagrliše i obojica zaplakaše. Tad Jefimov, kroz suze i jecanje, reče da je propao i nesrećan čovek, da to odavno zna, ali da je tek sad jasno uvideo svoju propast.

— Ja nemam talenta! — završi bled kao mrtvac. B. je bio jako dirnut.

— Čuj, Jegore Petroviću, govorio mu je: — šta činiš od sebe? Svojim očajavanjem samo sebe upropašćuješ; nemaš ni strpljenja, ni hrabrosti. Sad, u nastupu klonulosti govoriš da nemaš talenta. Nije istina. Ti imaš talenta, ja te u to uveravam. Ti ga imaš. Ja to vidim i po tome kako osećaš i razumeš umetnost. To ti mogu dokazati i celim tvojim životom. Ti si mi pričao kako si preživeo. I tada si tako isto bio zapao u besvesno očajanje. Onaj tvoj prvi učitelj, onaj čudni čovek, o kome si mi, tako mnogo pričao, prvi put je u tebi probudio ljubav prema umetnosti i opazio tvoj talent. Tebe je to isto tako jako i teško pogodilo onda kao i sad. Ali nisi znao šta se s tobom događa. Nije ti se živelo u spahijinoj kući, i nisi sam znao šta bi hteo. Tvoj je učitelj vrlo rano umro. On te je ostavio samo s nejasnim težnjama; glavno, nije ti objasnio tebe samoga. Osećao si da ti je potreban drugi put, širi, da su ti suđeni drugi ciljevi, ali nisi razumeo kako će to da bude, i od tuge si omrzao sve što te je tad okružavalo. Tvojih šest godina siromaštva i bede nisu propali uzalud; ti si učio, mislio, upoznavao svoju snagu, i sad razumeš umetnost i zašto si određen. Druže, potrebno je strpljenje i hrabrost. Tebe očekuje bolja sudbina nego mene: ti si sto puta veći umetnik od mene, ali neka ti da Bog ma i deseti deo moga strpljenja. Uči i ne pij, kao što ti je govorio tvoj dobri spahija, a glavno, — počni iznova, od azbuke. Šta te muči? Sirotinja, beda? Pa sirotinja i beda stvaraju umetnika. One idu nerazdvojno s početništvom. Sad još nikome nisi potreban, niko neće da zna za tebe; takav je svet. Pričekaj, još će gore biti kad doznadu da imaš dara. Zavist, sitničarska podlost, a najviše glupost pritisnuće te gore no beda. Talent traži saosećanje, traži razumevanje; a videćeš kakva će te lica opkoliti, kad i malo postigneš cilj. Potcenjivaće te i gledati s prezrenjem na ono što si postigao teškim trudom, odricanjima, glađu, besanim noćima. Tvoji budući drugovi neće te osokoliti, neće te utešiti, oni ti neće skrenuti pažnju na ono što, je u tebi dobro i istinito, već će zlurado pokazati svaku tvoju omašku, ukazivati baš na ono što je kod tebe rđavo, na ono u čem grešiš, i s izgledom hladnokrvnosti i prezrenja prema tebi, kao praznik će praznovati svaku tvoju grešku; (kao daje neko bez grešaka). Ti si ohol, često neumesno gord, i možeš uvrediti pretenciozno ništavilo, a tada zlo, — bićeš sam, a njih je mnogo; čiodama će te razneti! I ja to počinjem osećati. Ohrabri se sad! Još nisi tako siromašan, možeš da živiš, ne preziri grube poslove, cepaj drva, kao što sam i ja cepao uveče kod siromašnih zanatlija. Ali ti si nestrpljiv, bolestan si od nestrpljenja, nisi jednostavan, suviše si lukav, suviše mnogo misliš, dozvoljavaš da ti glava mnogo radi; drzak si na rečima a bojiš se kad treba uzeti gudalo u ruke. Samoljubiv si i u tebi je malo smelosti. Budi smeo, pričekaj, uči, i ako se ne pouzdaš u svoju snagu, onda idi na tref: imaš vatre, imaš osećaja. Možda ćeš doći do cilja, a ako ne dođeš, ipak idi na tref: ni u kom slučaju nećeš izgubiti, jer je dobitak i suviše veliki. Jer je, brate, naš tref velika stvar!

Jefimov je slušao svoga bivšega druga vrlo iskreno. Ukoliko je ovaj više govorio, sa njegovih obraza nestajalo je bledila; na njima se pojavljivalo rumenilo; oči su sijale neobičnom vatrom smelosti i nade. Uskoro se ta plemenita smelost pretvorila u samopouzdanje, zatim u običnu drskost, i najzad, kad je B. završavao svoje savetovanje, Jefimov ga je već slušao rasejano i nestrpljivo. Ipak mu je vatreno stegao ruku, zahvalio mu, i, brz u svojim prelazima od dubokog samoponiženja i klonulosti ka krajnjoj oholosti i drskosti, izjavio samouvereno: da se njegov drug ne brine za njegovu sudbinu, da on zna kako treba da udesi svoj život, da se uskoro nada dobiti protekciju, dati koncert i tada odjedanput steći i slavu i novac. — B. sleže ramenima, ali nije protivurečio svome bivšem drugu, i oni se rastadoše, razume se ne na dugo. Jefimov odmah potroši dat mu novac i dođe po njega i drugi put, zatim četvrti, zatim deseti! Najzad, B. izgubi strpljenje i odgovarao je da nije kod kuće. Tako je Jefimova izgubio sasvim iz vida.

Prođe nekoliko godina. Jedanput, B. se vraćao sa probe kući i u jednoj sporednoj uličici, pri ulazu u prljavu krčmu, sudario se sa nekim čovekom rđavo odevenim, pijanim, koji ga viknu po imenu. Bio je to Jefimov. On se mnogo promenio, požuteo, podbuo u licu; videlo se daje neuredan život utisnuo svoj neizgladivi žig. — B. se vrlo obradovao i, ne stigavši da progovori s njim ni dve reči, pođe za njim u krčmu, kud ga je ovaj povukao. Tamo je, u odvojenoj, maloj, začađaloj sobici uspeo da bolje promotri svoga druga. Ovaj je bio gotovo u dronjcima, u poderanim cipelama; njegova razdrljena košulja sva polivena vinom. Kosa na glavi počela je da sedi i opada.

— Šta je s tobom? Gde sad živiš? — upita B. Jefimov se zbuni, čak ispočetka zastide, odgovarao je bez veze, i isprekidano. Tako da je B. pomislio da ima pred sobom ludaka. Najzad Jefimov priznade da ne može govoriti ako mu ne dadu rakije, i da mu u krčmi odavno ne daju na kredit. Govoreći to crveneo je, mada se trudio da se ohrabri slobodnom kretnjom; ali je to ispadalo drsko, namešteno, nametljivo, tako da je sve bilo vrlo žalosno i pobuđivalo saučešće u dobrom B, koji je uvideo da mu se strahovanje potpuno ostvarilo. Ipak, naredi da se donese rakija. Jefimov se promeni u licu od zahvalnosti, i toliko se izgubi, da je sa suzama u očima bio gotov da ljubi ruke svom dobrotvoru. Za ručkom, B. na veliko čudo doznade da se nesretnik oženio. Ali se još više iznenadi kad doznade da mu je žena kriva za svu nesreću i jad, i da je ženidba ubila potpuno sav njegov talent.

— Kako to? — upita B.

— Ja, brate, već dve godine ne uzimam violinu u ruke, odgovori Jefimov. — Žena mi je kuvarica, neškolovana, gruba ženska. Bog neka je... Samo se tučemo, ništa drugo i ne radimo.

— Pa što si se ženio kad je tako?

— Nisam imao šta da jedem. Upoznali smo se; imala je oko hiljadu rubalja: zato sam se oženio, ne misleći. Ona se u mene zaljubila. Sama mi se vešala na vrat. Ko je terao! Novac je potrošen, propijen, brate, — i zar je tu sad do talenta! Sve je propalo!

B. je video da se Jefimov nekako žuri da se pred njim zbog nečega opravda.

— Sve sam napustio, sve, dodade. Tu izjavi da je u poslednje vreme dostigao na violini gotovo savršenstvo, i da, i ako je B. jedan od prvih violinista u gradu, ali njemu nije za mali prst, samo ako on to zaželi.

— Pa što je onda zapelo? -— upita začuđeni B; što ne tražiš mesto?

— Ne vredi! — reče Jefimov, i odmahnu rukom. — Zar neko od vas tamo nešto razume! Šta vi znate? Šipak, ništa, eto šta vi znate! Neku igru u nekom malom baletu da otsvirate, to je vaša stvar. Prave violiniste niste ni videli, ni čuli. Zašto da vas čovek dira: ostanite kakvi ste.

Tu Jefimov ponova odmahnu rukom i zaljulja se na stolici, jer se bio prilično opio. Zatim poče da zove B-a kod sebe, ali ovaj odbi, uze njegovu adresu i uveri ga da će sutra svratiti k njemu. Jefimov, već sit, gledao je podrugljivo na svoga bivšeg druga i na sve moguće načine trudio se da ga ma čim ujede. Kad su odlazili, on dohvati skupocenu bundu B-a, i pridrža mu je, kao niži višem. Prolazeći kroz prvu sobu, on se zaustavi i pretstavi B-a kelnerima i publici, kao prvog i najboljeg violinistu u celoj prestonici. Jednom reči, tog trenutka bio je vrlo prljav.

Ipak ga je B. sledećeg jutra potražio, i našao ga na tavanu, gde smo svi mi tada živeli u krajnjoj bedi, u jednoj sobi. Ja sam tad imala četiri godine, i već je dve godine bilo kako se moja mati bila udala za Jefimova. To je bila vrlo nesrećna žena. Pre toga bila je guvernanta, izvanredno obrazovana, lepa; zbog sirotinje udala se za starca-činovnika, moga oca. S njim je živela samo jednu godinu. Kad mi je otac iznenada umro, i maleno nasledstvo razdeljeno bilo međ njegove naslednike, majka ostade sama sa mnom i ništavnom svotom novaca, koja joj je pala u deo. Da ide opet u guvernante, sa malim detetom na rukama, bilo je teško. U to vreme, nekim slučajem, srela se s Jefimovim, i zaista se zaljubila u njega. Bila je puna oduševljenja, sanjalica, u Jefimovu je gledala nekakvog genija, poverovala je njegovim zanesenjačkim rečima o sjajnoj budućnosti; njenoj je mašti godilo što je njoj palo u deo da bude oslonac, vođa genijalnoga čoveka, i zato se udade za njega. Još prvog meseca svi njeni snovi i nade propadoše, i pred njom ostade jadna realnost. Jefimov se možda zbilja oženio zato što je moja mati imala neku hiljadu rubalja; a čim je novac bio potrošen, skrstio je ruke i, kao da se radovao što ima razlog da to kaže, odmah je objavio svima i svakome: da je ženidba ubila njegov talent, da on ne može da radi u zagušljivoj sobi, oči u oči sa gladnom porodicom, da tu pesma i muzika ne ide u glavu, i, najzad, da se vidi da mu je tako suđeno: da bude nesrećan. Izgleda da se zatim i sam uverio koliko je njegov jad opravdan, i obradovao se novom izgovoru. Izgleda da je ovaj nesretni, propali talentsam tražio spoljnu okolnost, na koju bi mogao da svali sve neuspehe, svu nesreću. Nije mogao da prizna strašnu misao da je već odavno i zauvek propao za umetnost. Grčevito, kao u bunilu, borio se s tim užasnim uverenjem i, najzad, kad bi ga realnost savladala, kad bi mu se u trenutku otvorile oči, osećao je da je blizu da izludi od užasa. Nije mogao lako da se razuveri u onom što mu je tako dugo sačinjavalo život, i do poslednjeg trenutka je mislio da njegovo vreme nije prošlo. U času sumnje, predavao se pijanstvu, koje je svojom ružnom omamom razgonilo njegovu muku. Najzad, možda doista nije znao koliko mu je u to vreme bila potrebna žena. To je bio živi izgovor; i, zaista, moj očuh u malo nije poludeo od misli: kad sahrani ženu, koja ga je upropastila, sve će poći kao što treba.

Sirota mati nije mogla da ga razume. Prava sanjalica, nije mogla podneti ni prvi korak u neprijateljsku realnost: postala je prgava, žučna, svadljiva, svaki čas se sporila s mužem, koji je nalazio neku nasladu u tome da je muči, i neprestano ga je gonila na rad. Ali zaslepljenost, uporna ideja moga očuha,

njegova mahnitost, napravili su od njega nečoveka bez ikakvih osećanja. On se samo smejao, i zakleo se da ne uzme violinu u ruke sve dok ona ne umre, i to joj je izjavio s najsvirepijom iskrenošću. Majka, koja ga je bez obzira na sve to, do smrti volela, nije mogla da podnese takav život. Postala je stalno bolesna, večito izmučena, živela u neprestanim trzavicama, i, pored sve te nesreće, na nju je jedinu padala dužnost da hrani porodicu. Počela je da kuva, i isprva otvorila u svom stanu kujnu. Ali joj je muž krišom izvlačio sav novac, i ona je bila često prinuđena da mesto ručka šalje prazno suđe onima za koje je radila. Kad nas je B. posetio, zanimala se pranjem rublja i farbanjem starih haljina, Na taj način smo se nekako prehranjivali na našem tavanu. Beda naše porodice prenerazi B-a. — Čuj, reče mome očuhu: — ti govoriš sve koješta: kakav ubijen talent? Ona te izdržava, a šta ti radiš?

— Ništa! — odgovori očuh.

Ali B. još nije znao za’ sve majčine muke. Muž je često dovodio u kuću čitave družine nemirnih i svadljivih ljudi, i čega sve onda nije bilo!

B. je dugo savetovao svoga bivšeg druga; najzad mu izjavi: da mu neće ni u čemu pomoći ako se ne htedne popraviti; reče mu otvoreno da mu novac ne da, jer će ga propiti, i najzad ga zamoli da mu što otsvira na violini, kako bi video šta može za njega da uradi. Kad očuh ode po violinu, B. krišom dade majci novaca, ali ona nije htela da primi. Prvi put u životu došlo je da prima milostinju! Tada B. dade novac meni, i sirota žena briznu u plač. Očuh donese violinu, ali isprva zatraži rakije, rekavši da bez toga ne može da svira. Poslaše po rakiju. On je ispi i odobrovolji se. — Otsviraću ti nešto lično moje, iz prijateljstva, reče on B-u, i izvadi debelu, prašnjavu svesku ispod ormana.

— Sve sam to ja sam napisao, reče, pokazujući na svesku. — Videćeš, to, brate, nisu vaši baletčići!

B. ćutke pregleda nekoliko strana; zatim otvori note koje je imao uza se, i zamoli očuha da ostavi svoju kompoziciju na stranu, i da otsvira nešto od onoga što je on doneo.

Očuh se malo uvredi, no ipak, bojeći se da ne izgubi novu protekciju, ispuni molbu B-a. — Tu se B. uverio da je njegov nekadašnji drug mnogo radio i razvio se za vreme njihovog rastanka, i ako se hvalio da od svoje ženidbe ne uzima instrument u ruke. Trebalo je videti radost moje sirote majke. Gledala je u muža i ponovo se ponosila njime. Dobri B. se iskreno obradovao i rešio da namesti moga očuha. Tad je već imao jake veze, i odmah je počeo da moli i da preporučuje svog siromašnog druga, uzevši prethodno od njega reč da će se dobro vladati. Za to vreme ga je o svom trošku bolje odenuo, i odveo nekim poznatim licima, od kojih je zavisilo mesto koje je za njega tražio. Stvar je bila ta, da se Jefimov samo na rečima nećkao, a inače je sa velikom radošću primio predlog svoga starog druga. — B. je pričao: da ga je bilo stid zbog laskanja i sveg onog ponižavajućeg klanjanja kojim ga je očuh držao u dobroj volji, bojeći se da nekako ne izgubi njegovu naklonost. On je shvatao da ga izvode na pravi put, i čak je prestao da pije. Najzad mu nađoše mesto u jednom pozorišnom orkestru. Dobro je izdržao probu, jer je za jedan mesec truda i rada povratio sve što je bio izgubio za godinu i. po dana nerada, i obećavao da će i u buduće raditi i biti ispravan i tačan na svojoj novoj dužnosti. Ali se položaj naše porodice nije ni malo poboljšao. Očuh nije davao majci ni pare od plate, sve je sam trošio, pio i jeo s novim prijateljima, kojih je odmah stekao čitav jedan krug. U glavnom se družio s pozorišnim služiteljima, horistima, statistima, jednom reči, sa svetom među kojim je mogao da vodi prvu reč, a izbegavao je ljude s pravim talentom. On je uspeo da kod onih pobudi naročito poštovanje, odmah im je napričao da je nepriznata vrednost, da je čovek velikog talenta, da ga je žena upropastila, i da, najzad, njihov kapelnik ništa ne razume u muzici. Potsmevao se svim umetnicima u orkestru, izboru komada koji su igrani, i najzad i autorima opera koje su se davale. Naposletku poče da tumači neku novu teoriju muzike, jednom reči dosadi celom orkestru, isposvađa se s kolegama, s dirigentom, upravi je odgovarao drsko, stekao reputaciju larmadžije i svađalice, i još i najveće ništarije, i najzad dođe dotle da je svima postao nepodnošljiv.

I zaista, čudno je bilo videti, da tako beznačajan čovek, tako rđav, nemoćan izvođač i aljkav muzikant, u isto vreme ima tako ogromne pretenzije, tako je hvalisav, napet i grub.

Svršilo se time da se očuh posvadio s B-om, izmislio najgoru spletku, najgadniju klevetu, i razneo je kao očevidnu istinu. Isteraše ga iz orkestra posle polugodišnje neuredne službe, zbog službenog nehata i pijanstva. Ali on nije tako brzo napustio i svoje mesto. Uskoro se pokazao opet u pređašnjim dronjcima, jer je čestito odelo bilo prodato i založeno. Dolazio je pređašnjim kolegama, bili oni radi takvom gostu ili ne, raznosio spletke, brbljao koješta, žalio se na svoj život, i zvao sve u goste da mu vide ženu-dušmanku. Naravno da su se nalazili slušaoci, našli takvi ljudi koji su smatrali za zadovoljstvo da napiju isteranoga druga, i da ga nateraju da priča svaku budalaštinu. Uz to, on je uvek govorio oštro i pametno začinjujući svoj govor jetkom žuči i raznim ciničkim ispadima, koji su se sviđali slušaocima izvesne vrste. Držali su ga za smetenu budalu, koju je ponekad u dokolici prijatno naterati da brblja. Voleli su da ga diraju govoreći pred njim o nekom novom violinisti, koji je kao doputovao. Čuvši to, Jefimov se menjao u licu, zbunjivao, pokušavao da dozna ko je doputovao i ko je taj novi talent, i odmah bi zavideo njegovoj slavi. Izgleda da je tek otad počeo sistematski da pomera pameću, — da tvrdo veruje kako je on, bar u Petrogradu, prvi violinist, ali da ga sudbina proganja, vređa, da je zbog raznih intriga neshvaćen i nepoznat. Ovo poslednje čak mu je i laskalo, jer ima karaktera koji vole da se smatraju uvređeni i ugnjetavani, da se glasno tuže na to, ili da se teše u sebi, klanjajući se svojoj nepriznatoj veličini.

On je u prste znao sve petrogradske violiniste, i, po njegovom mišljenju, niko mu nije bio ravan. Veštaci i diletanti, koji su poznavali nesrećnog smetenjaka, voleli su da pred njim govore o nekom poznatom, talentiranom violinisti, da bi ga naterali da i on progovori. Oni su voleli njegovu ljutinu, njegove jetke primedbe, voleli su ozbiljne i pametne stvari koje je govorio kritikujući sviranje svojih tobožnjih takmaca. Često ga nisu razumeli, ali su zato bili ubeđeni da niko na svetu ne ume tako vešto i tako dobro karikirati savremene muzičke veličine. Čak i umetnici, koje je on ismevao, pomalo su gase pribojavali, jer su znali koliko je zajedljiv, priznavali su umesnost njegovih napada i objektivnost njegove kritike, kad je trebalo grditi. Bili su se navikli da ga vide po pozorišnim hodnicima i iza kulisa. Služitelji su ga propuštali bez prepreka, kao neophodno lice, i on postade domaći Tersit. Taj je život trajao dve ili tri godine; ali je najzad i u toj poslednjoj ulozi dosadio svima. Iza toga nasta formalno izgnanstvo, i za poslednje dve godine svoga života, očuh kao da propade u vodu, nigde se nije video. U ostalom, B. ga je sreo dvaput, i ovaj je tako žalosno izgledao da je samilost u onom još jednom pobedila odvratnost. Viknuo ga je, ali se očuh, uvređen, pričinio da ništa nije čuo, navukao na oči stari, pohabani šešir i prošao kraj njega.

Najzad, jednog velikog praznikajaviše ujutru B-u da mu je došao njegov nekadašnji drug Jefimov da mu čestita praznik. B. izađe pred njega. Jefimov je stajao napit, počeo da se klanja vrlo duboko, gotovo do zemlje, nešto je mrmljao i tvrdoglavo odbijao da uđe u sobe. Njegov postupak je značio odprilike ovo: kud ćemo mi, netalentirani ljudi, da se družimo sa takvim veličinama kao što ste vi; za nas sitne ljude dosta je i služinsko mesto, da čestitamo praznik, poklonimo se i odemo. Jednom reči, sve je to bilo prljavo, glupo i do odvratnosti gadno. Od tog doba, B. ga dugo nije video, sve do katastrofe, kojom se završio ovaj tužni, nezdravi i mutni život. On se završio strašno. Ta je katastrofa u tesnoj vezi ne samo sa utiscima moga detinjstva, nego i sa celim mojim životom. Dogodila se ovako... Ali pre toga treba da objasnim kakvo je bilo moje detinjstvo i šta je bio za mene taj čovek koji se tako bolno ogleda u prvim mojim utiscima i koji je bio uzrok smrti moje sirote majčice.

II

Počela sam sebe da pamtim vrlo kasno, tek od desete godine. Ne znam kako to da sve što je do tog doba bilo, nije ostavilo nikakvog jasnog utiska u meni, koga bih se sad mogla setiti. Ali od polovine devete godine pamtim jasno sve, iz dana u dan, neprekidno, kao da je sve što se tada desilo bilo ne dalje no juče. Istina, koječega bih se mogla kao u snu setiti i iz vremena od ranije: u tamnom kutu upaljenog kandila pred starinskom ikonom; zatim, kako me je jedanput na ulici oborio konj, zbog čega sam, kako su mi pričali, bila tri meseca bolesna; kako sam se za vreme te bolesti jednom probudila noću pokraj majčice, s kojom sam zajedno spavala; kako sam se odjednom naplašila svojih bolesnih snova, noćne tišine i miševa koji su grebli u kutu, i cele noći drhtala od straha krijući se pod jorgan, ali ne smejući da probudim majku, iz čega zaključujem da sam se nje bojala i više od straha. Ali od trenutka kad sam odjednom počela da znam za sebe, ja sam se razvijala brzo, neočikivano, i mnogo štošta, neshvatljivo drugoj deci, meni je bilo pristupačno. Sve se razvedrilo preda mnom, sve sam vrlo brzo shvatala. Vreme, otkad dobro pamtim sebe, ostavilo je u meni oštar i tužan utisak; taj se utisak zatim ponavljao i rastao svaki dan; i on je bacio taman i čudan kolorit na sve vreme moga života kod roditelja, a ujedno i na celo moje detinjstvo.

Sad mi izgleda, kao da sam se odjednom otrgla iz dubokog sna (mada onda za mene to nije bilo tako strašno). Našla sam se u velikoj, zagušljivoj i nečistoj sobi s niskom tavanicom. Zidovi su bili obojeni prljavom sivom bojom; u uglu je stajala ogromna ruska peć; prozori su gledali na ulicu, ili, bolje reći, na krov suprotne kuće i bili su niski i široki kao pukotine. Prozori tako uzdignuti od poda, da sam, sećam se, morala da stavljam stolicu, klupicu, i zatim da se kojekako dohvatim prozora, na kom sam volela da sedim kad nikoga nije bilo kod kuće. Iz našeg stana videlo se pola grada; stanovali smo pod samim krovom, u šestospratnoj, ogromnoj kući. Sav naš nameštaj sastojao se od jednog raspadnutog divana od mušeme, sveg prašnjivog i drpavog, običnog belog stola, dve stolice, majčinog kreveta, ormančića s nečim u uglu, komode uvek nakrenute na jednu stranu, i iscepanog papirnog zaklona.

Sećam se, bio je sumrak; sve je bilo u neredu i razbacano: četke, neke krpe, naše drveno posuđe, razbijena boca, i ne znam još šta. Sećam se da je majka bila vrlo uzbuđena i da je plakala zbog nečega. Očuh je sedeo u uglu, u svom svakidašnjem iscepanom kaputu. On joj je nešto s potsmehom odgovarao, što je nju još više ljutilo, i tada opet poleteše na pod četke i posuđe. Zaplakala sam, ciknula i poletela obojima. Bila sam strašno uplašena i čvrsto zagrlih oca da bi ga zaklonila. Ne znam zašto mi se učinilo da se majka zalud ljuti na njega, da on nije kriv; želela sam da molim za njega, otrpim ma kakvu kaznu. Strašno sam se plašila majke i mislila da je se tako svi boje. Majka se isprva zgranu, zatim me dohvati za ruku i odvuče za zaslon. Udarila sam se dosta bolno rukom o krevet; ali je strah bio jači od boli, i ja se čak i ne namrštih. Sećam se još da je majka počela nešto gorko i vatreno da govori ocu, pokazivala na mene (ja ću ga i u buduće zvati ocem, jer sam tek docnije saznala da mi on nije rođeni otac). Cela ta scena trajala je dva sata, i ja sam drhtala od iščekivanja i trudila se svim silama da pogodim kako će se sve to svršiti. Najzad se svađa utišala, i majka negde otišla. Tad me otac pozva, poljubi, pogladi po glavi, posadi sebi na kolena, i ja se slatko i snažno privih uz njegove grudi. To je, možda, bila prva roditeljska milošta, možda sam zato od tog doba i počela sve dobro da pamtim. Opazila sam takođe da sam stekla očevu milost time što sam se zauzela za njega, i tad me, čini mi se, prvi put iznenadi misao da on od majke mnogo trpi i podnosi jada. Otada mi je ta misao ostala zauvek i svaki dan me je sve više i više bunila.

Od tog trenutka započela se u meni beskrajna ljubav prema ocu, ljubav čudnovata, nekako nedetinjska. Rekla bih da je to pre bilo sažaljivo, materinsko čuvstvo, kad takvo opredeljenje moje ljubavi ne bi bilo donekle smešno za dete. Otac mi je uvek izgledao tako jadan, toliko progonjen, toliko pritučen, toliko paćenik, da se meni činilo strašno i neprirodno ne voleti ga do ludila, ne tešiti ga, ne milovati, ne starati se o njemu svim silama.

Ali i danas ne mogu da razumem kako mi je moglo doći u glavu da je moj otac takav paćenik, toliko nesrećan čovek na svetu! Ko mi je to ulio? Na koji sam način, ja, dete, mogla imati pojma o njegovim ličnim nedaćama? A ja sam ih razumevala, mada sam ih u svojoj uobrazilji protumačila i preradila na svoj način: Ali do danas ne mogu sebi da objasnim kako se u meni stvorio takav utisak. Možda je majka bila i suviše stroga prema meni, i zato sam zavolela oca kao stvorenje koje, po mom mišljenju, pati kao i ja, zajedno sa mnom.

Ispričala sam već moje prvo probuđenje iz detinjskoga sna, prvo moje kretanje u životu. Od prvog trenutka mi je srce bilo ranjeno, i moj se razvitak započeo s neshvatljivom, zamornom brzinom. Nisam se više mogla zadovoljiti samo spoljnim utiscima. Počela sam da mislim, rasuđujem, posmatram; ali je to posmatranje krenulo tako neprirodno rano, da moja uobrazilja nije mogla drukčije nego da sve to preradi na svoj način, te se odjednom nađoh u nekom posebnom svetu. Sve oko mene poče da liči na čarobnu bajku, koju mi je često pričao otac, i koju nisam mogla u to vreme da ne primim za čistu istinu. Stvorili su se čudni pojmovi. Ja sam vrlo dobro shvatila, — ne znam samo kako se to dogodilo, — da živim u čudnovatoj porodici, i da moji roditelji ne liče na ljude kakve sam dotad sretala. Zašto, mislila sam: — zašto drugi ljudi koje viđam ni na izgled ne liče na moje roditelje? Zašto sam na drugim licima opažala smeh, a zašto iznenađenje da se u našem kutu nikad ne smeju, nikad ne raduju? Kakva je sila, kakav je uzrok nagonio mene, dete od devet godina, da tako pažljivo zagledam i osluškujem svaku reč ljudi koje sam sretala na našim stepenicama, ili na ulici, kad bih uveče, prikrivši svoje dronjke majkinom starom postavljenom reklom, išla u dućan da za bakren novac, za nekoliko groša kupim šećera, čaja ili hleba.

Shvatila sam, ne sećam se više kako, da je u našem kutku neka večita, nepodnošljiva nevolja. Lomila sam glavu, trudila se da odgonetnem zašto je to tako, i ne znam ko mi je pomogao da sve odgonetnem na svoj način: okrivila sam majku, proglasila je za očevog zlotvora, ali opet kažem da ne razumem kako je takav čudan pojam mogao da se stvori u mojoj mašti. I u koliko sam zavolela oca, u toliko sam omrzla moju sirotu majku. I danas me uspomena na sve to duboko i gorko muči. Evo još jednog slučaja, koji je više no prvi pomogao da se čudno zbližim s ocem. Jedanput, u deset sati noći posla me majka u dućan da kupim kvasca; otac nije bio kod kuće. Vraćajući se padnem na ulici i prospem sve iz šolje. Prva mi je misao bila da će se majka naljutiti. Međutim osetih užasan bol u levoj ruci i nisam mogla da se dignem. Prolaznici počeše da se zaustavljaju; neka starica pokuša da me digne, a neki dečko protrča i udari me ključem po glavi. Najzad me digoše na noge, pokupih parčad razbijene šolje i pođoh posrćući, jedva mičući nogama. Odjednom ugledah oca. Stajao je u gomili, pred jednom bogatom kućom preko puta naše. Kuća je pripadala nekoj velikoj gospodi i bila sjajno osvetljena; kod ulaza sakupilo se mnogo kola, i zvuci muzike probijali su kroz prozore na ulicu. Dohvatim oca za kaput, pokažem mu razbijenu šolju, i zaplakavši se počnem govoriti da se bojim ići majci. Bila sam ubeđena da će me on uzeti u zaštitu. Ali zašto sam bila uverena, ko mi je to došapnuo, ko me je naučio: da me on više voli nego majka? Zašto sam njemu prišla bez straha? On me uze za ruku i poče tešiti, zatim reče da hoće nešto da mi pokaže i diže me na ruku. Nisam mogla ništa da vidim, jer me je uhvatio za ugruvanu ruku i to me je užasno zabolelo; ali nisam viknula, bojeći se da ga ne uvredim. Pitao me je neprestano vidim li što? Svim silama starala sam se da mu odgovaram po volji, i odgovorih mu da vidim crvene zavese. Kad me je hteo preneti na drugu stranu ulice, bliže kući, ne znam zašto počeh odjednom da plačem, da ga grlim i molim da me što brže vodi gore, majci. Sećam se da mi je tada teško padala očeva milošta; i nisam mogla podneti da me jedan od onih koje sam htela voleti, — mazi i voli, a drugoj da ne smem da odem. Bojala sam se da priđem. Ali se majka gotovo nije ljutila, nego me je poslala da spavam. Sećam se da mi je bol u ruci bivao sve veći i veći, i doneo mi groznicu. Ipak sam bila vrlo srećna što se sve dobro svršilo, i cele noći sam snevala susednu kuću, s crvenim zavesama.

Sutradan kad sam se probudila, prva moja misao, prva moja briga bila je kuća sa crvenim zavesama. Čim je majka otišla od kuće, uspentrala sam se na prozor i počela da gledam kuću. Već mi je odavno ta kuća pobudila detinjsku radoznalost. Naročito sam volela da je gledam uveče, kad se na ulici palilo osvetljenje i kad su crvene kao purpur gardine bleštale nekim krvavim, osobitim bleskom, iza ogromnih okana jako rasvetljene kuće. Gotovo uvek, pred ulaz su stizale bogate kočije, s divnim ponositim konjima, i sve je zabavljalo moju radoznalost: i vika, i gurnjava pri ulazu, i raznobojni fenjeri na kočijama, i lepo odevene žene koje su dolazile u njima, Sve je to u mojoj dečjoj uobrazilji dobijalo izgled nečeg carski raskošnog i čarobnog kao bajka. A sada, posle onog kad sam se s ocem našla pred bogatom kućom, ona mi se učini dvaput divnija i zanimljivija. U mojoj zanesenoj uobrazilji počeše da se stvaraju neki čudni pojmovi i pretpostavke. Ja se i ne čudim što sam pored tako čudnovatih ljudi, kao moj otac i mati, — i ja postala čudno, fantastično dete. Naročito me je poražavala suprotnost njihovih karaktera. Na primer čudilo me je što se majka večito brinula i starala za našu bednu kuću, večito prebacivala ocu da jedino ona radi za sve, i nehotice sam se pitala: zašto joj otac nimalo ne pomaže, zašto živi u kući kao tuđinac? Iz nekoliko majčinih reči pojmila sam i nekako s čuđenjem doznala, da je otac umetnik (tu sam reč upamtila), da je otac vrlo talentovan; u mojoj uobrazilji odmah se stvori pojam da je umetnik naročit čovek, i ne liči na druge ljude. Možda me je samo očevo ponašanje navelo na tu misao; možda sam nešto čula što sam docnije zaboravila; ali sam začudo razumela smisao očevih reči kad ih je jedanput preda mnom s naročitim osećanjem izgovorio: bile su to reči, „doći će vreme kad on neće biti siromah, kad će i on biti gospodin i bogat čovek, i da će ponovo vaskrsnuti kad majka umre“.

Pamtim, da sam se isprva strašno uplašila tih reči. Nisam mogla da ostanem u sobi, istrčala sam u naše hladno pretsoblje, naslonila se tamo na prozor i pokrivši lice rukama, zajecala. Ali zatim, kad sam neprestano razmišljala o tom, kad sam se privikla na tu užasnu očevu želju, — odjednom dođe mi mašta u pomoć. A i inače nisam mogla da trpim da me neizvesnost tako dugo muči i morala sam na svaki način da se zaustavim na kakvoj god pretpostavci. I tako sam, — ne znam kako je od početka bilo, — na kraju došla do toga: kad mati umre, otac će ostaviti ovaj dosadni stan i zajedno sa mnom nekud otići. Ali kuda? — do poslednjeg trenutka nisam mogla sebi jasno da pretstavim. Sećam se samo da sve, čime sam mogla da ukrasim ono mesto, kuda ću otići s njim, (a držala sam po svaku cenu da ćemo zajedno otići), sve što je samo moglo da se stvori u mojoj fantaziji od sjajnog, raskošnog i divnog, sve je u tim maštarijama stavljeno u pokret. Činilo mi se da ćemo odmah postati bogati; da više neću trčkati u dućan, a to mi je bilo vrlo teško, jer su me deca iz susedne kuće vređala, kad god bih izlazila iz kuće, i toga sam se strašno bojala, naročito kad bih nosila mleko ili ulje, znajući, da ću, ako prospem, biti strogo kažnjena; zatim sam rešila, maštajući, da će otac odmah napraviti lepo odelo, da ćemo se nastaniti u luksuznoj kući, i tu sad, — ona bogata kuća s crvenim zavesama, i susret pred njom s ocem, koji mi je hteo nešto da pokaže na njoj, — priskočiše u pomoć mojoj mašti. Odmah se u mom nagađanju povezalo da ćemo se preseliti baš u tu kuću i da će nam u njoj život biti večiti praznik i večito blaženstvo. Od tog doba sam uveče s napregnutom radoznalršću gledala sa prozora na tu za mene čarobnu kuću, sećala se primanja, sećala gostiju, tako lepo odevenih kako još nisam nikad videla; pričinjavale mi se da čujem zvuke slatke muzike kako doleću kroz prozor; zagledala sam u ljudske senke koje su promicale na zavesama od prozora, i starala se da pogodim šta se tamo radi, — sve mi se činilo da je tamo raj i neprestani praznik. Omrzla sam naš sirotinjski stan, dronjke u kojima sam išla, i kad je jedanput majka viknula na mene i naredila mi da se skinem s prozora, na koji sam se po običaju popela, odmah mi je palo na pamet: ona ne želi da gledam na onu kuću, i da mislim na nju, jer njoj je neprijatna naša sreća, i hoće i ovoga puta da joj smeta... Celo veče sam pažljivo i podozrivo posmatrala majku.

Kako li se mogla u meni poroditi takva ogorčenost na stvorenje koje je večito patilo, kao moja majka? Tek sad razumem njen mučenički život, i ne mogu da se setim te mučenice a da me srce ne zaboli. I onda, u mračno doba moga čudnog detinjstva, u doba onako nepravilnog razvića moga ranoga života, često mi se stezalo srce od bola i sažaljenja, — a nemir, zbunjenost i sumnje potkradali mi se u dušu. Već se i tada u meni bunila savest, i često sam se mučila i patila osećajući da sam prema majci nepravična. Ali, mi smo se na neki način tuđile jedna druge, i ne pamtim da sam joj ma i jedanput prišla u želji da me ona pomiluje. Sad mi često najništavnije uspomene muče i trzaju dušu. Sećam se, jednom (naravno ovo što ću sad da ispričam ništavno je, sitno, grubo, ali baš me takve uspomene nekako naročito muče i najbolnije mi se zapečatile u pameti), — jedanput, jedne večeri, kad otac nije bio kod kuće, mati htede da me pošalje u dućan da kupim šećera. Ali sve je razmišljala i nije se rešavala, glasno je prebrojavala sitan novac, — bednu sumicu kojom je raspolagala. Računala je, mislim, pola sata, i nikako nije mogla da svrši račun. Uz to je ponekad, verovatno od jada, zapadala u neki besmisao. Pamtim kao sad, sve se nešto vajkala, tiho računala, odmereno, nekako naročito izgovarala reči; usne i obrazi su joj bili bledi, ruke su joj jednako drhtale, i ona je sve vrtela glavom kadgod je nasamo premišljala. — „Ne, ne treba“, reče pogledavši u mene: „Leći ću, bolje da spavam. A? Spava li se tebi, Njetočka?“ Ja sam ćutala; tu mi ona diže glavu i pogleda me tako tiho, tako nežno, materinski osmejak joj tako razvedri i ozari lice, da mi je srce protrnulo i jako zalupalo. Uza sve me je još i nazvala Njetočkom, što je značilo da me u ovom trenutku naročito voli. To mi je ime sama izmislila, iz milošte prekrojivši moje ime Ana, u Njetočka, i kad me je tako zvala, značilo je da hoće da me pomiluje. Bila sam dirnuta; želela sam da je zagrlim, da se stisnem uz nju i da zajedno sa njom zaplačem. Sirotica, dugo me je gladila po glavi, — možda već mahinalno, zaboravivši da me miluje, i neprestano je ponavljala: „Dete moje, Aneta, Njetočka!“ Suze su mi udarale na oči, ali sam se hrabrila i uzdržavala. Bila sam tvrdoglava: da pred njom ne pokažem svoj osećaj, mada sam se u sebi mučila. Da, to nije mogla biti u meni prirodna ozlojeđenost. Majka me nije mogla pobuditi protiv sebe jedino svojom strogošću. Ne! Mene je pokvarila moja fantastična, isključiva ljubav prema ocu. Ponekad bih se noću budila, u uglu, na kratkom prostiraču, pod tankim jorganom, i uvek bi me od nečega bio strah. U polusnu bih se setila kako sam još nedavno, kad sam bila manja, spavala s majkom i manje sam se plašila kad se noću probudim; trebalo je samo da se stisnem uz nju, zažmurim i čvršće je obgrlim, — i da odmah zaspim. Sve sam još osećala, i nisam mogla da je ne volim, u sebi. Opazila sam zatim: da mnoga deca bivaju često neprirodno neosetljiva, i ako zavole koga, vole jedino toga. Tako je bilo i sa mnom.

Ponekad bi u našem kutku stojala po čitave nedelje mrtva tišina. Otac i mati bi se umorili da se svađaju, a ja sam među njima živela snovima. Posmatrajući njih dvoje, potpuno sam shvatila njihov uzajamni odnos: razumela sam njihovo skriveno, večito neprijateljstvo, razumela sav taj jad i sav taj haos neurednog života, koji se ugnjezdio u našem kutku, — razumela, naravno, bez uzroka i posledica, razumela toliko koliko sam mogla da razumem. U dugim zimskim večerima zavukla bih se nekud u ćošak i po čitave sate bih ih žudno promatrala, zagledala se ocu u lice i sve se trudila da shvatim šta on misli i šta ga tako zanima. Zatim bi me iznenadila i uplašila majka. Ona je sve vreme neumorno hodala po sobi tamo amo, čitave sate, često čak i noću u vreme nesanice, koja ju je mučila; hodala je šapćući nešto u sebi, kao da je sama u sobi, čas šireći ruke, čas skrštajući ih na grudima, čas kršeći ih u nekoj strašnoj, beskrajnoj tuzi. Ponekad su joj suze tekle po licu, suze, koje, možda, često ni ona sama nije razumevala, jer je s vremena na vreme padala u bunilo. Bolovala je od neke teške bolesti, na koju se nije obazirala.

Sećam se da mi je sve teže i teže padala moja samoća i ćutanje, koje nisam smela da prekinem. Celu godinu već živela sam svesnim životom, neprestano razmišljala, sanjarila i potajno se mučila neznanim i nesvesnim težnjama, koje bi se u trenutku stvarale. Divljala sam, kao da sam u šumi. Najzad, otac me je prvi primetio, pozvao k sebi i upitao: zašto tako uporno gledam u njega. Ne sećam se šta sam mu odgovorila; sećam se da se o nečem zamislio i najzad rekao, gledajući u mene, da će sutra doneti bukvar i početi da me uči da čitam. S nestrpljenjem sam očekivala taj bukvar i maštala celu noć, zamišljajući nejasno šta je to bukvar. Najzad, sutradan, otac me je zaista počeo učiti. Shvatila sam odmah šta se od mene traži i učila sve vrlo brzo, jer sam znala da ću mu time ugoditi. To je bilo najsrećnije vreme u mom ondašnjem životu. Kad bi me hvalio da brzo shvatam, gladio po glavi i ljubio, odmah sam počinjala da plačem od ushićenja. Malo pomalo otac me je zavoleo: usuđivala sam se već da progovorim s njim, i često smo razgovarali neumorno, po čitave sate, mada nisam ponekad razumevala ni reči od onoga, što mi je govorio, Ali ja sam se nekako plašila njega, plašila se da ne pomisli da je meni dosadno s njim, i zato sam se starala iz sve snage da mu pokažem da sve razumem. Najzad, njemu uđe u naviku da uveče sedi sa mnom. Čim bi počelo da se smrkava, i on se vraćao kući, ja sam mu odmah prilazila s bukvarom. On bi me posadio na klupu preko puta sebe, a posle lekcije počinjao da čita neku knjigu. Nisam tu ništa razumevala, ali sam se neprestano smejala, misleći da ću mu time učiniti veliko zadovoljstvo. I odista sam ga zabavljala, veselilo ga je da gleda kako se smejem.

U to vreme, jedanput, posle lekcije, poče da mi priča priču. To je bila prva priča koju sam čula. Sedela sam kao začarana, gorela od nestrpljenja prateći priču, prenosila se nekuda slušajući je, a kad se priča završila bila sam ushićeno oduševljena. Ne zato što je na mene tako delovala priča, — ne, nego ja sam držala da je sve istina, puštala na volju svojoj bogatoj mašti i odmah mešala stvarnost s izmišljenim. U mojoj se uobrazilji odmah pojavila kuća s crvenim zavesama; ne znam na koji način, tu se javljao kao dejstvujuće lice otac, koji mi je pričao priču, i majka, koja nas je oboje sprečavala da ne odemo ne znam kuda, — a naposletku, ili da kažem bolje, pre svega, i ja, sa svojim čudnim sanjarijama, sa svojom fantastičnom glavom, punom ludačkih, nemogućih prikaza: sve se to mešalo u mom mozgu tako da je uskoro postalo najgadniji haos, i ja bih za neko vreme gubila svaki dodir, svako osećanje onoga što je pravo i stvarno, i živela Bog zna gde. U to vreme umirala sam od želje da govorim s ocem o onom što nas ubuduće očekuje, šta on sam očekuje i gde će da me vodi sa sobom kad najzad ostavimo naš tavan. Sa svoje strane, bila sam ubeđena da će se sve to uskoro nekako dogoditi, ali kako i u kom obliku će to biti, — nisam znala i samo sam se mučila lupajući glavu. Gdekad, — a to se dešavalo naročito uveče — činilo mi se da će mi otac sad odmah namignuti, izazvati me u pretsoblje; ja ću, uzgred, krišom od majke, dohvatiti svoj bukvar i našu sliku, neku tričavu litografiju koja je od pamtiveka visila na zidu bez rama i koju sam rešila na svaki način da uzmem sa sobom, i da ćemo pobeći nekud krišom, tako da se više nikad ne vratimo kući, majci. Jednom, kad majka nije bila kod kuće, odabrah trenutak, baš je otac bio naročito veseo, — a to je sa njim bivalo onda kad popije malo vina, — priđoh mu i rekoh nešto, s namerom da odmah okrenem razgovor na moju omiljenu temu. Najzad, uspeh da se on nasmeje, a ja, zagrlivši ga čvrsto, drhtava srca, sasvim uplašena, kao da sam se spremala da govorim o nečem strašnom, počeh da ga bez veze i saplićući se na svakom koraku, ispitujem: kuda ćemo ići, da li skoro, šta ćemo poneti sa sobom, kako ćemo živeti, i, najzad, hoćemo li poći u kuću s crvenim zavesama?

— Kuća? Crvene zavese? Šta je to? O čemu buncaš, ludice?

Tada sam počela da mu objašnjavam, uplašivši se još više no pre: kad umre majka, nećemo više stanovati na tavanu, on će me nekud povesti, oboje ćemo biti bogati i sretni, i uveravala sam ga, najzad, da mi je on sam sve to obećao. Uveravajući ga u to, bila sam sama potpuno uverena da mi je otac zbilja ranije govorio o tome, bar mi se tako činilo.

— Majka? Umrla? Kad majka umre? — ponavljao je on, gledajući me zaprepašteno, namrštivši guste prosede obrve i promenivši se u licu. — Šta to govoriš, sirotice, ludice...

Tu poče da me grdi i dugo mi je govorio da sam glupo dete, da ništa ne razumem... i ne sećam se šta još, ali je bio jako ožalošćen.

Od njegovih prekora nisam razumela ni reči, nisam razumela kako mu je bilo teško što sam slušala njegove reči koje je majci rekao u ljutini i teškom jadu, zapamtila ih i već mnogo mislila u sebi o njima. Ma kakav da je bio tada, ma kako da je njegova mahnitost bila jaka, ipak ga je sve to moralo jako iznenaditi. A ja, i ako nisam sasvim razumela zašto se ljuti, bilo mi je vrlo teško; rastužila sam se i zaplakala; činilo mi se da je sve što nas iščekuje tako važno, da ja, glupo dete, nisam smela ni govoriti ni misliti o tome. Osim toga, i ako ga nisam odmah shvatila, ipak sam osetila, ma i nejasno, da sam uvredila majku. Obuze me strah i užas, a sumnje mi se potkradoše u dušu. Tada on, kad vide da ja plačem i mučim se, poče da me teši, obrisa mi rukavom suze i naredi mi da prestanem plakati. Tako smo sedeli neko vreme ćuteći; on se namrštio i, izgleda, razmišljao o nečem; zatim poče opet da mi govori; ali ma kako da sam naprezala pažnju, — sve što mi je govorio izgledalo mi je strašno nejasno. Po nekim rečima iz tog razgovora, koje i sad pamtim, zaključujem, da mi je objašnjavao ko je on, koliko je veliki umetnik, kako ga niko ne razume, i da je on čovek velikoga talenta. Sećam se još: kad me je upitao da li sam razumela, i, razume se, dobio potvrdan odgovor, namorao me je da ponovim: je li on talentovan? Odgovorila sam: „jeste talentovan je“, na što se on malo osmehnuo, jer mu je na kraju samome bilo smešno što je sa mnom počeo da govori o predmetu koji je za njega toliko važan. Naš je razgovor prekinuo dolazak Karla Fjodorića, i ja sam se nasmejala i sasvim razveselila, kad je otac pokazao na njega i rekao mi:

— A Karlo Fjodorović eto nema talenta ni za prebijenu paru.

Taj je Karlo Fjodorović bio vrlo interesantna ličnost. U to doba svoga života ja sam tako malo viđala ljudi, da njega nisam nikako mogla da zaboravim. I dan danas mogu da ga sebi pretstavim: bio je Nemac, prezivao se Majer, rodom iz Nemačke, a došao u Rusiju sa velikom željom da stupi u petrogradsku baletsku trupu. Ali je bio loš igrač, tako da ga nisu mogli primiti ni u figurante nego su ga upotrebljavali kao statistu. Igrao je razne neme uloge u sviti Fortinbrasovoj, ili je bio jedan od onih veronskih vitezova, što svi odjedanput, njih dvadeset, dižu u vis mačeve od kartona i viču: „umrimo za kralja!“ Ali sigurno nije bilo glumca na svetu koji bi tako strasno bio odan svojim ulogama, kao taj Karlo Fjodorić. Najveća nesreća i jad njegova života bilo je to što nije dospeo u balet. Baletsku umetnost je cenio iznad svake druge umetnosti na svetu, i na svoj joj način bio privržen, baš kao moj otac violini. On i otac su se sprijateljili dok su još služili u pozorištu, i od tog doba otpušteni figurant ga nije ostavljao. Viđali su se vrlo često i obojica su oplakivala svoju zlu sudbu i to što ih svet ne priznaje. Nemac je bio najosetljiviji i najnežniji čovek na svetu i prema mom očuhu je rajno naJvatreniJe i najnesebičnije prijateljstvo; ali otac, izgleda, nije njemu bio naročito privržen, i trpeo ga kao poznanika samo zato jer nije imao drugoga. Povrh toga, otac u svojoj isključivosti nikako nije mogao razumeti da je baletska umetnost takođe umetnost, i time je vređao sirotoga Nemca do suza. Znao je njegovu slabu stranu i uvek ga je zadirkivao, smejao se nad nesrećnim Karlom Fjodorovićem kad se ovaj žestio, izlazio iz kože i dokazivao suprotno.

O tom Karlu Fjodoroviću docnije sam mnogo čula od B-a, koji ga je zvao: nirnberški popac. B. je mnogo pričao o njegovom prijateljstvu s mojim ocem; između drugog, da su se često nalazili, i kad bi se malo napili, počeli bi zajedno da oplakuju svoju sudbu i to što nisu priznati. Sećam se i ja tih sastanaka, sećam se takođe da bih se, gledajući na ta dva čudnovata čoveka, rasplakala i sama ne znajući zašto. To se događalo uvek kad majka nije bila kod kuće. Nemac, se nje strašno bojao i uvek je ostajao da stoji u pretsoblju i da čeka dok neko ne izađe: pa ako dozna da je majka kod kuće odmah niz stepenice beži dole. Uvek je sa sobom donosio neke nemačke pesme, oduševljavao se čitajući nam oboma glasno, i zatim ih recitovao, prevodeći rđavim ruskim jezikom, da mi bolje razumemo. To je oca vrlo veselilo, a ja sam se smejala do suza. Ali jednom nabaviše neko rusko delo, koje ih obojicu vrlo oduševi, tako da su ga docnije gotovo uvek kad se sastanu čitali. Sećam se da je to bila drama u stihovima nekog znamenitog ruskog pisca. Tako sam dobro naučila napamet prve redove iz te knjige, da sam je, kad sam slučajno posle nekoliko godina naišla na nju, poznala bez muke. U toj se drami raspravljalo o nevoljama nekog velikog umetnika, nekog Dženara ili Džakopa, koji je najednoj stranici vikao: „nepriznat sam!“, a na drugoj: „priznat sam!“, ili: „ja nemam talenta!“, a zatim posle nekoliko redova: „ja imam talenta!“ Sve se svršavalo vrlo plačevno. Ta je drama bila naravno najbanalnije delo; ali začudo, delovala je na najnaivniji i najtragičniji način na oba čitaoca, koji su nalazili da glavni junak liči njima. Sećam se Karlo Fjodorović bi se ponekad toliko oduševio, da bi skočio s mesta, otrčao u suprotni kut sobe i molio oca i mene, koju je zvao „madmuazel“, neprekidno, ubedljivo, sa suzama u očima, da odmah na mestu raspravimo ko je u pravu, on ili sudba i publika. Tu bi odmah započeo da igra, da izvodi razne korake, vikao nam da mu odmah kažemo, šta je — je li umetnik, ili ne, i da li se može za njega reći suprotno, to jest, da nema talenta? Otac bi se odmah razveselio, krišom mi namigivao, kao da hoće da me upozori kako će sad on vrlo zanimljivo da se potsmehne Nemcu. Meni bi to bilo vrlo smešno, ali mi je otac pretio rukom, i ja sam se uzdržavala, gušeći se od smeha. Čak i sad kad se setim ne mogu da se ne nasmejem. Kao da još vidim toga jadnoga Karla Fjodorovića. Bio je vrlo malena rasta, izvanredno tanak, već sed kukasta crvena nosa, umrljana duvanom, i nakaznih krivih nogu; ali bez obzira na to, on se nekako dičio njihovom strukturom pa je nosio zategnute pantalone. Kad bi poslednjim skokom stao u poziciju, šireći ruke k nama i osmejkujući se na nas kako to čine igrači na pozornici kad završe korak, otac bi neko vreme ćutao, kao da se ne usuđuje da rekne svoj sud, i navlaš ostavljao nepriznatog igrača u poziciji, tako da se ovaj, ljuljajući se na jednoj nozi sa strane na stranu, svim silama starao da sačuva ravnotežu. Najzad bi otac s najozbiljnijim izrazom pogledao u mene, kao da me poziva da budem nepristrastan svedok suda, a zajedno s tim uperio bi se u mene i plašljivi, molećivi pogled igračev.

— Ne, Karlo Fjodoriću, nikako da potreviš! — izustio bi najzad otac, pretvarajući se da mu je neprijatno što mora da kaže tako gorku istinu. Tad bi se iz grudi Karla Fjodorovića otelo pravo stenjanje; ali bi se on odmah obodrio, žurnim kretnjama ponovo molio da budemo pažljivi, uveravao nas da nije igrao po sistemu koji treba, i preklinjao nas da još jednom presudimo. Zatim bi ponovo trčao u drugi kut i skakao tako usrdno da je glavom dodirivao tavanicu i dobro se udarao, ali kao pravi Špartanac junački podnosio bol, ponovo se zaustavljao u pozi, ponovo s osmejkom pružao k nama drhćuće ruke i ponovo molio da rešimo njegovu sudbu. Ali je otac ostajao neumoljiv i kao i pre turobno odgovarao:

— Ne, Karlo Fjodoriću, takva ti je, vidi se, sudbina: nikako da potreviš!

Ja tad više nisam mogla da izdržim i valjala sam se od smeha, a sa mnom i otac. Karlo Fjodorić bi naposletku opazio da mu se smeju, crveneo je od ljutine, i sa suzama u očima, s dubokim mada komičnim čuvstvom, zbog koga sam se ja docnije i mučila s obzirom na nesretnika, govorio ocu:

— Ti si ferolomni pudala!

Zatim bi dohvatio šešir i istrčao od nas, kunući se svim na svetu da nikad više ne dođe. Ali te svađe nisu bile dugotrajne; posle nekoliko dana on bi ponovo došao, ponovo bi otpočelo čitanje znamenite drame, ponovo su se prolevale suze, i zatim bi ponovo naivni Karlo Fjodorović uzimao da nas moli da presudimo ko je u pravu: on ili ljudi i sudba, samo moleći nas da ovoga puta sudimo ozbiljno, kao što priliči pravim prijateljima, a ne da mu se smejemo.

Jedanput me majka posla u dućan da nešto kupim, i ja sam se vraćala noseći pažljivo sitan srebrn novac koji su mi vratili. Penjući se po stepenicama sretoh oca; on je odlazio od kuće. Nasmejah mu se, jer nisam umela da sakrijem svoj osećaj, kad sam ga videla, a on naginjući se da me poljubi opazi u mojoj ruci srebrn novac... Zaboravila sam reći da sam se tako bila privikla na izraz njegova lica, da bih već na prvi pogled pogađala svaku njegovu želju. Kad je bio tužan, mene je jad mučio. Najčešće i najviše mu je bilo dosadno kad nije imao para, kad zbog toga nije mogao da popije ni kap vina, na koje se bio navikao. Ali u trenutku kad sam ga srela na stepenicama, učinilo mi se da se s njim događa nešto osobito. Njegove pomućene oči su lutale, u prvi mah me nije opazio; no kad je video da se u mojim rukama zasjao novac, odjednom je pocrveneo, zatim pobledeo, pružio ruku da uzme novac, ali je odmah i trgao natrag. U njemu se očigledno odigravala borba. Najzad, kao da je savladao sebe, naredio mi je da idem gore, sišao nekoliko stepenica, ali se odjednom zaustavio i žurno me zovnuo.

Bio je vrlo zbunjen. — Čuj, Njetočka, reče: — daj mi taj novac, ja ću ti ga vratiti. A? Ti ćeš ga dati tati, a? Ti si dobra, Njetočka?

Kao da sam to predosećala. U prvi mah: pomisao da će se majka naljutiti, — plašljivost, a najviše instinktivni stid za sebe i za oca, zadržavali su me da dam novac. On je to odmah opazio i žurno rekao:

— Onda ne treba, ne treba!...

— Ne, ne, tata, uzmi; reći ću da sam izgubila, da su mi otela susedna deca.

— Dobro, dobro, znao sam da si ti pametna devojčica, reče on, smejući se drhtavim usnama i više nije skrivao svoje ushićenje kad je osetio novac u rukama. — Ti si dobra devojčica, ti si moj anđelak! Daj da ti poljubim ručicu!

I dohvati moju ruku i htede da je poljubi, ali sam je ja brzo istrgnula. Neka me žalost obuze, a stid je sve više počinjao da me mori. Potrčah gore kao u nekom strahu, ostavivši oca i ne pozdravivši se s njim. Kad sam ušla u sobu, obrazi su mi goreli a srce udaralo od nekog mučnog, dosad nepoznatog osećaja. Ipak smelo rekoh majdi da sam novac ispustila u sneg i nisam ga mogla naći. Majka je isprva zbilja došla kao van sebe od ljutnje, jer smo bili vrlo siromašni. Viknula je na mene, ali odmah kao da se predomislila i prestala je da me grdi, rekavši samo da sam nespretna i nemarna devojčica, i da je očigledno malo volim kad tako rđavo čuvam njeno dobro. Ta me je primedba više ožalostila nego da sam dobila batine. Ali majka me je već znala. Opazila je već moju osetljivost, koja je često terala do bolesne razdražljivosti, pa je mislila da će me gorkim prekorima da je ne volim, pogoditi jače i prisiliti da u buduće budem pažljivija.

U sumrak, kad je otac trebao da se vrati, ja sam ga po običaju čekala u pretsoblju. Ovoga puta bila sam vrlo zbunjena. Osećaji su mi bili uzburkani nečim što je mučilo moju savest. Najzad se otac vrati, i ja se vrlo obradovah njegovom dolasku, kao da sam mislila da će mi od toga biti lakše. Beše već napit, ali kad me je video, pričini se tajanstven i zbunjen, odvede me u ćošak, pogledajući plašljivo na naša vrata, izvadi iz džepa medeni kolač koji je bio kupio, i poče da mi šapatom naređuje da više nikad ne smem da uzimam i tajim novac od majke, da je to ružno i sramotno i vrlo rđavo; to je učinjeno sad zato što je tati jako trebao novac, ali on će ga vratiti, i ja posle mogu reći da sam novac našla, a sramota je da uzimam od majke, i da više i ne mislim da to činim, a on će mi ako ga budem slušala opet kupiti medenih kolača; najzad dodade još da treba da imam sažaljenja s mamom, jer je mama tako bolesna, jadna, ona jedina radi za sve nas. Slušala sam uplašeno dršćući celim telom a suze su mi vrcale na oči. Bila sam tako iznenađena da nisam mogla ni reči da kažem, ni s mesta da se pomaknem. Najzad, on uđe u sobu, zapovedi mi da ne plačem i da ništa ne govorim majci. Primetila sam da je i on bio vrlo zbunjen.

Celo veče bila sam kao u nekom užasu, i prvi put nisam smela da ga gledam i nisam mu prilazila. I on je, izgleda, izbegavao moj pogled. Majka je kao obično hodala gore dole po sobi i govorila nešto u sebi, kao u bunilu. Tog joj je dana bilo teže i ona dobi nekakav napad. Najzad, od unutrašnjih patnji, ja dobih groznicu. Kad je nastala noć, nisam mogla da zaspim. Mučili su me bolesni snovi. Najzad nisam mogla da izdržim, i počela sam gorko da plačem. Moje jecanje razbudi majku; ona me zovnu i upita šta mi je. Nisam odgovorila, nego sam još gorče zaplakala. Tad ona upali sveću, priđe mi i poče da me umiruje, misleći da sam se u snu od nečega uplašila. — „Eh ti, luda devojčice! — reče ona: — još uvek plačeš kad ti se nešto prisni. Hajde, dosta!“ Pa me poljubi, rekavši da dođem kod nje da spavam. Ali ja nisam htela, nisam smela da je zagrlim ni da idem njoj. Ne da se zamisliti kakve su me muke morile. Htela sam da joj ispričam sve. Već sam bila počela, ali pomisao na oca i njegova zabrana zadržali su me. „Kako si jadna, Njetočka! — reče mi majka, mećući me u krevet i zavijajući me u svoj stari ogrtač, jer je primetila da drhćem od grozničave jeze: — bićeš sigurno bolešljiva kao i ja“. I tužno pogleda u mene.

Nisam mogla podneti njen pogled nego sam zažmurila i okrenula se. Ne pamtim kako sam zaspala, ali sam još u polusnu čula kako me majka nagovara da zaspim. Nikad još nisam trpela veće muke. Srce mi se stezalo od bola.

Sutra ujutru bilo mi je lakše. Progovorila sam s ocem, ne spominjući mu što je juče bilo, jer sam pogađala unapred da će mu to biti vrlo prijatno. Odmah se razveselio, jer se dotle samo mrštio gledajući mene. Sad kao da ga je obuzela neka radost, neko detinjsko zadovoljstvo, kad je video da sam vesela. Uskoro majka ode od kuće, i on se više nije uzdržavao. Počeo je da me ljubi tako da sam došla u neko histerično oduševljenje, smejala se i plakala u isto vreme. Najzad reče da hoće da mi pokaže nešto vrlo lepo i da ću se ja radovati da to vidim, zato što sam tako pametna i dobra devojčica. Tu raskopča prsluk n izvadi ključ koji mu je visio na crnom gajtanu o vratu. Zatim tajanstveno pogleda u mene, kao da je hteo da pročita u mojim očima sve oduševljenje koje bih, po njegovom mišljenju, trebala da osećam, otvori sanduk i izvadi iz njega pažljivo crnu kutiju čudnovatog oblika, koju dotad nisam nikad videla kod njega. On nekako plašljivo uze tu kutiju i sav se promeni; s lica mu nesta osmejka, i ono odjednom zadobi neki svečani izgled. Najzad ključićem otvori tajanstvenu kutiju i izvadi iz nje neku stvar koju ja dotle nisam takođe videla,—stvar na izgled vrlo čudnovatog oblika. Uze je pažljivo, s pijetetom u ruke, i reče da je to njegova violina, njegov instrument. I otpoče nešto mnogo da mi priča tihim i svečanim glasom; ali ja ga nisam razumevala, i samo sam upamtila izraz, koji mi je već bio poznat, — da je on umetnik, da ima talenta, — da će nekada svirati na violini i da ćemo najzad svi biti bogati i doći do neke velike sreće. Suze mu se pojaviše na očima i potekoše po obrazima. Bila sam vrlo dirnuta. Najzad poljubi violinu i dade i meni da je poljubim. Kad je video da želim da je izbliže razgledam, odvede me do majčinog kreveta i dade mi violinu u ruke; ali sam videla da drhti od straha da je nekako ne razbijem. Uzela sam violinu u ruke i dodirnula žice, koje izdadoše slab zvuk. — „To je muzika!“ — upitah pogledavši u oca?

— Jest, jest, muzika, ponovi on, trljajući radosno ruke: „Ti si pametno dete, ti si dobro dete!“ Ali i ako me je hvalio i bio u oduševljenju, videla sam da se plaši za svoju violinu, i mene takođe obuze strah, — brže je vratih. Violina bi isto onako oprezno vraćena u kutiju, kutija zaključana i metnuta u sanduk; otac me ponovo pomilova po glavi i obeća da će mi uvek pokazati violinu kad sam dobra, pametna i poslušna kao sad. Tako je dakle violina rasterala naš zajednički jad. Ali uveče, kad je otac odlazio od kuće, šapnuo mi je da pamtim ono što mi je juče govorio.

Tako sam rasla u našem kutu, i malo pomalo moja ljubav, — ne, bolje reći strast, jer ne znam dovoljno jak izraz koji bi mogao potpuno da iskaže moj neuzdržljivi i mučni osećaj prema ocu, — dostigla je do neke bolesne razdražljivosti. Imala sam samo jednu nasladu — da mislim i sanjam o njemu; samo jednu želju — da radim sve što bi njemu moglo učiniti i najmanje zadovoljstvo. Koliko sam samo puta iščekivala njegov dolazak na stepenicama, često dršćući i modra od hladnoće, jedino radi toga da makar i jedan trenutak ranije doznam da je došao i što pre pogledam u njega. Bila sam kao izbezumljena od radosti kad me ma i malo pomiluje. A opet, često mi je bilo neiskazano teško što sam tako uporno hladna prema majci; bilo je trenutaka kad sam se kidala od tuge i žalosti gledajući je. Nisam mogla da budem ravnodušna prema njihovom večitom neprijateljstvu, imala sam da biram između njih, imala da stanem na nečiju stranu, i stala sam na stranu tog poluludog čoveka, jedino zbog toga što je bio tada bedan, ponižen, u mojim očima, i što je od samog početka tako jako potresao moju maštu. Ali ko da presudi?

Možda sam ga zavolela baš zbog toga što je bio tako čudnovat, čak i na izgled, i ne tako ozbiljan i turoban kao majka, što je bio gotovo lud, što je iz njega često izbijalo neko lakrdijaštvo, neke dečje osobine, i što sam se, najzad, njega manje plašila i čak ga manje poštovala nego majku. On je nekako više bio ravan meni. Malo pomalo osetila sam da je prevlast na mojoj strani, da mi se on pomalo potčinjuje, i da sam mu preko potrebna. Time sam se u sebi ponosila, potajno triumfovala, i shvatajući koliko sam mu neophodna, čak ponekad koketovala s njim. Zaista, ta moja čudnovata privrženost ličila je unekoliko na roman... Ali tom romanu nije bilo suđeno da se dugo nastavlja: uskoro sam izgubila i oca i majku. Njihov život završio se strašnom katastrofom, koja se teško i bolno urezala u moje pamćenje. Evo kako se to desilo.

III

U to vreme ceo je Petrograd uzbudila izvanredna novost. Proneo se glas da dolazi slavni S-c. Sve što je bilo muzikalno u Petrogradu poče da se kreće. Pevači, umetnici, pesnici, slikari, melomani, i čak oni koji nisu nikad bili melomani nego su sa skromnim ponosom uveravali da nemaju ni pojma o muzici, poleteše u velikom zanosu po ulaznice. Sala nije mogla da primi ni deseti deo oduševljenih koji su bili u mogućnosti da plate dvadeset i pet rubalja za ulaznicu. Ali evropsko ime S-ca, i njegova lovorom ovenčana starost, neuvela svežina talenta, glas, da u poslednje vreme retko uzima gudalo u ruke da ugodi publici, uverenje da poslednji put obilazi Evropu i da će zatim prestati da koncertira, učiniše svoje. Jednom reči, utisak je bio potpun i dubok.

Govorila sam već, da je dolazak svakog novog violiniste, svake ma koliko proslavljene veličine, delovao na moga očuha najneprijatnije. On je uvek među prvima hitao da čuje umetnika, koji je doputovao, da bi što pre doznao stepen njegove umetnosti. Često se razbolevao od pohvala koje su oko njega upućivane novome došljaku, i tek bi se onda smirio kad je mogao da pronađe nedostatke u sviranju novog violiniste i jetko je širio svoje mišljenje svud gde je god mogao. Siroti, suludi čovek, u celom svetu je znao za jedan talent, samo za jednog umetnika, i taj je umetnik, naravno, bio on sam. Ali glas da dolazi S-c, muzički genije, nekako je potresno delovao na njega. Treba primetiti, da za poslednjih deset godina u Petrograd nije dolazio nijedan čuveni talent, pa makar i ne ravan S-cu; prema tome moj otac nije ni imao pojma o sviranju prvoklasnih evropskih umetnika.

Pričali su mi, čim su se proneli prvi glasovi o dolasku S-ca, odmah su mog oca opet našli iza pozorišnih kulisa. Govorili su da se pojavio jako uzbuđen, i nemirno raspitivao o S-cu i pretstojećem koncertu. Dugo ga već nisu viđali iza kulisa, i njegova pojava učini efekt. Neko je hteo da ga bocne

pa mu izazivajući reče: „Sad ćete vi, bato, Jegore Petroviću, čuti muziku, koja nije baletska, nego takva da vam se posle nje već neće više živeti na svetu!“ Kažu da je pobledeo kad je čuo taj potsmeh, no ipak je odgovorio, smešeći se histerično: „videćemo; sve je slavno što je daleko; S-c je bio samo u Parizu, i to su ga Francuzi izvikali, a zna se već šta su Francuzi!“ itd. Unaokolo se zaori smeh; siromah čovek se oseti uvređen, ali se uzdrža, i dodade da on uostalom ništa ne kaže, nego ćemo da vidimo, da pogledamo, da prekosutra nije daleko, i da će se uskoro svako čudo rešiti.

B. je pričao da se to isto veče, pred sumrak, sreo s knezom H-m, poznatim amaterom, čovekom koji je duboko razumevao i voleo umetnost. Išli su zajedno i razgovarali o novodošavšem umetniku, kad odjednom, na zaokretu jedne ulice, B. ugleda mog oca gde stoji pred izlogom jedne radnje i pažljivo gleda u plakatu koja je stajala u izlogu radnje, i na kojoj se krupnim slovima javljalo da dolazi S-c.

— Vidite li tog čoveka? reče B, pokazujući na mog oca.

— Ko je to? upita knez.

— Čuli ste o njemu. To je onaj Jefimov o kom sam vam više puta pričao i koga ste vi nekad protežirali.

— A, to je zanimljivo! reče knez: — vi ste o njemu mnogo pričali. Kažu da je vrlo interesantan, voleo bih da ga čujem.

— Ne vredi, odgovori B, — a i teško je. Ne znam kako bi vama, a meni on uvek kida srce. Njegov je život strašna, ružna tragedija. Ja ga duboko osećam, i ma kako da je prljav, u meni se nije ugasila simpatija za njega. Kažete, kneže, da je zanimljiv. To je istina, ali čini i suviše težak utisak. Prvo, on je lud; drugo, taj je ludak počinio tri zločina, jer je sem sebe upropastio još dva života: svoje žene i svoje kćeri. Ja ga znam: umro bi na mestu kad bi se uverio o svom zločinstvu. Ali je sav užas u tome da je evo već osam godina kako je on tako reći u tom zločinu i osam godina kako se bori sa svojom savešću da to prizna ne tako reći, nego potpuno.

— Pričali ste da je siromah? — reče knez.

— Da; ali je sirotinja sad za njega gotovo sreća, jer mu je ona izgovor. On tako može sve da ubedi da mu jedino sirotinja smeta, a kad bi bio bogat, imao bi vremena, ne bi imao briga, e, onda bi svi videli kakav je on umetnik. Oženio se u toj nadi da će ga hiljadu rubalja, koje je njegova žena imala, pomoći da stane na noge. Postupio je kao fantasta, kao pesnik, i uvek je tako postupao u životu. Znate li šta on čitavih osam godina neprestano govori? Tvrdi da je svim njegovim nesrećama krivac njegova žena, da mu ona smeta. Skrstio je ruke i neće da radi. A oduzmite mu tu ženu — biće najnesretnije stvorenje u svetu. Eto već nekoliko godina ne uzima violinu u ruke, — a znate zašto? Zato što svaki put kad uzme u ruke gudalo, mora u sebi da prizna da je ništa, nula, a ne umetnik. A kad je gudalo po strani, bar ima daleku nadu, da to nije istina. On je sanjalica; misli da će odjednom, nekim čudom postati svetski slavan čovek. Njegova je deviza: aut Cesar, aut nihil, kao da se može postati Cezar odjedanput, u jedan mig. Njegova je žudnja slava. A ako takvo čuvstvo postane umetniku glavni i jedini pokretač, onda taj umetnik nije umetnik, jer je tim izgubio glavni umetnički instinkt, to jest ljubav prema umetnosti jedino zato što je umetnost umetnost, a ne što drugo, ne slava. S-c naprotiv, kad uzme gudalo, za njega na svetu ništa više ne postoji sem njegove muzike. Posle gudala, novac je za nj prva stvar, a slava čini mi se tek na trećem mestu. On se malo brinuo o njoj... Znate šta sad tog nesretnika zanima? — dodade B, pokazujući na Jefimova. — Zanima ga najgluplja, najništavnija, najbednija i najsmešnija briga na svetu, to jest: da li je on bolji od S-ca, ili je S-c bolji od njega, — više ništa, jer je još ubeđen da je on u celom svetu najbolji muzičar. Ubedite ga da nije umetnik, kažem vam, umreće na mestu, kao gromom poražen, jer bi za njega bilo strašno da se rastane s tom stalnom idejom kojoj je žrtvovao ceo život i čija je osnova ipak vrlo duboka i ozbiljna, jer je u početku njegov poziv bio istinski.

— Zanimljivo je, šta će biti s njim kad čuje S-ca, primeti knez.

— Da, reče B, zamišljeno. — Ali ne: on će se odmah prenuti; ludilo mu je jače od istine, i odmah će izmisliti kakav bilo izlaz iz stvari.

— Mislite? — primeti knez.

U to stigoše do mog oca. On je hteo da prođe nezapažen, ali B. ga zaustavi i poče da razgovara s njim. B upita da li će slušati S-ca. Otac ravnodušno odgovori da ne zna, da ima važnija posla nego što su koncerti i svi putujući virtouzi, ali, uostalom, videće, ako bude imao slobodnog vremena — zašto da ne, otići će. I tu brzo i uznemireno pogleda na B. i na kneza, i nepoverljivo se osmehnu, zatim dohvati šešir, klimnu glavom i pođe izvinjujući se da nema vremena.

A ja sam već dan ranije znala za očevu brigu. Nisam znala šta ga u stvari muči, ali sam videla da je strašno uznemiren; čak je i majka to opazila. Ona je u to vreme bila vrlo bolesna i jedva se micala s mesta. Otac je svaki čas dolazio kući i odlazio iz kuće. Ujutru mu dođoše tri četiri gosta, njegovi stari drugovi, i to me je jako iznenadilo, jer osim Karla Fjodorića nisam skoro nikad viđala kod nas tuđe ljude, svi su prestali da se druže s nama otkako je otac napustio pozorište. Najzad dotrča zaduvani Karlo Fjodorić i donese plakatu. Pažljivo sam osluškivala i posmatrala i sve me je tako uznemiravalo kao da sam svemu ja kriva, toj usplahirenosti i brizi koju sam čitala na očevom licu. Želela sam da razumem šta govore, i prvi put čuh ime S-ca. Zatim sam razumela da treba najmanje petnaest rubalja da se vidi taj S-c. Sećam se tako isto da se otac, nije mogao uzdržati, i odmahnuvši rukom rekao da on poznaje ta prekomorska čuda, nečuvene talente, zna i S-ca, da su sve to čivuti, trče za ruskim novcem, jer Rusi po prostoti svojoj veruju svakoj budalaštini, a naročito onome što je Francuz izvikao. Ja sam već razumevala šta znači reč: nema talenta. Gosti su počeli da se smeju, i uskoro su svi otišli, ostavivši oca vrlo neraspoloženog. Razumela sam da se zbog nečeg ljuti na toga S-ca, i, da bi mu se dodvorila i razbila njegovu tugu, priđoh stolu, uzeh plakatu, počeh da je čitam na slogove i pročitah glasno ime S-ca. Zatim se nasmejah i pogledah u oca koji je sedeo zamišljen na stolici, i rekoh: „i taj je sigurno kao Karlo Fjodorić: i on sigurno nikad da potrevi“. Otac zadrhta kao da se uplašio, istrže mi iz ruku plakat, viknu na mene, lupi nogom, dohvati šešir i iziđe iz sobe, ali se zatim odmah vrati, pozva me u pretsoblje, poljubi i nekako uznemireno, s nekim potajnim strahom poče da mi

govori da sam pametno, da sam dobro dete, da sigurno neću hteti da ga ražalostim, i da on od mene očekuje neku veliku uslugu; ali kakvu, nije mi kazao. Uza sve drugo, bilo mi je teško da ga slušam; videla sam da njegove reči nisu iskrene, i sve me je to nekako potresalo. Počeh da se mučim i brinem za njega.

Sutradan za ručkom — bilo je to uoči koncerta — otac beše sasvim kao utučen. Užasno se promenio i neprestano je pogledao u majku. Najzad ja se zapanjih kad on poče o nečem da govori sa njom, — zapanjila sam se jer sa njom nije gotovo nikad govorio. Posle ručka, poče nekako naročito da se umiljava oko mene; svaki čas bi me pod raznim izgovorom zvao u pretsoblje, i, obazirući se unaokolo, kao da se boji da ga ne zateknu, sve vreme me je gladio po kosi, ljubio, govorio da sam dobro dete, da sam poslušno dete, da sigurno volim svoga oca, i da ću sigurno učiniti ono što me on bude molio. Sve me je to dovelo do nepodnošljive tuge. Najzad, kad me je po deseti put izazvao na stepenice, stvar se objasnila. Tužna i izmučena izgleda, osvrćući se nemirno na sve strane, upita me: znam li gde kod majke leže onih dvadeset i pet rubalja koje je juče u podne donela? Kad sam čula takvo pitanje obamrla sam od straha. Ali u tom trenutku neko zalarma na stepenicama, otac se uplaši, ostavi me i potrča iz kuće. Vratio se tek uveče, zbunjen, tužan, zabrinut, sede ćutke na stolicu i stade nekako radosno da pogleda u mene. Mene obuze takav strah, da sam namerno izbegavala njegove poglede. Najzad me majka, koja je celog dana ležala u postelji, pozva, dade mi sitnog novca i posla u dućan da kupim čaja i šećera. Mi smo retko pili čaj: majka je dozvoljavala sebi taj luksuz prema našim sretstvima, samo onda kad se osećala bolesnom i grozničavom. Uzela sam novac i pošto sam izašla u pretsoblje potrčim što igda mogu, kao da sam se plašila da me ne dostignu. Ali ono što sam predosećala zbilo se: otac me sustiže na ulici i vrati natrag na stepenice.

— Njetočka! — poče dršćućim glasom: — golubice moja! Čuj me: daj mi taj novac, a sutra...

— Tatice! Tatice! — povikah, bacajući se na kolena i preklinjući ga: — tatice! Ne mogu! Ne sme se! Mama treba da pije čaj... Ne smemo to uzeti od mame, ne smemo nikako! Uzeću joj drugi put...

— Dakle nećeš? Nećeš? šaputao je izbezumljeno: — znači da me ne voliš? Dobro! Onda ću te ostaviti. Ostani s mamom a ja ću otići od vas i tebe neću povesti. Čuješ li, rđavo derište? Čuješ li?

— Tatice! — viknula sam izbezumljena: — uzmi novac, na! A šta ću sad da radim? — govorila sam lomeći ruke i uhvativši se za peševe njegovog kaputa: — mamica će plakati, mamica će opet da me grdi!

Čini mi se da se nije nadao da ću se toliko protiviti, ali je novac uzeo; najzad, pošto više nije mogao da podnese moje žalbe i jecanje, ostavi me na stepenicama i potrča dole. Pođoh gore, ali me snaga ostavi pred vratima našega stana; nisam smela da uđem, nisam mogla da uđem; sve što je u meni bilo dobroga bilo je uzbunjeno i potreseno. Pokrih lice rukama i poleteh prozoru kao onda kad sam prvi put čula očevu želju da mati umre. Bila sam kao u bunilu, u ukočenosti, i drhtala prisluškujući i najmanji šušanj na stepenicama. Najzad, čuh kako se neko žurno penje gore. Bio je to on; poznala sam njegov hod.

— Ti si tu? reče šapatom. Poleteh k njemu.

— Na! — viknu, gurajući mi novac u ruke — na! Uzmi natrag! Nisam ti više otac, čuješ li? Neću više da ti budem otac? Ti više voliš mamu nego mene! Onda idi mami! A ja neću da znam za tebe! Rekavši to odgurnu me i opet potrča niz stepenice. Plačući potrčah za njim.

— Tatice! Dobri tatice! Biću poslušna! Vikala sam: — volim te više nego mamu! Uzmi novac natrag, uzmi!

Ali me on nije čuo; nestalo ga je. Celo to veče bila sam kao ubijena i drhtala od grozničave jeze. Sećam se da mi je mati nešto govorila, zvala me k sebi; bila sam kao u nesvestici, nisam ništa čula ni videla. Najzad dobih napad: počela sam da plačem, da vičem; majka se uplaši i nije znala šta da radi. Uzela me u svoj krevet, i ne sećam se kako sam zaspala, obgrlivši njen vrat, trzajući se i plašeći nečega svakog trenutka. Tako je prošla cela noć. Izjutra sam se dockan probudila, kad je majka već bila otišla od kuće. Ona

je u to vreme uvek odlazila po svom poslu. Kod oca je bio neki stranac, i oni su o nečem glasno razgovarali. Jedva sam dočekala da gost ode, i kad smo ostali sami, poleteh ocu i plačući stadoh ga moliti da mi oprosti za jučerašnjicu.

— A hoćeš li biti dobro dete, kao pre? upita me strogo.

— Hoću, tatice, hoću! odgovorila sam. — Reći ću ti gde kod mame leže novci. Juče su ležali u toj fijoci u kutiji.

— Ležali? Gde? — povika on, prenuvši se i ustade sa stolice: — Gde su ležali?

— Zaključani su, tatice! — govorila sam. — Pričekaj: kad me mama doveče pošalje da ih promenim, jer sam videla da je sitan novac sav potrošen.

— Treba mi petnaest rubalja, Njetočka! Čuješ li? Samo petnaest rubalja! Nabavi mi ih danas, a sutra ću ti ih vratiti. A ja ću sad da idem da ti kupim šećerlema, oraja... i lutku ću ti kupiti... i sutra tako isto... svaki dan ću ti donositi poslastica, ako budeš pametna devojčica.

— Ne treba, tata, ne treba! Neću poslastice; Ja ih neću jesti, vratiću ti ih! — viknula sam, gušeći se od suza, jer me je srce u tom trenutku jako tištalo. Osetila sam u tom momentu da me on ne žali, i da me ne voli, jer ne vidi kako ga volim, već misli da sam spremna da ga služim za poslastice. U tom trenutku, ja, dete, razumevala sam ga skroz i već osećala da me je zauvek ranilo to saznanje, i da ga više ne mogu voleti, da sam izgubila moga pređašnjega tatu. A njega su moja obećanja oduševila; video je da sam radi njega bila gotova na sve, da ću učiniti sve za njega, a Bog vidi kako je to „sve“ za mene tada bilo mnogo. Znala sam šta su za moju sirotu majku značili ti novci; znala sam da može oboleti od žalosti što ih je izgubila, i u meni se bolno bunilo kajanje. Ali on nije ništa video; smatrao me je za trogodišnje dete, dok sam ja međutim sve razumevala. Njegovo oduševljenje nije znalo granica: ljubio me je, nagovarao da ne plačem, obećavao da ćemo još danas otići nekud od majke, — ulagujući se, verovatno, mojoj svagdašnjoj fantaziji; najzad izvadi iz džepa plakat, poče da me uverava da je čovek kome danas ide, njegov neprijatelj, smrtni neprijatelj, ali da njegovi neprijatelji neće uspeti. Kad je počeo da govori sa mnom o svojim neprijateljima potpuno je ličio na dete. Opazivši da se ne smejem, kao pre, dok je govorio sa mnom, nego ga slušam ćutke, uze šešir i izađe iz sobe, jer se nekud žurio; ali odlazeći još jednom me poljubi i klimnu glavom s osmejkom, kao da mi nije sasvim verovao i brinuo se da se ne predomislim. Rekla sam već da je bio kao lud; i to se videlo još uoči toga dana. Novac mu je bio potreban da kupi ulaznicu za koncert, koji je za njega trebao sve da reši. Kao da je unapred predosećao da će taj koncert rešiti njegovu sudbinu, ali se bio toliko izgubio, da je uoči toga dana hteo da mi otme sitan novac, kao da bi po to mogao kupiti ulaznicu. Njegovo čudnovato držanje još se jače ispoljilo za ručkom. Nikako nije mogao da sedi na mestu i nije dodirnuo ni jedno jelo, neprestano se dizao s mesta i opet sedao, kao da se predomislio; čas bi dohvatio šešir kao da se spremao da nekud ide, čas bi postao nekako čudno rasejan, sve nešto šaputao u sebi, zatim pogledao u mene; namigivao mi je, pravio neke znake kao da je bio nestrpljiv da što pre dobije novac, i kao da se ljutio što ih još dosad nisam uzela od majke. Čak je i majka opazila to čudno ponašanje i gledala ga iznenađeno.

Bila sam kao osuđena na smrtnu kaznu. Svrši se ručak: odoh u ćošak i drhtala sam kao u groznici, brojeći minute do onog vremena kad će me majka poslati u dućan. U celom mom životu nije za mene bilo mučnijih časova; oni će večito ostati u mom pamćenju. Šta sve nisam osetila u tim trenucima! Ima trenutaka u kojima svesno preživiš više nego za čitave godine. Osećala sam da činim ružno delo; on sam je pomogao bio mojim dobrim instinktima kad me je ono prvi put malodušno naveo na zlo, i kad se toga uplašio i objasnio mi da sam postupila rđavo. Da li je moguće da sad nije shvatao kako je teško prevariti prirodu, željnu svesnih utisaka, koja je već mnogo zla i dobra osetila i shvatila? Razumela sam da ga užasna krajnost nagoni da se po drugi put reši da me gurne u porok i na taj način žrtvuje moje siroto nezaštićeno detinjstvo, da još jednom meće na kocku da pokoleba moju neočvrslu savest. I sad, zavukavši se u ćošak, razmišljala sam u sebi: zašto mi obećava nagradu za ono što sam se već rešila svojevoljno da učinim? Novi osećaji, nove težnje, za koje još nisam znala, nova pitanja iskrsavala su u meni gomilama, i ja sam se mučila oko tih pitanja. Zatim sam odjednom počela da mislim o majci; zamišljala sam njenu žalost kad izgubi poslednju zaradu. Najzad, majka ostavi rad koji je s mukom radila, i pozva me. Zadrhtah i priđoh joj. Ona izvadi iz fijoke novac i dajući mi ga reče: „idi, Njetočka; samo tako ti Boga pazi, da ti ne vrate manje, kao onomad, i da ih nekako ne izgubiš“. S molbom sam pogledala u oca, ali je on klimao glavom, smeškao se odobravajući i trljao ruke od nestrpljenja. Časovnik izbi šest, a koncert je bio određen za sedam. I on je mnogo podneo u tom iščekivanju.

Zastadoh na stepenicama, očekujući ga. Bio je tako uzbuđen i nestrpljiv, da je bez ikakve predostrožnosti odmah istrčao za mnom. Dadoh mu novac: na stepenicama je bilo mračno pa nisam mogla da vidim njegovo lice; ali sam osećala da je sav drhtao kad je uzimao novac. Stajala sam kao ukočena i nisam se micala s mesta; najzad dođoh sebi, kad me posla gore da mu iznesem šešir. Nije hteo ni da ulazi.

— Tata, zar nećeš i ti sa mnom? upitah ga isprekidanim glasom, misleći na svoju poslednju nadu, da će imati milosti sa mnom.

— Ne... idi sama... a? Čekaj, čekaj! povika on prenuvši se: — čekaj, doneću ti poslastica; ali ti prvo idi pa mi donesi šešir.

Kao da me je neka ledena ruka odjednom dohvatila za srce. Uzviknula sam, odgurnula ga i potrčala gore. Kad sam ušla u sobu, bila sam bleda kao smrt, i da sam htela reći da su mi oteli novac, majka bi mi poverovala. Ali ja u tom trenutku nisam mogla ništa da kažem. U nastupu grčevitog očajanja bacih se preko majčine postelje i pokrih lice rukama. Malo zatim, vrata plašljivo škripnuše i uđe otac. Došao je po šešir.

— Gde su novci? povika odjednom majka, dosetivši se odmah da se dogodilo nešto neobično;—gde su novci? govori? Govori! Svukla me je s kreveta i postavila na sredinu sobe.

Ćutala sam, oborivši oči u zemlju; jedva sam shvatala šta se samnom zbiva i šta sa mnom rade.

— Gde su novci? povika opet, ostavi mene i odjednom se okrete ocu, koji je uzimao šešir. — Gde su novci? ponovi. — A! Ona ih je tebi dala? Bezbožniče! Zlotvore moj! Ti i nju upropašćuješ! Dete! Nju, nju?! Ne! Nećeš tako otići!

I u momentu polete vratima, zaključa ih iznutra i izvadi ključ.

— Govori! Priznaj! poče da mi govori glasom jedva čujnim od uzbuđenja: — priznaj sve! Ta govori, govori! Ili... ne znam šta ću učiniti od tebe.

Ona dohvati moje ruke i lomila ih je ispitujući me. Bila se izbezumila. U tom trenutku se zakleh da ćutim i ne kažem ni reči za oca, ali plašljivo podigoh poslednji put oči na njega... Jedan njegov pogled, jedna reč, nešto od onog što sam očekivala i zašta sam se molila u sebi, — i bila bih srećna, ne obazirući se ni na kakve patnje, ni na kakva mučenja... Ali, Bože moj! Neosetljivim i pretećim gestom mi je naređivao da ćutim, kao da sam se u tom trenutku uopšte mogla još bojati nečije pretnje. Grlo mi se steže, izgubih dah, noge poklecnuše, i ja padoh u nesvest na pod.... Ponovio mi se jučerašnji nervni napad.

Došla sam k sebi kad se odjednom čulo kucanje u vrata našega stana. Majka otvori, i ja videh livreisanog slugu, koji uđe u sobu, poče začuđeno da nas pogleda sve unaokolo i upita za muzikanta Jefimova. Očuh reče da je to on. Tada lakej pruži pisamce i saopšti da ga je poslao B, koji se u tom trenutku nalazi kod kneza. U koverti je bio poziv i ulaznica za koncert S-ca.

Kad se pojavio lakej u bogatoj livreji i kazao ime kneza, svoga gospodina, koji ga je naročito poslao siromašnom muzikantu Jefimovu, — to je učinilo jak utisak na majku. U početku priče govorila sam o njenom karakteru, i da je sirota žena još neprestano volela oca. I sad još, bez obzira na čitavih osam godina neprestane tuge i patnje, njeno se srce nije promenilo: ona ga je još neprestano volela! Bog zna, možda joj se odjedanput prividela promena u njegovoj sudbini. Jedna senka najmanje nade imala je na nju uticaja. Ko zna — možda je i sama donekle bila zaražena nepokolebljivim samopouzdanjem svoga suludog muža! Pa i nije bilo moguće da to samopouzdanje nemadne na nju, slabu ženu, nekakav uticaj. A kneževa pažnja učini da je u trenutku stvorila hiljadu planova za njega. Bila je gotova u času da mu se sva vrati, da mu oprosti ceo svoj život, i, odmerivši čak i njegov poslednji zločin— žrtvovanje jedinog njenog deteta, i to da u nastupu vatrenog oduševljenja i nove nade svede na običan prestup, na malodušnost iznuđenu sirotinjom, rđavim životom, mojim položajem. Sve je u njoj bilo zanetost, i u tom trenutku je bila ponovo spremna da prašta i da se bez kraja smiluje propalici svome mužu.

Otac se užurba; iznenadila ga je pažnja kneza i B-a. On se obrati pravo majci, nešto joj šapnu, i ona iziđe iz sobe. Vratila se kroz dva minuta noseći razmenjen novac, i otac odmah dade srebrnu rublju donosiocu, koji se pokloni učtivo i ode. Međutim, majka izađe za trenutak i vrati se noseći peglu, izvadi najbolju muževljevu košulju i poče da je pegla. Ona mu je sama vezala belu batistanu kravatu, koja je za svaki slučaj čuvana od vajkada u njegovoj garderobi, zajedno sa crnim već dosta iznošenim frakom, koji je bio sašiven kad je očuh stupao u pozorište na dužnost. Pošto je svršio oblačenje, otac uze šešir, ali već izlazeći, zatraži čašu vode; bio je bled, i iznemogao sede na stolicu. Vodu mu dadoh ja; možda se majci opet potkrao u srce nepoverljiv osećaj, i ohladio prvi zanos.

Otac izađe; mi ostadosmo same. Zavukoh se u ćošak, i dugo sam ćuteći posmatrala majku. Nikad je nisam videla tako uzbuđenu: usne su joj drhtale, bledi se obrazi odjednom zarumenili, i s vremena na vreme se trzala svim udovima. Najzad se njen jad pretvori u žalopojke, u potmulo jecanje i jadikovanje.

— Za sve sam ja kriva, nesrećnica! govorila je sama sebi. — Šta će biti s njom? Šta će biti s njom kad umrem? nastavi i na tu pomisao stade nasred sobe, kao munjom ošinuta. Njetočka! Dete moje! Sirotice moja! Nesretnice! reče, uzevši me za ruke i grčevito me zagrli. — S kim ćeš ostati, kad i za života nisam umela da te nadgledam i pazim? O, ti me ne razumeš! Razumeš li me? Hoćeš li upamtiti što sam ti sad kazala, Njetočka? Hoćeš li zapamtiti za budućnost?

— Hoću, hoću, mamice! govorila sam sklapajući ruke i moleći je.

Ona me je dugo držala u zagrljaju kao da je strepila i od same pomisli da će se sa mnom rastaviti. Srce mi se cepalo.

— Mamice! Mama! — rekoh jecajući, — Zašto ti... Zašto ti ne voliš tatu? Jecanje mi nije dalo da dovršim.

Iz njenih se grudi otrže stenjanje. Zatim ona u novom, strašnom jadu poče da hoda gore dole po sobi.

— Sirotica, sirotica moja! A ja nisam ni opazila da je porasla; ona zna, sve zna! Bože moj! Kakav utisak, kakav primer! I opet je lomila prste u očajanju.

Zatim mi je prilazila i s bezumnom ljubavlju ljubila me, ljubila moje ruke, polivala ih suzama, molila za oproštaj... Nikad nisam videla takvu patnju... Najzad kao da se izmučila do kraja, i pala u bunilo. Tako prođe čitav sat. Zatim se diže, iznurena i umorna, i reče mi da idem da spavam. Otišla sam u svoj ćošak, zamotala se u jorgan, ali nisam mogla da zaspim. Mučila me ona, mučio me otac. S nestrpljenjem sam očekivala da se on vrati. Obuze me neki užas kad pomislih na njega. Kroz pola sata majka uze sveću i priđe mi da vidi jesam li zaspala. Da bih je umirila sklopih oči i pričinih se da spavam. Pošto me je pogledala, tiho priđe ormanu, otvori ga i nasu sebi vina u čašu. Ispi i leže da spava, ostavivši na stolu upaljenu sveću i otključana vrata, kao što se uvek radilo kad otac dockan dolazi.

Ležala sam kao u zanosu, ali san mi nije sklapao oči. Tek što bih ih zatvorila, opet bih se probudila i trzala se od strašnih prikaza. Tuga je sve više i više rasla u meni. Htela sam da vičem, ali krik je zamirao u mojim grudima. Najzad, već pozno u noć čuh kako se otvoriše naša vrata. Ne sećam se koliko je prošlo vremena, ali kad sam sasvim otvorila oči, videla sam oca. Učinilo mi se da je strašno bled. Sedeo je na stolici pored samih vrata i kao zamislio se o nečem. U sobi je bila mrtva tišina, raskapana lojana sveća je tužno osvetljavala naše prebivalište.

Dugo sam gledala, ali se otac nikako nije micao s mesta, sedeo je nepomično, sve u istom položaju, glavu oborio a rukama se upro o kolena. Pokušavala sam nekoliko puta da ga viknem, ali nisam mogla. Moja ukočenost je i dalje trajala. Najzad, on se odjednom prenu, diže glavu i ustade sa stolice. Stajao je nekoliko minuta nasred sobe, kao da se na nešto rešavao; zatim odjednom priđe majčinom krevetu, oslušnu, i kad se uverio da spava, pođe sanduku u kom je stajala violina. Otključa sanduk, izvadi crnu kutiju i stavi je na sto; zatim se ponovo obazre unaokolo; pogled mu je bio mutan i lutajuć, — nikad još nisam opazila kod njega takav pogled.

Uze violinu, ali je odmah ostavi, vrati se i zaključa vrata. Zatim primeti da je orman otvoren, tiho mu priđe, ugleda čašu i vino, nasu i ispi. Tad i po treći put uze violinu, ali je i treći put ostavi i priđe majčinoj postelji. Obamrla od straha čekala sam šta će biti.

Dugo je nešto osluškivao, zatim odjednom diže jorgan s lica i poče da lice pipa rukama. Zadrhtala sam. On se naže još jedanput i gotovo položi glavu na nju, a kad se poslednji put digao, kao da mu promače osmejak na strašno pobledelom licu. Tiho i pažljivo pokri jorganom ženu koja je spavala, uvi joj glavu i noge... počela sam da drhtim od neznanog straha: plašila sam se za majku, plašila sam se što tako duboko spava, i uznemireno sam zagledala u nepomičnu liniju koja je ćoškasto ocrtavala na jorganu udove njenoga tela... Strašna misao sunu mi kroz mozak kao munja.

Kad je svršio sve pripreme, ponovo priđe ormanu i ispi ostatak vina. Prilazeći stolu sav je drhtao. Bio je tako bled da ga je teško bilo poznati. Tad opet uze violinu. Ja sam tu violinu videla i znala sam šta je, ali sad sam očekivala nešto užasno, strašno, čudesno... i zadrhtah od njenih prvih zvukova. Otac je počeo da svira. Zvuci su tekli isprekidano; svaki čas je zastajao, kao da se nečega dosećao; najzad izmu čena i bolna lica ostavi gudalo i nekako čudno pogleda na postelju... Nešto ga je tamo uznemiravalo. Opet priđe postelji... Nisam ispuštala iz vida nijedan njegov pokret i premirući od užasnog osećanja pratila sam ga očima.

Odjednom je stao žurno da traži nešto rukama, — i opet ista strašna misao opeče me kao munja. Palo mi je na pamet: zašto majka tako čvrsto spava? Zašto se nije probudila kad joj je rukama pipao lice? Najzad sam videla kako je počeo da kupi sve što je mogao naći od naših haljina, uzeo majčin ogrtač, svoj stari kaput, čak moju haljinu, koju sam bila skinula, i potpuno pokrio majku i sakrio je pod nabacanom hrpom; ona je i dalje nepomično ležala, i ne učini nijednu kretnju.

Spavala je dubokim snom!

Kao da je slobodnije uzdahnuo, kad je svršio svoj posao. Ovoga puta ništa mu nije smetalo, ali ga je ipak još nešto uznemiravalo. Premesti sveću i stade licem prema vratima, da ne gleda na postelju. Najzad uze violinu i nekim očajnim gestom udari gudalom... otpoče svirka.

Ali to nije bila svirka... Sećam se jasno svega, do poslednjega trenutka; sećam se svega što je tad dirnulo moju pažnjsu. Ne, to nije bila svirka, kakvu sam kasnije slušala! Nisu to bili zvuci violine, već kao da je nekakav užasan glas zagrmeo prvi put u našem tamnom prebivalištu. Da li su tada moji utisci bili nepravilni i bolesni, ili su mi čula bila potresena onim čemu sam bila očevidac, čula pripremljena za strašne, beskrajno bolne utiske, — ali sam tvrdo ubeđena da sam čula vapaje, ljudski krik, plač; celokupno očajanje slivalo se u te zvuke i, najzad, kad je zazvučao završni akord, u kom je bilo sve što je užasno u plaču, bolno u patnjama i tužno u beznadežnoj tuzi, — sve to kao da se ujedanput sjedinilo... Nisam mogla da izdržim, — zadrhtala sam, s očajnim krikom poleteh ocu i obuhvatih ga rukama. On uzviknu i spusti violinu.

Za trenutak je stajao kao izgubljen. Najzad, oči mu zaigraše, pogledi bežahu na sve strane kao da je nešto tražio, odjednom dohvati violinu i zamahnu njome nada mnom... još trenutak i on bi me, možda, ubio na mestu.

— Tatice! viknula sam mu: — tatice!

Kad je čuo moj glas zadrhtao je kao list i učinio dva koraka unazad.

— Ah! Još si ti ostala! Znači da se još nije sve svršilo! Još si ti ostala sa mnom! povika digavši me za ramena u vis.

— Tatice! viknula sam ponovo: — ne plaši me, tako ti Boga! Strah me je! Jao!

Moj ga plač prenerazi. Tiho me spusti na pod i jedan trenutak je ćutke gledao u mene, kao da me prepoznaje i nečega se priseća. Najzad, kao da ga je nešto preokrenulo, kao da ga je neka užasna misao prenerazila, — iz pomućenih očiju briznuše mu suze; on se naže meni i poče pažljivo da mi gleda u lice.

— Tatice! govorila sam mu trepteći od straha: — ne gledaj tako, tatice! Hajdemo odavde! Hajdemo što pre! Hajdemo, bežimo!

— Jest, da bežimo, da bežimo! Vreme je! hajdemo, Njetočka! Brže, brže! I on se užurba, kao da se tek sad dosetio šta treba da čini. Žurno je osmatrao unaokolo i kad je spazio na podu majčinu maramicu, podiže je i stavi u džep, zatim ugleda kapicu, i nju podiže i sakri, kao da se sprema na daleki put i uzima sve što mu treba.

U trenutku obukoh haljinu i žureći se takođe počeh da grabim sve što mi se činilo da treba za put.

— Je li sve, je li sve? pitao je otac: —je li sve spremno? Brže! Brže!

Na brzu ruku svezah bošču, stavih maramu na glavu i već smo počeli da izlazimo, kad mi odjednom pade na pamet da treba da uzmem sliku koja je visila na zidu. Otac odmah pristade na to. Sad je bio tih, govorio je šapatom i samo me žurio da što pre odemo. Slika je visila vrlo visoko; zajedno donesmo stolicu, zatim namestismo na nju klupicu, i, penjući se na nju, najzad posle dugih muka skidosmo sliku. Sve je bilo spremno za put. On me uze za ruku, i već pođosmo, kad me odjednom zaustavi. Dugo je trljao čelo kao prisećajući se nečega, što još nije bilo urađeno. Najzad, kao da je pogodio šta mu je trebalo, pronađe ključeve koji su ležali pod majčinim jastukom, i poče nešto žurno da traži u fijoci. Najzad se vrati k meni sa nešto para koje je našao u fijoci.

— Na, uzmi ih, čuvaj, prošapta mi: — nemoj da izgubiš, zapamti, zapamti!

Stavi mi isprva novac u ruku, zatim ih opet uze i gurnu mi ih za pojas. Sećam se kako sam zadrhtala kad mi je to srebro dodirnulo telo, i kao da sam tek sad razumela šta je to novac. Bili smo dakle pripravni, ali me on odjednom opet zaustavi.

— Njetočka! — reče mi, razmišljajući s naporom: — dete moje, zaboravio sam... Što to beše?... Šta treba?... Ne mogu da se setim... Jest, jest setio sam se!... Hodi ovamo, Njetočka!

Privede me u ugao gde se nalazila ikona, i reče da stanem na kolena.

— Moli se, dete moje, pomoli se! Biće bolje za tebe... Jest; istina, biće bolje, šaputao mi je, pokazujući na ikonu i nekako čudno gledao u mene. — Pomoli se, pomoli se! govorio je glasom kao da moli, preklinje.

Bacim se na kolena, sklopim ruke i, puna strave, očajanja, koje me je sasvim obuzelo, padoh na pod, i tako sam ležala kao bez daha, nekoliko minuta. Napregla sam sve svoje misli, sva svoja čuvstva u molitvu, ali strah me je preovladao. Ustadoh izmorena tugom. Nisam više želela da idem s njim, bojala sam ga se; htela sam da ostanem. Najzad, ono što me je mučilo i bolelo istrže mi se iz grudi.

— Tata, upitah lijući suze: — a mama?... — Šta je s mamom? Gde je ona? Gde je moja mama?...

Nisam mogla da nastavim, suze me obliše.

I on me je sa suzama gledao. Najzad me uze za ruku, privede postelji, razgrte nabacanu hrpu odela i otkri jorgan. Bože moj! Ona je ležala mrtva, već hladna i pomodrela. Poleteh joj i kao van sebe zagrlih njen trup. Otac me stavi na kolena.

— Pokloni joj se, dete moje! reče: — oprosti se s njom...

— Ja se poklonih. Otac se pokloni zajedno sa mnom... Bio je užasno bled; usne su mu se micale i nešto šaputale.

— Nisam to ja, Njetočka, nisam ja, govorio mi je pokazujući drhtavom rukom na trup. — Čuješ, nisam ja, ja nisam kriv za to. Pamti, Njetočka!

— Tata, hajdemo, prošaputala sam u strahu. — Vreme je!

— Jest, sad je vreme, odavno je vreme! reče uhvativši me čvrsto za ruku i žureći se da što pre izađe iz sobe. — E, sad na put! Hvala bogu, hvala Bogu, sad je sve svršeno.

Siđosmo sa stepenica; sanjivi vratar otvori nam vrata, gledajući nas podozrivo, a otac, kao da se plašio da ga što ne upita, istrča prvi napolje, tako da sam ga jedva stigla. Prođosmo našu ulicu i izađosmo na obalu kanala. Preko noći kaldrmu je pokrio sneg, i sad je padao u sitnim pahuljicama. Bilo je hladno; zebla sam do kostiju i trčala za ocem, hvatajući grčevito peš njegova fraka. Violina mu je bila pod pazuhom, i on bi svaki čas zastao da pridrži kutiju.

Išli smo četvrt sata; najzad, skrete niz strminu trotoara do same obale i sede na poslednji stub za vezivanje užeta. Dva koraka od nas bila je probijena rupa u ledu. Unaokolo ni žive duše. Bože! Pamtim kao sad to strašno čuvstvo koje me je odjednom obuzelo! Najzad se dogodilo sve o čemu sam već godinu sanjala. Otišli smo iz našeg bednog prebivališta... Ali jesam li to očekivala, o tome sanjala, je li to maštala moja detinja fantazija dok sam zamišljala sreću onome koga sam tako ne detinjski volela? Najviše me je u tom trenutku mučila majka. Zašto smo je ostavili samu, mislila sam? Ostavili njeno telo, kao nepotrebnu stvar? I sećam se da me je to najviše rastrzalo i bolelo.

— Tatice, otpočela sam, kad nisam mogla više da izdržim svoju mučnu brigu: — tatice!

— Šta je? upita me on grubo.

— Zašto smo, tatice, ostavili mamu? Zašto smo je napustili? — upitala sam zaplakavši se — Tatice! Vratimo se kući! Pozovimo koga k njoj.

— Jest, jest! — povika odjedanput, prenu se i diže sa stuba, kao da mu je nešto novo palo na pamet, i rešilo mu sumnje. — Jest, Njetočka, tako se ne može: treba ići mami; njoj je tamo hladno! Idi k njoj, Njetočka, idi; tamo nije mrak, ima sveća; ne boj se, pozovi koga k njoj, i zatim se vrati k meni; idi sama, a ja ću te tu pričekati... Neću nikud otići...

Krenula sam odmah, ali jedva se popeh na trotoar, kad odjednom kao da me je nešto ubolo u srce... Okretoh se i videh da je strčao s druge strane i beži od mene, ostavlja me samu, napušta me u tom trenutku! Viknula sam koliko sam imala snage i strašno uplašena pojurila da ga stignem. Zaduvala sam se, a on je trčao sve brže i brže... već sam ga gubila iz vida. Na putu naiđoh na njegov šešir koji je u begstvu izgubio: digoh ga i potrčah ponovo. Gubila sam dah a noge mi klecale. Osećala sam da se sa mnom zbiva nešto ružno: sve mi je izgledalo da je to san, i s vremena na vreme u meni se pojavljivao osećaj kao u snu, kad bih snila da od nekog bežim, ali da mi noge klecaju, potera me stiže i ja padam u nesvest. Mučio me je bolan osećaj: bilo mi ga je žao, srce me je tištalo i bolelo kad sam pomislila kako beži bez kaputa i bez šešira, od mene, od svog omiljenog deteta... Želela sam da ga dostignem samo da ga još jedanput kratko poljubim, da mu kažem neka me se ne boji, da ga uverim i umirim da neću trčati za njim, ako on to neće, nego ću se vratiti majci. Razabrala sam, najzad, da je svrnuo u neku ulicu. Kad sam dotrčala dotle i takođe svrnula za njim, još sam mogla da ga raspoznam pred sobom... Tu me snaga napusti: počela sam da plačem, da vičem. Sećam se da sam se u trčanju sudarila sa dva prolaznika, koji zastadoše posred trotoara i iznenađeno gledahu na nas dvoje.

— Tatice! Tatice! — viknula sam poslednji put, ali odjednom pokliznuh na trotoaru i padoh pred kućna vrata. Osećala sam kako mi je krv oblila lice. Trenutak docnije izgubila sam svest...

Došla sam k sebi u mekoj postelji i videla kraj sebe ljubazna, blaga lica koja se zaradovaše što sam se povratila. Raspoznadoh staricu s naočarima na nosu, i visokog gospodina koji me je gledao s dubokim saučešćem; zatim divnu mladu damu, i najzad sedoga starca, koji me je držao za ruku i gledao na sat. Probudila sam se u nov život. Jedan od ono dvoje koje sam srela za vreme begstva bio je knez H-i, i pala sam pred vrata od njegove kuće. Kad su posle dugog traganja doznali ko sam, knez, koji je mom ocu poslao ulaznicu za koncert S-ca, bio je iznenađen čudnim slučajem, rešio da me primi u svoju kuću i vaspita sa svojom decom. Počeše da tragaju šta se zbilo s mojim ocem, i doznadoše da ga je neko uhvatio izvan grada u nastupu ludačkog besnila. Odveli su ga u bolnicu, gde je posle dva dana umro.

Umro je, jer je takva smrt bila neophodna, prirodna posledica celog njegovog života. Morao je tako umreti, kad se sve što ga je držalo u životu jednim mahom srušilo, razišlo kao priviđenje, kao bestelesan, prazan san. Umro je kad mu je iščezla poslednja nada, kad mu je u jednom trenutku puklo pred očima, i došlo jasno do svesti sve, čime je dotad zavaravao sebe i podržavao svoj život. Istina ga je najzad svojim nepodnošljivim sjajem zaslepila, i ono što je bilo laž postalo je i za njega laž. S poslednjim zvukom, koji je sleteo sa žica na violini genijalnoga S-ca, on je shvatio tajnu umetnosti, i genije, večno mlad, moćan i istinski, smrvio ga je svojom istinitošću. Izgleda da je sve ono što ga je tajanstvenim i nedokučivim mukama pritiskivalo celoga života, što mu se dosad samo pričinjavalo i mučilo ga u snovima neosetno i nedostižno, što bi mu se s vremena na vreme javilo, ali od čega je on sa užasom bežao zaklanjajući se lažju celog svog života, sve, što je predosećao, ali čega se dotad bojao, — sve je to u jednom trenutku zasjalo pred njim, otkrilo se njegovim očima koje uporno nisu htele da priznadu svetlost za svetlost, mrak za mrak. Ali istina je bila nepodnošljiva za njegove oči, koje su prvi put prozrele sve što je bilo, što je, i što ga čeka; ona je oslepila i spržila njegov mozak. Udarila je u njega odjednom, neizbežno, kao munja. Dogodilo se odjedared to što je strepeći i dršćući iščekivao celoga života. Izgledalo je da mu je celoga života sekira visila nad glavom, celog života je iščekivao svakog trenutka u neiskazanim mukama da ga udari, — najzad, sekira ga je udarila! Udarac je bio smrtonosan. Hteo je da pobegne ispred suda, ali se nije imalo kud, poslednja nada je iščezla, poslednji izgovor propao. Ona, čiji mu je život toliko godina bio na teretu, koja mu nije davala da živi, ona, sa čijom je smrću, po svom slepom uverenju, on trebao odjednom da vaskrsne, — umrla je. Najzad, bio je sam, ništa ga nije teretilo: najzad, bio je slobodan! Poslednji put, u grčevitom očajanju, hteo je sam sebi da sudi, da osudi neumoljivo i strogo, kao nepristrasan i pošten sudija; ali njegovo slabačko gudalo moglo je samo slabo da ponovi poslednju muzičku frazu genija... U tom trenutku ludilo, koje ga je već deset godina vrebalo, neizbežno se sručilo na njega.

IV

Oporavljala sam se lagano; kad sam već sasvim ustala s postelje, mozak mi je još neprestano bio nekako ukočen, još dugo nisam mogla da shvatim šta se upravo sa mnom dogodilo. Bilo je trenutaka kad mi se činilo da sanjam, i sećam se, želela sam da se pretvori u san sve što se dogodilo. Uveče kad bih legla da spavam, nadala sam se da ću se odjednom opet nekako probuditi u našoj bednoj sobici i videti oca i majku... Ali najzad se moje stanje razjasnilo, i ja sam malo pomalo razumela da sam ostala samohrana i da živim kod tuđih ljudi. Tada sam prvi put osetila da sam siroče.

Počela sam željno da promatram sve novo što me je tako iznenada okružilo. Ispočetka, sve mi je izgledalo čudno i neobično, sve me je zbunjivalo: i nova lica, i novi običaji, i sobe starog kneževskog doma — kao da ih sad gledam, velike, visoke, bogate, ali tako turobne i mračne da sam se, sećam se, ozbiljno plašila da pređem kroz kakvu dugačku-dugačku salu u kojoj mi se činilo da ću sasvim nestati. Moja bolest još ne beše prošla, i utisci moji su bili mračni i tegobni, sasvim u skladu s tim svečanoturobnim prebivalištem. Pored toga, u mom malom srcu sve je više rasla neka i meni nejasna tuga. U nedoumici bih zastala pred nekom slikom, ogledalom, vešto izgrađenim kaminom, ili statuom koja kao da se naročito sakrila u duboku nišu da otuda što bolje pripazi na mene i nekako me poplaši, zastajala sam i posle odjednom zaboravljala zašto sam zastala, šta hoću, na šta sam počela da mislim; a čim bih se prenula poduzeo bi me strah i uzrujanost, i srce bi mi jako kucalo.

Među retkim posetiocima koji su pokatkad dolazili da me obiđu, sem starčića doktora najviše me je iznenadilo lice jednog vremešnog gospodina, ozbiljnog i dobrog, koji me je gledao s dubokim saučešćem. Njegovo sam lice najviše zavolela. Želela sam da govorim sa njim, ali sam se bojala: bio je na izgled tako setan, govorio odsečno i malo, a na usnama nikad mu se nije pojavljivao osmejak. Bio je to glavom knez H-i, koji me je našao i primio u svoju kuću. Kad sam počela da se oporavljam, njegove posete postadoše ređe i ređe. Najzad, poslednji put mi je doneo bonbona, neku dečju knjigu sa slikama, poljubio me, prekrstio i molio da budem veselija. Tešeći me dodao je da ću uskoro dobiti drugaricu, devojčicu kao ja, njegovu kćer Kaću, koja sad živi u Moskvi. Onda je nešto razgovarao s postarijom Francuskinjom, dadiljom njegove dece, i s devojkom koja me je negovala, ukazao im na mene i izašao, i od tog doba nisam ga videla ravno tri nedelje.

Knez je živeo u svojoj kući vrlo usamljeno. Veći deo kuće zapremala je kneginja; i ona se katkad po čitave nedelje nije viđala s knezom. Kasnije sam opazila da svi ukućani malo govore o njemu, kao da ga nema u kući. Svi su ga poštovali, i videlo se da su ga voleli, a međutim gledali su na njega kao na nekog neobičnog i čudnog čoveka. Izgleda da je i on sam znao da je vrlo čudan, da ne liči na druge ljude, i zato se trudio da se što ređe pokazuje svetu na oči... U svoje vreme moraću vrlo mnogo i kudikamo opširnije govoriti o njemu.

Jednoga jutra obukoše mi čisto, fino rublje, staviše na me crnu štofanu haljinu s belim plerezama, na koju sam gledala sa nekim setnim čuđenjem, očešljaše mi kosu i povedoše me iz gornjih odaja dole u kneginjine odaje. Zastala sam kao ukopana, kad su me doveli k njoj: nikad još nisam videla oko sebe takvo bogatstvo i sjaj. Ali to je bio trenutan utisak; ja pobledeh kad čuh kneginjin glas: naredila je da me privedu bliže. Dok sam se još oblačila, mislila sam da se spremam za neko mučenje; Bog bi znao otkud se u meni ugnjezdila takva misao. Uopšte, u novi život sam stupila s nekim nepoverenjem prema svemu što me je okružavalo. Ali kneginja je bila ljubazna sa mnom i poljubila me. Pogledah u nju smelije. Bila je to ona divna dama koju sam ugledala kad sam se povratila od nesvestice. Ali drhtala sam sva dok sam je ljubila u ruku, i nikako nisam mogla da se priberem da nešto odgovorim na njena pitanja. Naredila mi je da sednem pored nje na nisku sofu. Izgleda da je to mesto još pre bilo određeno za mene. Videlo se da je kneginja želela da mi iskreno pristupi, pridobije me i potpuno mi zameni majku. Ali ja nisam nikako mogla da razumem što se dešavalo, i nisam se tako kod nje dobro preporučivala.

Dadoše mi divnu knjigu sa slikama i narediše mi da je razgledam. Kneginja je nekome pisala pismo, po koji put je ostavljala pero i obraćala se meni; ali ja sam se bunila i nisam ništa čestito odgovarala. Jednom reči, ma da je moja istorija bila vrlo neobična, i mada su u njoj igrali ulogu sudbina i drugi, recimo tajanstveni putevi, i uopšte bilo je u njoj mnogo interesantnog i neobjašnjivog, čak nečeg fantastičnog, ipak, kao za pakost, ja sam u toj melodramskoj okolini ispadala najobičnije, zaplašeno i nekako utucano, gotovo glupavo dete. Naročito ovo poslednje nije se svidelo kneginji, i ja sam joj, izgleda, brzo dosadila, za što, razume se krivim jedino sebe. Oko tri sata naiđoše vizite, i kneginja odjednom postade prema meni pažljivija i ljubaznija. Kad su gosti pitali o meni, odgovarala je: da je to vrlo interesantna istorija, i zatim bi počela da govori francuski. Dok je pričala mene su posmatrali, vrteli glavom i čudili se. Jedan mladić upravi na mene lornjet, jedan namirisani sedi starčić htede da me poljubi, a ja sam bledela, crvenela i sedela oborenih očiju, bojeći se da se pomaknem, dršćući celim telom. Srce me je tištalo i bolelo. Vraćala sam se u prošlost, na naš tavan, sećala se oca, naših dugih, ćutljivih večeri, majke, i kad bih se setila majke — u mojim se očima pojavljivale suze, grlo stezalo, i ja sam tada želela da pobegnem, izgubim se, ostanem sama... A kad bi se posete razišle, kneginjino lice postajaše primetno oporije. Gledala me je zlovoljnije, govorila oštrije, a naročito su me plašile njene pronicave, crne oči ponekad po čitavih četvrt sata uperene na mene, i čvrsto stisnute tanke usne.

Uveče me odvedoše gore. Zaspala sam u groznici, budila se noću, tugujući i plačući zbog bolesnih halucinacija, a ujutru otpoče ista istorija, opet me odvedoše kneginji. Najzad, kao da se njoj dosadilo da priča gostima moje doživljaje, a gostima da me sažaljevaju. Uz to, ja sam bila tako obično dete, „bez ikakve naivnosti“, kako se izrazila, sećam se, sama kneginja, kad je u četiri oka razgovarala s jednom postarijom damom koja je upitala; „zar joj nije dosadno sa mnom?“ — i tako me jedno veče odvedoše, s tim da me više ne dovode. Tako se završilo moje favoritstvo; uostalom, bilo mi je dozvoljeno da hodam kuda god hoću i koliko hoću. Moja duboka i bolesna tuga nije mi dala da sedim na jednom mestu, i bila sam vrlo zadovoljna kad sam, najzad, mogla da odem od sviju u donje velike odaje. Sećam se da sam vrlo želela da razgovaram sa ukućanima; ali sam se tako bojala da ih ne naljutim, da sam pretpostavljala da ostanem sama. Najlepše sam provodila vreme kad se zavučem negde u ćošak, gde me manje vide, stanem iza kakvog nameštaja i počnem da se prisećam i razmišljam o svemu što se sa mnom dogodilo. Ali čudna stvar! Kao da sam zaboravila kraj onoga što mi se dogodilo kod roditelja, i svu onu strahovitu istoriju. Preda mnom su promicale samo slike, izlazila fakta. Istina, sećala sam se i noći, i violine, i oca, sećala sam se kako sam mu dala novac; ali nisam nikako mogla da objasnim i obrazložim sve te događaje...

Bilo mi je samo tim teže na srcu, i kad sam u svojim uspomenama dolazila do trenutka kad sam se molila nad mrtvom majkom, odjednom me je podilazila jeza po celom telu; drhtala sam i uzvikivala prigušeno, zatim nisam mogla da dišem, u grudima me je tištalo, a srce tako lupalo da bih uplašena istrčala iz ćoška. Uostalom, rekla sam neistinu kad sam kazala da su me ostavljali samu: na mene su budno i revnosno pazili i tačno ispunjavali naredbe kneza, koji je zapovedio da mi dadu punu slobodu, ničim da me ne stešnjavaju ali da me ne gube iz vida. Opažala sam da je s vremena na vreme poneko od domaćih i od posluge zagledao u sobu u kojoj sam se ja nalazila, i ne rekavši mi ni reči opet odlazio. Čudila me je i donekle uznemiravala takva pažnja. Nisam mogla da razumem zašto se to radi. Sve mi se činilo da me zato čuvaju što hoće posle nešto sa mnom da urade. Sećam se da sam se trudila da odem nekud podalje, kako bih u slučaju potrebe znala gde da se sakrijem.

Jedanput sam zalutala na paradne stepenice. Bile su sve od mermera, široke, zastrte ćilimima, okićene cvećem i divnim vazama. Na svakom zaokretu sedela su ćuteći po dva čoveka, vrlo šareno odevena, u rukavicama i s belim kravatama. Iznenađeno sam pogledala u njih i nikako nisam mogla da shvatim što tu sede, ćute, i samo gledaju jedan u drugoga a ništa ne rade.

Te samotne šetnje sviđale su mi se sve više i više. Uz to bio je još i drugi uzrok što sam bežala odozgo. Gore je stanovala stara kneževa tetka, koja nije nikud izlazila, niti se izvozila. Ta se starica oštro urezala u moje uspomene. Ona je bila gotovo najvažnija ličnost u kući. Svi su pazili na strogu etikeciju u ophođenju s njom, čak je i sama kneginja, koja se držala tako ponosito i nezavisno, ravno dva put nedeljno, u određene dane, morala da se penje gore i da lično pravi posetu tetki. Obično je dolazila ujutru; otpočinjao bi suhoparni razgovor često prekidan svečanim ćutanjem, za vreme koga je starica šaputala molitve, ili okretala brojanice. Poseta se nije svršavala pre nego što bi to zaželela tetka, koja se dizala s mesta, ljubila kneginju u usta i time davala na znanje da je sastanak završen. Pre je kneginja morala svaki dan da posećuje svoju rođaku; ali docnije, po želji same starice, nastala je olakšica, i kneginja je bila obavezna samo da u ostalih pet dana u nedelji svako jutro šalje i pita za tetkino zdravlje.

Uopšte, život stare kneginjice bio je gotovo monaški. Kao devojka, kad joj je prošlo trideset i pet godina, otišla je u manastir, gde je provela sedamnaest godina, ali se nije postrigla; zatim je napustila manastir i došla u Moskvu, da živi sa sestrom, udovom, groficom L, čije je zdravlje svake godine bilo slabije, i da se pomiri s drugom sestrom, isto tako kneginjicom H-i, sa kojom je dvadeset godina i više bila u svađi. Ali, priča se, starice nijedan dan nisu provele u slozi, hiljadu puta htele su da se raziđu i opet nisu mogle to da učine, jer su najzad primetile da je svaka od njih potrebna onim drugim dvema, da ih brani od dosade i od nastupa starosti. Ali, i ako njihovo živovanje i svečana dosada koja je vladala u njihovom moskovskom dvorcu nisu bili ni malo primamljivi, ceo grad smatrao je za dužnost da i dalje pravi posete trima zatvorenicama. Na njih su gledali kao na čuvarice svih aristokratskih svetinja i predanja, kao na živi letopis korenitog boljarstva. Za groficom L. ostadoše mnoge divne uspomene; to je bila izvanredna žena. Ko bi god doputovao iz Petrograda pravio im je prvi posetu. Ko je bio primljen u njihovoj kući, bio je priman svuda. Ali grofica umre, a sestre se raziđoše: starija, kneginjica H-i, ostade u Moskvi, da nasledi svoj deo posle grofice, koja je umrla bez dece, a mlađa, manastirka, preseli se kod svoga nećaka, kneza H-og, u Petrograd. Zato dvoje kneževe dece: kneginjica Kaća i Aleksandar, ostadoše kao gosti kod svoje babe u Moskvi, da je u samoći zabavljaju i teše. Kneginja, koja je svoju decu strasno volela, nije smela pisnuti odvajajući se od njih za sve vreme dok žalost bude trajala. Zaboravila sam reći da je žalost još trajala u celoj kući kneževoj i kad sam se ja doselila u nju; ali za kratko vreme rok je trebao da istekne.

Starica kneginjica oblačila se sva u crninu, uvek je nosila haljinu od proste vunene materije i uštirkane, ubrane u sitne nabore bele ogrlice, koje su joj davale izgled starice iz sirotnog doma. Nikad nije ispuštala brojanice, svečano se vozila u crkvu, postila je u sve dane, primala posete raznih duhovnih ličnosti i uvaženih osoba, čitala sveštene knjige, i uopšte vodila monaški život. Gore je bila strašna tišina; nije se smelo vratima škripnuti: starica je bila osetljiva kao petnaestogodišnja devojčica i odmah je slala da se ispita uzrok lupe ili makar prostog škriputa. Svi su govorili šapatom, svi hodali na prstima, i sirota Francuskinja, takođe starica, bila je prinuđena da se odrekne svoje omiljene obuće, cipela sa potpeticama. Potpetice su bile zabranjene.

Dve nedelje posle mog dolaska starica kneginjica posla da se raspita o meni: ko sam, šta sam, kako sam dopala u kuću, i drugo. Odmah su je s poštovanjem zadovoljili. Tad bi poslat drugi glasnik Francuskinji, da pita: zašto me kneginjica dosad nije videla? Odmah se podiže uzbuna: počeše da me češljaju, umivaju lice i ruke, koji su i bez toga bili vrlo čisti, da me uče kako ću da priđem, da se poklonim, da izgledam veselija, ljubaznija, da govorim, — jednom reči, izmučiše me drmusanjem. Zatim, ode poslanica, ovoga puta sa naše strane, s pitanjem: ne bi li želeli da vide siroče? Posledova negativan odgovor, ali je bio određen rok za sutra posle službe božje. Nisam spavala celu noć, a posle su mi pričali da sam celu noć buncala, prilazila kneginjici i molila je da mi nešto oprosti. Najzad, dođe moje pretstavljanje. Ja videh malu, suvonjavu staricu, koja je sedela u ogromnoj naslonjači. Ona poče da mi klima glavom i stavi naočare da me bolje razgleda. Sećam se da joj se nisam nimalo svidela. Bila je stavljena primedba da sam sasvim divlja, ne umem da napravim poklon, niti da poljubim ruku. Poče raspitivanje, ja sam jedva odgovarala, a kad je došlo do oca i majke rasplakah se. Starici je bilo vrlo neprijatno što sam se raznežila; ipak je počela da me teši i naredi mi da se uzdam u Boga; zatim upita kad sam poslednji put bila u crkvi, a kako sam ja jedva shvatila njeno pitanje, jer se na moje vaspitanje nije obraćala pažnja, kneginjica se užasnu. Poslaše po kneginju. Nasta savetovanje, i rešiše da me u prvu nedelju odvedu u crkvu. Do tog doba kneginjica obeća da će se moliti za mene, ali je naredila da me izvedu od nje, jer sam, po njenim rečima, ostavila na nju težak utisak. Nije ni čudo, tako je i moralo biti.

Pokazalo se da se nisam baš nimalo svidela; istoga dana beše poručeno, da sam suviše nestašna, i da se čujem po celoj kući; a ja sam celog dana sedela nepomično: jasno je bilo da se starici samo pričinilo. Ipak, i sutra posledova ista primedba. Desilo se da sam baš u to vreme ispustila šolju i razbila je. Francuskinja i sve devojke padoše u očajanje, i tog trenutka me preseliše u najudaljeniju sobu, i svi krenuše za mnom strašno uplašeni.

Ne znam više kako se svršila ta stvar. Eto zašto sam volela da silazim dole i da sama tumaram po velikim sobama, znajući da tamo neću nikoga uznemiriti.

Sećam se, jednom sam sedela dole u jednom salonu. Pokrila sam lice rukama, oborila glavu, i tako presedela, ne sećam se, koliko sati. Sve sam razmišljala, razmišljala; moj nedozreo um nije bio u stanju da odgonetne moju tugu, i sve mi je teže i nesnošljivije bivalo na duši. Odjednom začuh nad sobom nečiji tihi glas:

— Šta ti je, sirotice moja?

Digoh glavu: bio je knez; lice mu je izražavalo duboko saučešće i sažaljenje: kad sam ga pogledala izgledala sam tako ubijena, tako nesrećna, da se u njegovim krupnim plavim očima pojavi suza.

— Jadno siroče! reče i pomilova me po kosi.

— Ne, ne, nisam siroče! Ne! govorila sam, i vapaj mi se otrže iz grudi, sve je ustalo i uzbunilo se u meni. Digoh se smesta, zgrabih ga za ruku, i, ljubeći je, lijući na nju suze, ponavljala sam preklinjućim glasom.

— Ne, ne, nisam siroče! Ne!

— Dete moje, — šta ti je, moja draga, sirota Njetočka? Šta ti je?

— Gde je moja mama? Gde je moja mama? vikala sam jecajući na sav glas, nemajući više snage da skrivam svoju tugu i iznemogla padoh pred njim na kolena: — gde je moja mama? Dragi moj, reci, gde je moja mama?

— Oprosti, mi, dete moje!... Oh, sirotice moja, ja sam je potsetio... Šta sam uradio! Hodi, hajde sa mnom, Njetočka, hajde sa mnom.

Dohvati me za ruku i žurno povede sa sobom. Bio je potresen do dubine duše. Najzad, dođosmo u jednu eobu koju ja još nisam bila videla.

Bila je to soba s ikonama. Bio je sumrak. Svetlost sa kandila sijala je jako na zlatnim rizama i dragom kamenju ikona. Ispod blistave odeće tmuro su izvirivali likovi svetaca. Ovde ništa nije ličilo na druge sobe, tako je bilo tajanstveno i ozbiljno da sam ostala zgranuta, i nekakav strah ovlada mojim srcem. Pored toga bila sam i u bolesnom raspoloženju! Knez me žurno stavi na kolena pred ikonom Majke Božje, i sam kleče pored mene...

— Moli se, dete, pomoli se; hajde da se molimo zajedno! — reče tihim, isprekidanim glasom.

Ali ja nisam mogla da se molim; bila sam zgranuta, uplašena; setila sam se očevih reči, one poslednje noći kraj tela moje majke, i dobih nervni napad. Pala sam bolna u postelju, i u ovom drugom periodu moje bolesti umalo što nisam umrla; evo kako je bilo.

Jedno jutro, nečije poznato ime odjeknu mi u ušima. Čula sam ime S-ca. Neko od domaćih izgovorio ga je kraj moje postelje. Uzdrhtala sam; uspomene nagrnuše na mene, i prisećajući se, sanjajući, mučeći se, ležala sam u pravom bunilu, ne sećam se koliko sati. Probudila sam se već dosta kasno; oko mene, unaokolo, bilo je tamno: noćna svetiljka se ugasila, a devojka, koja je sedela u mojoj sobi, nije bila tu. Odjednom čuh zvuke daleke svirke. Čas bi zvuci potpuno zamrli, čas bi se čuli jasnije i jasnije, kao da se približuju. Ne sećam se kakav je osećaj ovladao mnome, kakva se namera porodila u mom bolesnom mozgu. Ustala sam s postelje i ne znam kako sam našla snage da se odenem u svoju crninu i da pipajući izađem iz sobe. Ni u drugoj, ni u trećoj sobi nisam srela ni žive duše. Najzad sam se dokopala hodnika. Zvuci sve jasniji i jasniji. Nasred hodnika nalazili su se stepenice, koje su vodile dole; tim sam putem uvek silazila u donje velike odaje. Stepenice su bile sjajno osvetljene; neko je dole hodao; pritajila sam se u ćošku da me ne vide, i čim je bilo mogućno sišla sam dole, u drugi hodnik. Svirka se čula iz susedne sale; tamo je bilo bučno, puno razgovora kao da se sakupilo hiljadu ljudi. Jedna vrata, koja su iz hodnika vodila u salu, behu zastrta dvostrukim zavesama od otvoreno crvene kadife. Podignem prvu od njih i stanem između dveju zavesa.

Srce mi je udaralo tako da sam jedva stajala na nogama. Ali sam posle nekoliko minuta savladala svoje uzbuđenje i osmelila se, najzad, da podignem malo kraj druge zavese... Bože moj! Ta ogromna, mračna sala u koju sam se tako plašila da uđem, sad se blistala od hiljadu svetiljki. Kao da je more svetlosti nagrnulo na mene, i moje oči, naviknute na mrak, u prvom trenutku biše oslepljene do bola. Namirisani vazduh, kao vruć vetar, zapahnu mi lice. Bezbroj ljudi hodalo je tamo amo; svi, izgleda, veselih i radosnih lica. Žene su bile u bogatom i svetlom odelu; svuda sam viđala poglede koji se sijali od zadovoljstva. Stajala sam kao začarana. Činilo mi se ipak da sam sve to videla nekad u snu... Setila sam se sumraka, našeg tavana, visokog prozora; duboko dole ulica s bleštećim fenjerima, prozori suprotne kuće s crvenim zavesama, kola sakupljena pred ulazom, topot i rzanje ponositih konja, vika, larma, senke u prozorima i slaba, daleka svirka... Dakle eto, to je taj raj! sinu mi kroz glavu: eto kud sam htela da idem sa sirotim ocem... Znači, to nije bio san... Jest, videla sam ja to i u sanjarenjima, i u snima! Bolešću raspaljena fantazija buknu mi u glavi, a suze nekog neobjašnjivog zanosa udariše mi na oči. Tražila sam očima oca: „on mora biti ovde, on je ovde“, mislila sam, a srce mi je kucalo od iščekivanja... zastajao mi je dah... Ali svirka presta, začu se brujanje, i po celoj sali prođe neki šapat. Žudno sam motrila na lica koja promiču pokraj mene, i trudila sam se da poznam nekog. Odjednom se u sali pojavilo neobično uzbuđenje. Na jednoj uzvišici ugledah visokog, suvonjavog starca. Njegovo se bledo lice smešilo, ćoškasto se nagibao i klanjao na sve strane, u rukama mu je bila violina. Nastade dubok tajac, kao da su svi ti ljudi zaustavili dah. Sva su lica bila upravljena na starca, svi su čekali. On uze violinu i gudalom dodirnu žice.

Poče svirka, osetila sam kako mi nešto odjednom steže srce. U beskrajnoj tuzi, pritajivši dah, slušala sam te zvuke; nešto poznato odjeknulo mi je u ušima, kao da sam to negde čula; neka slutnja nečeg užasnog, strašnog, što se razrešuje u mom srcu. Najzad, violina zazvuča jače; zvuci su se razlegali brže i oštrije. Kao da se začuo nečiji očajnički jauk, tužan plač, kao da se nečija molba uzalud raznela po svoj toj svetini, zacvilela i u očajanju zamukla. Sve je poznatije i poznatije govorilo to mome srcu. Ali srce nije htelo da veruje. Stisnula sam zube da ne zajaučem od bola, čvrsto se uhvatila za zavese da ne padnem... Pokatkad bih zaklopila oči i odjedanput ih opet otvarala, očekujući da je to san, da ću se probuditi u strašnom, poznatom već času, i priviđala mi se ona poslednja noć, slušala sam iste zvuke. Kad sam otvorila oči htela sam da se uverim, željno sam gledala u svetinu, — ne, to su bili drugi ljudi, druga lica... Činilo mi se da su svi kao i ja očekivali nešto, sve ih kao mene morila duboka tuga; izgledalo mi je da svi žele da zaviču strašnim jaucima i vapajima, da umuknu i ne trzaju im dušu oni tonovi, ali su vapaji i jauci tekli još tužnije, žalostivije i duže. Odjednom odjeknu poslednji, strašni, dugi krik, i u meni se sve potrese... Nema sumnje! To je onaj isti, onaj krik! Poznala sam ga, čula, isto mi je kao i one noći probo dušu. „Otac! Otac!“ sunu mi kao munja kroz glavu: „on je tu, to je on, on me zove, to je njegova violina!“ Kao da se uzdah oteo iz sve one svetine, i strašan pljesak potrese salu. A očajnički, prodiran plač ote se iz mojih grudi. Nisam mogla više da izdržim, razgrnula sam zavesu i poletela u salu. — Tata, tata! To si ti! Gde si? viknula sam ne znajući za sebe.

Ne znam kako sam dotrčala do visokog starca: pravili su mi put, razmicali se preda mnom. Poletela sam mu, uzviknuvši bolno; mislila sam da grlim oca... Odjednom videh da me nečije duge, koščate ruke hvataju i dižu u vis. Nečije crne oči uperile se u mene, i kao da su htele da me spale svojom vatrom... Gledala sam u starca: „Ne!“ To nije bio otac, to je njegov ubica!“ sinu mi kroz mozak. Obuze me neko besnilo i odjednom mi se učini da se nada mnom razlegao smeh, da je taj smeh odjeknuo po sali u složnom, sveopštem kriku; onesvestih se.

V

To je bio drugi i poslednji period moje bolesti.

Kad sam otvorila oči, ugledala sam kako se nada mnom naglo detinje lice devojčice mojih godina, i prva mi je kretnja bila da joj pružim ruke. Čim sam je prvi put pogledala — neka sreća, kao slatko predosećanje, ispunilo mi je svu dušu. Zamislite idealno lepo lišce, sjajnu lepotu koja zadivljuje, jednu od onih pred kojima naglo zastaješ prijatno zbunjen, uzdrhtao od ushita i zahvalan što ona postoji, što ti je pogled pao na nju, što je ona prošla pokraj tebe. Bila je to kneževa kći, Kaća, koja tek što se vratila iz Moskve. Na moju kretnju se osmehnula, a moji slabi živci zatištaše od slatkog oduševljenja.

Kneginjica zovnu oca, koji je bio na dva koraka od nas i razgovarao s doktorom.

— No, hvala Bogu! Hvala Bogu! — reče knez, i uhvati me za ruku, a lice mu zasja od istinske radosti.

— Radujem se, radujem, vrlo se radujem, — nastavi, izgovarajući reči brzo, po običaju. — Ovo je Kaća, moja devojčica, upoznajte se, — eto ti drugarice. Ozdravi što pre, Njetočka. Kakva li si, kakva, kako si me poplašila...

Počela sam vrlo brzo da se oporavljam. Posle nekoliko dana već sam hodala. Svako jutro Kaća je prilazila mojoj postelji, uvek s osmejkom, sa smehom, koji joj nije silazio s usana. Njen sam dolazak očekivala kao sreću; tako sam želela da je poljubim! Ali nestašna devojčica je dolazila samo na nekoliko trenutaka, nije mogla da sedi mirno. Osećala je neminovnu potrebu da se večito kreće, trči, skače, larma i tutnji po celoj kući. I zato mi je odmah, još prvi put, objavila da joj je vrlo dosadno da sedi kod mene, i stoga će dolaziti samo retko, i to jedino zato jer me žali, — pa ne može da ne

dolazi; a kad ozdravim sve će među nama poći bolje. I svako jutro prva joj je reč bila:

— No, jesi li ozdravila?

A kako sam ja još uvek bila suva i bleda, i osmejak mi nekako plašljivo provirivao na tužnom licu, kneginjica je odmah mrštila obrve, vrtela glavom i u ljutini lupala nogom o zemlju.

— A nisam li ti juče kazala: neka ti bude bolje? Šta? Sigurno ti ne daju da jedeš?

— Malo, odgovarala sam bojažljivo, jer sam je se već bojala. Želela sam iz sve snage da joj se dopadnem, i zato sam se plašila za svaku svoju reč, za svaki pokret. Njen dolazak me je sve više i više dovodio u oduševljenje. Nisam skidala očiju s nje, i kad ona ode ja sve još gledam kao očarana na tu stranu gde je stajala. Počela sam da je viđam u snu. A na javi, kad je nije bilo, izmišljavala sam čitave razgovore s njom, bila samjoj drugarica, bila nestašna, obesna, plakala zajedno sa njom kad su nas za nešto grdili, jednom reči sanjala o njoj kao zaljubljena. Strašno sam želela da ozdravim i da se što pre ugojim, kako mi je ona savetovala.

Kad bi mi Kaća ujutru dotrčala u sobu i kao prvu reč viknula: „Nisi ozdravila? Opet si onako suva!“ uplašila bih se kao da sam kriva. Kaća se najozbiljnije čudila što ne mogu da se oporavim za jedan dan, najzad se počela ozbiljno ljutiti.

— Hoćeš da ti danas donesem piroga? — reče mi jednom. — Jedi, od toga ćeš se brzo ugojiti.

— Donesi, odgovarala sam oduševljena što ću je još jednom videti.

Pošto se raspita o mom zdravlju, kneginjica bi obično sela na stolicu preko puta mene i počela bi me razgledati svojim crnim očima. Od početka, otkako je počelo naše poznanstvo, ona me je svaki čas tako razgledala od glave do nogu, s najnaivnijim čuđenjem. Ali razgovor naš je zapinjao. Zazirala sam od Kaće i njenih iznenadnih ispada, a međutim sam umirala od želje da razgovaram sa njom.

— Što ćutiš? — poče Kaća posle izvesnog ćutanja.

— Šta radi tata? — upitala sam, obradovana što imam frazu s kojom svaki put mogu da otpočnem razgovor.

— Ništa. Tata je dobro. A ja sam danas popila dve šolje čaja, ne jednu. A ti koliko?

— Ja jednu. Opet ćutanje.

— Danas je Falstaf hteo da me ujede.

— Je l’ to pas?

— Jeste, pas. Zar ga nisi videla?

— Jesam, videla sam ga.

I kako nisam znala šta da odgovaram, kneginjica me je opet gledala začuđeno. — Šta? Je l’ ti milo kad razgovaram s tobom?

— Milo mi je; dođi češće.

— Rekli su mi da ćeš se radovati ako ti budem dolazila, ali diži se što pre; danas ću ti doneti piroga — Zašto neprestano ćutiš?

— Onako.

— Sigurno neprestano misliš?

— Jest, mnogo mislim.

— A meni kažu da mnogo govorim a malo mislim. Zar je ružno govoriti?

— Nije, ja se radujem kad ti govoriš.

— Hm! pitaću madam Leotar, ona sve zna. A na šta misliš?

— Mislim na tebe, odgovorih poćutavši.

— To te veseli?

— Da.

— A ja tebe još ne volim. Tako si mršava; Idem, doneću ti piroga! No, zbogom!

Kneginjica me poljubi gotovo letimice, i nestade je iz sobe.

A posle ručka pojavi se odista pirog. Uletela je kao poludela, smejući se od radosti što mi je donela jelo koje mi je zabranjeno.

— Jedi više, dobro jedi, to je moj pirog, ja svoj deo nisam pojela. No, zbogom! I kao da nije ni bila tu.

Drugi put je iznenada uletela kod mene, opet u nevreme, posle ručka; crne uvojke kao da joj je vetar bio razbarušio, obrazi joj se rumenili purpurno, oči sijale; znači da je već čitav sat ili dva jurila i skakala.

— Umeš li da igraš lopte? — viknula je zaduvana govoreći brzo i žureći nekud.

— Ne, odgovorila sam jako žaleći što ne mogu da kažem: da!

— Baš si ti! Kad ozdraviš, naučiću te. Došla sam samo zato. Sad igram s madam Leotar. Zbogom; čekaju me.

Najzad sam se potpuno digla s postelje, mada sam još bila slaba i nemoćna. Prva misao beše mi: da se ne rastajem više s Kaćom. Nešto me je neuzdržljivo vuklo njoj. Nisam mogla da je se nagledam, i to je čudilo Kaću. Ona me je tako silno privlačila, tako sam vatreno napredovala u svom novom osećanju, da ona nije mogla da to ne primeti, i u početku joj je izgledalo strašno čudnovato. Sećam se, jedanput, za vreme neke igre nisam mogla da se uzdržim, obisnem joj o vrat i počnem je ljubiti. Ona mi se izvi iz zagrljaja, dohvati me za ruke i namrštivši obrve, kao da sam je nečim uvredila, upita me:

— Šta ti je? Zašto me ljubiš?

Zbunila sam se kao krivac, zadrhtala sam od njenog iznenadnog pitanja i nisam odgovorila ni reči; kneginjica sleže ramenima, u znak da nikako ne može da shvati (pokret, koji joj pređe u naviku), najozbiljnije steže svoje punačke usne, ostavi igru i sede na divan odakle me je vrlo dugo razgledala i nešto u sebi razmišljala, kao da je rešavala novo pitanje koje je iznenada iskrsnulo u njenom mozgu. To je bila njena navika u svim teškim okolnostima. Dugo nisam mogla da se naviknem na te oštre i iznenadne manifestacije njenoga karaktera.

Isprva sam krivila sebe i pomislila da u meni zaista ima mnogo čudnog. Ali i ako je to bilo tačno, ipak mi je bilo teško da shvatim: zašto ne mogu odmah da se dopadnem Kaći i da se sprijateljim sa njom zauvek. Moj neuspeh vređao me je do bola, i bila sam gotova da plačem zbog svake brzoplete Kaćine reči, zbog svakog njenog nepoverljivog pogleda. Moja je tuga rasla ne danima, nego satima, jer je kod Kaće svaka stvar išla vrlo brzo. Posle nekoliko dana opazila sam da me nije nimalo zavolela i čak je počela prema meni da oseća odvratnost. Sve je kod te devojčice bivalo naglo, oštro, — neko bi kazao grubo, da nije bilo istinske, plemenite gracioznosti u tim kao munja naglim ispadima iskrene i naivno otvorene prirode.

Otpočelo se time što je ona osetila prema meni prvo sumnju, a zatim i prezrenje; isprva, izgleda, zato, što nisam uopšte umela da se igram. Kneginjica je volela da skače, trči, bila je jaka, živa, spretna; — a ja savršeno suprotno. Bila sam još slaba posle bolesti, tiha, zamišljena: igranje me nije veselilo: jednom reči, nisam nimalo imala sposobnosti da se dopadnem Kaći. Osim toga, nisam mogla podneti da zbog nečeg sa mnom neko ne bude zadovoljan: odmah bih postala tužna, padala duhom, tako da nisam imala snage da zagladim svoju pogrešku i da nepovoljan utisak obrnem u svoju korist, — jednom reči, potpuno sam propadala. To Kaća nikako nije mogla da razume. Isprva me se čak plašila, i začuđeno bi me promatrala, po svom običaju, pošto se po ceo sat mučila sa mnom pokazujući mi kako se igra loptom, ali bez uspeha. A kako bih ja odmah postajala tužna, i suze mi gotovo polazile na oči, ona bi malo kao razmislila, pa onda, ne uspevši ni da mene razume niti da što sama smisli, ostavljala bi me i počinjala sama da se igra; mene više ne bi zvala, čak mi po čitave dane ne bi kazala ni reči. To bi me tako poražavalo, da sam jedva podnosila njenu nepažnju. Nova samoća postala mi je teža od pređašnje, počela sam opet da budem tužna, zamišljena, i opet mi crne misli obuzeše srce.

Madam Leotar, koja je pazila na nas, primetila je najzad da su se naši odnosi promenili. I kako sam joj ja pala u oči, a moja je nevoljna samoća iznenadila, ona se obrati pravo kneginjici, koreći je što ne ume da se ophodi sa mnom. Kneginjica namršti veđe, slegnu ramenima i izjavi, da ona nema šta da radi sa mnom, da ja ne umem da se igram, da neprestano nešto mislim, i da će ona pričekati brata, Sašu, koji će doputovati iz Moskve, i onda će za njih oboje biti veselja.

Ali se madam Leotar nije zadovoljila tim odgovorom i primetila joj: da me ona ostavlja samu a ja sam još bolesna, da ja ne mogu biti tako vesela i nestašna kao Kaća, da je to, uostalom, i bolje, jer je Kaća i suviše nestašna, i počinila je to, pa ono, i da je prekjuče buldog umalo nije ujeo, — jednom reči, madam Leotar ju je dobro izgrdila; a završila je time što ju je poslala k meni i naredila joj da se odmah pomiri.

Kaća je vrlo pažljivo saslušala madam Leotar, i kao da je u nekim njenim razlozima zbilja razumela nešto novo i pravično. Bacila je obruč koji je terala po sali, prišla mi i pogledavši me ozbiljno upitala začuđeno:

— Zar vi želite da se igrate?

— Ne, odgovorila sam uplašivši se za sebe i za Kaću dok ju je madam Leotar grdila.

— A šta hoćete?

— Malo ću da posedim; teško mi je kad trčim; samo se vi, Kaća, ne ljutite na mene, jer vas ja vrlo volim.

— Onda ću da se igram sama, tiho, s prekidima reče Kaća, kao čudeći se što ona nije kriva. — Onda zbogom, neću se ljutiti na vas.

— Zbogom, odgovorila sam, ustajući i pružajući joj ruku.

— Možda biste hteli da se poljubimo? upita, promislivši malo, sigurno setivši se naše skorašnje scene i želeći da mi učini nešto vrlo prijatno, i da što pre pomirljivo svrši sa mnom.

— Kako hoćete, — odgovorila sam s plašljivom nadom.

Ona mi priđe, i najozbiljnije, ne osmehnuvši se, poljubi me. Kad je tako svršila sve što se od nje zahtevalo, čak uradila više nego što je bilo potrebno, da bi potpuno zadovoljila sirotu devojčicu kojoj su je poslali, ona otrča od mene zadovoljna i vesela, i uskoro se po svim sobama ponovo čuo njen smeh i vika, sve dok nije umorna, jedva dišući pala na divan da se odmori i pribere novu snagu.

Celo veče me je promatrala podozrivo: sigurno sam joj izgledala neobična i čudna. Videlo se da je htela da porazgovara sa mnom o nečem, razjasni sebi nešto što nikako ne može da pojmi a što se ticalo mene; ali se ovoga puta, ne znam zašto, uzdrža.

Obično su ujutru držani Kaćini časovi. Madam Leotar je poučavala u francuskom jeziku. Sve se učenje sastojalo u ponavljanju gramatike i čitanju Lafontena. Nije mnogo učila, jer bi jedva pristajala da prosedi dva sata dnevno uz knjigu. Na to je najzad pristala na očevu molbu, po majčinoj naredbi, i to savesno ispunjavala, jer je sama dala reč. Bila je retko darovita; sve je shvatala živo i brzo. Ali je i tu imala male nastranosti: ako nešto ne bi mogla da razume, odmah bi počela sama da razmišlja o tome i nije nikako mogla da trpi da joj to objašnjuju, — kao da se stidela toga. Pričali su da se ponekad po čitave dane mučila oko nekog pitanja koje nije mogla da reši, ljutila se što ne može bez tuđe pomoći da ga savlada, i samo je u krajnjim slučajevima dolazila madam Leotar i molila je da joj pomogne da reši pitanje, koje sama nije mogla rešiti. Isto je to bilo u svakom njenom postupku. Ona je već mnogo razmišljala, i ako to na prvi pogled nije izgledalo. Ali ujedno s tim je bila i vrlo naivna za svoje godine: ponekad bi zapitala potpunu budalaštinu; drugi put bi joj se u odgovorima ogledala fina oštroumnost i lukavstvo.

Najzad, kad sam i ja mogla da radim nešto, madam Leotar, pošto je ispitala moje znanje i našla da čitam vrlo dobro, pišem vrlo rđavo, reši da je odmah preko potrebno da me uči francuski.

Nisam se protivila, i jedno jutro ja i Kaća sedosmo za učenički sto. Desilo se da je Kaća ovoga puta, kao za pakost, bila vrlo tupava i do krajnosti rasejana, tako da je madam Leotar nije mogla poznati. A ja sam gotovo za jedan čas već naučila celu francusku azbuku, želeći na svaki način da svojom marljivošću ugodim madam Leotar. Na kraju časa madam Leotar se sasvim naljuti na Kaću.

— Gledajte nju, reče, pokazujući na mene: — bolesno dete, uči prvi put, i deset puta više uradila nego vi. Nije vas stid zbog toga?

— Ona zna više od mene? — upita Kaća zabezeknuto: — pa ona tek azbuku uči!

— Za koje ste vreme vi naučili azbuku?

— Za tri časa.

— A ona za jedan. Znači da ona tri put brže shvata i za čas će da vas prestigne. Nije li tako?

Kaća promisli malo, i odjednom pocrvene kao vatra uverivši se da je primedba madam Leotar opravdana. Da porumeni, da izgori od stida — to bi najpre učinila gotovo pri svakom neuspehu, ljutini, ponosu, kad god je uhvate da je učinila ludoriju, jednom reči, u svim slučajevima. Ovoga puta suze joj gotovo izbiše na oči, ali oćuta, i samo me je pogledala tako kao da hoće da me smoždi. Odmah sam se dosetila u čemu je stvar. Sirotica, bila je ponosita i častoljubiva do krajnosti. Kad smo pošli od madam Leotar, ja joj se obratih: da rasteram njenu ljutinu i da joj pokažem da nisam kriva za Francuskinjine reči, ali Kaća oćuta, kao da me nije čula.

Sat kasnije uđe u sobu, u kojoj sam sedela s knjigom i razmišljala o Kaći, iznenađena i uplašena što ona opet neće da govori sa mnom. Pogleda me ispod oka, sede po običaju na divan i pola sata nije spuštala očiju sa mene. Najzad, nisam mogla više da izdržim, i pogledah je upitno.

— Umete li da igrate? zapita Kaća.

— Ne, ne umem.

— A ja umem. Ćutanje.

— A svirate li na klaviru?

— Ni to.

— A ja sviram. To je vrlo teško naučiti.

Oćutala sam.

— Madam Leotar kaže da ste pametniji od mene.

— Madam Leotar se naljutila na vas, odgovorih.

— Da l’ će se i tata ljutiti?

— Ne znam, odgovorih.

Opet ćutanje; kneginjica je od nestrpljenja udarala o pod svojom malom nožicom.

— Znači vi ćete me ismevati zato što shvatate bolje nego ja? upita ona, jer nije više mogla da uzdrži svoju ljutnju.

— O, ne, ne! povikala sam i skočila s mesta da potrčim da je zagrlim.

— Zar vas nije stid, kneginjice, da tako mislite i da to pitate? začu se odjednom glas madam Leotar, koja nas je već pet minuta posmatrala i čula naš razgovor. — Stidite se! Počeli ste da zavidite sirotom detetu i da se hvalite pred njom kako umete igrati i svirati na klaviru. Sramota, sve ću reći knezu. Obrazi kneginjičini porumeneše kao zora.

— To je ružan osećaj. Vi ste je uvredili svojim pitanjima. Njeni su roditelji bili siroti i nisu mogli da joj plaćaju učitelje; sama je učila, jer ima dobro i plemenito srce. Vi biste trebali da je volite, a vi hoćete da se sa njom svađate. Stidite se, stidite se! Ta ona je siroče. Ona nema nikoga. Pohvalite se još samo tim što ste vi kneginjica a ona nije. Ostavljam vas samu. Razmislite o tome što sam vam govorila, popravite se.

Kneginjica je razmišljala ravno dva dana. Dva dana nije se čuo njen smeh i vika. Kad sam se jednom noću probudila, čula sam kako i u snu raspravlja s madam Leotar. Čak je malo smršala za ta dva dana, i rumenilo nije bilo tako živo na njenom svetlom lišcu. Najzad, treći dan, sretosmo se dole, u velikim odajama. Kneginjica se vraćala od majke, ali kad me je spazila zastade i sede nedaleko od mene. Sa strahom sam očekivala šta će biti i drhtala celim telom.

— Njetočka, zašto su me grdili zbog vas? — upita najzad.

— Nije zbog mene, Kaćenjka, odgovorih, žureći da se opravdam.

— Madam Leotar kaže da sam vas uvredila.

— Ne, Kaćenjka, ne, vi me niste uvredili. Kneginjica maknu ramenima u znak da ne shvata.

— Zašto onda sve vreme plačete? — upita posle izvesnog ćutanja.

— Neću više plakati, ako vi tako hoćete, odgovorih joj kroz suze.

Ona opet sleže ramenima.

— I pre ste jednako plakali.

— Ja ne odgovorih.

— Zašto živite kod nas? — upita odjednom kneginjica, poćutav.

Pogledah je zabezeknuto, i kao da me nešto taknu u srce.

— Zato što sam siroče, odgovorih joj najzad, pošto sam se sabrala.

— Jeste li imali oca i majku?

— Imala sam.

— Pa, nisu vas voleli?

— Ne... voleli su me, odgovorih s mukom.

— Jesu li bili siromašni?

— Jesu.

— Vrlo siromašni?

— Jeste.

— Nisu vas ni u čemu podučavali?

— Učili su me da čitam.

— Jeste li imali igračaka?

— Nisam.

— A kolača?

— Ne.

— Koliko ste imali soba?

— Jednu.

— Jednu sobu?

— Jednu.

— A jeste li imali sluge?

— Nismo imali slugu.

— A ko vas je služio?

— Išla sam ja da pazarim.

Kneginjičina pitanja su mi sve više pozleđivala srce. I uspomene, i moja osamljenost, i kneginjičino čuđenje, — sve je to zgranjavalo i vređalo moje srce, koje je krvarilo. Drhtala sam od uzbuđenja i gušila se od suza.

— Znači, milo vam je što živite kod nas? Ćutala sam.

— Jeste imali lepih haljina?

— Nisam.

— Ružne haljine?

— Da.

— Videla sam vašu haljinu, pokazivali su mi je.

— Zašto me pitate? rekoh i sva zadrhtah od nekog novog, meni nepoznatog osećanja i ustadoh s mesta. — Zašto me onda pitate? nastavila sam i pocrvenela od srdžbe. — Zašto mi se potsmevate?

Kneginjica planu i takođe ustade, ali je namah savladala svoje uzbuđenje.

— Ne... ja vam se ne potsmevam, — odgovori ona. — Htela sam samo da znam, jesu li vaši roditelji odista bili siromašni?

— Zašto me pitate o tati i mami? rekla sam i zaplakala sam od duševnog bola. — Zašto pitate o njima? Šta su vam oni učinili, Kaća?

Kaća je stajala zbunjena i nije znala šta da odgovori. U tom trenutku uđe knez.

— Šta je tebi, Njetočka? — upita, kad me je pogledao i video moje suze: — šta ti je? — nastavi i pogleda u Kaću, koja je bila crvena kao plamen: — o čemu ste razgovarale? Zašto ste se posvađale? Njetočka, zašto ste se posvađale?

Ali ja nisam mogla da odgovorim. Dohvatila sam kneževu ruku i sa suzama je poljubila.

— Kaća, ne laži. Šta je bilo ovde? Kaća nije umela da laže.

— Rekla sam da sam videla kakvu je ružnu haljinu imala dok je živela kod tate i mame.

— Ko ti je pokazivao? Ko je smeo da ti pokaže?

— Sama sam videla, reče Kaća odlučno.

— No, dobro! Nećeš da okriviš drugoga, znam ja tebe. Šta je dalje bilo?

— A ona je počela da plače i rekla: zašto se potsmevam njenom tati i mami.

— Znači, potsmevala si im se?

I ako se Kaća nije potsmevala, ali mora da je imala tu nameru, kad sam je ja u prvi mah tako razumela. Nije ni reči odgovorila: priznavala je krivicu.

— Odmah da si joj prišla i molila je za oproštaj, reče knez pokazujući na mene.

Kneginjica je stajala bleda kao krpa, i nije se micala s mesta.

— No, reče knez.

— Neću, progovori najzad Kaća tihim glasom ali očigledno odlučno.

— Kaća!

— Ne, neću, neću! povika ona odjedanput, sevnu očicama i lupi nogom o zemlju. — Neću, tata, da molim za oproštaj. Ne volim je. Neću da stanujem zajedno sa njom.... Nisam kriva što ona po celi dan plače. Neću, neću!

— Hajde sa mnom, reče knez, uhvati je za ruku i povede u svoj kabinet. — Njetočka, idi gore.

Htela sam da poletim knezu, htela sam da molim za Kaću, ali mi knez strogo ponovi svoju naredbu, i ja pođoh gore, ohladivši se od straha, kao mrtva. Kad sam došla u našu sobu, pala sam na divan i pokrila lice rukama. Brojala sam minute, s nestrpljenjem sam očekivala Kaću, htela sam da joj padnem pred noge. Najzad se ona vrati, ne reče mi ni reči, prođe pokraj mene i sede u ćošak. Oči su joj bile crvene, obrazi podnaduveni od plača. Sva moja odlučnost propade. Gledala sam u nju sa strahom, i od straha nisam mogla da se krenem s mesta.

Svim silama sam krivila sebe, svim silama se trudila da dokažem sebi da sam svemu ja kriva. Hiljadu puta sam htela da priđem Kaći n hiljadu puta sam zastajala, ne znajući kako će ona to primiti. Tako prođe jedan dan, dva dana. Drugoga dana uveče Kaća postade veselija i potera obruč po sobama, ali se ubrzo okanu igre i sede sama u ćošak. Pre nego što će leći da spava, ona se odjednom obrati meni, napravi čak dva koraka, i njene se usne otvoriše da mi nešto kaže, ali se zadrža, vrati i leže u postelju. Posle toga prođe još jedan dan, i začuđena madam Leotar najzad poče da ispituje Kaću: Šta joj je? Da nije bolesna, kad se iznenada tako smirila? Kaća joj nešto odgovori, dohvati loptu, ali čim se madam Leotar okrenula, pocrvene i zaplaka. Istrčala je iz sobe da je ja ne vidim. Najzad se sve rešilo: ravno tri dana posle naše svađe, odjednom, posle ručka, uđe u moju sobu i plašljivo mi se približi.

— Tata mi je naredio da vas molim za oproštaj, progovori: — hoćete li mi oprostiti?

Brzo uzeh Kaću za obe ruke, i gušeći se od uzbuđenja, rekoh:

— Da! Da!

— Tata mi je naredio da se poljubim s vama, — hoćete li me poljubiti?

Za odgovor počela sam da joj ljubim ruke, polivajući ih suzama. Kad sam pogledala u Kaću, opazila sam kod nje neobičan pokret. Usne su joj se lako dodirivale, podbradak drhtao, oči bile vlažne, ali je odmah savladala svoje uzbuđenje, i osmejak joj za čas sinu na usnama.

— Idem da kažem tati da sam vas poljubila i molila za oproštaj, reče polako, kao da razmišlja sama sa sobom. — Već tri dana ga nisam videla; zabranio mi je da mu bez toga dođem, dodade, poćutav.

I kad je to rekla, plašljivo i zamišljeno siđe dole kao da još nije bila sigurna kako će je otac primiti.

Ali kroz jedan sat odozgo se začu vika, buka, smeh, Falstafovo lajanje, nešto se prevrnu i razbi, nekoliko knjiga poleteše na pod, obruč je gudeo i skakao po svim sobama, — jednom reči, poznala sam da se Kaća pomirila s ocem, i srce mi zadrhta od radosti.

Ali mi nije prilazila, i videlo se da izbegava razgovore sa mnom. U zamenu za to, imala sam čast da probudim kod nje radoznalost do najviše mere. Sve češće i češće sedala je preko puta mene da bi me što zgodnije mogla da motri. Njena su promatranja postajala sve naivnija; jednom reči, razmažena, svojeglava devojčica, koju su svi u kući mazili i lebdeli nad njom kao nad kakvim blagom, nije mogla da razume kako to da joj se ja nekoliko puta nađem na putu, kad ona nije želela da me sretne. Ali bilo je to dobro i plemenito malo srce, koje je uvek umelo da nađe pravac, instinktom samo. Najviše je na nju imao uticaja otac, koga je obožavala. Majka je bezumno volela, ali je bila sa njom užasno stroga; Kaća je od nje nasledila tvrdoglavost, ponositost i tvrdu narav, ali je podnosila sve majčine ćudi, koje su dolazile do moralne tiranije. Kneginja je nekako čudno shvatala vaspitanje, i Kaćino vaspitanje bilo je čudni kontrast besmislenog maženja i neumoljive strogosti. Što se juče dozvoljavalo, to se odjednom, danas, bez ikakvog razloga zabranjivalo, i u detetu se vređao osećaj pravičnosti... Ali o tome će biti govora zatim. Da primetim samo da je dete već umelo da odredi svoj odnos prema majci i ocu. S ocem je bila onakva kakva je, iskrena, poverljiva, otvorena. S majkom, naprotiv, — zakopčana, nepoverljiva i poslušna bez reči. Ali poslušnost nije proisticala iz iskrenosti i uverenja, već po neophodnom sistemu. Docnije ću to objasniti, Uostalom, ono što mojoj Kaći može da služi na čast, to je da je ona, najzad, shvatila svoju majku, i kad joj se potčinila, i kad je učinila to, unela je tim potpun smisao u materinu bezgraničnu ljubav koja je ponekad dolazila do bolesnag zanosa; — kneginjica je poslednju okolnost velikodušno unela u svoj račun. Na žalost! taj je račun docnije malo pomogao njenoj vatrenoj glavici.

Ali ja gotovo nisam mogla da shvatim šta se sa mnom zbiva. Sve se u meni bilo uzbunilo iz nekog novog, neobjašnjivog osećanja, i neću preterati ako kažem da sam trpela i patila zbog tog novog osećanja. Ukratko — neka mi se oprosti što ću tako da kažem — bila sam zaljubljena u moju Kaću. Jest, bila je to ljubav, ljubav sa suzama i radostima, ljubav strasna. Šta me je privlačilo njoj? Otkud se rodila takva ljubav? Otpočela je kad sam je prvi put videla, kad su sva moja čuvstva bila zapanjena ugledavši anđeoski divno dete. Sve je u njoj bilo krasno; nijedan porok se nije rodio s njom, — svi su bili samo stečeni, i sa svima se vodila borba. Videlo se da je svud osnov bio dobar, i samo je povremeno uzeo lažnu formu; ali sve u njoj, počev od te borbe, obasjavala je i potkrepljavala nada, sve je proricalo sjajnu budućnost. Svi su uživali u njoj, svi su je voleli, ne samo ja. Kad su nas u tri sata izvodili u šetnju, prolaznici bi zastajkivali kao zabezeknuti dok bi je pogledali, i često bi uzvik iznenađenja dočekao srećno dete. Ona se rodila da bude srećna, morala se roditi za sreću, — takav je bio moj prvi utisak kad sam je videla. Možda je tad u meni prvi put bilo dirnuto estetsko osećanje, osećanje lepoga, prvi put se javilo u meni probuđeno lepotom, — eto to je sav povod zašto se u meni porodila ljubav.

Glavna kneginjičina mana, ili, bolje reći, glavna osnova njene naravi, koja je težila na svaki način da se izrazi u svojoj prirodnoj formi, i naravno uvek bila u stavu protivljenja, u položaju borbe, — bio je njen ponos. Taj je ponos terao do naivnih sitnica, i prelazio u samoljublje, tako da nju, na primer, nikakva protivurečnost nije vređala već samo čudila. Ona nije mogla da pojmi kako može nešto da bude drukčije nego kako ona hoće. Ali bi u njenom srcu osećaj pravičnosti uvek pobedio. Kad bi se uverila da nije u pravu, odmah bi se bez žalbe i kolebanja pokorila presudi. I ako dosad u odnosu prema meni nije ličila na samu sebe, to objašnjavam jedino nesavladivom antipatijom prema meni, koja je za izvesno vreme poremetila skladnost i harmoniju celog njezinog bića; tako je i moralo biti: suviše je strasno išla za svojim naklonostima, i uvek ju je samo primer, lično iskustvo izvodilo na pravi put. Rezultati svega što bi preduzela bili su lepi i istinski, ali se do njih dolazilo neprestanim stranputicama i zabludama.

Kaća se uskoro zadovoljila da me posmatra, i, najzad se odlučila da me ostavi na miru. Držala se tako kao da mene nije ni bilo u kući; — nijedne suvišne reči za mene, čak ni ono što je bilo potrebno; otstranila me je od igara, i to ne nasilno, nego tako vešto kao da sam ja sama na to pristala. Časovi su tekli svojim redom, i ako su me stavljali njoj kao primer u smislu lakog shvatanja i tihe naravi, nisam već imala čast da vređam njeno častoljublje, koje je bilo vrlo škakljivo, tako da ga je mogao uvrediti čak i naš buldog, ser Con Falstaf. Falstaf je bio hladnokrvan i flegmatičan, ali ljut kao tigar kad bi ga razdražili, ljut u tolikoj meri da nije priznavao ni gospodarevu vlast. Još jedna osobina: nije voleo nikoga; a najjači, prirodni njegov neprijatelj neosporno je. bila stara kneginjica... Ali i ta će istorija docnije doći. Častoljubiva Kaća starala se svim sredstvima da pobedi Falstafovu neljubaznost; bilo joj je neprijatno da u kući ma i jedna životinja ne priznaje njen autoritet, njenu moć, ne priklanja joj se, ne voli je. I kneginjica se odluči da izvrši prepad na Falstafa. Htela je svima da zapoveda, nad svima da vlada; kako da Falstaf mogne izbeći svoj udes? Ali uporni buldog nije hteo da se pokori.

Jednom, posle ručka, kad smo obe sedele dole, u velikom salonu, buldog se smestio posred sobe i lenjo uživao posle ručka za svoj ćef. U tom trenutku, kneginjici pade na pamet da ga potčini svojoj vlasti. Ona ostavi igru, i oprezno, na prstima, nazivajući Falstafa najnežnijim imenima i mameći ga ljubazno rukom, poče da mu se približava. Ali Falstaf još izdaleka iskezi strašne zube; kneginjica zastade. Sva se njena namera sastajala u tome, da priđe Falstafu, pomiluje ga, što on nikom nije dozvoljavao sem kneginji, čiji je bio miljenik, i da ga natera da ide za njom: težak posao, praćen ozbiljnom opasnošću, jer Falstaf ne bi oklevao dajoj odgrize ruku, ili da je i rastrgne, ako bi to smatrao za potrebno. Bio je jak kao medved, i ja sam s nemirom i strahom izdaleka pratila Kaćin nestašluk. Ali nju je teško bilo ubediti odjedanput, i čak Falstafovi zubi, koje je on vrlo neučtivo pokazivao, nisu bili dovoljno sretstvo. Uverivši se da mu ne može prići od prvog puta, kneginjica u nedoumici obiđe oko svoga neprijatelja. Falstaf se ne mače s mesta. Kaća napravi drugi krug smanjivši značajno njegov prečnik, zatim treći, ali kad je došla do mesta koje je Falstafu izgledalo kao sveta linija, on ponovo iskezi zube.

Kneginjica lupnu nogom o zemlju, ukloni se ljutito i sede na divan.

Deset minuta docnije izmislila je nov mamac, brzo izašla i vratila se s gomilom pereca i kolačića, — jednom reči, promenila je oružje. Ali Falstaf je bio hladan, verovatno zato jer je bio sit. Čak i ne pogleda na parče perece koje mu baciše; a kad se kneginjica ponovo nađe na svetoj liniji, koju je Falstaf smatrao za svoju granicu, sledovala je opozicija ovoga puta značajnija no prva. Falstaf diže glavu, iskezi zube, zareža malo i učini pokret kao da hoće da skoči s mesta. Kneginjica pocrvene od ljutine, baci kolače, i ponovo sede na mesto.

Sedela je ozbiljno uzbuđena. Nožicom je lupala o ćilim, obrazi su rumeneli kao zora, a u očima joj se pojaviše suze od jeda. Dogodi se da pogleda u mene, — sva joj krv jurnu u glavu. Diže se odlučno s mesta i najčvršćim korakom pođe pravo strašnom psu.

Možda je ovoga puta na Falstafa i suviše jako delovalo iznenađenje. Pustio je neprijatelja preko linije i svega dva koraka od sebe dočekao Kaću zloslutnim režanjem. Kaća za trenutak zastade, ali samo za trenutak i odlučno stupi napred. Gotovo se onesvestih od straha. Kneginjica je bila oduševljena tako kako je još nikad nisam videla; oči su joj se sijale od pobede i slavlja. Mogla bi se po njenoj pojavi naslikati divna slika. Ona smelo izdrža preteći pogled besnog buldoga i ne zadrhta pred njegovom strašnom čeljusti; on se podiže malo. Iz njegovih kosmatih grudi razleže se užasno režanje; još jedan trenutak, i on bi je rastrgao. Ali kneginjica gordo stavi na njega svoju malenu ručicu, i tri put ga u trijumfu pomilova po leđima. Za trenutak buldog je bio neodlučan. Taj je trenutak bio najužasniji; odjednom se diže, protegnu, i verovatno uze u obzir da sa decom ne vredi imati posla, te sasvim mirno iziđe iz sobe. Kneginjica triumfalno stade na osvojenom mestu i baci na mene nedokučiv pogled, pogled presićen opojnom pobedom. Ali ja sam bila bleda kao krpa; ona to opazi i osmehnu se. Ipak je smrtno bledilo pokrivalo i njene obraze. Jedva je prišla divanu i pala na njega gotovo onesvešćena.

A ja sam već tako bila zaneta njome da nisam znala granica. Toga dana sam zbog nje pretrpela takav strah da više nisam mogla da vladam sobom. Tuga me je morila, hiljadu puta sam bila gotova da joj se bacim oko vrata, ali strah me je prikovao nepomično na mesto. Sećam se da sam se starala da je izbegavam, da ona ne vidi moje uzbuđenje, ali kad bi ona slučajno ušla u onu sobu u kojoj sam se skrivala, zadrhtala bih i srce mi je tako udaralo da mi se vrtelo u glavi. Izgledalo mi je daje moja nemirka to opazila i dva dana je i sama bila nekako zbunjena. Ali se uskoro navikla na takvo stanje stvari.

Tako je prošao ceo mesec, koji sam u tajnosti propatila. Moji su osećaji imali to svojstvo da su bili nekako vrlo rastegljivi, ako bi se mogla tako izraziti; priroda mi je do krajnjeg stepena bila trpeljiva, tako da je eksplozija, iznenadno izbijanje osećanja nastupalo samo već u krajnjem slučaju. Treba reći da smo za sve to vreme Kaća i ja izmenjale jedva pet reči; ali malo pomalo pa sam opazila, po izvesnim jedva primetnim znacima, da sve to kod nje nije dolazilo od zaboravnosti, niti ravnodušnosti prema meni, već što se nekako namerno uklanjala, kao da je sebi dala reč da me drži u izvesnim granicama. A ja već nisam mogla da spavam noću, a danju nisam mogla da sakrijem svoju zabunu ni od madam Leotar. Moja ljubav prema Kaći postala je nekako čudnovata. Jedanput sam joj krišom uzela maramicu, drugi put tračicu, i celu ih noć ljubila lijući suze. Kaćina me je ravnodušnost isprva tako mučila da sam skoro bila uvređena; ali se sad u meni sve pomutilo, i sama nisam bila u stanju da dam računa o onome što osećam. Na taj način novi su utisci istisli stare, i uspomene na moju tužnu prošlost izgubile su svoju bolesnu moć, i novi život ih je zamenio u meni.

Sećam se, ponekad sam se budila noću, ustajala s postelje i na prstima prilazila kneginjici. Po čitave sate gledala bih, pri slaboj svetlosti naše noćne lampe, na Kaću, koja je spavala; ponekad bih sela na njen krevet, naginjala se nad njeno lice, i njeno vrelo disanje me je zapahivalo. Tiho, dršćući od straha, ljubila sam joj ruke, ramena, kosu, nožicu, ako je nožica provirivala ispod jorgana. Malo pomalo primetila sam, — jer je ceo mesec nisam ispuštala iz vida, da Kaća svakim danom postaje sve zamišljenija; njena narav počela je da gubi svoju ujednačenost: nekad se po ceo dan ne čuje njena larma, drugi put opettako zagalami, kao nikad dotle. Postala je razdražljiva, zahtevala mnogo, crvenela i ljutila se vrlo često, a prema meni je bila pomalo žestoka: čas neće da ruča sa mnom, neće da sedi pored mene, kao da oseća prema meni odvratnost; čas odjednom ode majci, i sedi tamo po čitave dane, znajući, možda, da se bez nje sušim od tuge; čas opet po čitave sate gleda u mene, tako da ne znam kud da se denem od ubistvene zabune, crvenim, bledim, a međutim ne smem da izađem iz sobe. Dvaput se već Kaća žalila na groznicu, dok se pre nije uopšte pamtilo da je bila bolesna. Najzad, odjednom, jedno jutro dođe naročita naredba: da kneginjica svakako želi da se preseli dole, k majci, koja umalo što nije umrla od straha kad se Kaća požalila na groznicu. Treba reći da je kneginja bila vrlo nezadovoljna mnome, i svu promenu koju je primetila na Kaći, pripisivala meni, uticaju moje sumorne naravi, kako se izražavala, na karakter njene kćeri. Ona bi nas već odavno odvojila, ali je odlagala za neko vreme, znajući da će morati da izdrži ozbiljnu raspru s knezom, koji joj je doduše u svemu popuštao, ali je ponekad ostajao nepopustljiv i tvrdoglav do krajnosti. A ona je potpuno razumevala kneza.

Bila sam poražena kad se kneginjica preselila, i čitavu nedelju sam provela u najvećoj duševnoj zapetosti. Mučili me jadi, lomila sam glavu zašto Kaća oseća odvratnost prema meni. Tuga mi je kidala dušu, i osećanje pravičnosti i srdžbe počelo je da se diže u mom uvređenom srcu. U meni se odjednom rodio neki ponos, i kad sam se sretala s Kaćom, u vreme kad su nas vodili u šetnju, gledala sam je nezavisno, ozbiljno, sasvim drukčije nego pre, tako da je to nju iznenadilo. Naravno, takve su se promene dešavale kod mene samo na mahove, a posle bi me srce sve jače i jače počinjalo da boli, pa sam postajala još slabija i još malodušnija no pre. Najzad jedno jutro, na moje veliko iznenađenje i zbunjenu radost, kneginjica se vrati gore. Isprva se, smejući se kao luda, bacila o vrat madam Leotar i izjavila da se opet seli kod nas, zatim je i meni klimnula glavom, pa zamolila za dozvolu da to jutro ne uči i celo je jutro skakala i trčala. Nikad je nisam videla življu i radosniju. Ali je pred veče postala tiha i zamišljena, i opet se neka seta spustila na njeno divno lišce. Kad je uveče kneginja došla da je vidi, opazila sam da se Kaća neprirodno usiljavala da izgleda vesela. A čim je mati otišla, i ona ostala sama, odjednom je udarila u plač. Bila sam poražena. Kneginjica je primetila da je gledam i izašla je. Kneginja se savetovala s doktorima, svaki dan je pozivala k sebi madam Leotar, da se do sitnica raspita o Kaći; naređeno je bilo da se prati svaki njen pokret. Samo sam ja predosećala istinu, i srce mi jako zakuca od nade.

Jednom reči, mali roman se razjašnjavao i bližio kraju. Trećeg dana od Kaćinog povratka k nama gore, opazila sam da me ona celo jutro gleda tako čudnim očicama, tako dugo... Nekoliko puta sam srela te poglede, i svaki put bismo obe pocrvenele i oborile oči, kao da se stidimo jedna druge. Najzad, kneginjica se zasmeja i ode od mene. Na časovniku izbi tri sata i nas počeše da oblače za šetnju. Odjednom, Kaća mi priđe.

— Razvezala vam se cipelica, reče mi: — dajte da vam je zavežem.

Sagla sam se sama, pocrvenevši kao višnja što je najzad Kaća progovorila sa mnom,

— Daj! reče mi nestrpljivo i nasmeja se. Sagla se, uzela silom moju nogu, stavila je sebi na koleno i zavezala čvor. Nisam mogla da dišem, i nisam znala šta da radim od neke slatke prestrašenosti. Kad mi je svezala cipelicu ustala je i pogledala me od glave do pete.

— Eto, i grlo ti je nepokriveno, reče dodirnuvši prstićem golu kožu na mom vratu. Daj da ti ga zamotam.

Nisam protivurečila. Ona odveza moju vratnu maramu i zaveza je na svoj način.

— Mogla bi kašalj da dobiješ, reče, osmehnuvši se vrlo vragolasto i senu svojim crnim, vlažnim očicama na mene.

Bila sam kao van sebe; nisam znala šta se sa mnom događa i šta se zbilo s Kaćom. Ali, hvala Bogu, naša se šetnja brzo svršila, inače ne bih se uzdržala i poletela bih da je ljubim na ulici. Penjući se po stepenicama uspela sam ipak da je poljubim krišom u rame. Ona primeti, uzdrhta ali ne reče ni reči. Uveče je lepo obukoše i povedoše dole. Kneginja je imala goste. Ali se te večeri dogodi u kući strašna uzbuna.

Kaća dobi nervni napad. Kneginja je bila van sebe od prestrašenosti. Dođe doktor i nije znao šta da kaže. Razume se, sve svališe na dečje bolesti, na Kaćino doba, ali ja sam pomislila drugo. Ujutru Kaća dođe k nama isto onako rumena, vesela, zdrava zdravcita kao i uvek, ali tako ćudljiva i kapriciozna kakva dotad nikad nije bila.

Prvo, celo jutro nije htela da sluša madam Leotar. Zatim joj se odjednom prohte da ide kod stare kneginjice. Starica, koja nije mogla da trpi nećaku, neprestano bila s njom u svađi i nije htela da je vidi, — ovoga puta, protiv običaja, pristade da je primi. Isprva je sve išlo dobro, i jedan sat su provele u slozi, Vragolanki Kaći palo na pamet da je moli za oproštaj za sve svoje greške, za nestašluk, za larmu, zato što kneginjici nije davala mira. Kneginjica joj svečano, sa suzama, oprosti. Ali nemirka namisli da tera još dalje. Došlo joj na um da priča ludorije koje su bile tek u zamislima i projektu. Kaća se napravi smirena, isposnica i potpuna pokajnica, jednom reči, nazovi-bogomoljka je bila oduševljena, njenom samoljublju je mnogo godila pobeda nad Kaćom, — blagom i idolom cele kuće, koja je čak i majku umela da natera da ispunjuje njene ćudi.

I tad nemirka priznade, prvo, da je imala nameru da za kneginjičinu haljinu prilepi vizit-kartu; zatim, da posadi Falstafa na njen krevet; zatim, da joj slomije naočare, odnese sve njene knjige i mesto njih da donese od mame francuske romane; zatim, da joj po podu razbaca bombice; zatim, da joj u džep sakrije špil karata, itd, itd. Jednom reči, ređao se nestašluk jedan gori od drugog. Starica je izlazila iz kože, bledela, crvenela od ljutine; najzad Kaća nije mogla da izdrži, prsnula je u smeh i pobegla od tetke. Starica odmah posla po kneginju. Započe čitava rasprava, i kneginja je dva sata sa suzama u očima molila svoju rođaku da Kaći oprosti i dozvoli da je ne kažnjavaju, da uzme u obzir da je dete bolesno. Isprva, kneginjica nije htela ni da čuje: izjavila je da će sutra otići iz kuće; a nasmešila se tek onda kad je kneginja dala reč da će kaznu odgoditi dok kćer ozdravi, a onda da će zadovoljiti pravičnu srdžbu prestare kneginjice. Ipak Kaća izdrža strogu pridiku. Odvedoše je dole kod kneginje.

Ali nemirka posle ručka pobeže. Silazeći dole, srela sam je ja već na stepenicama. Otškrinula je vrata i zvala Falstafa. Smesta sam se dosetila da sprema strašnu osvetu. Evo u čemu je bila stvar.

Starica kneginjica nije imala nepomirljivijeg neprijatelja od Falstafa. On se uopšte nikome nije umiljavao, nikoga nije voleo, bio ohol, ponosan i ambiciozan do krajnosti. Ali ako sam nije voleo nikoga, od svih je zahtevao da mu ukazuju dužno poštovanje. Svi su ga i gajili prema njemu, ali su se psa pored toga i pribojavali. Odjednom, kad je kneginjica došla, sve se promenilo: Falstafa strašno uvrediše, — jer mu formalno zabraniše da ide gore.

Isprva je Falstaf bio van sebe od uvrede i celu nedelju je nogama grebao po vratima na kraju stepenica, koje su vodile odozgo u donje odaje; ali uskoro se dosetio šta je uzrok tom izgnanstvu, i prve nedelje, kad je starica odlazila u crkvu, Falstaf se sa cikom i lajanjem baci na siroticu. Jedva su je spasli od ljute osvete uvređenoga psa, jer je bio izgnan po naređenju kneginjice koja je izjavila da ne može da ga vidi. Od tog doba Falstafu je na najstroži način bilo zabranjeno da ide gore, a kad je kneginjica silazila dole, njega su terali u najudaljeniju sobu. Na slugama je ležala stroga odgovornost. Ali je osvetoljubiva životinja ipak tri puta našla načina da silom ode gore. Čim bi uleteo na stepenice, odmah bi pojurio kroz sve odaje do staričine spavaće sobe. Ništa ga nije moglo da zadrži. Na sreću, staričina su vrata bila uvek zaključana, i Falstaf se ograničavao na to da strašno zavija pred njima dotle, dok sluge ne dotrče i ne oteraju ga dole. A kneginjica, dokle god bi trajala poseta neukrotivog buldoga, vrištala je kao da je proždire, i ozbiljno se svaki put razbolevala od straha. Nekoliko puta je stavljala svoj ultimatum kneginji, čak je dolazila do toga da je jedanput, zaboravivši se, rekla da će ili ona ili Falstaf ići iz kuće; ali kneginja nije pristala da se rastane s Falstafom.

Kneginja je malo koga volela, no Falstafa je, posle dece, volela više nego ikoga na svetu, i evo zašto. Jednom, pre šest godina, knez je, vraćajući se sa šetnje, doneo sa sobom jedno prljavo, bolesno štene, vrlo bedno na izgled, — ali je to bio buldog najčistije rase. Knez ga je nekako spasao smrti. No kako se novi stanar vladao sasvim neuljudno i grubo, to ga na zahtev kneginje ukloniše, iz kuće, i svezaše. Dve godine docnije, kad su svi stanovali u letnjikovcu, mali Saša, mlađi brat Kaćin, pade u Nevu. Kneginja ciknu, i prvi njen pokret bio je da skoči u vodu za sinom. Jedva su je spasli od sigurne smrti. Međutim struja je naglo nosila dete i samo mu je odelo plivalo odgore. Brzo počeše da odvezuju čamac, ali samo čudom bi dečko mogao da se spase. Odjednom, grdosija buldog baca se u vodu, preseca put dečku koji se davi, hvata ga u zube i pobedonosno ispliva s njim na obalu.

Kneginja polete da ljubi mokro, prljavo pseto. Ali Falstaf, koji je tada još nosio prozaično, i vrlo plebejsko ime Friksi, nije mogao da trpi da ga neko miluje, i na kneginjin zagrljaj i poljupce odgovori time što ju je, što je igda mogao, svim zubima, ujeo za rame. Celoga života kneginja je patila od te rane, ali njena zahvalnost je bila neograničena. Falstafa uzeše u unutarnje odaje, očistiše ga, opraše i staviše mu srebrni ovratnik fino izrađen. On se nastani u kneginjinom kabinetu, na divnom medveđem krznu, i uskoro je kneginja doterala dotle da je mogla da ga miluje i da se ne plaši trenutne kazne. Kad je doznala da se njen ljubimac zove Friksi, užasnula se, i odmah su počeli da traže novo ime, po mogućstvu drevno. Ali imena Hektor, Cerber i druga, bila su suviše banalna; tražilo se ime koje bi priličilo ljubimcu cele kuće. Najzad, knez uze u obzir fenomenalnu Friksovu proždrljivost, i predloži da buldoga nazovu Falstaf. Naziv je bio primljen s oduševljenjem i za uvek ostao buldogu.

Falstaf se ponašao dobro, kao pravi Englez, bio je ćutljiv, ozbiljan, ni na koga nije navaljivao prvi, samo je zahtevao da se njegovo mesto na medveđem krznu s poštovanjem obilazi i u opšte da mu se ukazuje dužna pažnja. Ponekad kao da ga je spopadao fras, ili obuzimao splin, i u tim trenutcima Falstaf je s gorčinom pomišljao da njegov neprijatelj, njegov nepomirljivi neprijatelj, koji je posegnuo na njegova prava, još nije kažnjen. Tada bi se kradom šunjao ka stepenicima koje vode gore, i našavši, po običaju, uvek zatvorena vrata, legao bi negde u blizini, krio se u ćošku i izdajnički vrebao da neko pogreši i ostavi vrata otvorena. Ponekad je osvetoljubiva životinja čekala po tri dana. Ali je bila izdana stroga naredba, — da se na vrata pazi, i eto već dva meseca kako Falstaf nije odlazio gore.

— Falstaf, Falstaf! zvalaje kneginjica, otvorivši vrata i ljubazno mameći Falstafa k nama na stepenice.

Falstaf, osetivši da se vrata otvaraju, već se bio pripremio da preskoči svoj Rubikon. Ali kneginjičin poziv izgledao mu je tako neverovatan, da neko vreme nije hteo da veruje svojim ušima. Bio je lukav kao mačka, i da ne pokaže kako je primetio omašku onoga koji je otvarao vrata, priđe prozoru, stavi na ivicu svoje moćne šape i poče da gleda na suprotnu zgradu, — jednom reči, ponašao se kao stranac koji tu šeta, pa je zastao da se divi izvanrednoj arhitekturi susedne zgrade. A međutim srce mu je lupalo i uživalo u slatkom iščekivanju. Kakvo je bilo njegovo iznenađenje, radost mahnita radost, kad su pred njim širom otvorili vrata, pa ga još pored toga zvali, pozivali, molili da ide gore i da odmah zadovolji svoju pravičnu osvetu! On ciknu od radosti, iskezi zube, i strašan, pobedonosan, polete gore kao strela.

Navala je bila tako jaka, da stolica, na koju je naišao na putu i u letu je zakačio, otskoči za čitav hvat i prevrte se na mestu. Falstaf je leteo kao metak kad izleti iz topa. Madam Leotar ciknu od užasa. Ali je Falstaf već stigao pred željena vrata, obema šapama udario u njih, ali ih nije

otvorio, i zaurlao kao pred propast. Kao odgovor začu se strašan krik stare devojke. I već su sa svih strana jurili legioni neprijatelja, čitava kuća preseli se gore, i Falstaf, svirepi Falstaf, kome vešto natukoše brnjicu na čeljust, i sputaše mu sve četiri noge, sramno se vrati s polja bitke, vučen dole na konopcu.

Poslaše glasnika po kneginju.

Ovoga puta kneginja nije bila voljna da prašta i pomiluje; ali koga da kazni? Ona se odmah dosetila, u trenutku, i pogled joj pade na Kaću... Jeste: Kaća stoji bleda, drhti od straha. Jer se sad sirotica dosetila posledica svoga nestašluka. Sumnja bi mogla pasti na poslugu, na nevine, i Kaća je bila spremna da kaže svu istinu.

— Ti si kriva? upita strogo kneginja.

Videla sam Kaćino smrtno bledilo, i, stupivši napred, izustih:

— Ja sam pustila Falstafa... slučajno, dodala sam, jer mi je sva hrabrost iščezla pred kneginjinim strašnim pogledom.

— Madam Leotar, dobro je kaznite! — reče kneginja i izađe iz sobe.

Pogledala sam i Kaću: stajala je kao ubijena; ruke obesila, pobledelo lice oborila ka zemlji.

Jedina kazna koja se upotrebljavala za kneževu decu bilo je zatvaranje u praznu sobu. Odsedeti dva sata u praznoj sobi, nije ništa. Ali kad se dete stavlja u sobu silom, protiv njegove volje, i objavljuje mu se da je lišeno slobode, kazna je dosta značajna. Obično su Kaću i njenoga brata zatvarali na dva sata. Mene zatvoriše na četiri, jer su uzeli u obzir svu strahotu moga prestupa. Malaksavala sam od radosti kad sam stupila u svoju tamnicu. Mislila sam na kneginjicu. Znala sam da sam pobedila. Ali umesto četiri sata, otsedela sam do četiri sata izjutra. Evo kako se to desilo.

Dva sata pošto su me zatvorili, madam Leotar doznade da joj je doputovala kći iz Moskve, iznenada se razbolela i želi da je vidi. I madam Leotar ode zaboravivši na mene. Devojka, koja nas je posluživala, verovatno je pretpostavila da sam već puštena. Kaća je bila pozvana dole i bila prinuđena da sedi kod majke do jedanaest sati noći. Kad se vratila, bila je jako iznenađena što me nema u krevetu. Devojka je nju svukla, položila u krevet, a kneginjica je imala svoje uzroke da ne pita za mene. Ona leže, očekujući me, znajući da sam zatvorena na četiri sata i držeći da će me naša dadilja dovesti. Ali je Nasta sasvim zaboravila na mene, tim pre što se ja sama svlačim. Tako sam ostala da noćim u zatvoru.

U četiri sata noći čujem da mi lupaju i probijaju u sobu. Kojekako sam se smestila na podu i spavala; probudih se i viknuh od straha, ali sam odmah poznala Kaćin glas, koji se najviše čuo, zatim glas madam Leotar, zatim uplašene Naste, a potom ključarice. Najzad otvoriše vrata i madam Leotar me zagrli sa suzama u očima, moleći da joj oprostim što je na mene zaboravila. Sva u suzama bacim joj se oko vrata. Od hladnoće sam bila promrzla i sve su me kosti bolele od ležanja na golom podu. Tražila sam očima Kaću, ali je ona otrčala u našu spavaću sobu, skočila u postelju, i kad sam ušla, već je spavala ili se pretvarala da spava. Čekajući me sinoć, nehotice je zaspala i spavala je do četiri sata ujutru. Kad se probudila, podigla je galamu, čitav pokor, razbudila madam Leotar koja se bila vratila, dadilju, sve devojke, i oslobodila me. Ujutru svi u kući doznadoše šta mi se desilo; čak je i kneginja rekla da su postupili i suviše strogo. Što se tiče kneza, prvi put sam ga toga dana videla ljutog. Došao je gore u deset sati pre podne, vrlo uzbuđen.

— Za Boga, šta to radite? reče on madam Leotar. Šta ste uradili sa sirotim detetom? To je divljaštvo, pravo divljaštvo! varvarizam! Bolesno, slabo dete, takva sanjalica, plašljiva devojčica, fantasta, i da je zatvorite u mračnu sobu na celu noć! To znači ubijati je! Zar ne znate njenu istoriju? To je divljaštvo, to je nečovečno, to vam ja kažem, gospođo! Zar je mogućna takva kazna? Ko je to izmislio, ko je mogao da izmisli takvu kaznu?

Sirota madam Leotar, sa suzama u očima, zbunjena poče da mu objašnjava u čemu je stvar, reče da je zaboravila na mene, da joj je doputovala kći, ali da je kazna sama po sebi dobra, ako ne traje dugo, i da čak Žan-Žak Ruso takvo nešto kaže.

— Žan-Žak Ruso, gospođo! Ali Žan-Žak Ruso nije mogao kazati takvo što. Žan-Žak nije autoritet. Žan-Žak Ruso nije smeo govoriti o vaspitanju, nije imao prava na to. ŽanŽak Ruso odrekao se svoje sopstvene dece, gospođo! Žan-Žak Ruso bio je rđav čovek, gospođo!

— Žan-Žak Ruso! Žan-Žak Ruso rđav čovek!

Kneže! Kneže! Šta vi govorite?

I madam Leotar planu sva.

Madam Leotar je bila krasna žena i najmanje je volela da se ljuti; ali dirnuti nekoga od njenih ljubimaca, uznemiriti klasičnu sen Korneja, Rasina, uvrediti Voltera, reći da je Žan-Žak Ruso rđav čovek, reći da je varvarin, Bože moj! U očima madam Leotar pojaviše se suze; starica je drhtala od uzbuđenja.

— Kneže, vi se zaboravljate! progovori ona, najzad, van sebe od uzbuđenja.

Knez se odmah trže i zamoli za oproštaj; zatim priđe meni, poljubi me s dubokim čuvstvom, prekrsti i izađe iz sobe.

— Pauvre prince! reče madam Leotar, koja se i sama raznežila. Zatim sedosmo za školski sto.

Ali kneginjica je učila vrlo rasejano. Pre nego što će se poći na ručak, priđe mi, sva zažarena, sa smehom na usnama, stade prema meni, dohvati me za ramena i žurno reče, kao da se nečega stidela:

— Šta? Nasedela si se juče za mene? Posle ručka da idemo u salon da igramo.

Neko prođe pored nas i kneginjica se odmah okrete od mene.

Posle ručka, u sumrak, uhvativši se za ruke, siđosmo dole u veliki salon. Kneginjica je bila duboko uzbuđena i teško je disala. Ja sam bila radosna i srećna kao nikad dotle.

— Hoćeš da igramo lopte? reče mi ona: — stani ovde.

Stavi mene u jedan ugao salona, a ona, umesto da se odmakne

i da mi baci loptu, zastade na tri koraka od mene, pogleda me, pocrvene i pade na divan, sakrivši lice obema rukama. Učinih pokret prema njoj; ona pomisli da hoću da odem.

— Ne idi, Njetočka, ostani sa mnom, reče: — to će odmah proći.

I odmah skoči s mesta, i sva crvena, u suzama, obisnu mi o vrat. Obrazi su joj bili vlažni, usne nabubrele kao višnje, uvojci rasuti u neredu. Ljubila me je kao luda, ljubila mi lice, oči, usne, vrat, ruke; jecala je kao u histeriji; čvrsto sam se priljubila uz nju, i mi se slatko, radosno zagrlismo, kao prijatelji, kao ljubavnici, koji su se sastali posle dugog rastanka. Kaćino je srce lupalo tako jako da sam čula svaki otkucaj.

Ali se iz susedne sobe začu glas. Kaću su zvali kod kneginje.

— Ah, Njetočka! Onda večeras, noćas! Idi sad gore, čekaj me.

Poljubi me poslednji put tiho, nečujno, krepko i polete od mene na Nastin poziv. Dotrčala sam gore, kao vaskrsla, bacila se na divan, sakrila glavu u jastuke i zajecala od oduševljenja. Srce mi je lupalo kao da hoće da mi probije grudi. Ne sećam se kako sam dočekala noć. Najzad, izbi jedanaest, i ja legoh da spavam. Kneginjica se vratila tek u dvanaest sati; nasmejala mi se izdaleka, ali mi nije kazala ni reči. Nasta poče da je svlači i kao da je naročito oklevala.

— Brže, brže, Nasto! mrmljala je Kaća.

— Šta vam je, kneginjice, sigurno ste trčali po stepenicama, kad vam srce tako lupa?... upita Nasta.

— Ah, Bože moj, Nasto! Kako ste dosadni! Brže, brže! I kneginjica u ljutini lupi nožicom o pod.

— Uh, kako smo ljuti! reče Nasta, i poljubi kneginjici nožicu, koju je izuvala.

Najzad, sve je bilo svršeno, knjeginjica legla, i Nasta izašla iz sobe. Kaća odmah iskoči iz postelje i polete k meni. Ciknuh joj u susret.

— Hajdemo k meni, lezi kod mene! poče ona, dižući me iz postelje, mi se zagrlismo i željno stiskosmo jedna uz drugu. Kneginjica me svu izljubi.

— Ja se sećam kako si me ti noću ljubila! reče ona i pocrvene kao mak.

Jecala sam.

— Njetočka! prošaputa Kaća kroz suze: —ti si moj anđeo, ja te već tako odavno, tako odavno volim! Znaš, otkad?

— Otkad?

— Otkako mi je tata naredio da te molim za oproštaj, onda kad si se ti zauzela za svog tatu, Njetočka... Si-ro-ti-ce moja! otegnu, obasipajući me ponovo poljupcima. Plakala je i smejala se u isto vreme.

— Ah, Kaća!

— No, šta je? Šta je?

— Zašto smo tako dugo... tako dugo... nisam dovršila. Zagrlile smo se, i nekih tri minuta nismo ni reči izustile.

— Čuj, šta si ti mislila o meni? upita kneginjica.

— O kako sam mnogo mislila, Kaća! Samo sam mislila, i dan i noć sam mislila.

— I noću si govorila o meni, čula sam.

— Istina?

— Plakala, toliko puta.

— Vidiš! Što si tako dugo bila tako ponosna?

— Bila sam glupa, Njetočka. To mi nekako dođe, pa kraj. Sve sam se ljutila na tebe.

— Zašto?

— Zato, što sam bila rđava. Prvo zato što si ti bila bolja od mene; a posle zato što tebe tata više voli! A tata je dobar čbvek, Njetočka. Je li?

— O, jeste! odgovorila sam sa suzama, setivši se kneza.

— Dobar čovek, reče ozbiljno Kaća: — ali šta da radim s njim? On je uvek takav... Pa, posle sam molila za oproštaj i umalo što nisam zaplakala, i zato sam se opet naljutila.

— A ja sam opazila, a ja sam opazila, da si htela da se zaplačeš.

— Eh, ćuti ludice, ti si baš plačljivica! viknu na mene Kaća i zapuši mi usta rukom. — Slušaj, jako sam želela da te volim, a zatim, odjednom mi se prohte da te mrzim, i onda te mrzim, tako te mrzim!...

— Pa zašto?

— Ljutila sam se na tebe. Ne znam zašto! A posle sam videla da ti ne možeš da živiš bez mene, pa sam mislila: e što ću je namučiti, nevaljalku!

— Oh, Kaća!

— Dušice moja! reče Kaća, ljubeći mi ruku: — a posle nisam htela da govorim s tobom, nisam nipošto htela. A sećaš li se kad sam Falstafa milovala?

— Oh, kako si bila junačna!

— A kako sam se pla-ši-la, proteže kneginjica, — Znaš li zašto sam mu prišla?

— Zašto?

— Što si ti gledala. Kad sam videla da ti gledaš... Oh! Neka bude što bude, pošla sam. Uplašila sam te, a? Jesi li se plašila za mene?

— Užasno!

— Videla sam. A milo mi je bilo, dabogme, što je Falstaf otišao! Bože, koliko sam se posle poplašila kad je otišao, ču... do... vište. Onakvo!

I kneginjica pršte u nervozan smeh; zatim odjednom diže svoju vrelu glavu i poče pažljivo da me promatra. Suzice, kao biser, drhtale su joj na trepavicama.

— Šta to ima u tebi, kad sam te tako zavolela? Gle kako je bleda, kosa joj plava, najveća ludica, plačljivicajedna, oči modre, si.. ro.. ti.. ce ti moja!

I Kaća se saže i opet poče da me ljubi bez kraja. Nekoliko kapljica njenih suza padoše mi na obraze. Bila je duboko dirnuta.

— A ja sam te tako volela, a sve mislim — ne, pa ne! Neću joj reći! Kako sam bila tvrdoglava! Čega sam se plašila, čega stidila od tebe! Vidiš kako nam je sad lepo!

— Kaća! Tako me nešto boli! rekoh joj van sebe od radosti. — Duša mi se cepa!

— Jest, Njetočka! Slušaj dalje... A je li, ko te je prozvao Njetočkom?

— Mama!

— Da mi pričaš o mami!

— Sve, sve, odgovorih oduševljeno.

— A gde si dela dve moje maramice, s čipkama? I zašto si odnela traku? Gle ti nje, bestidnice! Ja sve znam,

Nasmejah se i zastideh se do suza.

— Neka, mislim: da je pomučim malo, pričekaće. A ponekad opet pomislim: pa ja je u opšte ne volim, ne mogu da je

podnosim. A ti sve onako krotka, ovčice moja! A kako sam se plašila da ne pomisliš o meni da sam glupa! Ti si pametna, Njetočka, zar nisi vrlo pametna? A!

— Šta to govoriš, Kaća! odgovorila sam gotovo uvređena.

— Ne, ti si pametna, reče Kaća odlučno i ozbiljno: — to ja znam. Tek jedanput, ujutru, ustala sam, i tako sam te zavolela da je to strašno! Celu sam te noć sanjala. Mislila sam tražiću da idem kod mame i tamo ću da živim. Neću da je volim, neću! A sledeće noći dremam i mislim: kad bi ona došla, kao i prošlu noć, i ti si došla! Oh, kako sam se pretvarala da spavam... Oh, kakve smo bestidnice, Njetočka.

— A zašto nisi nikako htela da me voliš?

— Onako... A šta ja to govorim! Pa ja sam te oduvek volela! Uvek volela! Zbog toga te posle nisam ni trpela; mislila sam, izljubiću je nekad, ištipati svu na smrt. Eto ti, ludice jedna!

I kneginjica me uštinu.

— A sećaš li se kad sam ti vezivala cipelicu?

— Sećam se.

— Sećam se; dobro ti je bilo? Gledam u tebe pa mislim: kako je mila, daj da joj vežem cipelicu, šta li će da pomisli! I tako mi je bilo lepo. A htela sam zapravo da se poljubim s tobom... Pa te nisam poljubila. A zatim mi je postalo smešno, tako smešno! I celog puta, kad smo zajedno šetale, malo malo pa hoću da prsnem u smeh. Ne mogu ni da te pogledam, tako mi je smešno. A kako sam se radovala kad si ti mesto mene pošla u tamnicu.

„Tamnicom“ se zvala prazna soba.

— A da li si se plašila?

— Užasno sam se plašila.

— Nisam se samo radovala što si to na sebe primila, već i zato što ćeš za mene da otsediš! Mislila sam: ona sad plače, a ja je tako volim! Sutra ćuje tako ljubiti, tako ljubiti! I nije mi bilo žao, Boga mi, nije mi te bilo žao, mada sam i plakala malo.

— A ja nisam plakala, hotimice sam se radovala!

— Nisi plakala? O, pakosnice! povika kneginjica, upijajući se usnama u mene.

— Kaća, Kaća! Bože moj, kako si lepa.

— Zar ne? A sad radi sa mnom što ti je volja! Muči me, štipaj me! Molim te, uštini me! Uštini me! Dušice moja, uštini me!

— Nemirko!

— I još šta?

— Ludice...

— I još?

— I još me poljubi!

I mi se poljubismo, plakale smo, smejale se, i usne nam otekoše od poljubaca.

— Njetočka! Prvo, uvek ćeš dolaziti kod mene da spavaš. Voliš ti da se ljubiš? Ljubićemo se. Zatim neću da ti bude dosadno. Zašto ti je bilo dosadno? Hoćeš da mi ispričaš, a?

— Sve ću ti ispričati; ali meni sad nije dosadno, nego mi je veselo!

— Mora i tebi da se zarumene obrazi, kao meni! Oh, kad bi sutra došlo što pre! Tebi se spava? Njetočka?

— Ne.

— Pa hajde da pričamo.

I ćaskale smo još dva sata. Bog zna šta sve nismo pričale. Prvo, kneginjica mi je saopštila sve svoje planove o budućnosti i sadanje stanje stvari. Tako sam doznala da tatu voli više od sviju, skoro više nego mene. Zatim smo obe rešile da je madam Leotar krasna žena, i da uopšte nije stroga. Dalje smo smislile šta ćemo raditi sutra, prekosutra, i uopšte podelile život gotovo za dvadeset godina. Kaća je smislila da ćemo živeti ovako: ona će jednog dana meni naređivati, a ja ću je slušati, a drugi dan obrnuto — ja naređujem, a ona bez pogovora sluša; a zatim ćemo podjednako jedna drugoj da zapovedamo; a ako neka namerno ne posluša, mi ćemo se isprva posvađati, onako reda radi, a zatim ćemo se nekako što pre pomiriti. Jednom reči, očekivala nas je beskrajna sreća. Najzad smo se umorile od ćaskanja, meni su se oči sklapale. Kaća se smejala nada mnom: da sam spavaljka, a sama je zadremala pre mene. Ujutru smo se probudile u isti mah, žurno se poljubile, jer je već neko ulazio k nama, i ja sam

uspela da dotrčim do moga kreveta. Celog dana nismo znale šta da činimo jedna s drugom od radosti. Sve smo se krile i bežale od svih, strepeći najviše od tuđeg pogleda. Najzad, započeh svoju istoriju. Kaća je do suza bila potresena mojom pričom.

— Rđava si, tako si rđava! Zašto mi ranije nisi sve ispričala? Ja bih te tako volela, tako volela! Jesu li te mnogo tukli dečaci na ulici?

— Mnogo. Tako sam ih se plašila!

— Uh, gadovi! Znaš, Njetočka, i ja sam videla kako je jedan dečak tukao na ulici drugoga. Sutra ću krišom uzeti Falstafkin korbač, i ako sretnem jednoga takvog, tako ću ga istući, istući.

Očice su joj sevale od ljutine.

Plašile smo se kad bi neko ulazio. Bojale smo se da nas ne zateknu kad se ljubimo. A tog dana smo se poljubile bar sto puta. Tako je prošao taj dan i sledeći. Bojala sam se da ne umrem od oduševljenja, gušila sam se od sreće. Ali naša sreća nije dugo trajala.

Madam Leotar je morala da raportira o svakom kneginjičinom pokretu. Ona nas je promatrala čitava tri dana, i za ta tri dana imala je mnogo što šta da ispriča. Najzad je otišla kneginji i izjavila joj sve što je opazila, — da smo obe u nekom zanosu, već tri dana se ne razdvajamo jedna od druge, neprestano se ljubimo, plačemo, smejemo kao lude, — kao lude, bez prekida brbljamo, dok pre to nije bilo, da ona ne zna čemu da pripiše sve to, ali joj izgleda da je kneginjica u nekoj bolesnoj krizi, i najzad, njoj se čini da je bolje da se nas dve ređe viđamo.

— Ja sam to mislila odavno, odgovori kneginja: — znala sam već da će nam ovo čudno siroče zadati briga. Što su mi pričali o njoj i njenom pređašnjem životu, — strahota, prava strahota! Ona očigledno ima uticaja na Kaću. Kažete da je Kaća vrlo voli?

— Ludo.

Kneginja pocrvene od zlovolje. Bila je ljubomorna na mene zbog svoje kćeri.

— To je neprirodno, reče ona. — Pre su se tako tuđile jedna druge, i, priznajem, ja sam se tome radovala. Ma kako da je ovo siroče malo, ali ja ne jamčim ni za šta. Vi me razumete? Ona je sa mlekom usisala svoje vaspitanje, svoje navike, i, možda, pravila. Ne razumem šta knez nalazi u njoj? Hiljadu puta sam predlagala da se dade u pansion.

Madam Leotar ushte da me brani, ali je kneginja već bila odlučila da nas dve rastavi. Odmah poslaše po Kaću, i kad je sišla dole objaviše joj da se do nedelje nećemo videti, to jest ravno nedelju dana.

Za sve sam doznala kasno u veče, i bila poražena do užasa; mislila sam na Kaću, i činilo mi se da ona neće podneti naš rastanak. Gotovo sam htela da svisnem od tuge, od jada, i preko noć se razboleh; ujutru mi dođe knez i prišapnu: da se nadam. Knez je upotrebio sve svoje sile, ali je sve bilo uzaludno, kneginja nije menjala svoje namere. Malo pomalo počela sam da padam u očajanje, dah mi je zastajao od jada.

Trećeg dana, ujutru, Nasta mi donese ceduljicu od Kaće. Kaća je pisala olovkom, strašnim škrabotinama, ovo:

„Ja te vrlo volim. Sedim pored maman, a sve mislim kako da pobegnem. Kazala sam da ću pobeći, i pobeći ću, zato ne plači. Napiši mi koliko me voliš? Celu noć sam te grlila u snu, Njetočka, i strašno patila. Šaljem ti bonbona. Zbogom“...

Odgovorila sam nešto slično. Ceo dan sam proplakala nad Kaćinom ceduljicom. Madam Leotar me je izmučila svojim nežnostima. Uveče doznadoh da je otišla knezu i rekla da ću se sigurno razboleti po treći put, i da se kaje što je govorila kneginji. Ispitivala sam Nastu šta je s Kaćom? Ona mi je odgovorila da Kaća ne plače ali da je vrlo bleda.

Ujutru mi Nasta šanu:

— Idite u kabinet kod njegove svetlosti. Siđite desnim stepenicama.

Sve je u meni oživelo od predosećanja. Gušeći se od iščekivanja, strčala sam dole i otvorila vrata od kabineta. Nje nije bilo. Odjednom Kaća me obgrli pozadi i vatreno poljubi. Smeh, suze... U trenutku Kaća se ote iz moga zagrljaja, uspuza se uz oca, kao veverica mu skoči na ramena, ali se nije zaustavila, nego skočila na divan. Za njom pade i knez. Kneginjica je plakala od oduševljenja.

— Tata, kako si ti dobar čovek, tata!

— Nemirke ste vi! Šta to bi od vas? Kakvo je to prijateljstvo? Kakva je to ljubav?

— Ćuti, tata, ne znaš ti naše stvari.

Počela sam da je promatram izbliže. Za tri dana je oslabila. S njenog lica izbledelo je rumenilo, a na njegovo mesto prikradala se bledoća. Zaplakala sam od jada.

Najzad, pokuca Nasta. Znak, da su se setili Kaće i da je traže. Kaća preblede kao smrt.

— Dosta, deco. Svaki dan ćemo se sastajati. Zbogom, i neka vas Bog blagoslovi! reče knez.

Bio je dirnut, gledajući na nas; ali je rđavo računao. Uveče stiže vest iz Moskve da se mali Saša iznenada razboleo i da je na umoru. Kneginja reši da sutra otputuje. To se dogodilo tako neočekivano, da nisam ništa znala dok se nisam oprostila s kneginjicom. Knez je nastojavao da se oprostimo, a kneginja jedva pristade. Kneginjica je bila kao ubijena. Strčala sam dole, ne znajući za sebe, i obisnula joj o vrat. Pred ulazom su već čekala putnička kola. Kaća ciknu gledajući me, i pade u nesvest. Poleteh da je ljubim. Kneginja poče da je povraća. Najzad, ona dođe sebi i ponovo me obgrli.

— Zbogom, Njetočka! reče mi odjednom, i nasmeja se s neobjašnjivim pokretom na licu; ne gledaj me; to je onako; ja nisam bolesna, i kroz mesec dana vratiću se. Tada se nećemo rastajati.

— Dosta, reče kneginja mirno; — idemo!

Ali se knjeginica vrati još jednom. Grčevito me stište u naručje.

— Živote moj! uspela je da prošapuće, grleći me. Do viđenja!

Mi se poslednji put poljubismo, i knjeginjice nestade — za dugo, vrlo dugo. Osam godina je prošlo do našeg viđenja!

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Ja sam navlaš tako opširno ispričala ovu epizodu iz moga detinjstva, prvu pojavu Kaće u mom životu. Ali naše su istorije nedeljive. Njen roman je moj roman. Kao da mi je bilo suđeno da je sretnem; kao da joj je bilo suđeno da me nađe. I nisam mogla sebi da odreknem to zadovoljstvo da se u uspomenama još jednom vratim u svoje detinjstvo... Sad će moja priča poteći brže. Moj je život odjednom zapao u neko zatišje, a iz njega sam se otrgla kad mi je već prošlo šesnaest godina... Ali nekoliko reči o onome šta se sa mnom desilo po odlasku kneževske porodice u Moskvu. Ostali smo ja i madam Leotar. Posle dve nedelje doputova glasnik i javi da se putovanje u Petrograd odlaže na neodređeno vreme. Kako madam Leotar zbog porodičnih okolnosti nije mogla da putuje u Moskvu, njena se dužnost u kneževoj kući završila; ali je ona ostala u istoj porodici i prešla starijoj kneginjinoj kćeri, Aleksandri Mihajlovnoj.

Nisam još ništa rekla o Aleksandri Mihajlovnoj, a i videla sam je svega jedanput. Ona je bila kneginjina kćer od prvog muža. Poreklo i srodstvo kneginjino bilo je nekako tamno; njen prvi muž bio je zakupac. Kad se kneginja udala po drugi put, nikako nije znala šta da radi sa starijom kćeri. Na sjajnu partiju nije mogla računati. Miraz je bio umeren. Najzad, pre četiri godine, pošlo im je za rukom da je udadu, za bogata čoveka i na priličnom položaju. Aleksandra Mihajlovna je stupila u drugo društvo i videla oko sebe drugi svet. Kneginja ju je pohađala dvaput godišnje; knez, njen očuh, zajedno s Kaćom pohađao ju je svake nedelje. Ali u poslednje vreme kneginja nije volela da pušta Kaću kod sestre, i knez ju je vodio krišom.

Kaća je obožavala sestru. Po naravi bile su sušti kontrast. Aleksandra Mihajlovna bila je žena od dvadeset i dve godine, tiha, nježna, puna ljubavi; kao da je neka potajna tuga, neki skriveni bol srca surovo senčio njene divne crte. Ozbiljnost i strogost nisu pristajali njenim anđeoski jasnim crtama, kao crnina detetu. Nije čovek mogao da je pogleda a da prema njoj ne oseti duboku simpatiju. Bila je bleda, i, pričalo se, sklona tuberkulozi. Živela je vrlo osamljeno, nije volela da pravi skupove niti da izlazi među svet, — kao kaluđerica. Nije imala dece. Sećam se, došla je kod madam Leotar, prišla mi je i duboko osećajno me poljubila. S njom je bio jedan suvonjav, dosta vremešan gospodin. Zasuzio je gledajući u mene. To je bio violinista B. Aleksandra Mihajlovna me je zagrlila i upitala hoću li da živim kod nje i da joj budem kćer? Kad sam je pogledala u lice, poznala sam sestru moje Kaće i zagrlila je s tupim bolom u srcu, od kojeg mi zatištaše grudi... kao da je neko još jednom izustio nada mnom: „siroče!“ Tada mi Aleksandra Mihajlovna pokaza kneževo pismo. U njemu je bilo nekoliko reči za mene, i ja sam ih pročitala jecajući gluho. Knez me je blagosiljao za dug život i sreću, i molio me da volim njegovu drugu kćer. Kaća mi je takođe dopisala nekoliko reda. Pisala je da se sad ne rastaje od majke.

Uveče, dakle, uđoh u drugu porodicu, u drugu kuću, kod novih ljudi, i po drugi put otrgoh iz srca sve što mi je bilo tako drago, što je za mene već bilo kao rođeno. Došla sam sva izmučena, istrzana od duševnog jada... Sad počinje nova istorija.

VI

Novi mi je život potekao nepomućeno i tiho, kao da sam se nastanila među pustinjake... Provela sam kod mojih vaspitača preko osam godina, i ne pamtim da je za sve to vreme, osim nekoliko puta, bila priređena večera, ručak, ili da su se nekada sakupili rođaci, prijatelji i poznanici. Izuzimajući dva-tri lica, koji su ponekad dolazili, muzikanta B, koji je bio prijatelj kuće i onih koji su dolazili kod muža Aleksandre Mihajlovne, gotova uvek poslovno, u našu kuću niko više nije ulazio. Muž Aleksandre Mihajlovne stalno je bio zauzet poslovima i službom, i samo je pokatkad mogao da ugrabi nešto slobodnog vremena, koje je delio na ravne delove između porodice i društvenog života. Pozamašne veze, koje nisu smele da se zanemare, primoravale su ga da dosta često potseća društvo na sebe. Gotovo svuda su se pronosili glasovi da je neograničeno častoljubiv; ali pošto je imao reputaciju poslovnog i ozbiljnog čoveka, pošto je zauzimao vrlo vidno mesto, a sreća i uspeh kao da su ga sami lovili na putu, to mu društveno mnenje ni iz daleka nije uskraćivalo svoje simpatije. I više od toga. Svi su neprestano nekako naročito saosećali sa njim; dok je prema njegovoj ženi bilo obratno. Aleksandra Mihajlovna je živela potpuno usamljeno; ali ona kao da je bila zadovoljna time. Njena tiha narav nekako je bila stvorena za samovanje.

Bila mi je privržena od sve duše, zavolela me kao svoje rođeno dete, a ja sam se, sa još nepresušenim suzama zbog rastanka s Kaćom, srcem koje me je još bolelo, željno bacila u materinski zagrljaj moje dobrotvorke. Otada moja vatrena ljubav prema njoj nije prestajala. Ona mi je bila mati, sestra, prijateljica, zamenila mi je sve na svetu i odnegovala moju mladost. Uz to sam uskoro instinktivno opazila, naslutila da njena sudbina ni malo nije lepa, kako bi se možda moglo suditi na prvi pogled po njenom tihom i, kako je izgledalo, mirnom životu, po očevidnoj slobodi, po nepomućenom vedrom osmejku koji se tako često sijao na njenom licu, i zato mi svaki dan moga razvića objašnjavaše po nešto novo iz udesa moje dobrotvorke, nešto što je moje srce teško i polako odgonetalo, a zajedno s tim tužnim saznanjem sve je više i više rasla moja privrženost prema njoj.

Bila je bojažljiva i slaba karaktera. S obzirom na jasne i mirne crte njena lica, na prvi pogled se nije moglo pretpostaviti da neka smutnja pomućuje njeno pravedno srce. Nije se moglo ni pomisliti da ona nekoga ne voli; u njenoj je duši saučešće bilo jače i od odvratnosti, — a međutim bila je privržena samo nekolicini prijatelja i živela potpuno usamljeno... Po prirodi svojoj beše strasna i prijemljiva, ali u isto vreme nekako se bojala svoje prijemljivosti, kao da je svakog trenutka pazila na svoje srce, nije mu davala da se zaboravi ni u maštanju. Ponekad bihjoj iznenadau najsvetlijem trenutku opažala suze u očima: kao da joj je u duši planula iznenadna teška uspomena na nešto što je bolno mučilo savest; kao da je nešto pretilo njenoj sreći i neprijateljski je smućivalo. I ukoliko je ona izgledala srećnija, u koliko se mirniji i vedriji činio trenutak njena života, u toliko se više bližio jad, u toliko je verovatnija bila iznenadna tuga, suze: nekako je dobijala nastup. Za čitavih osam godina ne pamtim ni jednog mirnog meseca. Muž ju je, izgleda, vrlo voleo; ona ga je obožavala. Ali se na prvi pogled činilo kao da među njima ima nešto nedorečeno. U njenom udesu bila je neka tajna: ja sam je bar od prvog trenutka počela nagađati...

Muž Aleksandra Mihajlovne u prvi mah učinio je na mene sumoran utisak. Taj se utisak stvorio u detinjstvu i nikad se više nije zbrisao. Bio je to visok, mršav čovek, koji je nekako namerno skrivao svoj pogled pod velikim zelenim naočarima. Nije bio društven, bio je suv, i kad je ostajao nasamo sa ženom nekako nije nalazio teme za razgovor. Ljudi su ga očigledno zamarali. Na mene nije obraćao nikakvu pažnju, a ja sam, međutim, svaki put kad smo se uveče svi troje skupljali u salonu Aleksandre Mihajlovne da pijemo čaj, u njegovom prisustvu bila kao van sebe. Krišom sam pogledala na Aleksandru Mihajlovnu i s tugom opažala da i ona kao da odmerava svaku svoju kretnju, bledi ako primeti da joj muž postaje naročito strog i turoban, ili iznenada sva pocrveni kadjoj se učini da čuje ili pogađa kakvu god aluziju u muževljevim rečima. Osećala sam da joj je teško sa njim, a međutim, očigledno, i da nije mogla da živi bez njega ni jednog trenutka. Mene je zgranjavala njena neobična pažnja prema njemu, prema svakoj njegovoj reči, svakom pokretu; kao da se svim silama starala da mu ugodi, kao da je osećala da joj ne polazi za rukom da ispuni svoju želju. Sve kao da je moljakala odobravanje od njega: i najmanji osmejak na njegovom licu, ljubazna reč, i ona je bila srećna; kao da to behu prvi trenutci još bojažljive, još beznadežne ljubavi. Dvorila je muža kao teškog bolesnika.

Kad bi on, stisnuvši ruku Aleksandri Mihajlovnoj, na koju je, kako mi se činilo, gledao s nekim za nju tegobnim saučešćem, otišao u svoj kabinet, ona bi se sva promenila. Pokreti, njen razgovor odmah bi postajali veseliji, slobodniji. Ali još dugo posle viđenja s mužem u njoj bi ostajala neka zabuna. Odmah je počinjala da se priseća svake reči koju je on izustio, kao da mu je merila svaku reč. Vrlo često se obraćala meni i pitala dalijedobro čula, i dalise Petar Aleksandrović baš tako izrazio? — kao da je tražila neki drugi smisao u onome što je on govorio, i tek bi se posle jednog sata ohrabrila, kao ubeđena sad da je on sa njom potpuno zadovoljan i da se uzalud uznemiravala. Tad bi odjednom postala dobra, vesela, radosna, ljubila me je, smejala se sa mnom ili prilazila klaviru i na njemu improvizirala čitava dva sata.

Ali često bi se njena radost iznenada prekinula: ona bi počela da plače, i kad sam brižno, zbunjeno i uplašeno gledala u nju, počela bi odmah šapatom da me uverava kao da se boji da nas ne čuju: da su te suze tek onako, da joj je dobro, i da se ne brinem za nju. Događalo se, kad bi joj muž bio otsutan, da odjednom počne da se uznemiruje, da se raspituje o njemu, brine, šalje da se vidi šta radi, raspitivala se kod svoje sobarice zašto su naređena kola i kud ide, da nije bolestan, je li veseo ili mu je dosadno, šta kaže itd. O njegovim poslovima i radu kao da nije smela da podene s njim razgovor. Kad joj je on nešto savetovao ili molio je za nešto, ona bi ga slušala tako pokorno, tako se plašila za sebe, kao da je bila njegova robinja. Volela je vrlo da on što kod nje pohvali, neku stvarčicu, knjigu, ma kakav ručni rad. Kao da se time ponosila i odmah je postajala srećna. Ali njenim radostima nije bilo kraja kad bi mu slučajno (što je bilo vrlo retko) palo na um da pomiluje mališane, decu, kojih je bilo dvoje. Lice joj se preobražavalo, sijalo od sreće, i u tim trenutcima dešavalo se da se i suviše zanese svojom radošću pred mužem. Ona bi se, na primer, toliko oslobodila, da bi mu odjednom sama, bez njegovog zahteva, predlagala, naravno plašljivim i drhtavim glasom, da sasluša novu muziku koju je dobila, ili da kaže svoj sud o nekoj knjizi, ili čak da joj dozvoli da mu pročita jednu dve strane od nekog pisca koji je tog dana učinio na nju naročit utisak. Ponekad je muž blagonaklono ispunjavao sve njene želje i čak joj se snishodljivo smešio, kao što se smeše na razmaženo dete kome neće da odbiju poneki čudan prohtev, bojeći se da pre vremena neraspoloženjem ne pomute njegovu naivnost. Ne znam zašto, ali je mene do dubine duše revoltirao taj osmejak, ta naduvena snishodljivost, ta nejednakost među njima; ćutala sam, uzdržavala se i samo sam ih pažljivo motrila s detinjskom radoznalošću, i sa preranom ozbiljnom mišlju.

Drugi put opazila bih da se on odjednom nekako protiv volje trgne, kao da dolazi k sebi; kao da se iznenada, nasilno i preko volje seća nečeg teškog, užasnog, neizbežnog; za trenutak mu snishodljiv osmejak iščezne s lica, i oči mu se obrate na zbunjenu ženu s takvim sažaljenjem, od koga bih ja uzdrhtala, i koje, sećam se dobro, da je bilo meni upravljeno, ja bih se napatila. U tom trenutku radost bi nestajala s lica Aleksandre Mihaj lovne. Svirka ili čitanje prestajali su. Ona je bledela ali se usiljavala i ćutala. Nastupao je neprijatan trenutak, mučan trenutak, koji je ponekad dugo trajao. Najzad bi ga muž prekidao. Ustajao bi s mesta, kao silom gušio zlovolju i uzbuđenje, i prošavši nekoliko puta po sobi sumorno ćuteći, stisnuo bi ženi ruku, duboko uzdahnuo i, u očevidnoj zabuni rekavši nekoliko utešnih reči, u kojima kao da se ogledala želja da uteši ženu, izlazio iz sobe, a Aleksandra Mihajlovna briznula bi u plač, ili postajala strašno i zadugo tužna. Često bi je kad bi se uveče praštao od nje, blagoslovio i prekrstio kao dete, i ona primala njegov blagoslov sa suzama blagodarnosti i pijetetom.

Ali ne mogu da zaboravim nekoliko večeri u našoj kući (dve, tri, ne više za čitavih osam godina), kad se Aleksandra Mihajlovna odjednom sva nekako menjala. Na njenom obično tihom licu, umesto svakodnevnog samoponiženja i pijeteta prema mužu ogledala se nekakva ljutina, nekakva srdžba. Ponekad se po čitav sat spremala oluja; muž je postajao ćutljiviji, ozbiljniji i turobniji nego obično. Naposletku bolesno srce jadne žene kao da nije moglo više da trpi. Isprekidanim od uzbuđenja glasom počela bi da govori, isprva oštro, bez veze, sa puno nekakvih nagoveštavanja I gorkih prećutkivanja; potom, kao da nije mogla više da podnosi svoj jad, svršavala bi sa suzama, jecanjem, a zatim bi nastupila eksplozija srdžbe, prekora, jadanja, očaja, — kao da je zapadala u bolesnu krizu. I tad je trebalo videti s kakvim je strpljenjem to podnosio muž, s kakvim ju je saučešćem nagovarao da se umiri, ljubio joj ruke i čak, najzad, počinjao da plače zajedno s njom; tad bi ona opet odjednom dolazila k sebi, kao da joj je savest podviknula i otkrila joj njen prestup. Muževljeve suze su je potresale, i ona je, kršeći ruke od očajanja i grčevito jecajući pred njegovim nogama molila za oproštaj, i odmah ga dobijala. Ali su se još zadugo nastavljala mučenja njene savesti, suze i molbe da joj oprosti, i još je plašljivija, još drhtavija postajala pred njim za čitave mesece. Ja nisam ništa mogla da razumem u tim prekorima i prebacivanjima; istina, mene su uvek, i to svagda nekako nevešto, slali iz sobe. Ali da potpuno sakriju stvar od mene nisu mogli. Ja sam posmatrala, zapažala, pogađala, i od početka u mene je ušlo neko nejasno podozrenje da u svemu tome leži nekakva tajna, da te iznenadne eksplozije ozleđenog srca nisu obična nervna kriza; da muž nije uzalud uvek natmuren, da nije uzaludno njegovo nekako dvosmisleno saučešće prema sirotoj, bolesnoj ženi, da nije uzaludna njena svakidašnja plašnja i drhtavica pred njim, i ta smirena, čudna ljubav, koju jedva da je smela da pokaže pred mužem, da nije uzaludna ta usamljenost, ovaj manastirski život, to rumenilo i to iznenadno smrtno bledilo na njenom licu u prisustvu muža.

Ali kako su slične scene s mužem bile vrlo retke; i kako je život naš bio odviše jednolik, ja sam ga i suviše izbliza promatrala; kako sam se, najzad, vrlo brzo razvijala i rasla, i u meni se mnogo počelo buditi novog, ma i nesvesnog, što me je odvlačilo od mojeg promatranja, ja sam se najzad privikla na taj život, te navike i karaktere, koji su me okruživali. Naravno, gledajući na Aleksandru Mihajlovnu, nisam mogla da se katkad ne zamislim, ali se moje misli nisu tad nikako svršavale. Ja sam je jako volela, poštovala sam njenu tugu i zato sam se plašila da svojom radoznalošću ne uzbunim njeno uzbudljivo srce. Ona me je shvatala, i koliko je puta bila spremna da mi zahvali za moju privrženost! Kad bi primetila moju brigu, ili bi se smešila kroz suze i sama se potsmevala svojim čestim suzama; ili bi odjednom počela da mi priča kako je vrlo zadovoljna, vrlo srećna, kako su svi prema njoj dobri, da je svi oni koje poznaje neprestano tako vole da joj je to i mučno, da Petar Aleksandrović večito tuguje zbog nje, zbog njenog duševnog mira, dok je ona, naprotiv, tako srećna, tako srećna!... I tad bi me zagrlila s tako dubokim osećanjem, takva bi joj se ljubav sijala na licu, da me je srce, ako se tako može reći, nekako bolelo od sažaljenja prema njoj.

Crte njena lica nikad mi se neće izbrisati iz pameti. Bile su pravilne, a mršavost i bledoća kao da su još više uzdizali čar njene stroge lepote. Vrlo gusta crna kosa, glatko začešljana na dole, bacala je ozbiljnu oštru senku na ivice obraza; ali, izgleda, tim ljupkije je iznenađivao kontrast nežnog pogleda velikih detinjski vedrih plavih očiju, u kome se ponekad ogledalo tako mnogo naivnoga, bojažljivog, nekako nezaštićenog, nečeg što se plašilo za svako osećanje, za svaki polet srca — i za trenutnu radost i za čestu tihu tugu. Ali u ponekom srećnom i bezbrižnom času, u tom pogledu koji je prodirao u srce, bilo je toliko vedroga, svetloga kao dan, toliko pravičnosti i mirnoće; te nebeski plave oči sijale su sa takvom ljubavi, gledale su tako umiljato, iz njih je uvek izbijao duboki osećaj simpatije za sve što je bilo plemenito, što je tražilo ljubavi, molilo za saučešće, — da se sva duša pokoravala njoj, nehotice težila njoj, i, izgleda, od nje primala tu vedrinu i mirnoću duha, i smirenost i ljubav. Tako se ponekad zagledaš u plavo nebo i osećaš da si spreman da provedeš čitave sate u slatkom posmatranju, i da u tom trenutku duša postaje sve slobodnija i slobodnija, kao da se u njoj, kao na tihoj vodenoj površini, ogleda veličanstveni nebeski svod. Kad bi joj oduševljenje nateralo rumenilo u lice — a to se dešavalo često — i grudi joj se talasale od uzbuđenja, oči se sijale kao munja, kao da su sipale varnice, kao da joj se sva duša, koja čedno čuva čisti plamen lepote koja je sad oduševljava, preselila u njih. U tim trenutcima bila je kao nadahnuta. I u takvim iznenadnim oduševljavanjima, u tim prelazima od tihog, plašljivog duševnog raspoloženja ka svetlom visokom oduševljenju, čistom, strogom entuzijazmu, bilo je ujedno i toliko naivnog, detinjski naglog, toliko mladalačke vere, da bi slikar, čini mi se, dao pola života da uhvati taj trenutak svetloga zanosa i da to nadahnuto lice prenese na platno.

Od prvih dana kad sam došla u kuću opazila sam da mi se ona, u svojoj samoći, čak i obradovala. Tad je imala samo jedno dete, i tek je godinu dana bila majka. Ali ja sam joj sasvim bila kao kćer, i ona nije mogla da pravi razlike između mene i svojih. S kakvim se oduševljenjem bavila mojim vaspitanjem. U početku se tako užurbavala, da se madam Leotar i nehotice smeškala gledajući je. I zaista, odjednom smo se prihvatile svega, tako da se čak nismo ni razumele isprva. Na primer, ona je prihvatila da me sama poučava i to odjednom mnogo čemu, i s njene strane bilo je u tome više grozničavosti, više žara, više nestrpljive ljubavi nego istinske koristi za mene. Isprva je bila ožalošćena zbog svoje neveštine; ali pošto smo se dobro ismejale, počesmo ispočetka; Aleksandra Mihajlovna, bez obzira na svoj prvi neuspeh, izjasnila se protiv sistema madam Leotar. Smejale su se i prepirale njih dve, ali moja nova vaspitačica izjavi da je protiv svake sisteme i tvrdila je da ćemo mi pipajući naći pravi put, da meni ne treba puniti glavu suvim znanjem, i da sav uspeh zavisi od toga da se ubede moji instinkti i od umešnosti da se u meni probudi dobra volja, — i imala je pravo jer je potpuno odnosila pobedu.

Prvo, još od početka nije bilo učenice i nastavnice. Mi smo učile kao dve drugarice, i ponekad je ispadalo tako kao da ja učim Aleksandru Mihajlovnu, a nisam zapažala lukavstvo. Tako, među nama bi često iskrsle prepirke, i ja sam se žestila iz sve snage da dokažem stvar onako kako je ja razumem, a Aleksandra Mihajlovna me je neprimetno izvodila na pravi put. Ali se svršavalo, pošto dođemo do istine, time da sam se ja dosećala, otkrivala smicalicu Aleksandre Mihajlovne, i ocenivši koliko se ona stara o meni, često čitave sate na taj način žrtvuje radi moje koristi, bacala joj se o vrat i čvrsto je grlila posle svakog časa. Moja bi je osetljivost prenerazila i dirala čak do neshvatanja. Ona bi počela da me radoznalo ispituje o mojoj prošlosti, želeći da je čuje od mene, i svaki put posle moga pričanja postajala je sa mnom nežnija i ozbiljnija, — ozbiljnija zato što sam joj mojim nesrećnim detinjstvom ulevala pored sažaljenja i neko poštovanje. Posle mojih priznanja, obično smo se upuštale u duge razgovore kojima mi je ona objašnjavala moju prošlost, tako da sam je zbilja ponovo preživljavala i ponovo se mnogome naučila. Madam Leotar često je nalazila da su ti razgovori i suviše ozbiljni, i kad bi videla moje nehotične suze, smatrala je da su i neumesni. Ja sam mislila sasvim suprotno, jer mi je posle tih lekcija dolazilo tako lako i prijatno, kao da u mojoj sudbini nije bilo nikakve nesreće. Povrh toga, i suviše sam bila zahvalna Aleksandri Mihajlovnoj za to što me je nagnala da je sve više i više volim. Madam Leotar nije ni slutila da se na taj način malo pomalo ujednačuje i harmonizira sve što se ranije u mojoj duši nepravilno, prevremeno-burno dizalo, i sve do čega je dolazilo moje izranjavljeno, detinje srce s teškim bolom, tako da se nepravedno ljutilo i žalilo na taj bol, ne shvatajući šta ga bije.

Dan je počinjao time što smo se nas dve sastajale u dečjoj sobi njenog deteta, budile ga, oblačile, spremale, hranile, zabavljale i učile ga da govori. Najzad bismo ostavile dete i sedale za posao. Učile smo mnogo što šta, ali Bog zna kakvo je to bilo učenje. Bilo je tu svega, i ujedno ničega određenog. Čitale smo, pričale jedna drugoj svoje utiske, ostavljale knjigu radi muzike, i čitavi sati prolažahu nam neprimetno. Uveče je često dolazio B, prijatelj Aleksandre Mihajlovne, dolazila je madam Leotar; često bi se otpočeo vreo, vatren razgovor o umetnosti, o životu (koji smo mi u našem krugu znali samo po čuvenju), o stvarnosti, o idealima, o prošlosti i budućnosti, i presedeli bismo do posle ponoći. Slušala sam svim silama, oduševljavala se zajedno s drugima, smejala se, ili bila dirnuta, i tu sam doznala sve pojedinosti koje su se ticale moga oca i mog ranog detinjstva.

Međutim sam rasla, uzimali su mi učitelje, od kojih, da ne beše Aleksandre Mihajlovne, ne bih ništa naučila. Sa profesorom geografije izvesno bih oslepela, tražeći na mapi gradove i reke. S Aleksandrom Mihajlovnom upuštala sam se u takva putovanja, obišla tolike zemlje, videla toliko neobičnih stvari, proživela toliko zanosnih, toliko fantastičnih časova, i sa tako mnogo obostrane revnosti — da najzad nije bilo dovoljno knjiga koje je ona pročitala: morale smo da se prihvatamo novih. Uskoro sam sama mogla da pokazujem stvari profesoru geografije, mada ipak, mora mu se priznati, do kraja je bolje poznavao od mene stupnjeve na kojima se nalazila neka varošica, i hiljade, stotine i čak desetine stanovnika, koje je imala. I profesoru istorije plaćalo se vrlo ispravno; ali kad bi on otišao, ja i Aleksandra Mihajlovna učile smo istoriju na svoj način: uzimale smo knjige i čitajući ih zanele se ponekad duboko u noć; ili, bolje reći, čitala je Aleksandra Mihajlovna, jer je ona držala i cenzuru. Nikad nisam osećala veće oduševljenje nego posle takvog čitanja. Oduševljavale smo se obe, kao da smo mi bile junaci. Naravno da se između redova čitalo više nego li u redovima; osim toga Aleksandra Mihajlovna je umela divno da priča, kao da se sve što smo čitale dešavalo pred njom. Baš da je i smešno bilo što smo se tako zanosile i sedele do posle ponoći, ja — dete, a ona — ranjeno srce, koje je tako teško podnosilo život! Znala sam da se nekako odmarala pored mene. Sećam se da bih se po kojiput čudno zamislila, gledajući je; pogađala sam i pre nego što sam počela da živim; već sam mnogo koješta pogodila u životu.

Najzad sam navršila trinaest godina. Međutim zdravlje Aleksandre Mihajlovne sve se više i više pogoršavalo. Postajala je razdražljivija, napadi njene bezizlazne tuge bivahu jači, muževljeve posete učestaše, i on je sve duže i duže vremena ostajao sa njom, razume se, kao i pre je gotovo ćutao ozbiljan i namršten. Njena sudbina me je sve više zanimala. Prestajala sam da budem dete, mnogo novih utisaka, posmatranja, interesovanja, domišljanja formiralo se u meni; jasno beše da je zagonetka ove porodice počela sve više i više da me muči. Bilo je trenutaka kad mi se činilo, da nešto razumem u toj zagonetci. Drugi put sam opet postajala ravnodušna, apatična, čak sam se ljutila, i ne nailazeći ni na jedno pitanje objašnjenja, zaboravljala sam na svoju radoznalost. Ponekad — a to se događalo sve češće i češće — osećala sad čudnu potrebu da ostanem sama i da mislim, mislim: takav trenutak ličio je na vreme kad sam živela kod roditelja, i kad sam u početku, pre nego što sam se sprijateljila s ocem, celu godinu mislila, razmišljala, promatrala iz svog ćoška svet božji, tako da sam na kraju sasvim podivljala usred fantastičnih prikaza koje sam sama stvarala. Razlika je bila u tome što je sad bilo više nestrpljivosti, više tugovanja, više novog nesvesnog poleta, više žudnje za kretanjem, za potstrekom, tako da se nisam mogla usredsrediti na jednom, kao pre. Aleksandra Mihajlovna, sa svoje strane, nekako je počela da se udaljuje od mene. U tim godinama ja joj više nisam mogla biti drugarica. Nisam više bila dete, i suviše sam je o koječem pitala i ponekad sam je tako gledala da je morala da obara oči preda mnom. Bilo je čudnih trenutaka. Nisam mogla da vidim njene suze, i često su meni suze išle na oči gledajući je. Obisnula bih joj o vrat i toplo je grlila. Šta je ona mogla da mi odgovori? Osećala sam da sam joj bila na teretu.

A drugi put — i to je bilo teško, tužno vreme — ona bi mene, kao u nekom očajanju, grčevito grlila, kao da je tražila od mene saučešća, kao da nije mogla da podnosi svoju samoću, kao da sam je ja dobro razumevala, i kao da smo zajedno patile. Ali je među nama ipak ostajala tajna, to je bilo očevidno, i u tim sam se trenutcima počela ja da udaljujem od nje. Bilo mi je teško kraj nje. Osim toga, malo nas je što sad već zbližavalo — jedino muzika. Ali doktori su njoj počeli da zabranjuju muziku. Knjige? To je bilo najteže. Apsolutno nije znala kako da čita sa mnom. Naravno da smo zastajale već na prvoj strani; svaka reč je mogla biti aluzija, svaka neznatna rečenica — zagonetka. Vatreni, duševni razgovor u dvoje obe smo izbegavale.

I eto u tom trenutku sudbina je naglo i neočekivano okrenula moj život na izvanredno čudan način. Moja pažnja, moja osećanja, srce, glava, — sve odjednom, s napetom snagom koja je dosezala čak do entuzijazma, okrenulo se sasvim neočekivano na drugo polje rada, i ja sam se sama, sva — a da to nisam ni primetila, — prenela u novi svet; nisam imala vremena da se osvrnem, razgledam, razmislim; mogla sam propasti, čak sam to osećala; ali je sablazan bila jača od straha, i ja sam pošla na sreću, zatvorivši oči. I zadugo sam se otrgla od stvarnosti koja me je tako počinjala da muči, i iz koje sam tako željno i uzaludno tražila izlaza. Evo šta je bilo, i kako se desilo.

Trpezarija je imala tri izlaza: jedan u velike sobe, drugi u moju i dečju, a treći je vodio u biblioteku. Biblioteka je imala još jedan drugi izlaz, rastavljen od moje sobe samo radnim kabinetom u kome se obično nalazio pomoćnik Petra Aleksandrovića, njegov pisar, njegov pomagač, koji mu je u isto

vreme bio i sekretar i poslovođa. On je čuvao ključ od ormana i biblioteke. Jedanput, posle ručka, kad nikog nije bilo kod kuće, našla sam taj ključ na podu. Obuzela me radoznalost, i, naoružana svojim nalaskom, ušla sam u biblioteku. To je bila dosta prostrana soba, vrlo svetla, sa osam velikih ormana unaokolo, punih knjiga. Knjiga je bilo vrlo mnogo, i veći deo Petar Aleksandrović je nekako nasledio. Drugi deo knjiga sakupila je Aleksandra Mihajlovna, koja ih je neprestano kupovala. Dosad su mi davali da čitam sa velikom opreznošću, tako da sam se bez muke dosetila da mi mnogo što i brane, i da je mnogo šta za mene tajna. Eto zašto sam s neuzdržljivom radoznalošću, u nastupu straha i radosti i nekog naročitog nesvesnog osećanja, otvorila prvi orman i izvadila prvu knjigu. U tom su se ormanu nalazili romani. Uzela sam jedan od njih, zaključalaorman i odnela knjigu u svoju sobu s čudnim osećanjem: tako mi je udaralo i zastajalo srce, kao da sam osećala da se u mom životu vrši veliki preokret. Kad sam ušla u svoju sobu zaključala sam se i otvorila roman. Ali nisam mogla da čitam: imala sam drugu brigu: trebalo je da najpre stalno i konačno zavladam bibliotekom a da niko ne zna, i da dođem u mogućnost da u svako doba imam svaku knjigu. I zato sam svoje zadovoljstvo odgodila do zgodnijeg momenta, knjigu vratila, a ključ sakrila kod sebe. Sakrila sam ga — i to je bilo prvo ružno delo u mom životu. Čekala sam posledice; složile se vrlo povoljno: sekretar i pomoćnik Petra Aleksandrovića, pošto je celo veče i jedan deo noći sa svećom po podu tražio ključ, reši da ujutru pozove bravara, koji iz gomile ključeva, koje je bio doneo, odabra nov. Tako se stvar svršila, i o nestanku ključa niko više ništa nije čuo; ja sam stvar izvodila tako oprezno i lukavo, da sam u biblioteku otišla tek kroz nedelju dana, kad sam se potpuno uverila da, što se tiče sumnje, nema opasnosti, Isprva sam birala vreme kad sekretar nije kod kuće; zatim sam odlazila iz trpezarije, jer je pisar Petra Aleksandrovića samo ključ držao u džepu, a u dalje veze s knjigama nije nikad stupao, i zato čak nije ni ulazio u sobu u kojoj su se one nalazile. Počela sam tako željno da čitam da me je uskoro čitanje sasvim zanelo. Sve moje nove potrebe, sve skorašnje težnje, sva još nejasna stremljenja moga mladalačkog doba, koja su tako nemirno i burno ustajala u mojoj duši, nestrpljivo izazvani mojim i suviše ranim razvićem, — sve je to odjednom i za dugo dobilo drugi ishod, koji je iskrsnuo neočekivano, kao da se potpuno zadovoljio novom hranom, kao da je našlo za se pravilan put. Uskoro su mi i srce i glava bili toliko očarani, uskoro mi se mašta tako široko razvila, da sam zaboravila ceo svet koji me je do tad okružavao. Izgleda da me je sama sudbina zadržala na pragu novoga života, kud sam stremila, o kome sam sanjala dan i noć, i pre nego što će da me pusti na nepoznat put, uzvela me na visinu, da mi pokaže budućnost u čarobnoj panorami, u primamljivoj, sjajnoj perspektivi. Bilo mi je suđeno da preživim svu tu budućnost pročitavši je isprva iz knjiga, da je preživim u snovima, u nadama, u strasnom stremljenju, u prijatnom uzbuđenju mladalačkog duha.

Počela sam da čitam ne birajući, od prve knjige koja mi je došla pod ruku, ali me je sudbina čuvala: ono što sam dosad doznala i preživela, bilo je tako plemenito, tako strogo, da me sad nije mogla da sablazni nekakva vražja, nečista strana. Čuvao me je moj dečji instinkt, moje rano doba i cela moja prošlost. Sad mi je saznanje iznenada osvetlilo ceo moj prošli život. Zbilja, gotovo mi je svaka strana, koju sam pročitala, bila već kao poznata, kao da sam je već odavno preživela; kao da sam već iskusila sve te strasti, ceo taj život koji je iskrsnuo preda mnom u tako neočekivanim oblicima, u tako čarobnim slikama. I kako i da se ne zanesem i zaboravim na stvarnost, kad su preda mnom, u svakoj knjizi koju sam pročitala, ovaploćeni bili zakoni sudbine, duh događaja koji gospodari čovekovim životom, koji je uslov spasenja, odbrane i sreće. Eto taj zakon, koji sam naslućivala, starala sam se svim silama, svim svojim instinktima koje je u meni probudio osećaj samoodbrane, da odgonetnem. Kao da me je nešto blagovremeno izveštavalo, kao da me je neko opominjao. Nešto mi se proročanski gomilalo u duši i svakim danom sve više i više rasla mi je u duši nada, i uporedo s tim sve jače i jače sam težila ka toj budućnosti, tom životu, koji me je svaki dan, po onome što sam pročitala, poražavao svom snagom svojstvenom umetnosti, i zanosom koji stvara poezija. Ali kao što sam već rekla, moja je fantazija i suviše vladala nad mojim netrpljenjem, i u istinu, bila sam hrabra jedino u snovima, a stvarno sam se instinktivno plašila budućnosti. I zato sam se isprva složila sama sa sobom, da se zasad nesvesno zadovoljim svetom fantazije, svetom snova, u kome sam jedino ja vladarka, u kom su bile samo primamljive stvari, samo radosti, a za nesreću, ako je i bilo mesta, ona je imala pasivnu, prelaznu ulogu, potrebnu jedino radi prijatnih kontrasta i radi iznenadnog preokreta sudbine u mojim opširnim zanosnim romanima. Tako sad shvatam moje tadašnje raspoloženje.

I takav život, život fantazije, život oštrog udaljavanja od svega što me je okruživalo, mogao je da traje čitave tri godine!

Taj život je bio moja Tajna, i posle čitave tri godine još nisam znala da li treba da se plašim ako se iznenada dozna za nj ili ne. Ono što sam za te tri godine preživela bilo mi je suviše prisno, blisko. U svim tim fantazijama suviše sam jako izražena bila ja sama, tako da sam se mogla zbuniti i uplašiti od tuđeg pogleda, koji bi mi, ma čiji on bio, neoprezno zavirio u dušu. Pored toga, mi smo svi, cela naša kuća, živeli tako osamljeno, tako van društva; u takvoj manastirskoj tišini, da je i nehotice u svakom od nas morala da se razvije usredsređenost u samoga sebe, neka potreba zakopčanosti. To se desilo i sa mnom. Za ove tri godine ništa se oko mene nije promenilo, sve je ostalo kao i pre. Kao i pre među nama je vladala setna jednolikost, koja bi mi, — da nisam bila zanesena svojim potajnim zanimanjem, tako sad mislim — izmučila dušu i bacila me u nepoznat buntovnički izlaz iz ovog tromog, tužnog kruga, izlaz, koji bi mi možda bio propast.

Madam Leotar je ostarila i gotovo se zatvorila u svoju sobu, deca su bila i suviše mala; B. i suviše jednolik, a muž Aleksandre Mihajlovne — isto onako ozbiljan i nepristupačan, isto onako zatvoren u sebe kao i pre. Između njega i njegove žene vladala je kao i pre ista tajanstvenost u odnosima, Koja mi se pokazivala u sve strašnijem i svirepijem izgledu, i ja sam se sve više plašila za Aleksandru Mihajlovnu. Njen neveseli i bezbojni život gasio se pred mojim očima. Zdravlje joj je bilo svakim danom sve gore i gore. Kao da joj je najzad neko očajanje ušlo u dušu; videlo se da je bila pod teretom nečeg neznanog i neodređenog, o čemu ni sama nije mogla da da računa, nečeg užasnog i u isto vreme neshvatljivog, ali što je ona primila kao nepoznati krst svog osuđeničkog života. Srce joj je u toj mukloj patnji postajalo ozlojeđenije; čak joj je i um pošao drugim pravcem, tamnim i tužnim. Naročito me je prenerazilo jedno moje zapažanje: činilo mi se, ukoliko ona zalazi u godine u toliko se više udaljuje od mene; tako je bila skrivena preda mnom da je to prelazilo u neku nestrpljivu ljutnju. Izgledalo je kao da me u izvesnim trenutcima i ne voli, kao da joj smetam. Kazala sam da sam se navlaš počela udaljavati od nje i, kad sam se jednom udaljila, i sama sam se nekako zarazila tajanstvenošću njenog karaktera. Eto zašto je sve što sam preživela za ove tri godine, što se formiralo u mojoj duši, u snovima, znanju, nadama i strasnom oduševljenju — uporno ostalo u meni. Čim smo se nas dve jednom pritajile jedna od druge, nikad se posle nismo više zbližile, mada sam je, izgleda, svakim danom volela više nego pre. Ne mogu da se ne zaplačem kad se setim koliko mi je bila privržena, koliko se u srcu svom obavezala da na me traći riznicu svoje ljubavi, i ispuni do kraja svoj zavet — da mi bude majka. Istina, ponekad ju je njena lična nesreća nadugo odvlačila od mene, nekako je na mene zaboravljala, tim pre što sam se ja trudila da je ne potsećam na sebe; i tako sam ušla u šesnaestu godinu, a niko to nije ni opazio. Ali u trenutcima svesti i vedrijeg gledanja oko sebe, Aleksandra Mihajlovna bi odjednom počela da se brine o meni, s nestrpljenjem me je pozivala iz moje sobe, sa mojih lekcija i poslova, saletala pitanjima, kao da me je ispitivala, upoznavala, po čitave dane ne bi se rastajala od mene, pogađala sve moje pobude, sve želje, očigledno brinući se o mom dobu, o sadašnjosti, o budućnosti, i s neiscrpnom ljubavi, sa nekakvim pijetetom spremala se da mi pomogne. Ali se bila suviše odvikla od mene, i zato je ponekad suviše naivno postupala, tako da mi je to bilo i suviše razumljivo i primetno. Na primer, desilo se, kad mi je već bila šesnaesta godina, da je ona, prevrćući po mojim knjigama i raspitujući se šta čitam, opazila da se nisam makla od dečjih dela za dvanaestogodišnje doba, i odjednom se nekako uplašila. Pogodila sam u čemu je stvar, i pažljivo sam je promatrala. Čitave dve nedelje nekako me je pripremala, ispitivala, upoznavala se sa stepenom moga razvića i sa svim što mi je potrebno.

Najzad se odlučila da počne, i na našem stolu pojavi se „Ajvanho“ Valtera Skota, što sam već odavno bila pročitala, i to najmanje tri puta. Isprva je s bojažljivim iščekivanjem pratila moje utiske, kao da ih je merila i plašila se za njih; najzad je ova nategnutost među nama, koja je bila vrlo primetna, nestala; mi se vatreno oduševismo obe, i ja sam bila tako zadovoljna, tako zadovoljna što se više nisam morala kriti pred njom! Kad smo pročitale roman, bila je oduševljena sa mnom. Svaka moja primedba za vreme čitanja bila je tačna, svaki utisak pravilan. Ja sam se u njenim očima razvila suviše daleko. Preneražena time, oduševljena mnome, ona je sa radošću opet počela da nadgleda moje vaspitanje, — nije već htela više da se odvaja od mene; ali to nije zavisilo od njene volje. Sudbina nas je uskoro opet odvojila i omela naše zbliženje. Za to je bio dovoljan prvi nastup bolesti, nastup njene svakidašnje tuge, pa opet tuđenje, tajanstvenost, nepoverenje i, možda, ozlojeđenost.

Ali je i u takvo vreme nastupao trenutak jači od naše vlasti. Čitanje, nekoliko simpatičnih reči koje bismo izustile, muzika — i mi bismo se zaboravile, govorile sve, sve ponekad preko mere, i posle nam je bilo teško jednoj pred drugom. Povrativši se gledale smo jedna drugu kao uplašene, s sumnjivom radoznalošću i nepoverenjem. Svaka je od nas imala svoju granicu, do koje je moglo da ide naše zbliženje; ma i želele, nju nismo smele da pređemo.

Jednom uveče, pred sumrak, čitala sam rasejano knjigu u kabinetu Aleksandre Mihajlovne. Ona je sedela za klavirom i improvizirala na temu jednog, njoj omiljenog talijanskog motiva. Kad je najzad prešla na pravu melodiju, zaneta muzikom, koja mi je pronikla u srce, počela sam plašljivo i

tiho da pevu šim taj motiv za sebe. Uskoro sam se zanela sasvim, ustala s mesta i prišla klaviru; Aleksandra Mihajlovna kao da je pogodila da sam tu, pređe na pratnju pevanja, i s ljubavlju je pratila svaki ton moga glasa. Izgleda da je bila iznenađena njegovim bogatstvom. Dosad pred njom nisam nikad pevala, pa i sama jedva da sam znala da imam nekog materijala. Sad smo se odjednom obe oduševile. Sve sam više i više puštala glas; u meni se rađala energija, strast, koja se sve više raspaljivala zbog radosnog iznenađenja Aleksandre Mihajlovne, koje sam pogađala iz svakog takta njene pratnje. Najzad, pevanje se završilo tako povoljno, s takvim oduševljenjem, s takvom snagom, da me je ona u zanosu dohvatila za ruke i radosno pogledala u mene.

— Aneta! Pa ti imaš divan glas, reče ona. — Bože moj! Kako to da nisam opazila.

— I ja sam tek sad opazila, — odgovorih van sebe od radosti.

— Neka te blagoslovi Bog, moje milo, drago dete! Zahvali mu za taj dar. Ko zna... O Bože moj, Bože moj!

Bila je tako ganuta od iznenađenja, tako zaneta radošću da nije znala šta da mi kaže, kako da me pomiluje. Beše to jedan od onih trenutaka iskrenosti, uzajamne simpatije i zbliženja, kakav već davno nije bio među nama. Posle jednog sata čitav praznik je bio u kući. Odmah poslaše po B-a. Dok smo ga očekivale, otvorile smo nasumice druge note, koje su mi bile poznatije, i počeli novu ariju. Ovoga puta drhtala sam od straha. Nisam htela neuspehom da pokvarim prvi utisak. Ali me je glas obodrio i podupro. Sve me je više poražavala njegova snaga, i ovaj drugi pokušaj rasterao je svaku sumnju. U nastupu nestrpljive radosti, Aleksandra Mihajlovna posla po decu, čak po dadilju svoje dece, i najzad, sasvim zaneta, ode u muževljev kabinet i pozva ga, što u drugo vreme jedva da bi se usudila i da pomisli.

Petar Aleksandrović sasluša novost milostivo, čestita mi i prvi izjavi da treba da se izobrazim. Aleksandra Mihajlovna, srećna, kao da je Bog zna šta učinjeno za nju, polete da mu iz zahvalnosti ljubi ruke. Najzad dođe B. Starac je bio obradovan. On me je vrlo voleo, setio se moga oca, prošlosti, i pošto sam dva tri put otpevala nešto pred njim, on s ozbiljnim i zabrinutim izgledom, čak s nekom tajanstvenošću izjavi, da postoji nesumnjiv materijal, možda čak i talent, i da po svaku cenu treba da učim pevanje. Zatim kao da su se predomislili, oboje, on i Aleksandra Mihajlovna rešiše da je i suviše opasno da me u početku toliko hvale, i ja opazih kako namignuše jedno na drugo i krišom se sporazumeše, tako da je cela njihova zavera ispala vrlo naivna i nevešta. Celo sam se veče smejala u sebi videći kako se oni, posle ponovnog pevanja, staraju da se uzdrže i čak navlaš glasno kazuju moje nedostatke. Ali nisu mogli dugo da se uzdrže, i prvi je izneverio sebe B, jer se ponovo raznežio od radosti. Nikad nisam mogla da pomislim da me tako voli. Celo veče vodio se najprijateljskiji, najprisniji razgovor. — B. je pričao nekoliko biografija čuvenih pevača i umetnika, i pripovedao je s oduševljenjem umetnika, s pijetetom, ganuto. Zatim je, preko moga oca, razgovor prešao na mene, na moje detinjstvo, na kneza, na celu kneževu porodicu, o kojoj sam tako malo čula posle rastanka.

B. je najviše bio obavešten, jer je mnogo puta išao u Moskvu. Ali tu je razgovor uzeo neki tajanstven i zagonetan za mene pravac, i dve-tri okolnosti, naročito koje su se ticale kneza, nisam mogla da razumem. Aleksandra Mihajlovna poče da govori o Kaći, ali B. nije mogao ništa naročito da kaže o njoj, i kao da je baš namerno hteo nju da prećuti. To me je porazilo. Ja ne samo da nisam zaboravila Kaću, ne samo da se u meni nije ugasila moja stara ljubav prema njoj, nego naprotiv, nisam nijedanput pomislila da kod nje može da bude neke promene. Bila sam ispustila iz vida i rastanak, i ove duge godine, koje smo preživele odvojeno i za koje vreme nismo jedna drugoj ništa javljale o sebi, i razliku vaspitanja, i razliku naših naravi. Sve u svemu, Kaća me u mislima nikad nije napuštala: kao da je još živela pored mene; naročito u mojim snovima, u svim mojim romanima i fantastičnim doživljajima, mi smo uvek išle zajedno držeći se za ruke. Čim uobrazim da sam junakinja pročitanog romana, odmah pored sebe stavim i svoju drugaricu — kneginjicu i podelim roman na dva dela od kojih sam jedan naravno stvarala sama, mada sam nemilosrdno potkradala moje omiljene autore. Najzad, na našem porodičnom veću bi rešeno da mi pozovu učitelja pevanja. — B. preporuči najpoznatijeg i najboljeg. Sutradan dođe Talmjan D, sasluša me, ponovi mišljenje B-a, svoga prijatelja, ali izjavi da će za mene biti: mnogo korisnije da odlazim k njemu i da učim zajedno s drugim njegovim učenicima, da će tako utakmica, ugledanje i mnogo drugih sredstava, koji će mi biti pri ruci, popomoći razvitku moga glasa. Aleksandra Mihajlovna pristade, i od tog doba sam ravno tri put nedeljno išla ujutru u osam sati u pratnji služavke u konservatoriju.

Sad ću da ispričam šta mi se desilo, što je na mene imalo suviše veliki uticaj i oštrim prelomom započelo u meni novo doba. Navršila sam tada bila šesnaest godina, i zajedno s tim, odjednom, u mojoj duši nasta neka neshvatljiva apatija; neko nepodnošljivo, tužno zatišje, koje sama nisam mogla da shvatim, naiđe na mene. Odjednom utišaše se svi moji snovi, sva moja pregnuća, čak sam od neke nemoći prestala i da sanjarim. Hladna ravnodušnost odmenila je nekadašnji neiskusni duševni žar. Čak i moja darovitost, koju su svi priznali, koju sam volela s tolikim zanosom, izgubi moju simpatiju, i ja sam je neosetno zanemarivala. Ništa me nije moglo da razonodi, tako da sam i prema Aleksandri Mihajlovnoj osećala neku hladnu ravnodušnost, za koju sam sama sebe krivila jer nisam mogla da je ne priznam. Nesvesna seta i iznenadne suze prekidale bi moju apatiju. Tražila sam samoću. U tom čudnom trenutku, čudan slučaj potresao mi je svu dušu iz osnove i pretvorio ovo zatišje u pravu buru. Srce mi bi ranjeno. Evo kako se desilo.

VII

Ušla sam u biblioteku (taj ću trenutak uvek pamtiti), i uzela roman Valtera Skota „Sen Ronske vode“, jedini koji još nisam pročitala. Sećam se da me je bolna, bezrazložna tuga morila kao neko predosećanje. Htela sam da plačem. U sobi je bilo svetlo jer su poslednji kosi zraci zalazećeg sunca obilno udarali kroz visoke prozore na blistavi parket; bilo je tiho; u susednim sobama, unaokolo, nije bilo ni žive duše. Petar Aleksandrović nije bio kod kuće, a Aleksandra Mihajlovna ležala je bolesna u postelji. Ja sam odista plakala i, otvorivši drugi deo, besciljno sam ga prelistavala, trudeći se da nađem smisao u pojedinim rečenicama koje su mi promicale ispred očiju. Nekako sam gatala, kao kad gataju otvarajući knjigu nasumice. Ima takvih trenutaka, kad se sve umne i duševne sile tako bolno napregnu da odjednom buknu bleštećim plamenom saznanja, i u tom trenutku, potresena duša, koju muči predosećanje budućnosti i njeno preživljavanje, sneva nešto proročansko. Sav vaš telesni sastav, oduševljen najvatrenijom, najslepljom nadom, tako želi da živi, tako moli da živi, srce kao da priziva budućnost ma i punu tajanstvenosti i neizvesnosti, ma i punu bura i nepogoda, samo da živi. Moj je trenutak bio takav.

Sećam se, baš sam bila zaklopila knjigu da je nasumice otvorim, i pošto pomislim na svoju budućnost, da pročitam stranu koja mi ispadne. Ali kad sam je otvorila, ugledala sam ispisani list hartije za pisma, savijen na četiri dela, i tako spljošten, tako uležan, kao da je već pre nekoliko godina stavljen u knjigu i u njoj zaboravljen. S krajnom radoznalošću počela sam da razgledam ono što sam našla. Bilo je to pismo bez adrese, potpisano sa dva početna slova S.O. Udvostručila sam pažnju i rasklopila gotovo slepljenu hartiju, koja je, od dugog ležanja među stranama, ostavila na njima, koliko je god bila velika, svetlo mesto. Pismo je na savijenim mestima bilo istrto i pohabano: videlo se da je nekada često čitano, i čuvano kao dragocenost. Mastilo je posivelo, izbledelo, — suviše je davno njim pisano! Padoše mi u oči nekolike reči i srce mi je zakucalo od očekivanja. U zabuni okretala sam pismo u rukama, i kao naročito odgađala trenutak da ga pročitam. Slučajno sam ga prinela svetlosti: jest! kapi suza, usahle na tim redićima; na hartiji je ostao trag; mestimično su suze zbrisale čitava slova.Čije li su to suze? Najzad, gubeći dah od očekivanja, pročitah polovinu prve strane, i iz mojih se grudi ote uzvik zaprepašćenja. Zaključah orman, stavih knjigu na mesto, i, sakrivši pismo pod maramu, potrčah u svoju sobu, zaključah se i počeh ponovo da čitam. Ali srce mi je tako udaralo, da su mi reči i slova titrali i skakali pred očima. Dugo vreme nisam mogla ništa da razumem. Pismo je sadržavalo otkriće, početak tajne; ono me je pogodilo kao munja, jer sam doznala kome je bilo pisano. Znala sam da gotovo činim zločin ako ga pročitam; ali je trenutak bio jači od mene! Pismo je bilo upućeno Aleksandri Mihajlovnoj.

Evo pisma; navodim ga ovde. Razumela sam nejasno šta je u njemu bilo, i posle me zadugo nije ostavljalo odgonetanje i teška misao. Od tog trenutka moj život kao da se prelomio. Srce mi je bilo potreseno i uzbuđeno zadugo, gotovo zauvek, jer je to pismo mnogo što šta povuklo za sobom. Tačno sam gatala o budućnosti.

Bilo je to oproštajno, poslednje, užasno pismo; kad sam ga pročitala, osetila sam kako mi se srce tako bolesno steglo kao da sam ja lično sve izgubila, kao da mi je sve zauvek oduzeto, čak i snovi, i nade, kao da mi više ništa nije ostalo, osim života, koji mi više nije trebao. Ko je taj što je pisao to pismo? Kakav je docnije bio njen život? Pismo je imalo toliko mnogo aluzija, tako mnogo podataka, da se čovek nije mogao prevariti, tako mnogo i zagonetaka, da čovek nije mogao da se ne izgubi u pretpostavkama. Ali ja se nisam prevarila; pored ostalog, i stil pisma mi je mnogo kazao, objasnio svu karakteristiku veze zbog koje su prepukla dva srca.

„Rekla si da me nećeš zaboraviti — ja ti verujem, i od danas je sav moj život u tim tvojim rečima. Čas nam je kucnuo i mi se moramo rastati! Davno sam to znao, moja tiha, tužna lepojko, ali sam tek sad razumeo. Za sve naše vreme, za vreme dok si me ti volela, srce me je bolelo i tištalo zbog naše ljubavi, i, veruješ li, sad mi je lakše. Znao sam odavno da će takav biti svršetak, i bilo je tako suđeno pre nas! To je sudbina! Saslušaj me, Aleksandra: nismo bili ravni; ja sam to uvek osećao! Bio sam nedostojan tebe, i ja jedini trebao sam da budem kažnjen što sam pogubio sreću svoju! Reci sama šta sam ja bio prema tebi, dok se nismo upoznali? Bože! dve su godine prošle, a ja sam i sad kao lud; još ne mogu da shvatim zašto si mene zavolela! Ne razumem kako je među nama došlo do toga, i kako je počelo. Sećaš li se šta sam bio upoređen s tobom? Jesam li bio dostojan tebe, čime sam te osvojio, čime sam se naročito odlikovao! Dok te nisam poznavao, bio sam grub i prost, izgledao sumoran i turoban. Nisam želeo drugi život, nisam ga tražio niti sam ga hteo tražiti. Sve je u meni bilo nekako prigušeno, i ja nisam znao ni za šta drugo na svetu sem svoga svakidašnjeg, određenog posla. Imao sam samo jednu brigu — sutrašnji dan; pa i prema tom sam bio ravnodušan. Ranije, odavno, nešto sam kao i snevao i maštao, kao budala. Ali od tog doba mnogo je vremena prošlo, i ja sam počeo da živim usamljeno, strogo i mirno, čak nisam osećao hladnoću koja mi je ledila srce. I ono je zaspalo. Znao sam i rešio da za mene neće nikad granuti drugo sunce, i verovao u to, i nisam roptao ni na šta, jer sam sam znao da tako mora da bude. Kad si prolazila pokraj mene, nisam shvatao da smem dići oči do tebe. Bio sam pred tobom rob. Pokraj tebe srce mi nije treperilo, nije me tištalo, nije mi te predskazivalo; bilo je mirno. Moja duša nije mogla da pozna tvoju, i ako joj je bilo svetlo pokraj svoje krasne sestre. To znam; to sam muklo osećao. To sam mogao da osetim, jer svetlost Božjeg dana greje i miluje i poslednju travku kao i divan cvet pored kog smireno klija. Kad sam sve doznao, sećaš li se, posle one večeri, posle onih reči, koje su mi do dna potresle dušu, — bio sam zaslepljen, poražen, sve se u meni pomutilo, i znaš, bio sam tako poražen, tako nisam mogao da verujem sebi, da tebe nisam razumeo! O tome ti nisam nikad govorio. Ti nisi ništa znala; pre nisam bio takav kakvog si me ti našla. Da sam samo mogao, da sam smeo govoriti, ja bih ti odavno sve priznao. Onda sam ćutao, a sad ću ti sve reći, da znaš koga sad napuštaš, s kakvim se čovekom rastaješ!“

„Znaš li kako sam te isprva razumeo? Strast me je obuzela kao oganj, kao otrov izlila mi se u krv, pomutila mi sve misli i osećaje, bio sam opijen, omamljen, i na tvoju čistu, samilosnu ljubav odgovorio sam ne kao ravan ravnom, ne kao dostojan tvoje čiste ljubavi, nego bez svesti, bez srca. Nisam te poznao. Odgovorio sam ti kao onoj, koja se u mojim očima spustila do mene, a ne kao onoj, koja me je htela uzdići do sebe. Znaš li u šta sam kod tebe posumnjao, šta je značilo to: spustila se do mene? Ali ne, neću da te uvredim svojim priznanjem; reći ću ti samo jedno: ti si se u meni gorko prevarila! Nikada, nikada se nisam mogao uzdići do tebe. Mogao sam samo gledati u tebe u svojoj beskrajnoj ljubavi, pošto sam te razumeo, ali time ne bih zagladio svoju pogrešku. Strast, koju si ti u meni uzvisila, nije bila ljubav, — ja sam se ljubavi plašio; nisam smeo da te zavolim; u ljubavi je uzajamnost, jednakost, a ja toga nisam bio dostojan... Ne znam šta mi je bilo! Kako da ti sve to ispričam, da me shvatiš... Isprva nisam verovao... O! Sećaš li se kad me je prvo uzbuđenje prošlo, kad mi se pogled izbistrio, kad je ostalo samo čisto, neporočno osećanje, — prvi je moj pokret tad bio čuđenje, zabuna, strah, i, sećaš li se kako sam ti, odjednom, plačući, pao pred noge? Sećaš li se kako si me, zbunjena, uplašena, pitala: šta mi je? Ćutao sam, nisam mogao da ti odgovorim; ali mi se duša cepala; sreća me je gušila kao nepodnošljivo breme, i moji su jecaji govorili u meni „otkud je to meni? Čime sam to zaslužio? Jesam li dostojan sreće? Sestro moja, sestro moja! O koliko puta — ti to nisi znala — koliko puta sam krišom ljubio tvoju haljinu, krišom, jer sam znao da te nisam dostojan, — i tada sam gubio dah, srce mi je lagano i jako lupalo, kao da je želelo da stane i za navek zamre. Kad bih te uzeo za ruku, bledeo sam sav i drhtao; ti si me svojom čistom dušom zbunjivala. O, ja ne umem da ti iskažem sve što mi se nakupilo u duši, i što tako želim da iskažem! Znaš li da mi je ponekad tvoja samilosna, svakidašnja nežnost bila teška i bolna. Kad si me poljubila (to se desilo samo jedanput, i ja to neću nikad zaboraviti), — zamaglilo mi se pred očima, i u tom trenutku nestalo mi je daha. Zašto tad nisam umro kraj tvojih nogu? Evo, pišem ti sad prvi put, mada si mi to odavno naredila. Hoćeš li shvatiti, šta hoću da kažem? Hoću da ti kažem sve, i ovo: jest, ti me mnogo voliš, volela si me kao što sestra voli brata; volela si me kao svoje biće, jer si u meni vaskrsla srce, um probudila iz sna i ulila mi u grudi slatku nadu; ja pak nisam mogao, nisam smeo; dosad te nikada nisam nazivao sestrom svojom, jer ti nisam mogao biti brat, jer nismo bili ravni, jer si se ti prevarila u meni!“

„Ali vidiš, ja ti sve pišem o sebi, čak i sad, u ovom trenutku strašne nesreće, ja mislim samo na sebe, mada znam da se ti mučiš za mene. O, ne muči se, draga! Znaš li kako sam ponižen u sopstvenim očima! Sve se to otkrilo, i koliko larme beše! Tebe će odbaciti zbog mene, baciće na te prezrenje i porugu, jer u njihovim očima ja stojim vrlo nisko! O, kako sam kriv što te nisam dostojan! Kad bih u njihovom mnjenju važio za nešto, kad bi me cenili, da ja pobuđujem poštovanje u njihovim očima, oni bi ti oprostili! Ali ja sam sitan, ništavan, ja sam smešan, a od smešnoga ne može biti ništa niže. Ko viče? Ja sam zato i pao duhom što oni viču; uvek sam bio slab. Znaš li u kakvom sam sad položaju: sam se sebi smejem, i čini mi se da oni govore istinu, jer sam i sam sebi smešan i mrzak. Ja to osećam; mrzim čak svoje lice, svoju figuru, svoje navike, sve svoje prostačke manire; uvek sam ih mrzeo! O, oprosti mi moj grubi očaj! Ti si me sama navikla da ti sve kažem. Ja sam te upropastio, navukao sam na tebe pakost i potsmeh, jer sam te bio nedostojan. “

„Evo ta me misao muči; neprestano mi udara u glavu, rastrza i truje srce. Sve mi se čini da nisi volela onoga čoveka koga si mislila naći u meni, da si se u meni prevarila. Eto šta me boli, što me sad muči, i izmučiće do smrti, ili ću poludeti! “

„Zbogom, zbogom! Sad kad se sve otkrilo, kad su oni počeli da viču, da ogovaraju (čuo sam ih!), kad sam se umalio, ponizio u svojim sopstvenim očima, stideći se sebe, tvoga izbora, kad sam prokleo sebe, sad treba da bežim, nestanem radi tvoga mira. To se traži, i ti me nikad, nikad nećeš videti! Tako treba da bude, tako je suđeno! I suviše mi je mnogo bilo dato, sudbina se prevarila; sad ispravlja grešku i sve uzima natrag. Našli smo se, poznali jedno drugo, i sad se razilazimo do sledećeg viđenja! Kad će to biti, i gde će biti? O, reci mi, rođena moja, gde ćemo se sresti, gde ću te naći, kako da te poznam, hoćeš li me ti tad poznati? Zašto se rastajemo? Nauči me —jer ja to ne shvatam, neću shvatiti, nikad neću moći da shvatim — nauči me kako da razbijem život na dva dela, kako da istrgnem srce iz grudi i da živim bez njega! O, kad pomislim da te više neću nikad videti, nikad, nikad!...“

„Bože, kako su se razvikali! kako se sad plašim za tebe! Sad sam baš sreo tvoga muža: oboje ga nismo dostojni, i ako nismo grešni pred njim. On sve zna; on nas vidi, razume sve, i već pre mu je sve bilo jasno kao dan. On te junački brani; on će te spasti; zaštitiće te od ovog ogovaranja i larme; on te beskrajno voli i poštuje; on je tvoj spasilac, dok ja bežim!... Poleteo sam k njemu, hteo sam da mu poljubim ruku!... On mi je rekao da odmah otputujem. Rešeno je! Kažu da se sa svima njima posvađao radi tebe; tamo su svi protiv tebe! Kore ga da je popustljiv i slab. Bože moj! Šta sve tamo ne govore o tebi! Oni ne znaju, ne mogu da shvate, nisu u stanju da shvate! Oprosti im, oprosti im, jadnice moja, kao što im ja opraštam; a meni su oduzeli više nego li tebi.“

„Ja ne znam za sebe, ne znam, šta pišem. Šta sam ti ono juče govorio na rastanku? Zaboravio sam. Bio sam van sebe, ti si plakala... Oprosti mi te suze! Tako sam slab, tako malodušan!“

„Hteo sam još nešto da ti kažem... Oh! Samo još jednom da tvoje ruke okvasim suzama, kao što sad polivam suzama ovo svoje pismo! Da još jednom budem kraj tvojih nogu! Kad bi oni samo znali kako je tvoj osećaj bio uzvišen! Ali oni su slepi; njihova su srca ohola i naduta; oni ne vide i nikad to neće opaziti. Nemaju čim da vide! Oni ne veruju da si ti nevina, čak i pred njihovim sudom, baš da im se i sve na zemlji zakune na to. Zar oni to da shvate! Kako bi inače podigli kamen na tebe? Čija li će ga ruka prva dići? O, oni se neće zbuniti, dići će hiljade kamenova! Usudiće se da ih dignu, jer znaju kako to treba učiniti. Dići će ih svi odjedanput i reći: će da su oni bezgrešni i greh primaju na sebe! O, kad bi znali šta čine! Kad bi moglo da im se sve ispriča, ništa da se ne zataji, da vide, čuju, shvate i uvere se! Ali ne, oni nisu tako zli... Ja sam sad očajan pa ih možda klevetam! Možda te svojim strahom plašim! Ne boj se, ne boj ih se, rođena moja! Tebe će razumeti, jedan te je već razumeo: nadaj se, — to je tvoj muž!“

„Zbogom, zbogom! Ja ti ne zahvaljujem! Zbogom za navek!“

Moja je smućenost bila tako velika da dugo vremena nisam mogla da shvatim šta se sa mnom zbilo. Bila sam potresena i uplašena. Stvarnost me je prenerazila iznenada, u lakom životu snova, u kom su mi protekle već tri godine. Osećala sam sa strahom da je u mojim rukama velika tajna, i da ta tajna vezuje ceo moj život... Kako? To još ni sama nisam znala. Osećala sam samo da od tog trenutka za mene nastaje nova budućnost. Sad sam i nehotice postala i suviše blizak saučesnik u životu i odnosima ljudi koji su dosad za mene bili okolni svet, i ja sam se plašila za sebe. Kako ću ići u njihov život ja nezvana, ja njima tuđa? Šta ću im doneti? Čime će se završiti ti putevi, koji su me tako iznenada prikovali uz tuđu tajnu? Šta znam? Možda će moja nova uloga biti mučna i meni i njima. Nisam mogla ćutati, ne primiti tu ulogu i ono što sam saznala zanavek zatvoriti u svome srcu. Ali šta će i kako će biti sa mnom? Šta ću učiniti? I najzad, šta je to što sam doznala? Hiljadu pitanja još mutnih, još nejasnih, iskrsnuše preda mnom i već su mi nepodnošljivo tištali srce. Bila sam kao izgubljena,

Zatim, sećam se, nailazili su drugi momenti sa novim, čudnim utiscima, koje još dosada nisam bila iskusila. Osetila sam kako mi se u grudima nešto oslobodilo, da mi je pređašnja tuga odjednom pala sa srca, i da ga je nešto novo počelo ispunjavati, nešto takvo što još nisam poznavala, i nisam znala da li treba da žalim zbog toga ili da se radujem? Moj sadašnji trenutak ličio je na ono: kad čovek za uvek napušta svoj dom, miran i bezbrižan život, za daleki neznani put, i poslednji put se obazire oko sebe, u mislima se oprašta sa svojom prošlosti, a na srcu mu je teško jer tužno predoseća svu nepoznatu budućnost što ga iščekuje na novom putu, i koja je možda surova i neprijateljska. Najzad, iz grudi mi se ote grčevito jecanje i bolesni napad olakša srcu. Bilo mi je potrebno da vidim, čujem nekoga, da ga što čvršće zagrlim. Više nisam mogla, nisam htela da ostajem sama; potrčah Aleksandri Mihajlovnoj i celo veče provedoh s njom. Bile smo same. Molila sam nju da ne svira i odrekla sam da pevam, bez obzira na njene molbe. Sve mi je odjednom postalo teško, nisam mogla ni na čemu da se zadržim. Čini mi se da smo plakale. Sećam se samo da sam je mnogo uplašila. Molila me je da se umirim, da se ne uznemirujem. Gledala je sa strahom u mene, uveravajući me da sam bolesna, i da se ne čuvam. Najzad odoh od nje, sva izmučena, istrzana; bila sam kao u bunilu, i grozničava legla u postelju.

Prođe nekoliko dana, dok sam došla k sebi i jasnije mogla da saznam svoj položaj. Za to vreme i ja i Aleksandra Mihajlovna živele smo potpuno osamljeno. Petar Aleksandrović nije bio u Petrogradu. Otputovao je po nekom poslu u Moskvu i tamo proveo tri nedelje. I ako je rastanak bio za kratko vreme, Aleksandra Mihajlovna zapade u strašnu tugu. S vremena na vreme bila je mirnija, ali se zaključavala sama jer sam joj i ja bila na teretu. Uz to sam i ja sama tražila samoću. Glava mi je radila u nekoj bolesnoj napregnutosti: bila sam kao u magli. S vremena na vreme naišli bi na mene časi duge, mučne, nametljive misli; snilo mi se tad kao da mi se neko potajno smeje, kao da se nešto nastanilo u meni što svaku moju misao buni i truje. Nisam mogla da se otkinem od bolnih slika, koje su se svaki čas javljale predamnom i nisu mi davale mira. Priviđalo mi se da ću dugo, bezizlazno patiti, mučiti se, izžrtvovati sebe pokorno, bez roptanja, uzalud. Izgledalo mi je da onaj kome bi ta žrtva bila prineta, prezire me i smeje se nad njom. Izgledalo mi je da sam videla zločinca kako prašta grehe pravedniku, i srce mi se cepalo! U isto vreme sam iz sve snage želela da se oslobodim svoga podozrenja; proklinjala sam ga, mrzela sam sebe što moja ubeđenja nisu bila ubeđenja nego samo predosećanja, i što ni pred samom sobom nisam mogla da opravdam svoje utiske.

Zatim sam prebirala u pameti one fraze, one poslednje vapaje strašnog rastanka. Predstavljala sam sebi tog čoveka — koji nije bio ravan; trudila sam se da pogodim sav bolan smisao reči „nejednak“. Bolno me je zaprepastio taj očajnički rastanak: „smešan sam, i sam se stidim tvoga izbora“. Šta je to bilo? Kakvi su to ljudi? Šta to žale, radi čega se muče, šta su izgubili? Pošto sam se savladala, u napregnutom stanju pročitah opet to pismo, u kome je bilo toliko očajanja što razdire dušu, a čiji je smisao bio toliko čudan, toliko neshvatljiv za mene. Ali mi pismo ispade iz ruku i zbrkano uzbuđenje sve mi je više i više obuzimalo srce... Najzad, sve je to moralo na neki način da se reši; ja nisam videla izlaza, ili sam ga se bojala!

Bila sam gotovo sasvim bolesna, kad jednog dana u našem dvorištu zatutnjiše kola Petra Aleksandrovića, koji se vraćao iz Moskve. Aleksandra Mihajlovna radosno ciknu i polete mužu u susret, a ja zastadoh na mestu kao prikovana. Sećam se da sam doista bila preneražena do užasa usled svog iznenadnog uzbuđenja. Nisam izdržala nego poleteh u svoju sobu. Nisam mogla da razumem zašto sam se odjednom uplašila, ali sam se bojala za tu plašnju.

Posle četvrt sata pozvaše me i predadoše mi kneževo pismo. U gostinskoj sobi sretoh nekog neznanca, koji je bio doputovao s Petrom Aleksandrovićem iz Moskve, i iz nekih njegovih reči upamtih, da će ostati kod nas za duže vreme. To je bio punomoćnik knežev, koji je doputovao u Petrograd zbog nekih važnih poslova kneževe porodice, na kojima je Petar Aleksandrović radio već duže vremena. On mi pruži pismo od kneza i dodade da mi je i kneginjica htela pisati, do poslednjeg trenutka uveravala da će napisati pismo, ali ga je pustila da ode praznih ruku i molila ga da mi kaže: da nema šta da mi piše, jer se u pismu ne može ništa napisati, da je pokvarila čitavih pet tabaka i zatim ih pocepala na komade, i da bi, najzad, potrebno bilo sprijateljiti se ponovo, pa onda pisati jedna drugoj. Zatim je poručila da mi se saopšti da ćemo se uskoro opet videti. Na moje nestrpljivo pitanje, nepoznati gospodin mi reče da je vest o skorom viđenju zbilja tačna, i da se cela porodica sprema da uskoro dođe u Petrograd. Kad sam čula tu poruku, nisam znala šta ću od radosti, brzo sam otišla u svoju sobu, zaključala se, i lijući suze otvorila kneževo pismo. Knez mi je obećavao da ću se uskoro videti s njim i s Kaćom, i vrlo iskreno čestitao mi moj talent, najzad, blagosiljao me za budućnost i obećavao da će on njom rukovoditi. Plakala sam kad sam čitala to pismo; ali se uz moje slatke suze mešala i tako nepodnošljiva seta, da sam se, sećam se, plašila za sebe; nisam sama znala šta se samnom zbiva.

Prođoše nekoliko dana. U sobi pored moje, gde je pre bio pisar Petra Aleksandrovića, sad je svako jutro, a često i uveče duboko u ponoć, radio novi došljak. Oni su se često zatvarali u kabinetu Petra Aleksandrovića i zajedno radili. Jednom posle ručka, Aleksandra Mihajlovna zamoli me da odem u kabinet njenoga muža i da ga upitam hoće li piti s nama čaj. Kako u kabinetu nisam našla nikoga, a držala sam da će Petar Aleksandrović uskoro ući, ostadoh da čekam. Na zidu je visio njegov portre. Sećam se da sam odjednom zadrhtala kad sam videla taj portre, i s uzbuđenjem koje sama nisam mogla da shvatim počela sam pažljivo da ga razgledam. Visio je dosta visoko; uz to je bilo dosta mračno, i ja, da bih ga zgodnije promotrila, dovukoh stolicu i stadoh na nju. Htela sam nešto da pronađem, kao da sam se nadala da ću naći rešenje mojih sumnja, i, sećam se, da su me pre svega prenerazile oči u slike. Prenerazile me zato što gotovo nikad nisam videla oči tog čoveka: uvek ih je krio pod naočarima.

Još kao dete nisam volela njegov pogled, iz nepojmljivog, čudnog predubeđenja, ali sad kao da se to predubeđenje opravdalo. Uobrazilja mi je već bila napregnuta. Odjednom mi se učini da se oči portreta zbunjeno okreću od mog pronicavo ispitujućeg pogleda, kao da se staraju da ga izbegnu, i da je laž i obmana u tim očima; učinilo mi se da sam pogodila, neka tajna radost odazva se u mojim grudima na moju odgonetku. Laki uzvik ote mi se iz grudi. U to vreme čuh šušanj pozadi mene. Okretoh se: preda mnom je stajao Petar Aleksandrović i pažljivo gledao u mene. Učinilo mi se da je odjednom porumeneo. Planuh i skočih sa stolice.

— Šta tu radite? — upita on strogim glasom — Zašto ste tu?

Nisam znala šta da odgovorim. Kad sam se malo sabrala, isporučih mu kako sam najbolje znala poziv Aleksandre Mihajlovne. Ne sećam se šta mi je odgovorio, ne sećam se kako sam izašla iz njegovog kabineta; ali kad sam došla Aleksandri Mihajlovnoj, sasvim sam zaboravila na odgovor koji je ona očekivala, i nasumice rekoh: da će doći.

— Ali šta je tebi, Njetočka? upita me ona: — sva si se zarumenela; pogledaj se. Šta ti je?

— Ne znam... brzo sam išla... odgovorih.

— Pa šta ti je rekao Petar Aleksandrović? prekide me ona zbunjeno.

Nisam odgovorila. U to vreme začuše se koraci Petra Aleksandrovića, i ja odmah iziđoh iz sobe. Čitava dva sata čekala sam vrlo ojađena. Najzad, dođoše da me zovu Aleksandri Mihajlovnoj. Aleksandra Mihajlovna je bila ćutljiva i zabrinuta. Kad uđoh, brzo i upitno pogleda u mene, ali odmah obori oči. Učinilo mi se da je njeno lice nekako zbunjeno. Uskoro sam primetila da je vrlo rđavo raspoložena, govorila je malo, na mene nije uopšte gledala, a na brižna pitanja B-a, žalila se da je boli glava. Petar Aleksandrović bio je govorljiviji nego obično, ali je razgovarao samo s B-om.

Aleksandra Mihajlovna priđe rasejano klaviru.

— Otpevajte nam nešto, reče B, obraćajući se meni.

— Jest, Aneta, otpevaj tvoju novu ariju, prihvati Aleksandra Mihajlovna i: kao da se obradova predlogu.

Ja je pogledah; gledala me je u uznemirenom iščekivanju.

Ali ja nisam umela da se savladam. Umesto da priđem klaviru i da makako otpevam, ja se zbunih, zapetljah, nisam znala kako da se izgovorim; najzad, bi mi krivo i ja odsečno odbih.

— Zašto nećeš da pevaš? upita Aleksandra Mihajlovna, pogleda značajno u mene i u isto vreme letimice u muža.

Ta dva pogleda izvedoše me iz strpljenja. Ustadoh od stola krajnje zbunjena, ne krijući više svoje stanje, i dršćući od nekog nestrpljivog i ljutitog osećanja, ponovih naprasito da neću, ne mogu, da mi nije dobro. Kad sam to govorila gledala sam svima u oči, ali samo Bog zna kako sam želela da budem u svojoj sobi u tom trenutku i da se sakrijem od svih.

B. je bio začuđen, Aleksandra Mihajlovna primetno ojađena, ali nije kazala ni reči. Petar Aleksandrović se pak diže sa stolice i reče da je zaboravio na neki posao, i, očevidno, ljuteći se što je propustio potrebno vreme, žurno izađe iz sobe, skrenuvši pažnju da će možda svratiti kasnije, a, uostalom, za svaki slučaj rukova se s B-om u znak pozdrava.

— Šta vam je, u stvari? upita B; — po licu bi se reklo da ste zaista bolesni.

— Jest, nije mi dobro, vrlo mi je rđavo, odgovorila sam nestrpljivo.

— Zaista si bleda, a maločas si bila crvena, primeti Aleksandra Mihajlovna i odjednom zastade.

— Manite se! rekoh prilazeći joj i pažljivo joj se zagledah u oči. Sirotica, nije mogla da podnese moj pogled, obori oči kao da je kriva i lako joj rumenilo preli blede obraze. Dohvatila sam njenu ruku i poljubila je. Aleksandra Mihajlovna me pogleda s neiskrenom, naivnom radošću. — Oprostite mi što sam danas bila tako ljuto, tako rđavo dete, rekoh joj s osećanjem; — ali sam zaista bolesna. Ne ljutite se i pustite me...

— Svi smo mi deca, reče ona s plašljivim osmejkom: — pa i ja sam dete, gore, mnogo gore no ti, dodade mi na uvo. — Zbogom, budi mi zdrava. — Samo, tako ti Boga, ne ljuti se na mene.

— Zašto? upitah je, — tako me je iznenadilo to naivno priznanje.

— Zašto? — ponovi ona užasno zbunjena, čak kao da se uplašila u sebi: — zašto? Vidiš li kakva sam, Njetočka. Šta sam ti to rekla? Zbogom! Ti si pametnija od mene... A ja sam gora no dete.

— No, dosta, odgovorih, dirnuta, ne znajući šta da joj kažem. Poljubila sam je još jednom i žurno izašla iz sobe.

Bilo mi je vrlo krivo i teško. Uz to sam se ljutila na sebe, jer sam osećala da sam neoprezna i ne umem da se ponašam. Stidila sam se nečega do suza, i zaspala sam vrlo ojađena. Kad sam se ujutru probudila, prva mi je pomisao bila da je celo jučerašnje veče samo prikaza, priviđenje, da smo mi samo mistificirali jedno drugo, požurili da budalaštine smatramo za događaj, i da je sve to proizašlo otud što smo neiskusni, nenaviknuti da primamo spoljne utiske. Osećala sam da je svemu krivo ono pismo, da me ono i suviše uznemiruje, da je moja mašta poremećena, i rešila sam da je najbolje u buduće ništa ne misliti.

Kad sam tako lako rešila svoju tugu, bila sam potpuno u beđena da ću isto tako lako ispu niti što sam rešila, postala sam mirnija, i gotovo vesela pođoh na čas pevanja. Jutarnji vazduh mi je konačno osvežio glavu. Ja sam vrlo volela to svoje jutarnje idenje kod mog učitelja. Bilo je veselo prolaziti kroz varoš, koja je u devet sati oživljavala i započinjala svakidašnji život. Obično smo prolazili najživljim, najbučnijim ulicama, i meni se sviđao takav početak mog umetničkog života, suprotnost između ove svakidašnjice sitničavosti, sitne no žive brige, i umetnosti, koja me je čekala dva koraka od tog života, na trećem spratu ogromne kuće, odozgo do dole prepune stanara, kojih se, kako mi je izgledalo, nije ticala nikakva umetnost. Ja, među tim poslovnim i ljutitim prolaznicima, sa sveskom nota pod pazuhom; starica Natalija, koja me prati i ne znajući uvek mi stavlja pitanje da rešim: na šta ona najviše misli? — najzad, moj učitelj, polu Talijan polu Francuz, čudak, u momentima pravi entuzijast, ali češće pedantan i pre svega tvrdica, — sve me je to zabavljalo, gonilo me da se smejem ili da se zamislim. Uz to sam makar i plašljivo, ali sa strasnom nadom volela svoju umetnost, krojila nade na najdivniju budućnost, i vrlo često, u povratku, plamtela od svojih fantazija. Jednom reči, u tim trenutcima bila sam gotovo srećna.

Baš sam jedan takav trenutak imala i ovoga puta, kad sam se u deset sati vraćala sa časa kući. Zaboravila sam na sve i, sećam se, razmaštala sam se o nečem. Ali odjednom, penjući se po stepenicama, zadrhtah kao da me nešto opeče. Nada mnom se začu glas Petra Aleksandrovića, koji je u tom trenutku silazio niz stepenice. Neprijatan osećaj koji me obuze bio je tako veliki, uspomena na jučerašnjicu tako me je neprijatno dražila, da nisam nikako mogla da sakrijem svoj jad. Poklonih mu se lako, ali verovatno da je moje lice u tom trenutku bilo tako izrazito da je on začuđeno zastao preda mnom. Kad sam opazila njegov pokret, pocrvenela sam i pohitala gore. Promrmljao je nešto za mnom i nastavio put.

Bila sam gotova da plačem od ljutine, i nisam mogla da razumem šta se to zbiva. Celo jutro sam ostala kao van sebe, nisam znala na šta da se odlučim, da što pre svršim i otresem se svega. Hiljadu puta davala sam sebi reč da ću biti pametnija, i hiljadu puta bi me strah obuzeo. Osećala sam da mrzim muža Aleksandre Mihajlovne, i u isto vreme očajavala sam za sebe. Ovog puta, od neprestanog uzbuđenja ozbiljno sam se razbolela i nikako nisam mogla da se savladam. Na sve njih mi je bilo krivo; celo jutro sam presedela u svojoj sobi i čak ne odoh Aleksandri Mihajlovnoj. Ona dođe k meni. Kad me je pogledala umalo nije uzviknula. Bila sam tako bleda, da sam se poplašila i sama kad sam se pogledala u ogledalo. Aleksandra Mihajlovna je sedela kod mene čitav sat, dvorila me kao dete.

Ali njena me je pažnja samo rastužila, bilo mi je teško od njene milošte, i još mučnije da je gledam, tako da sam je najzad zamolila da me ostavi samu.

Ona ode vrlo zabrinuta za mene. Najzad, jad mi pređe u suze i napad. Uveče mi je bilo lakše...

Lakše, jer sam se odlučila da odem kod nje. Odlučila sam da padnem na kolena pred njom, da joj vratim pismo koje je izgubila, i da joj sve priznam: priznam koliko sam muka podnela, priznam sve svoje sumnje, da je zagrlim sa svom beskrajnom ljubavi koju sam osećala prema njoj, prema mojoj patnici, da joj kažem da sam njeno dete, njen drug, da je moje srce pred njom otvoreno, da zagleda u nj i vidi koliko je u njemu najvatrenijeg, najnepokolebljivijeg osećanja prema njoj. Bože moj! Znala sam, osećala sam, da sam ja poslednja pred kojom bi ona mogla da otvori svoje srce, ali izgledalo mi je da je tim sigurnije bilo spasenje, tim moćnija moja reč... I ako maglovito i nejasno, ipak sam shvatala njen jad, i srce mi se bunilo na pomisao da ona može pocrveneti preda mnom, pred svojim sudijom... Jadnice, jadnice moja, zar si ti ta grešnica? Eto to ću joj reći kad joj se zaplačem pred nogama. Osećaj pravičnosti pobuni se u meni i ja se razžestih. Ne znam šta bih sve bila gotova uraditi; povratila sam se tek tada kad je neočekivani slučaj mene, a i nju, spasao od propasti, zaustavivši mene gotovo na prvom koraku. Obuze me užas. Zar njeno izmučeno srce da vaskrsne za nadu? Ta ja bih je jednim udarcem ubila!

Evo šta se dogodilo: dve su me još sobe odvajale od njenog kabineta, kad iz pobočnih vrata izađe Petar Aleksandrović i ne opazivši me pođe preda mnom. I on je išao k njoj. Zastala sam kao ukopana; on je bio baš onaj čovek, koga nisam trebala da sretnem u tom trenutku. Htela sam već da se vratim, ali me je radoznalost prikovala za mesto.

On na trenutak zastade pred ogledalom, popravi kosu i, na moje veliko čudo, odjednom začuh da pevuši neku pesmu. Odjednom mi iskrsnu u pameti jedna nejasna, daleka uspomena iz detinjstva. Bilo je to još prve godine kad sam se nastanila u ovoj kući, prenerazio me je jedan slučaj koji je tek sad ozario moju svest, jer sam tek sad, tek u ovom trenutku shvatila početak moje neobjašnjive antipatije prema tom čoveku! Kazala sam već kako je na mene činio težak utisak njegov namršten i zabrinut izgled, često tužan i ubijen izraz na licu: kako mi je bilo teško posle onih časova koje smo zajedno provodili uz čajni stočić Aleksandre Mihajlovne, i najzad, kako mi je srce bilo teško ojađeno kad sam dva-tri put morala da budem svedok sumornih i teških prizora o kojima sam u početku govorila. Slučaj je hteo da sam se i onda susrela s njim isto tako kao i sad, u istoj sobi, i u isto vreme, kad je on isto tako kao sad išao Aleksandri Mihajlovnoj.

Osetila bih uvek čisto dečji strah kad bih se susrela s njim, i zato se pritajih u ćošku, kao krivac, moleći sudbinu da me on ne opazi. Isto tako kao sad, zastao je bio pred ogledalom, i ja zadrhtah od nekog neodređenog nedetinjskog osećanja. Učinilo mi se da on nekako preinačuje svoje lice. Bar sam pre toga jasno videla osmejak na njegovom licu, pre nego što je prišao ogledalu; videla sam da se smeje, što pre nikad nisam videla, jer se (sećam se, to me je najviše zaprepastilo) nikad se nije smejao pred Aleksandrom Mihajlovnom. Odjednom, tek što je stigao da se pogleda u ogledalo, njegovo se lice sasvim promenilo. Osmejak je nestao kao po komandi, a na mesto toga njegove usne iskrivi neki gorak osećaj, što je neodoljivo i nasilno probijao iz srca, osećaj, koji čovekova moć ne može sakriti, ma koliko da se upinje; neki grčeviti bol uborao mu je čelo i stiskao obrve. Pogled mu se mračno sakrio pod naočare, — jednom reči, u momentu, kao po komandi, postao je sasvim drugi čovek. Sećam se da sam kao dete zadrhtala od straha, plašeći se da shvatim to što sam videla, i otada težak neprijatan utisak ostade za navek u mom srcu. Pošto se jedan minut gledao u ogledalu, obori glavu, zguri se, kao što se obično pojavljivao pred Aleksandrom Mihajlovnom, i na prstima pođe u njen kabinet. Eto, uspomena na to prenerazila me je.

I onda, kao i sad, mislio je da je sam i zastao je pred tim istim ogledalom. Kao i onda, ja se s neprijateljskim i neprijatnim osećajem obreh zajedno s njim. Ali kad sam čula pevušenje (pevušenje od njega, od kog se nije moglo očekivati takvo što), koje me je tako neočekivano porazilo da sam ostala na mestu kao prikovana, kad mi je sličnost tog trenutka potsetila na skoro isti momenat iz moga detinjstva, — tako me je neki bolni utisak dirnuo u srce, da ne umem da iskažem. Svi su mi nervi uzdrhtali, i kao odgovor na tu nesrećnu pesmu, ja prsnuh u takav smeh, da je jadni pevač uzviknuo, otskočio dva koraka od ogledala, i bled kao smrt, kao uhvaćeni bednik, gledao u mene van sebe od užasa, čuđenja i besa. Pogled njegov je bolesno delovao na mene. Odgovorila sam mu nervoznim, histeričnim smehom pravo u lice, prošla sam smejući se pored njega i ušla ne prestajući da se smejem k Aleksandri Mihajlovnoj. Znala sam da on stoji iza zavesa na vratima, da se možda koleba, ne znajući da li da uđe ili ne, da ga je bes i kukavičluk prikovao za mesto, — i s nekim razdraženim, izazovnim nestrpljenjem očekivala sam: na šta će se rešiti; spremna sam bila da se kladim da neće ući, i dobila sam opkladu. Ušao je tek posle pola sata. Aleksandra Mihajlovna dugo vremena gledala me je strašno iznenađena. Ali je uzalud raspitivala šta mi je? Nisam mogla da joj odgovorim, gušila sam se. Najzad razumede da imam nervni napad, pa me je samo brižno posmatrala. Kad sam se odmorila uzela sam je za ruke i počela da ih ljubim. Tek sam se sad osvestila, i tek mi je sad došlo u glavu: da bih je ubila da nije bilo susreta s njenim mužem. Gledala sam u nju kao u vaskrslu.

Uđe Petar Aleksandrović.

Osmotrih ga letimice; gledao je tako kao da se između nas nije ništa dogodilo, to jest bio je ozbiljan i turoban kao uvek. Ali po njegovom bledom licu i krajevima usana, koje su lako podrhtavale, pogodila sam da skriva uzrujanost. Pozdravi se hladno s Aleksandrom Mihajlovnom, i ćutke sede. Ruka mu je drhtala kad je uzimao šolju čaja. Očekivala sam da će planuti i zato me obuze neki neuračunljiv strah. Već sam htela da idem, ali se nisam usuđivala da ostavim Aleksandru Mihajlovnu, koja se promenila u licu gledajući muža. I ona je slutila neko zlo. Najzad, to što sam s tolikim strahom očekivala, dogodilo se.

Usred mrtve tišine podigoh oči i sretoh naočare Petra Aleksandrovića upravljene pravo u mene. Bilo je to tako neočekivano, da sam zadrhtala, gotovo uzviknula i oborila oči. Aleksandra Mihajlovna opazi moju kretnju.

— Šta vam je? Zašto ste pocrveneli? začu se oštar i grub glas Petra Aleksandrovića.

Ćutala sam; srce mi je tako lupalo da nisam mogla progovoriti ni reči.

— Zašto je pocrvenela? Zašto ona uvek crveni? upita on obrativši se Aleksandri Mihajlovnoj i pokaza bezočno na mene.

Srdžba me je gušila. Pogledah molećivo u Aleksandru Mihajlovnu. Ona me razumede. Bledi joj obrazi planuše.

Aneta, reče čvrstim glasom, koji nisam mogla očekivati od nje: — idi u svoju sobu, odmah ću doći k tebi: provešćemo veče zajedno.

— Pitam vas, jeste li me čuli? prekide je Petar Aleksandrović, i još više podiže glas, kao da nije čuo šta je rekla njegova žena. — Zašto crvenite kad me sretnete? Odgovorite!

— Zato što je vi primoravate da pocrveni, i mene takođe, odgovori Aleksandra Mihajlovna, glasom isprekidanim od uzbuđenja.

— Ja vas primoravam da crvenite, ja? odgovori joj Petar Aleksandrović, kao van sebe od čuđenja, silno naglašujući reč ja. — Zar ste vi zbog mene crveneli? Pa zar ja mogu da vas primoram da pocrvenite zbog mene? Šta mislite, ko treba da crveni: vi ili ja?

Za mene je ta rečenica bila razumljiva, a rečena beše s potsmehom tako besnim i jetkim, da sam užasnuta ciknula i poletela Aleksandri Mihajlovnoj. Preneraženost, bol, prekor i užas ogledali su joj se na samrtnički pobledelom licu. Pogledah Petra Aleksandrovića i molećivo sklopih ruke. Izgleda da se i on sam trgao; ali besnilo koje mu je tu rečenicu izmamiloJoš nije bilo prošlo. Ipak, kad je opazio moju nemu molbu, on se zbunio. Moj je pokret jasno govorio da ja mnogo šta znam od onoga što je dosad između njih bila tajna, i da sam dobro razumela njegove reči.

— Aneta, idite u svoju sobu, ponovi Aleksandra Mihajlovna, slabim ali odlučnim glasom, dižući se sa stolice: — vrlo mi je potrebno da govorim s Petrom Aleksandrovićem...

Izgledala je mirna, ali sam se više plašila te mirnoće nego ma kakve uzrujanosti. Kao da nisam čula njene reči, ostadoh na mestu kao ukopana. Napregla sam svu snagu da joj pročitam s lica šta joj se dešava u duši u tom trenutku. Učinilo mi se da ona nije shvatila ni moj pokret, ni uzvik.

— Eto šta ste uradili, gospođice! progovori Petar Aleksandrović uzevši me za ruku, i pokaza na svoju ženu.

Bože moj! Nikad nisam videla takvo očajanje kakvo sam sad pročitala na ovom ubijenom, pomodrelom licu. On me uhvati za ruku i izvede iz sobe. Poslednji put pogledah u njih. Aleksandra Mihajlovna je stajala oslanjajući se na kamin i obema rukama čvrsto pritisla glavu. Ceo stav njenoga tela izražavao je nepodnošljivu patnju. Uhvatila sam Petra Aleksandrovića za ruku i čvrsto je stegla.

— Tako vam Boga! Tako vam Boga! govorila sam isprekidanim glasom: — poštedite je!

— Ne bojte se, ne bojte! reče — gledajući nekako čudnovato u mene; nije to ništa, to je napad. Idite, idite.

Kad sam ušla u svoju sobu, bacih se na divan i pokrih lice rukama. Čitava tri sata ostala sam u tom položaju, i u tom trenutku preživela sam ceo pakao. Najzad nisam mogla da izdržim i poslah da se pita: mogu li doći Aleksandri Mihajlovnoj. Odgovor mi je donela madam Leotar. Petar Aleksandrović je poslao da kaže da je napad prošao, da opasnosti nema, ali da je Aleksandri Mihajlovnoj potreban mir. Nisam legla da spavam, do tri sata ujutru sve sam mislila, hodajući tamo amo po sobi. Moj je položaj bio zagonetniji nego ikad dosad, ali sam se osećala nekako mirnije, — možda zato što sam se osećala krivlja nego ostali. Legla sam da spavam, s nestrpljenjem očekujući sutrašnje jutro.

Ali sutradan sam, na svoje veliko čudo, opazila kod Aleksandre Mihajlovne neku neobjašnjivu hladnoću. Isprva mi se učinilo da je tom čistom i plemenitom srcu teško da bude sa mnom posle jučerašnje scene s mužem čiji sam svedok i nehotice bila. Znala sam da je to dete sposobno da pocrveni preda mnom i da me moli za oproštaj što mi je, možda, nesrećna scena povredila juče srce. Ali sam uskoro u njoj opazila drugu brigu i jed, koji je iz nje nespretno izbijao: čas mi odgovaraše suvo i hladno, čas se u njenim rečima osećao neki naročiti smisao; čas opet postade sa mnom vrlo nežna, kao da se kaje za svoju oporost, kojoj nije moglo biti mesta u njenom srcu, i njene umiljate, tihe reči zvučahu nekako prekorno. Najzad, ja je bez oklevanja upitah: šta joj je, i da li ima što da mi kaže? Na moje iznenadno pitanje ona se malo zbuni, ali odmah diže svoje velike, tihe oči i gledajući me s nežnim osmejkom, reče:

—Ništa, Njetočka; znaš samo šta: kad si me tako iznenada upitala, zbunila sam se malo. To je zato što si upitala tako brzo... uveravam te. Ali, čuj,— odgovori mi istinu, dete moje: imaš li što bilo na srcu, od čega bi se ti isto tako zbunila, ako bi te ovako brzo i neočekivano upitali?

— Ne, odgovorila sam i pogledala je bistrim očima.

— To je dobro! Kad bi znala, draga moja, kako sam ti zahvalna za taj krasni odgovor. Ne zato što bih mogla da u smislu nečeg rđavog posumnjam u tebe, — nipošto! Ne bih mogla ni da oprostim sebi takvu misao. Ali čuj: uzela sam te kao dete, a sad ti je sedamnaesta godina. Videla si sama da sam bolesna, da sam i ja kao dete i da mene treba neko da dvori. Ja nisam mogla potpuno da ti zamenim rođenu majku, bez obzira na to šta u mom srcu ima i suviše ljubavi za to. A što me sad tako muče brige, razume se, nisi kriva ti, nego ja. Oprosti mi i ono pitanje, i što možda i nehotice nisam ispunila sve što sam obećala tebi i mom ocu, kad sam te uzela iz njegove kuće. To me mnogo uznemiruje, i često me je uznemiravalo, draga moja.

Zagrlila sam je i zaplakala se.

— O, zahvaljujem vam, zahvaljujem za sve! rekla sam joj polivajući joj ruke suzama. — Ne govorite mi tako, ne kidajte mi srce. Vi ste mi bili više no mati; neka vas Bog blagoslovi za sve što ste vi i knez učinili za mene, jadnu, ostavljenu! Sirotice moja! Rođena moja!

— Dosta, Njetočka, dosta! Bolje me zagrli; tako, jače, jače! Znaš šta? Bog zna zašto, ali mi izgleda da me poslednji put grliš.

— Ne, ne, govorila sam rasplakana kao dete, — ne, to ne može biti! Vi ćete biti srećni!... Još imamo pred sobom puno dana. Verujte, mi ćemo biti srećni.

— Hvala ti, hvala, što me tako voliš; sad imam malo ljudi oko sebe; svi su me napustili.

— Ko vas je napustio? Ko su oni?

— Pre su oko mene bili drugi; ti ne znaš, Njetočka. Oni su me svi napustili, svi su otišli, kao da su bili samo priviđenja. A ja sam ih tako čekala, kroz ceo život sam čekala; neka im Bog pomogne! Pogledaj, Njetočka: vidiš kako je pozna jesen; skoro će početi sneg: kad pođe prvi sneg ja ću umreti, — jeste; ali ja se ne žalim. Zbogom!

Lice joj je bilo bledo i mršavo; a na obrazima su joj gorele zlokobne, krvave mrlje; usne joj drhtahu spečene unutrašnjom vatrom.

Ona priđe klaviru i uze nekoliko akorda; u tom trenutku uz prasak pršte žica, a ona, odjednom, nekim proročanskim glasom, pokazujući na klavir, reče:

— Mnogo su zategli tu žicu: nije mogla da izdrži i umrla je. Čuješ kako zvuk žalostivo izumire!

Govorila je s teškom mukom. Potmuli, duševii bol izrazio joj se na licu, a oči napunile suzama.

— Ali dosta o tome, Njetočka, draga, dosta; dovedi decu.

Dovedoh ih. Dok ih je gledala kao da je malo odisala; kroz jedan sat pusti ih da odu.

— Kad umrem, nećeš ih ostaviti, Aneta? Je li? reče mi šapatom, kao da se plaši da nas neko ne čuje.

— Dosta, ubićete me! samo to sam mogla da joj izustim kao odgovor.

— Pa ja sam se šalila, reče, pošto je poćutala i osmehnu se. — A ti si poverovala? Bog zna, šta ponekad pričam. Sad sam kao dete; treba mi sve oprostiti.

I plašljivo pogleda u mene, kao da se bojala da nešto izgovori. Čekala sam.

— Pazi, nemoj njega da plašiš, progovori, najzad, oborivši oči, porumenevši lako u licu, i tako tiho da sam mogla jedva da čujem.

— Koga? upitah začuđeno.

— Mog muža. Ti ćeš mu, zar ne, potajno sve ispričati.

— Zašto, zašto? ponavljala sam čudeći se sve više i više.

— A možda i nećeš ispričati, ko zna! odgovori ona, trudeći se da me što lukavije pogleda, ma da joj je na usnama i dalje sijao iskreni osmejak, a u licu je sve više i više rumenela. — Dosta o tome; ja se samo šalim.

Srce mi se stezalo sve bolnije i bolnije.

—Čuj, a hoćeš li ih voleti kad umrem,—a? dodade ozbiljno i opet nekako tajanstveno: — onako kao što bi volela svoju rođenu decu, — a? Seti se: ja sam tebe uvek smatrala kao svoje rođeno i nisam te odvajala od svojih.

— Jeste, jeste, odgovarala sam, a nisam znala šta govorim i gušila sam se od suza i uzbuđenja.

Vreo poljubac opali mi ruku, pre nego što sam uspela da je istrgnem. Jezik mi se bio oduzeo od zaprepašćenja.

„Šta joj je? Šta ona misli? Šta je juče bilo između njih?“ sunu mi kroz glavu.

Uskoro ona poče da se žali na umor.

— Ja sam već odavno bolesna, samo nisam htela da vas oboje plašim, reče ona: — Vi me oboje volite, — a?... Zbogom, Njetočka, ostavi me, a uveče dođi na svaki način. Hoćeš doći?

Dadoh reč; ali sam bila zadovoljna da mogu da izađem. Nisam više mogla da izdržim.

Jadnice, jadnice! Kakva te sumnja prati u grob? uzviknula sam jecajući: kakav ti novi jad muči i nagriza srce, a ne smeš o njemu da izustiš ni reči! Bože moj! Ta duga patnja, koju sam sad doznala svu, taj život bez svanuća, ta bojažljiva ljubav bez zahteva, i eto i sad, sad na smrtnom odru, kad joj se srce cepa od boli, ona se kao zločinka plaši najmanjeg prebacivanja, žalbe, — i uobrazivši, izmislivši novi jad, već mu se pokorila, već pomirila s njim.

Pred veče, kad je pao sumrak, iskoristila sam otsustvo Ovrova (onoga što je došao iz Moskve), ušla u biblioteku, otključala orman i počela da premećem po knjigama da bih odabrala neku koju ću na glas čitati Aleksandri Mihajlovnoj. Htela sam da je odvratim od crnih misli i da odaberem nešto veselo, lako... Premetala sam dugo i rasejano. Večernji suton bio je sve gušći; a s njim je rasla i moja tuga. U mojim rukama se opet obrete ona knjiga, rasklopljena na onoj istoj strani, na kojoj i sad ugledah tragove od pisma koje sam od onda uvek nosila na grudima, — tajna, koja mi je prelomila život i ponovo ga otpočela; i tako me jako zapahnu neka hladnoća, neizvesnost, tajanstvenost i sumornost, koji su mi već sad iz daljine pretili... Šta će s nama biti, mislila sam: kutak u kom mi je bilo tako toplo, ugodno počinje da pusti. Čist, svetao duh, koji je štitio moju mladost ostavlja me. Šta će doneti budućnost? Stajala sam kao u nekom bunilu nad svojom prošlošću, koja je sad bila tako mila mom srcu, i kao da sam se starala da unapred prozrem u neizvesnost koja mi je pretila... Sećam se tog trenutka kao da ga sad ponovo preživljujem: tako mi se jako urezao u pamćenje.

Držala sam u rukama i pismo i knjigu; lice mi je bilo okvašeno suzama. Odjednom se prepadoh i zadrhtah: nada mnom se začu poznati glas. U isto vreme osetih da mi pismo istrgoše iz ruku. Ciknuh i okretoh se: preda mnom je stajao Petar Aleksandrović. On me zgrabi za ruku i snažno me zadrža na mestu; desnom rukom prinosio je pismo svetlosti i trudio se da pročita prve redove.... Viknula sam; pre bih bila spremna da umrem nego da mu to pismo ostavim u rukama. Po pobedonosnom osmejku videla sam da je uspeo da pročita prve redove. Počela sam da gubim glavu...

Trenutak docnije poleteh k njemu, gotovo ne znajući za sebe, i istrgoh mu pismo iz ruku. Sve se to dogodilo tako brzo da i sama nisam znala kako se pismo ponovo našlo u mojim rukama. Kad sam opazila da hoće ponovo da mi ga otme, brzo ga sakrih u nedra i otstupih tri koraka.

Nekoliko trenutaka gledali smo se ćutke. Još sam se tresla od prestrašenosti; on — bled, dršćućih i od ljutine pomodrelih usana, prvi prekide ćutanje.

— Dosta! reče glasom slabim od uzrujanosti: — vi, verovatno, ne želite da upotrebim silu; dajte mi pismo dobrovoljno.

Tek sam se sad pribrala, i uvreda, stid, srdžba protiv grubog nasilja prekidoše mi dah. Vrele suze potekoše mi niz obraze. Sva sam drhtala od uzbuđenja i neko vreme nisam imala snage da izustim ni reči.

— Jeste li čuli? reče, i priđe mi dva koraka bliže.

— Ostavite me, ostavite! povikala sam, odmičući se od njega: — postupili ste podlo i neplemenito. Vi ste se zaboravili!... Pustite me!...

— Kako? Šta to znači? I vi se još usuđujete da uzmete takav ton... posle toga što ste... Dajte, kažem vam!

Koraknuo je ka meni još jedanput, ali kad me je pogledao, i u mojim očima video mnogo odlučnosti, zastao je kao da premišlja.

— Dobro! reče najzad, suvo kao da se zaustavio na jednom rešenju, ali se još silom savlađuje. — To će doći na red, a prvo...

Tu se obazre.

— Vi... ko vas je pustio u biblioteku? Zašto je ovaj orman otvoren? Odakle ste uzeli ključ?

— Neću da vam odgovaram, rekoh: —ja ne mogu govoriti s vama. Pustite me, pustite!

Pođoh k vratima.

— Dozvolite, reče i zadrža me za ruku: — vi tako ne možete otići!

Ćutke istrgoh iz njegove svoju ruku i ponovo učinih pokret prema vratima.

— Dobro. Ali ja ne mogu nikako dozvoliti da u mojoj kući primate pisma od ljubavnika...

Uplašeno ciknuh i pogledah ga kao izgubljena...

— I zato...

— Stanite! viknuh. — Kako možete? Kako ste mogli da mi to kažete?... Bože moj! Bože moj!

— Šta? Šta? Vi mi još pretite?

Ja sam ga gledala bleda, ubijena očajanjem. Scena među nama dostigla je krajnji stepen žestine, koji nisam mogla da razumem. Molila sam ga pogledom da ne nastavlja dalje. Bila sam spremna da mu oprostim uvredu, samo da stane. On me je gledao pažljivo i očevido se kolebao.

— Ne terajte me u krajnost, prošaputah užasnuta.

— Da, no treba svršiti! reče najzad kao da se pribrao. — Priznajem vam da sam se u početku kolebao zbog tog pogleda, dodade s čudnim smeškom. — Ali, na nesreću, stvar sama o sebi govori. Uspeo sam da pročitam početak pisma. To je ljubavno pismo. Ne možete me razuveriti! Ne, izbijte to sebi iz glave! I ako sam jednog trenutka posumnjao, to samo dokazuje da uza sve vaše krasne osobine moram da dodam još i sposobnost da odlično lažete, zato ponavljam...

Ukoliko je dalje govorio lice mu se sve više krivilo od pakosti. Bledeo je: usne mu se iskriviše i tako su drhtale da je s mukom izustio poslednje reči. Mrak se spuštao. Stajala sam sama, bez zaštite, pred čovekom koji je bio kadar da vređa ženu. Najzad, sve su očevidnosti bile protiv mene; mučila sam se od stida, gubila se, nisam mogla da shvatim pakost tog čoveka. Ne odgovarajući mu, van sebe od užasa, poleteh iz sobe, i dođoh k sebi tek kad sam stala na ulazu u kabinet Aleksandre Mihajlovne. U to vreme začuše se i njegovi koraci; ja sam već htela da uđem u sobu, ali zastadoh kao da me je grom pogodio.

— Šta će biti s njom? sunu mi kroz glavu. — To pismo!... Ne, bolje je sve na svetu, nego taj poslednji udarac u njeno srce, — i poleteh natrag. Ali je već bilo dockan: on je stajao kraj mene.

— Hajdmo kud god hoćete, —samo ne ovde, ne ovde! šapnula sam i dohvatila ga za ruku. — Poštedite je! Ja ću opet doći u biblioteku, ili... kud hoćete! Vi ćete je ubiti!

— Vi ćete je ubiti! odgovori on otklanjajući me.

Sve moje nade propadoše. Osećala sam da je navlaš hteo da prenese scenu pred Aleksandru Mihajlovnu.

—Tako vam Boga! govorila sam zadržavajući ga iz sve snage. Ali se u tom trenutku zavesa na vratima diže, i Aleksandra Mihajlovna obre pred nama. Gledala nas je začuđeno. Lice joj je bilo bleđe no obično. Jedva se držala na nogama. Videlo se da se mnogo napregla da dođe do nas, kad nam je čula glasove.

— Ko je tu? O čemu ste razgovarali? upita, gledajući nas u krajnjem čuđenju.

Nekoliko trenutaka trajalo je ćutanje; ona poblede kao platno. Poleteh k njoj, snažno je obgrlih i povukoh opet u kabinet. Petar Aleksandrović uđe za mnom. Sakrih lice na njenim grudima, i sve sam je jače i jače grlila, premirući od iščekivanja.

— Šta ti je, šta vam je? upita Aleksandra Mihajlovna po drugi put?

— Pitajte nju. Vi ste je juče branili, reče Petar Aleksandrović spuštajući se teško u fotelju.

Ja sam je sve snažnije i snažnije stezala u svom zagrljaju.

— Ali, Bože moj, šta je to? progovori Aleksandra Mihajlovna strašno uplašena. — Vi ste tako razdraženi, ona uplašena, uplakana. Aneta, reci mi sve šta je bilo između vas.

— Ne, dozvolite prvo meni, reče Petar Aleksandrović prilazeći nam, uze me za ruku i otrže od Aleksandre Mihajlovne. — Stojte tu, reče pokazujući na sredinu sobe. — Hoću da vam sudim pred onom koja vam je zamenila majku. A vi se smirite, sedite, dodade, nameštajući Aleksandru Mihajlovnu u fotelju. — Teško mi je, što vas nisam mogao poštedeti od tog neprijatnog objašnjenja; ali je neophodno potrebno.

— Bože moj! Šta će to biti? progovori Aleksandra Mihajlovna, duboko ojađena, gledajući redom čas mene čas muža. Kršila sam ruke, predosećajući odsudan trenutak. Od njega nisam očekivala poštede.

— Jednom reči, nastavi Petar Aleksandrović: — hteo sam da vi zajedno samnom rasudite stvar. Vi ste uvek (a ne razumem zašto, to je jedna od vaših fantazija), vi ste uvek— još juče, na primer, mislili, govorili... ne znam kako da kažem, crvenim od pretpostavki... Jednom reči, branili ste nju a napadali mene, prebacivali mi neumesnu strogost; ciljali na još neki drugi osećaj, koji me je tobož izazivao na tu neumesnu strogost; vi ste,... ne shvatam zašto ne mogu da ugušim svoju zabunu, crvenilo na licu pri pomisli na vaše pretpostavke; zašto ne mogu da ih glasno, otvoreno pred njom ozgovorim... Jednom reči, vi ste...

— O, vi to nećete učiniti! Ne, vi to nećete reći! uzviknu Aleksandra Mihajlovna, sva uzbuđena, goreći od stida: — ne, poštedite je. To sam ja samo izmislila! Ja ne sumnjam ni u šta. Oprostite mi, oprostite mi, oprostite. Bolesna sam, meni treba oprostiti, ali samo ne govorite njoj, ne... Aneta, reče prilazeći mi: — idi odavde, brže, brže! On se šalio; ja sam svemu kriva; to je neumesna šala...

— Jednom reči, vi ste bili na mene ljubomorni zbog nje, reče Petar Aleksandrović, bez milosrđa dobacivši te reči kao odgovor na njeno čamotno iščekivanje. Ona ciknu, preblede i opre se o fotelju, jer se jedva držala na nogama.

— Neka vam Bog oprosti! progovori najzad, slabim glasom. — Oprosti mi radi njega, Njetočka, oprosti; svemu sam ja kriva. Bila sam bolesna, ja...

— Ali to je tiranstvo, bestidnost, podlost! povikah ja izbezumljeno, shvativši najzad sve, shvativši zašto mi je hteo da sudi pred očima svoje žene. — To je dostojno prezrenja; vi...

— Aneta! povika Aleksandra Mihajlovna, užasnuta i ščepa me za ruke.

— Komedija! Komedija i ništa više! progovori Petar Aleksandrović, prilazeći nam neverovatno uzbuđen. — Komedija, kažem vam, nastavi, gledajući sa zlokobnim osmejkom na ženu: — a jedini ko je u toj komediji prevaren — to ste vi. Verujte da se mi — izusti, teško dišući i pokazujući na mene: — ne bojimo takvih objašnjenja; verujte da mi već nismo više tako čedni da se vređamo, crvenimo i zapušavamo uši kad nam govore o takvim stvarima. Izvinite, izražavam se prosto, otvoreno, grubo možda, ali — tako treba. Jeste li vi, gospođo, ubeđeni da se ova... devojka čestito vlada?

— Bože! Šta je vama? Vi ste se zaboravili! progovori Aleksandra Mihajlovna ukočena i premrla od zaprepašćenja.

— Molim, bez bučnih reči! prekide je prezrivo Petar Aleksandrović. — Ja to ne volim. Ovde je stvar prosta, otvorena, banalna da ne može biti banalnija. Pitam vas za njeno ponašanje: znate li vi...

Ali ja mu nisam dala da dovrši, i, uhvativši ga za ruku, silom ga odvukoh u stranu. Još jedan trenutak — i sve bi moglo biti izgubljeno.

— Ne pominjite pismo! — rekoh šapatom: — ubićete je na mestu. Što prebacite meni, prebacićete njoj u isto vreme. Ona ne može meni suditi zato što ja znam sve... razumete li, znam sve!

On se zagleda u mene s divljom radoznalošću, — i zbuni; krv mu pojuri u lice.

— Sve, znam sve! — ponovih.

Kolebao se još. Pitanje mu je lebdelo na usnama. Ja ga preduhitrih:

— Evo šta je bilo, rekoh glasno, obraćajući se žurno Aleksandri Mihajlovnoj, koja nas je gledala sa plašljivim i tužnim izbezumljenjem. Ja sam svemu kriva. Ima već četiri godine kako vas varam. Ukrala sam ključ od biblioteke i već četiri godine krišom čitam knjige. Petar Aleksandrović me je zatekao nad knjigom, koja... nije smela, nije trebala da bude u mojim rukama. On se tako uplašio za mene, da je preuveličao opasnost u vašim očima!... Ali se ja ne pravdam (požurih se, kad sam na njegovim usnama opazila podrugljiv osmejak): — ja sam kriva za sve. Sablazan je bila jača od mene, i kad sam jednom zgrešila, stidila sam se već da priznam svoj postupak... To je sve, gotovo sve što je među nama bilo.

— Oho, vrlo vešto! — prošaputa kraj mene Petar Aleksandrović.

Aleksandra Mihajlovna me je saslušala vrlo pažljivo: ali joj se na licu ogledalo nepoverenje. Naizmence je gledala čas na mene čas na muža. Nastade ćutanje. Jedva sam disala. Ona obori glavu na grudi i pokri oči rukom, nešto smišljajući i očevidno mereći svaku reč koju sam izgovorila. Najzad, diže glavu i pažljivo pogleda u mene.

— Njetočka, dete moje, znam, ti ne umeš da lažeš, progovori ona. — Je li to sve što se desilo, zaista sve?

— Sve, — odgovorih.

— Je li sve? — upita ona obraćajući se mužu.

— Jeste, sve, odgovori on s naporom: — sve!

Odahnula sam.

— Daješ li mi reč, Njetočka?

— Dajem, — odgovorih mucajući.

Ali nisam izdržala nego pogledam na Petra Aleksandrovića. On se smejao kad je čuo da sam dala reč. Planula sam, i moja zabuna ne umače od jadne Aleksandre Mihajlovne. Na licu joj se pojavi jad, pritisak i mora.

— Dosta, reče ona tužno. — Verujem vam. Ne mogu da vam ne verujem.

— Mislim, da je takvo priznanje dovoljno, progovori Petar Aleksandrović. Čuli ste? Šta zapovedate da mislimo?

Aleksandra Mihajlovna ne odgovori. Scena je postajala sve teža i teža.

— Sutra ću pregledati sve knjige, nastavi Petar Aleksandrović. Ne znam šta je tamo još bilo; ali...

— A koju je knjigu čitala? upita Aleksandra Mihajlovna.

— Knjigu? Odgovorite na to vi, reče on obraćajući se meni. — Vi tu stvar umete da objasnite bolje od mene, dodade, s prikrivenim potsmehom.

Ja se zbunih i nisam mogla da izustim ni reči; Aleksandra Mihajlovna obori oči i pocrvene. Nasta duga pauza. Petar Aleksandrović je ljutito šetao gore dole po sobi.

— Ne znam šta je bilo između vas, poče najzad Aleksandra Mihajlovna, izgovarajući plašljivo svaku reč: — ali ako je bilo samo to, nastavi, trudeći se da svojim rečima prida naročiti smisao, i već zbunjena od nepomičnog pogleda svoga muža, ma da se starala da ne gleda u njega: — ako je bilo samo to, onda ne znam zašto bismo tužili i očajavali. Najveći sam krivac ja, jedina ja, i to me muči. Ja sam njeno vaspitanje zapustila, ja za sve i trebam da odgovaram. Ona treba da mi oprosti, i ja ne mogu, niti smem da je osudim. Ali opet, zašto da očajavamo? Opasnost je prošla. Pogledajte na nju, reče ona oduševljavajući se sve više i više, i zagleda se upitno u svoga muža: — pogledajte je: zar je mogao njen neoprezan postupak da ostavi ma kakve posledice? Zar je ja ne znam, nju, moje dete, moju milu kćer? Zar ne znam da je njeno srce čisto i plemenito, i šta je u ovoj lepuškastoj glavici, nastavi mazeći me i privlačeći sebi: — da je ona vedre i bistre pameti, da se njena savest boji prevare... Koješta, dragi moji! Prestanimo! Verovatno se nešto drugo zatajilo u našem neraspoloženju, ili je za jedan čas na nas pala nemila sen. No mi ćemo je rasterati ljubavlju, slogom, i rasejaćemo naš nesporazum. Možda među nama ima mnogo šta nedorečeno, i ja prva krivim sebe. Prva sam se ja tajila od vas, prvo se kod mene porodila Bog zna kakva podozrenja, zbog kojih je kriva moja bolesna glava. Ali... ali, ako smo se donekle i izrekli, treba oboje vi da mi oprostite, — zato... zato što, najzad, nije veliki greh u onom u što sam sumnjala... Kad je to kazala, pogledala je plašljivo i crveneći u muža i tužno čekala od njega odgovor. U koliko je nju slušao, u toliko mu se na usnama pojavljivaše potsmešljiv osmejak. Prestao je da šeta i zaustavio se pravo pred njom, sa rukama na leđima. Izgleda da je posmatrao njenu zabunu, pratio je, uživao u njoj; kad je osetila na sebi njegov uporni pogled, smela se. On za trenutak pričeka, kao da je očekivao šta će dalje biti. Njena se smetenost udvostručila. Najzad, prekide scenu tihim, dugim i uvredljivim smehom.

— Žalim vas, jadna ženo! reče gorko i ozbiljno i presta da se smeje. — Uzeli ste na sebe ulogu koja prevazilazi vašu snagu. Šta ste hteli? Hteli ste da me uzmete na odgovor, da me raspalite novim sumnjama, ili bolje reći starom sumnjom, koju ste loše prikrili vašim rečima? Smisao vaših reči je ovaj: ne treba se na nju ljutiti, ona je dobra i posle čitanja nemoralnih knjiga, čiji je moral, — to govorim od sebe — izgleda, već doneo izvesne plodove; najzad, da vi za nju odgovarate; nije li tako? Ali kad ste to objasnili, vi ciljate na nešto drugo; vama se čini da moja podozrivost i gonjenje potiču od nekog drugog osećanja. Juče još nagovestili ste mi — molim da me ne prekidate, ja volim da govorim otvoreno — još juče ste mi nagovestili da se kod nekih ljudi (sećam se, baš sge primetili da su ti ljudi najčešće ozbiljni, surovi, otvoreni, pametni, jaki, i Bog zna kakve ste im sve osobine nadavali u nastupu velikodušnosti!) da se kod nekih ljudi, ponavljam, ljubav (Bog zna zašto ste to izmislili!) jedino i može da javi surovo, vatreno iznenadno, često u obliku sumnjičenja, proganjanja. Ne sećam se već dobro, da li ste juče tako govorili... Molim vas, ne prekidajte me; ja vrlo dobro znam vašu štićenicu; ona može sve da čuje, sve, ponavljam vam po stoti put, — sve. Vi ste prevareni. Ali ne znam samo što vam je stalo da navaljujete da sam baš ja takav čovek! Bog zna zašto hoćete da mene odenete u tu mantiju budale. Ljubav prema toj devojci nije za moje godine; ali najzad, verujte mi, gospođo, ja znam šta mi je dužnost, i ma kako me vi velikodušno izvinjavali, uvek ću ponavljati staro, da zločin uvek ostaje zločin, da će greh uvek biti greh, sraman, gnusan, ružan, uzdigli vi poročno osećanje na kakav god hoćete stupanj veličine! Ali dosta. Dosta! Da više ne čujem o tim gnusobama! Aleksandra Mihajlovna je plakala.

— Ali ja ću to da podnesem, neka je to moj deo! — progovori ona najzad, plačući gorko i grleći me: — te sramne sumnje su moje, a vi, neka ste se nad njima tako svirepo potsmehnuli! Ali ti, jadnice moja, za što si ti osuđena da slušaš takve uvrede? A ja ne mogu da te odbranim! Ja sam nemoćna! Bože moj! Gospodine, ja ne mogu ćutati! Ja neću podneti... Vaše je ponašanje bezumno!...

— Dosta, dosta! — šaputala sam i trudila se da je utešim, bojeći se da ga tako žestoki prekori ne izvedu iz strpljenja. Još sam neprestano drhtala strahujući za nju.

— Ali, slepa ženo! — povika on: — Ma vi ne znate, vi ne vidite!

Za trenutak zastade.

— Dalje od nje! — reče obraćajući se meni i istrže moju ruku iz ruku Aleksandre Mihajlovne. — Ne dopuštam vam da se dotičete moje žene; vi je prljate; vi je svojim prisustvom vređate! I... i šta me primorava da ćutim, kad treba, kad je preko potrebno da govorim? povika, i udari nogom o pod. — I reći ću, reći ću sve! Ne znam šta vi to tamo znate, gospođice, i čime ste hteli da mi pripretite, a i ne želim da znam. Čujte! nastavi obraćajući se Aleksandri Mihajlovnoj::— čujte.

— Ćutite! — viknula sam i poletela napred: — Ćutite, ni reči!

— Čujte...

— Ćutite, u ime...

— U ime čega, gospođice? — prekide me i brzo i pronicljivo zagleda mi se u oči: — u ime čega? Znajte, ja sam joj istrgao pismo od ljubavnika! Eto šta se radi u našoj kući! Eto šta se radi kraj vas! Eto šta vi niste videli niti primetili!

Umalo što nisam pala. Aleksandra Mihajlovna poblede kao smrt.

— To ne može biti, prošaputa ona jedva čujnim glasom.

— Gospođo, ja sam to pismo video; ono je bilo u mojim rukama: pročitao sam prve redove i nisam se prevario: pismo je od ljubavnika. Ona mi ga je istrgla iz ruku, Ono je sad kod nje, — to je jasno, tako je, u tom nema sumnje; a ako još sumnjate, onda je pogledajte i probajte da se ponadate još i na trunku sumnje.

— Njetočka! povika Aleksandra Mihajlovna i polete k meni: ali ne, ne govori, ne govori! Ja ne znam šta je bilo, kako je bilo... Bože moj, Bože moj!

I ona zajeca pokrivši lice rukama.

— Ali ne, to ne može biti! povika opet. — Vi ste se prevarili. To... to, ja znam šta znači! progovori ona, gledajući pažljivo u muža: vi ste... ja... nisam mogla, ti me nećeš prevariti, ti me ne možeš varati! Ispričaj mi sve, sve, ništa ne zataji: on se prevario? Je li, nije li istina, da se prevario? Video je drugo, on je zaslepljen? Je li? Je li? Čuj, zašto da mi ne ispričaš sve, Aneta, dete moje, rođena moja?

— Odgovarajte, odgovarajte brže! — začuh više sebe glas Petra Aleksandrovića. — Odgovarajte! jesam li vam video u rukama pismo?

— Jeste! odgovorila sam gušeći se od uzbuđenja.

— To je pismo od vašeg ljubavnika?

— Jeste!

— S kojim i sad imate veza?

— Jeste, jeste, jeste! govorila sam već ne znajući za sebe, odgovarala potvrdno na sva pitanja da što pre dovršim naše mučenje.

— Čuli ste je? No, šta ćete sad reći? Verujte mi, vi dobro i suviše poverljivo srce, dodade i uze ženinu ruku: — verujte mi i razuverite se u svemu što je porodila vaša bolesna mašta. Vi sad vidite kakva je ova... devojka. Ja sam

želeo samo da uz vaše sumnje istaknem nemogućnost. Odavno sam sve to zapazio, i radujem se što sam je najzad pred vama izobličio. Teško mi je bilo da je gledam kraj vas, u vašem zagrljaju, za jednim stolom zajedno sa vama, u mojoj kući, najzad. Vaše slepilo me je bunilo. Eto zašto sam, i samo zato, obraćao na nju pažnju, pratio je, ta moja pažnja pala vam je u oči, pa ste, Bog jedan zna kakvu sumnju uzeli kao polaznu tačku, i Bog zna šta ispleli iz toga. Ali sad je položaj raščišćen, svakoj sumnji kraj, i još sutra, gospođice, još sutra vi nećete više biti u mojoj kući! završi obraćajući se meni.

— Stanite! — reče Aleksandra Mihajlovna pridižući se sa stolice. — Ja ne verujem svemu tome. Ne gledajte tako strašno na mene, ne smejte mi se. Vama ću sad baš i da sudim. Aneta, dete moje, priđi mi, pruži mi tvoju ruku, tako. Svi smo mi grešni! reče glasom dršćućim od suza i smireno pogleda u muža: — I ko od nas sme odbiti bilo čiju ruku? Pruži mi ruku Aneta, moje milo dete; ja nisam dostojnija od tebe, nisam bolja od tebe; ti me ne možeš uvrediti svojom prisutnošću, jer sam i ja, isto tako, isto tako grešnica.

— Gospođo! — povika Petar Aleksandrović preneražen: — Gospođo! Uzdržite se! Ne zaboravljajte!...

—Ništa ja ne zaboravljam. Nemojte me prekidati, pustite me da sve kažem do kraja. Vi ste u njenim rukama videli pismo, vi ste ga čak i čitali; kažete da je ona i... priznala da je pismo od onoga koga voli. Ali zar to dokazuje da je ona grešna? Zar vam to daje pravo da se tako ponašate sa njom, da je vređate u očima vaše žene? Da li ste promislili o toj stvari? Znate li kako je sve bilo?

— Dakle meni ostaje da trčim i molim je za oproštaj. To biste vi hteli? povika Petar Aleksandrović: — izgubio sam strpljenje slušajući vas! Setite se šta govorite? Znate li šta govorite? Znate li šta i koga branite? Ali ja sve skroz vidim...

— I ono što je prvo, ne vidite, jer vas ljutina i ponos sprečavaju da vidite. Vi ne vidite šta ja branim, i o čemu hoću da govorim. Ja ne branim porok. Jeste li razmislili, — a ako razmislite, jasno ćete videti, —jeste li razmislili: da je ona možda nevina kao dete! Jest, ja ne branim porok! Žurim

da optužim sebe, ako će vam to biti vrlo prijatno. Jest; kad bi ona bila supruga, majka, i zaboravila na svoju dužnost, o, onda bih se složila s vama... Vidite, optužila sam sebe. Uzmite na um to i ne korite me! A ako je ona dobila to pismo ne znajući za zlo? Ako ju je zaneo neiskusan osećaj, i nikog nije bilo da je zadrži?... Ako sam ja prva najkrivlja od sviju, jer nisam dovoljno pazila na njeno srce? Ako je to pismo prvo? Ako ste vi vašim grubim sumnjičenjem uvredili njen prvi mirisni osećaj? Ako ste svojim ciničkim tumačenjem toga pisma uprljali njenu maštu? Ako niste opazili čedni, devičanski stid, koji joj je sijao na licu, čist kao nevinost, koji ja i sad vidim, koji sam videla kad je, izgubljena, izmučena, ne znajući šta govori i kidajući se od jada, odgovarala potvrdno na sva vaša nečovečna pitanja? Jest, jest! To je nečovečno; to je svirepo; ja ne mogu da vas poznam; to vam neću nikada oprostiti, nikada!

— Jest poštedite me, poštedite me! — uzviknula sam, stežući je u zagrljaj. — Poštedite me, verujte mi, ne otiskujte me od sebe...

Padoh pred njom na kolena.

— I najzad, — nastavi ona zadihano: — da ja nisam bila kraj nje, da ste je zaplašili svojim rečima, da se ona, sirotica, uverila da je kriva, da ste joj zbunili savest, dušu i razbili mir srca... Bože moj! Vi ste je hteli isterati iz kuće! A znate li vi s kim se to čini? Znajte, ako isterate nju, isteraćete nas obe, zajedno, — i mene takođe. Jeste li čuli, gospodine?

Oči su joj se blistale; grudi nadimale; bolesna napregnutost dostigla je kod nje do krajnje napetosti...

— Dosta sam slušao, gospođo! — povika najzad Petar Aleksandrović: — Dosta je toga! Znam da postoje platonske ljubavi — na moju nesreću, znam to, gospođo, čujete li? Na moju nesreću. Ali ne mogu da živim, gospođo, kraj pozlaćenog poroka! Ja ga ne shvatam. Dole lažni sjaj! A ako se vi osećate krivom, ako u svojoj prošlosti znate za nešto, (nije moje da vam to napominjem, gospođo) ako vam se, najzad, sviđa misao da ostavite moju kuću... ostaje mi samo da kažem, potsetim vas: šteta što ste tu svoju nameru zaboravili da ispunite kad je trebalo, kad je bilo pravo vreme, pre toliko godina... ako ste na to zaboravili, eto ću vas ja potsetiti...

Pogledala sam na Aleksandru Mihajlovnu. Ona se grčevito naslanjala na mene, iznemogla od duševnog bola, poluzatvorenih očiju, i u krajnjoj patnji. Još jedan trenutak i ona bi pala.

— O, tako vam Boga, poštedite je bar ovaj put! Ne izgovarajte poslednju reč, viknula sam, padajući na kolena pred Petrom Aleksandrovićem zaboravivši da time sebe izdajem, ali je bilo dockan. Kao odgovor na moje reči začu se slabi uzvik i sirotica se onesvešćena sruši na pod.

— Svršeno je! Vi ste je ubili! — rekoh. — Zovite ljude, spasavajte je! Čekaću vas u vašem kabinetu. Treba da govorim s vama: sve ću vam ispričati...

— Ali šta? Šta?

— Posle!

Nesvestica i napadi trajali su dva sata. Cela kuća bila je uplašena. Doktor je sumnjivo tresao glavom. Posle dva sata uđoh u kabinet Petra Aleksandrovića. Tek što se vratio od žene, i hodao tamo amo po sobi, bled, pometen, grizući nokte do krvi. Nikad ga nisam videla takvog.

— Šta želite da mi kažete? progovori on surovim, grubim glasom. — Vi ste hteli nešto da mi kažete? — Evo pismo koje ste mi oteli. Možete li ga poznati?

— Da.

— Uzmite ga.

On uze pismo i prinese ga svetlosti. Pažljivo sam ga motrila. Posle nekoliko minuta brzo okrete četvrtu stranu i pročita potpis. Opazila sam kako mu krv jurnu u glavu.

— Šta je to? upita me ukočen od zaprepašćenja.

— Ima tri godine kako sam to pismo našla u jednoj knjizi. Dosetila sam se da je bilo zaboravljeno, pročitala sam ga i — doznala sve. Od tog doba ostalo je kod mene, jer nisam imala kome da ga dam. Njoj ga nisam mogla dati. Vama? Ali vi niste mogli ne znati sadržinu ovoga pisma, u kojem je sva ta tužna povest... Zašto se pretvarate... ne znam. To mi je zasad još nejasno. Ja ne mogu da jasno prodrem u vašu mračnu dušu. Hteli ste da nad njom održite prvenstvo i održali ste ga. Ali zašto? Zato, da slavite pobedu nad utvarom, nad razorenom uobraziljom jedne bolesnice, zato da joj dokažete da je u zabludi, i da ste vi manje grešni no ona! I postigli ste cilj, jer je ta njena sumnja, —nepomična ideja uma koji se gasi, možda poslednja žalba razbijenoga srca na nepravičnost ljudske osude, s kojom ste se i vi složili. „Šta je s tim što ste vi mene zavoleli?“ To je ona govorila, to je htela da vam dokaže. Vaša sujeta, vaš ljubomorni egoizam nisu imali milosti. Zbogom! Nije potrebno objašnjenje! Ali pazite se, ja vas poznajem dobro, vidim vas skroz, ne zaboravite to!

Ušla sam u svoju sobu, jedva znajući šta se sa mnom zbiva. Na vratima me zaustavi Ovrov, poslovođa Petra Aleksandrovića,

— Hteo bih da govorim s vama, reče on i pokloni se učtivo.

Gledala sam u njega, i jedva shvatala što mi je rekao.

— Posle, izvinite me, nije mi dobro, odgovorila sam najzad, prolazeći kraj njega.

— Onda sutra, reče on i pokloni se s nekim dvosmislenim osmejkom.

Ili mi se možda tako učinilo. Sve mi je to nekako promaklo pred očima.

-Kraj-

F. M. Dostojevski

SELO STEPANČIKOVO I NJEGOVI ŽITELJI

*

NJETOČKA NJEZVANOVA

Izdavač

OTVORENA KNJIGA

Za izdavača

Petar Nikolić

Likovna obrada korica

Dejan Nikolić

Plasman

060/3298-113

Štampa

OTVORENA KNJIGA

Beograd

Tiraž

1000 primeraka

CIP Katalogizacija u publikaciji

Narodna biblioteka Srbije, Beograd

821.161.1-31

Достоевский, Федор Михайлович, 1821-1881

Selo Stepančikovo i njegovi žitelji ;

Njetočka Njezvanova / F. M. Dostojevski ; [s ruskog preveli [prvo delo] Milan Kašanin, [drugo delo] Ljudmila Mihailović]. Beograd

: Otvorena knjiga, 2013 (Beograd : Otvorena knjiga). 376 str.; 21 cm. (Edicija Klasici)

Prevodi dela:

1.  Село Степанчиково и его обитатели ;

2. Неточка Незванова / Федор Михайлович Достоевский.

Tiraž 1.000.

ISBN 978-86-7674-188-5

1. Достоевский, Федор Михайлович: Njetočka Njezvanova

COBISS.SR-ID 201830668

Napomene

1 Moja utroba!

2 Ama odgovaraj.

3 Ali sine.

4 Vrsta ribe

5 Fini svet.

6 Dodajte mi maramicu.

7 Kao kod dece.

8 Mužici koji su za vreme ropstva pripadali manastirima i crkvama.

9 Izvor mineralne vode na Kavkazu. (Prim. prev.).

10 Ama odgovaraj.

11 Ali sine.

12 neverovatne pantalone

13 Zbogom, gospođe i gospođice.