FJODOR M. DOSTOJEVSKI

UJAKOV SAN

Naslov izvornika:

Дядюшкин сон (Из Мордасовских летописей)

1859.

Preveo:

Iso Velikanović

Znanje: Zora,

Zagreb, 1975.

MMXVI

GLAVA I

Marja Aleksandrovna Moskaljova je dakako prva dama u Mordasovu i o tom ne može biti nikakve sumnje. Vlada se tako kao da njoj nije potreban nitko, nego, naprotiv, ona je potrebna svima. Istina je, skoro je nitko ne voli i čak je vrlo mnogi otvoreno mrze - ali zato je se oni boje, a to njoj i treba. Takva je potreba već znak visoke politike.

Zašto, na primjer, Marja Aleksandrovna, koja neobično voli brbljanje i ne može cijele noći da zaspi ako jučer nije saznala štogod novo novcato - zašto ona, uza sve to, zna da se vlada tako, pa kad gledaš nju, ne bi tebi ni na pamet palo da je ta dostojanstvena dama najveća brbljavica na svijetu ili, barem, u Mordasovu! Čini se, naprotiv, da bi u njenoj nazočnosti morale prestati brbljarije, da bi se brbljavci morali rumenjeti i drhtati kao školarci pred gospodinom učiteljem i razgovor bi se smio voditi samo o najuzvišenijim predmetima.

Ona zna, na primjer, o gdjekojem Mordasovcu takvih krupnih i sablažnjivih zgoda - te da ih zgodnom prilikom ispripovijeda i prikaže onako kako ona umije da prikazuje - nastao bi u Mordasovu lisabonski potres. Ali ona zna vrlo dobro čuvati te tajne, pa će ih pripovjediti jedino u krajnjem slučaju, a i to samo najprisnijim znanicama. Samo će zaplašiti, natuknuti da zna i radije drži čovjeka ili damu u neprekidnu strahu nego da ih na kraju obori. To je um, to je taktika. Marija Aleksandrovna se odlikovala uvijek među nama besprekornim comme-il-faut,[1] u koji se ugledaju svi.

Što se tiče comme-il-fauta, nema joj suparnica u Mordasovu. Ona, na primjer, umije da ubije, da rastrga, da uništi sa samo jednom riječju suparnicu, čemu smo svi svjedoci - iako će se međutim graditi da nije ni opazila kako je izgovorila tu riječ. A zna se da je takvo svojstvo zapravo osobina najvišega društva. Uopće, u svim takvim majstorijama nadmašit će i samoga Pinettija.

Ima odlične veze. Mnogi koji su pohađali Mordasov odlazili su zaneseni njenim dočekom i čak su se iza toga dopisivali s njom. Netko joj je čak i spjevao pjesmu i Marija Aleksandrovna ju je s ponosom pokazivala svima, jedan literat, koji je bio svratio, posvetio joj svoju pripovijest, pa ju je i čitao na večeri kod nje, što je stvorilo izvanredno ugodan efekt. Nekoga njemačkoga učenjaka, koji je namjerice doputovao iz Karlsruhea da istraži osobit rod crvića s ticalima što žive u našoj guberniji i o tom crviću napisao 4 sveska in quarto[2], tako je opčarao doček i ljubaznost Marje Aleksandrovne, da joj sve dosad piše uljudna i moralna pisma čak iz Karlsruhea.

Marju Aleksandrovnu su uspoređivali čak, u nekom pogledu, s Napoleonom. Razumije se, to su za šalu činili njeni neprijatelji, više radi karikature nego zbog istine. Ali, priznajući potpuno svu neobičnost te uporedbe, usudit ću se ipak da zadam jedno nevino pitanje: Zašto se, recite, Napoleonu zavrtjelo u glavi kad se bio uspeo već previsoko? Hranitelji stare kuće pripisivali su to tome što Napoleon ne samo da nije bio iz kraljevske kuće nego čak i nije bio džentlmen dobre pasmine - pa zato se, dabome, uplašio najzad svog visokog položaja i sjetio se svoga pravoga mjesta. Unatoč očitoj oštroumnosti toga domišljaja, koja podsjeća na najsjajnija vremena starog francuskoga dvora, usudit ću se da sa svoje strane dometnem: Zašto se Marji Aleksandrovni nikad i ni u kojem slučaju neće zavrtjeti u glavi i ona će uvijek ostati prva dama u Mordasovu?

Bivalo je, na primjer, takvih zgoda kad su svi govorili: >A kako li će postupiti Marja Aleksandrovna u takvim tegobnim prilikama?< Ali nastajale su te tegobne prilike, prolazile - i ništa! Sve je bilo i dalje sretno, kao i prije, čak i skoro ljepše nego prije. Svi se, na primjer, sjećaju kako je njen muž Afanasij Matvejič izgubio službu radi nesposobnosti i slaboumnosti, pošto je pobudio gnjev u revizora koji je bio došao. Svi su mislili da će Marja Aleksandrovna klonuti duhom, poniziti se, moliti, zaklinjati, jednom riječju, spustiti svoja krilašca. Ni govora! - Marja Aleksandrovna je razumjela da se ništa više ne može izmoliti, pa je svoje poslove uredila tako da nikako nije izgubila svoj utjecaj na društvo i njena se kuća svejednako još smatrala za prvu kuću u Mordasovu.

Prokurorkova žena, Ana Nikolajevna Antipova, krvna neprijateljica Marje Aleksandrovne, premda naoko prijateljica, bila je već trubila pobjedu. Ali kad vidješe da je teško zbuniti Marju Aleksandrovnu, dosjetili se da je ona kudikamo dublje pustila korijenje nego što su prije mislili.

Tom ćemo prilikom, kad smo ga već spomenuli, kazati nekoliko riječi i o Afanasiju Matvejiču, mužu Marje Aleksandrovne. Ponajprije, to je po spoljašnosti vrlo naočit čovjek i čak vrlo valjanih načela, ali u kritičnim se zgodama nekako zbunjuje, bulji - kao tele u nova vrata. Neobično je dostojanstven, sa svojom bijelom ogrlicom, osobito na imendanskim objedima. Ali sva mu ta dostojanstvenost i naočitost traje jedino do onoga časa kad progovori. Onda, da prostite, samo začepite uši! Nije on nikako vrijedan Marje Aleksandravne - to je sveopće mišljenje. I u službi je sjedio jedino radi genijalnosti svoje žene. Koliko god ja mogu da razumijem, odavno bi mu bilo vrijeme u vrt, da plaši vrapce. Ondje i jedino ondje, mogao bi svojim zemljacima doista nesumnjivo koristiti.

I zato je Marja Aleksandrovna izvrsno uradila kad je Afanasija Matvejiča otpravila na selo tik pred gradom, tri vrste od Mordasova, gdje ona ima sto i dvadeset duša - uzgred rečeno, sav imutak, sva sredstva kojima ona tako dostojno podržava otmjenost svoga doma. Svi su razumjeli da je ona držala Afanasija Matvejiča uza se jedino zato da on služi i dobiva plaću i... druge prihode. A kad je prestao da dobiva plaću i prihode, odmah je i uklonjen jer je bio neprikladan i potpuno suvišan. I svi su pohvalili Marju Aleksandrovnu zbog zdravog rasuđivanja i odlučnog karaktera.

Na selu živi Afanasij Matvejič kako ga je volja. Svratio sam se k njemu i proveo kod njega prilično ugodno cijeli sat. On udešava bijele ogrlice, svojim rukama čisti cipele, ne od nužde nego od ljubavi za umjetnost, jer voli da mu se cipele blistaju. Tri puta na dan pije čaj, neobično voli odlaziti u kupaonicu i - zadovoljan je.

Sjećate li se kakva se golema afera zakuhala kod nas prije godinu i pol o Zinaidi Afanasjevni, jedinici kćeri Marje Aleksandrovne i Afanasija Matvejiča? Zinaida je, nema prigovora, krasotica izvrsno odgojena, ali njoj su dvadeset i tri godine, a sve dosad se nije udala. Među razlozima kojima objašnjavaju zašto se Zinaida dosad nije udala - smatraju za jedan od glavnih to tajno govorkanje o nekim njenim neobičnim vezama prije godinu i pol s lokalnim učiteljem - govorkanje koje se sve dosad nije stišalo. Još i sad govore o nekom ljubavnom pisamcu što ga je napisala Zinaida, a to je pisamce, vele, kolalo po Mordasovu. Pa kažite: Tko je vidio to pisamce? Ako je kolalo, kamo se djelo? Svi su čuli o njemu, ali nitko ga nije vidio. Ja barem nisam nikoga sreo tko je svojim očima vidio to pisamce. Ako o tom natuknete Marji Aleksandrovni, ona vas naprosto neće razumjeti. Zamislite sada da je zaista nešto bilo i da je Zina napisala pisamce (ja čak i mislim da je svakako tako) - kolike li spretnosti u Marje Aleksandrovne! Kako je zabašurila, zataškala skandal! Ni traga ni glasa! Marja Aleksandrovna i ne mari sada za svu tu podlu klevetu - a ovamo je možda i još koliko radila da jedinici kćerci spasi neokaljanu čast. A što se Zina nije udala, to je razumljivo: Kakvih ženika ima ovdje?

Zina bi se mogla udati jedino za princa koji vlada. Jeste li igdje vidjeli takvu krasoticu nad krasoticama? Istina je, ona je ponosita - preponosita. Kažu da bi je htio uzeti Mozgljakov, ali teško da će išta biti od te svadbe. I ko je Mozgljakov? Mlad je, doduše, nije ružan, vlasnik stotinu i pedeset nezaloženih duša, Petrograđanin. Ah, ponajprije, nije mu u glavi sve u redu. Vjetropir, brbljavac, s nekim najnovijim idejama! A i šta je stotinu i pedeset duša, pogotovo uz najnovije ideje! Ništa neće biti od te svadbe!

Sve ovo što je sada pročitao dobrostivi čitatelj napisao sam prije pet mjeseci, jedino od ganuća. Priznajem unaprijed da sam, što se tiče Marje Aleksandrovne, ponešto pristran. Želio sam da napišem štogod nalik na pohvalni govor toj sjajnoj dami i da sve to prikažem u obliku vragoljasta pisma znancu, po ugledu na pisma što su se nekad u staro zlatno vrijeme, koje se, hvala bogu, neće više vratiti, štampala u >Sjevernoj pčeli< i u drugim časopisima. Ali kako ja nemam nikakva znanca, a osim toga mi je prirođena neka literarna suzdržljivost, to je moje djelo ostalo u mojem stolu, kao literarni pokus perom i kao spomen tihe zabave u dokono vrijeme i u časovima zadovoljstva.

Prošlo je pet mjeseci - i odjednom se u Mordasovu dogodila čudna zgoda: U rano se jutro dovezao u grad knez K. i odsjeo u kući Marje Aleksandrovne. Taj je njegov dolazak imao nebrojene posljedice. Knez je proboravio u Mordasovu samo tri dana, ali su ostale kobne i neizbrisive uspomene na ta tri dana. Reći ću više: knez je prouzrokovao, u nekom smislu, u našem gradu prevrat. Pripovijest o tom prevratu čini dakako jednu od najznamenitijih stranica u mordasovskim ljetopisima. Tu sam, dakle, stranicu odlučio, najzad, nakon nekog kolebanja, da literarno obradim i da je mnogo-poštovanomu općinstvu iznesem na mišljenje. Pripovijest toga sadržaja u potpunosti je znamenite i povijestne veličine - o slavi i svečanog pada Marje Aleksandrovne i cijele njene kuće u Mordasovu - i kao takva vrijedna je i primamljiva tema za pisca.

Razumije se, prije svega treba objasniti šta je čudno u tom što se u grad dovezao knez K. i odsjeo kod Marje Aleksandrovne - a zato treba, dakako, kazati nekoliko riječi i o samom knezu K.

Tako ću i učiniti. Uz to je životopis toga lica prijeko potreban i za sav dalji tok naše pripovijesti. Dakle, počinjem.

GLAVA II

Započet ću od toga da knez K. nije baš tako star, a ipak, kad ga gledaš, javlja ti se i nehotice misao da će se on ovoga trena raspasti: toliko je prestario, ili, bolje rečeno, istrošio se. U Mordasovu su se o tom knezu pripovijedale uvijek izvanredno neobične dogodovštine najfantastičnijeg sadržaja. Govorili su čak da je pomjerio s pameću. Svima se činilo osobito čudno što vlastelin, koji ima četiri tisuće duša, čovjek čuvena roda, koji bi mogao imati, ako ushtjedne, znatan utjecaj u guberniji, živi na svojem divnom imanju usamljen, kao pravi zatvorenik. Mnogi su poznavali kneza prije svojih šest-sedam godina, dok je boravio u Mordasovu, te su uvjeravali da on tada nije nikako trpio samoću i nije nikako nalikovao na zatvorenika. Ali evo što sam pouzdano uspio da doznam o njemu.

Nekad, u svojoj mladosti, što je, uostalom, bilo vrlo davno, knez je s pompom ušao u život, bančio, obletavao žene, nekoliko puta u inozemstvu spiskavao sve, pjevao romanse, gradio kalambure i nikad se nije odlikovao osobitim umnim sposobnostima. Razumije se, rasuo je sav svoj imutak i u starosti se našao gotovo bez ičega. Netko mu posavjetovao da ode na imanje koje su mu već počeli prodavati na javnoj dražbi.

Otišao on i stigao u Mordasov, gdje je proživio točno šest mjeseci. Gubernijski mu se život veoma svidio i za tih je šest mjeseci utukao sve što mu je preostalo do posljednjih ostružina, te je i dalje bančio i upuštao se u različite intimnosti s gubernijskim damama. Uz to je bio nadasve dobar čovjek, razumije se, nije bio bez nekih osobitih kneževskih navada, koje su se, uostalom, u Mordasovu smatrale za osobinu visokoga društva i zbog toga su mjesto zlovolje stvarale čak i efekt. Dame su osobito bile neprestano zanesene dragim gostom. Očuvalo se mnogo zanimljivih uspomena.

Pripovijedali su, između ostaloga, da je knez više od pola dana bio zabavljen svojom toaletom, te se činilo da je sav sastavljen od kojekakvih komadićaka. Nitko nije znao kada se i gdje se toliko izmoždio. Nosio je vlasulju, brkove, zaliske i čak bradicu pod donjom usnom - sve do posljednje dlačice je lažno i divne crne boje - bijelio se i rumenio svaki dan. Tvrdili su da on nekako perini i rasteže bore na licu, a ta pera da su mu na neki osobni način sakrivena u kosi. Tvrdili su još da on nosi korzet, jer je negdje izgubio rebro kad je u jednoj ljubavnoj zgodi u Italiji nezgodno skočio kroz prozor. I hramao je na lijevu nogu - tvrdili su da je ta noga umjetna, a pravu su mu slomili u drugoj ljubavnoj zgodi u Parizu i za to mu načinili novu, nekakvu osobitu, plutenu. Šta se sve ne pripovijeda! Ali, istina je bila ipak da mu je desno oko bilo stakleno, doduše vrlo vješto načinjeno. I zubi su mu bili umjetni. Po cijele se dane mio različitim patentiranim vodama, namirisavao se i napudravao. Sjećaju se, ipak, da je knez već tada jasno počinjao starjeti i postajao nepodnosivo brbljav - činilo se da mu se završava karijera. Svi su znali da nema više ni kopjejke.

I, odjednom, u to vrijeme, sasvim nenadano, jedna od najbližih njegovih rođakinja, stara prastara baba, koja je stalno živjela u Parizu i od koje se nije nikako mogao nadati baštini - umrla, pošto je baš mjesec dana prije smrti sahranila svoga zakonitoga nasljednika. Knez joj sasvim iznenada postao zakoniti nasljednik - prekrasno imanje od četiri tisuće duša, upravo šezdeset vrsta od Mordasova, dopalo cijelo njemu jedinomu.

On se odmah otputio u Petrograd da dokonča svoje poslove. Za rastanak s gostom priredile su naše dame supskripcijom veličanstven objed. Spominjem da je na tom posljednjem objedu knez bio izvrsno raspoložen, gradio im dosjetke, nasmijavao ih, pripovijedao najneobičnije zgode, zarekao se da će što prije doći u Duhanovo (novostečeno imanje) i zadao riječ da će po povratku kod njega biti neprekidne svečanosti, piknici, balovi, vatrometi.

Cijelu godinu dana nakon njegova odlaska pričale su dame o tim obećanim svečanostima i neobično nestrpljivo očekivale svoga miloga starčića. A dok su ga očekivale, priređivale su čak i izlete u Duhanovo, gdje je bio starinski vlasteoski dvorac i park, s lavovima istriženim od bagrema, s nasutim humcima, s jezerima po kojima plove čamci, s Turcima koji sviraju u svirale, sa sjenicama, s paviljonima, s monplaisirima i drugim domišljajima.

Najzad se vratio knez, ali na sveopće čudo i razočaranje nije ni svratio u Mordasov, nego se u svojem Duhanovu nastanio kao pravi samotnik. Širili su se čudni glasovi i uopće od toga vremena knežev život postaje maglovit i fantastičan. Najprije se pripovijedalo da mu u Petrogradu nije sve pošlo za rukom, da su neki od njegovih rođaka, budući nasljednici, radi kneževe slaboumnosti htjeli da ga stave pod nekakvo skrbništvo, vjerojatno od straha da on ne bi opet sve spiskao. Štaviše, neki su dometali da su ga htjeli čak strpati u ludnicu, ali neki od njegovih rođaka, jedan veliki gospodin, zauzeo se, vele, za njega, dokazavši jasno svima drugima da će jadni knez, koji je napola mrtav i lažan, po svoj prilici, nabrzo doista umrijeti, a onda će imanje dopasti njima i bez ludnice. Ponavljam opet: Šta li ne znaju napripovijedati, pogotovo kod nas u Mordasovu! Sve je to, kako su pripovijedali, strašno uplašilo kneza, toliko da je sasvim promijenio narav i prevratio se u samotnika.

Neki se Mordasovci od radoznalosti odvezli k njemu da mu čestitaju, ali ih ili nije primio ili ih primio neobično čudnovato. Knez nije svoje pređašnje znance ni prepoznao. Tvrdili su da i nije htio da ih prepozna. Posjetio ga i gubernator. Vratio se s viješću da je, po njegovu mišljenju, knez zaista malo šenuo, pa je uvijek zatim pravio kiselo lice, kad bi se god sjetio svoga puta u Duhanovo. Dame su se na sav glas jedile.

Doznadoše napokon nešto važno, naime, da je knezom zagospodarila neka nepoznata Stepanida Matvejevna, bogzna kakva ženska, koja je s njim doputovala iz Petrograda, vremešna i debela, a hoda u katunskim haljinama i s ključevima u rukama - da je knez kao dijete sluša u svemu i ne smije ni da zakorakne bez njene privole - da ga ona čak i mije svojim rukama, mazi ga, nosi i zabavlja kao dijete, pa to ona udaljuje od njega sve posjetnike, a osobito rođake, koji su se bili započeli svraćati pomalo u Duhanovo, da sve saznaju.

U Mordasovu su mnogo raspravljali o toj nerazumljivoj vezi, osobito dame. Svemu su tomu, nadovezivali da Stepanida Matvejevna upravlja cijelim kneževim imanjem neograničeno i po svojoj volji - otpušta upravitelje, nastojnike, služinčad, skuplja prihode - ali upravlja dobro, da seljaci blagosiljaju svoju sudbinu. Što se pak tiče samoga kneza, doznali su da čitave dane provodi baveći se toaletom, u ogledanju vlasulja i frakova, da ostalo vrijeme provodi sa Stepanidom Matvejevnom, karta se s njom, vrača u karte, pokadšto izjahuje na mirnoj engleskoj kobili, a pri tom ga Stepanida Matvejevna uvijek prati u zatvorenoj kočiji, za svaki slučaj - jer knez jaše više radi razmetanja, a jedva se drži u sedlu.

Vidjeli su ga ponekad i kako pješaci, u kaputu, sa slamnim šeširom široka oboda, s ružičastim ženskim rupčićem oko vrata, sa stakalcetom u oku i sa slamnom košaricom za sabiranje gljiva, poljskoga cvijeća i različaka u lijevoj ruci. Stepanida Matvejevna ga pak pri tom uvijek prati, a za njima idu dva dugonje lakaja i prati ih, za svaki slučaj, kočija. A kad se s njim sretne seljak, te zastaje na strani, skida kapu, duboko se klanja i nadovezuje: >Zdravo, gospodine kneže, svjetlosti naša, naše sjajno sunašce<

Tada knez odmah upravlja prema njemu lornjet[3], prijazno klima glavom i ljubazno mu govori: >Bonjour, mon ami, bonjour![4]<

I mnogo se takvih glasova raznosilo po Mordasovu... Kneza nisu nikako mogli da zaborave: živio je u tako neposrednom susjedstvu!

Kako su se dakle svi začudili kad je jednoga krasnoga jutra pukao glas da je knez, samotnik, čudak, sam glavom izvolio doći u Mordasov te odsjeo kod Marje Aleksandrovne! Sve se usplahirilo i uzrujalo. Svi čekaju objašnjenja, svi se između sebe pitaju: Šta to znači? Neki se već spremaju da odu Marji Aleksandrovni. Svima se knežev dolazak čini grozomornim čudom. Dame šalju jedna drugoj pisamca, spremaju se u pohode, šalju svoje sobarice i muževe da izviđaju. Osobito im je čudno što je knez odsjeo baš kod Marje Aleksandrovne, a ne kod koga drugoga? Najgore se zlovolji Ana Nikolajevna Antipova, jer joj je knez neki dalek rođak.

Ali da se riješe sva ta pitanja, treba svakako otići samoj Marji Aleksandrovni, kojoj neka izvoli doći i dobrostivi čitalac. Sada je doduše tek deset sati izjutra, ili sam uvjeren da ona neće odbiti da primi svoje prisne znance. Barem će nas svakako primiti.

GLAVA III

Deset sati izjutra. U kući smo Marje Aleksandrovne, u Velikoj ulici, u onoj istoj sobi koju domaćica u svečanim zgodama naziva svojim salonom. Marja Aleksandrovna ima i boudoir[5].

U tom je salonu valjano namazan pod i lijepe inozemne tapete. Na pokućstvu, prilično nezgrapnom, prevladava crvena boja. Ima kamin, nad kaminom zrcalo, pred zrcalom brončani sat s nekakvim amorom, vrlo neukusan. Na zidovima između prozora su dva zrcala, s kojih su već dospjeli da skinu prevlake. Pred zrcalima su na stolićima postavljeni satovi. Kraj stražnjega je zida prekrasan glasovir, naručen za Zinu - Zina je muzičarka. Uz naloženi kamin porazmješteni su naslonjači, koliko može da bude, u slikovitu redu - među njima je stolić. Na drugom kraju sobe drugi je stol, prekriven stolnjakom, koji te zasljepljuje bjelinom - na njemu vri srebren samovar i izabran je prilično lijepi čajni pribor.

Oko samovara i čaja posluje dama, koja živi kod Marje Aleksandrovne kao neka daleka rođakinja, Nastasja Petrovna Zjablova. Dvije-tri riječi o toj dami. Ona je udovica, preko trideset joj je godina, crnomanjasta je, svježe boje u licu i živih, tamno-kestenjavih očiju. Uopće je ljepuškasta. Vesele je naravi i velika smijačica, prilično lukava, naravno, brbljavica i razumije se u svoje poslove. Ima dvoje djece, uče negdje. Žarko želi da se opet uda. Vlada se prilično slobodno. Muž joj je bio časnik.

Sama Marja Aleksandrovna sjedi kraj kamina, divne volje i u svijetlozelenoj haljini koja joj savršeno pristaje. Neobično se obradovala što je došao knez, koji tog časa sjedi gore i dotjeruje se. Toliko se ona raduje te čak i ne nastoji da prikrije radost.

Pred njom stoji i prenemaže se mlad čovjek i oduševljeno pripovijeda nešto. Po očima mu se vidi da želi ugoditi slušateljicama. Dvadeset i pet mu je godina. Manire bi mu bile lijepe, ali on često zapada u zanos, a osim toga neobično želi biti duhovit i dosjetljiv. Odjeven je izvrsno, bjelokos, ljepuškast. Ali mi smo već govorili o njemu - to je gospodin Mozgljakov, koji pobuđuje velike nade. Marja Aleksandrovna misli da je u njega ponešto prazna glava, ali ga dočekuje najusrdno. On je prosac njene kćeri, Zine i nastoji da je svojom oštroumnošću i veseljem nasmije - ali je ona prema njemu očito hladna i nehajna.

Ovog časa stoji ona po strani, kod glasovira i lista prstićima kalendar. To je jedna od onih žena koje pobuđuju sveopće zanosno čuđenje kad se pojavljuju u društvu. Lijepa je, da i ne može biti ljepša: visoka rasta, crnomanjasta, čudesnih, skoro sasvim crnih očiju, stasita, bujnih, divnih grudi. Ramena i ruke su joj antikne, nožica zamamna, hod kraljevski. Danas je malo blijeda, ali zato su njene punačke, rumene usnice, divno nacrtane, između kojih se kao niz bisera sjaju jednaki, sitni zubi, tri dana prisnivati ako ih ma i jedan put pogledaš. Izražaj joj je ozbiljan i strog.

Monsieur Mozgljakov kao da se boji njena uporita pogleda - barem se čini kao da se on grči kad joj kradomice dobaci pogled. Kretnje su joj bahate i nehajne. U priprostoj je, bijeloj muslinskoj haljini. Bijela joj boja izvanredno pristaje - uostalom, njoj pristaje sve. Na prstiću joj je prsten, spleten od nečije kose, sudeći po boji nije od mamine. Mozgljakov nikad nije smio da je zapita: Čija je to kosa?

Jutros je Zina nekako osobito šutljiva i čak tužna, kao da je zabrinuta zbog nečega. Zato je Marja Aleksandrovna voljna da govori bez prestanka, premda i ona pogledava ponekad kćer nekakvim osobitim, sumnjivim pogledom, uostalom, čini to kradom, kao da se i ona nje boji.

„Tako se radujem, tako se radujem, Pavle Aleksandroviču“, cvrkuće ona „te bih da kroz prozor vičem to svima i svakomu. I ne govorim o onom radosnom iznenađenju što ste nam priredili, meni i Zini, kad ste doputovali dvije sedmice prije nego što ste obećali - to je već nešto posebno. Neobično se radujem što ste dovezli ovamo toga miloga kneza. Da znate kako ja volim toga divnoga starčića! Ali ne, ne! Vi mene nećete razumjeti! Vi, mladež, nećete razumjeti moj zanos, kakogod ja vas uvjeravala! Znate li što je on bio meni nekad, prije nekih šest godina, sjećaš se, Zina? Nego, zaboravila sam: ti si onda gostovala kod tetke... Vi nećete povjerovati, Pavle Aleksandroviču - ja sam mu bila voditeljica, sestra, mati! Slušao me kao dijete! Bilo je u našoj vezi nešto naivno, nježno i oplemenjeno - dapače, kao nešto pastirsko... I ne znam kako bih to i nazvala! Zato se, dakle, on i sjeća sada sa zahvalnošću jedine moje kuće, ce pauvre prince[6]! Znate li, Pavle Aleksandroviču, da ste vi njega možda spasili time što ste ga dovezli k meni! Ojađena sam srca mislila o njemu tih šest godina. Vi nećete povjerovati: čak i u snu mi se on prisnivao. Kažu da ga je to čudovište od žene začaralo, upropastilo. Ali ste ga vi napokon iščupali iz tih kliješta! Ta treba iskoristiti slučaj i spasiti njega zauvijek. Ali, pripovijedite mi još jedanput kako vam je to pošlo za rukom? Opišite mi najpodrobnije sve o vašem sastanku. Maloprije sam u žurbi pazila samo na ono glavno, ali sve te sitnice i stvaraju, štono riječ, pravi sok! Neobično volim sitnice, pa i u najvažnijim zgodama pazim najprije na sitnice...“

„Pa sve ono isto što sam vam već pripovijedao, Maria Aleksandrovna!“ - rado prihvaća Mozgljakov, voljan da pripovijeda ma i deseti put - u tome on uživa. „Putovao sam cijelu noć, razumije se, cijelu noć nisam spavao - možete da zamislite kako sam se žurio!“, nadovezuje se, obraćajući se Zini. „Jednom riječju, grdim, vičem, ištem konje, čak se i kavžim[7] se po stanicama - da se naštampa, izišla bi cijela poema po najnovijem ukusu! Uostalom, ostavimo to! Točno u šest sati ujutro stižem na posljednju stanicu, u Igiševo. Prozebao sam, neću ni da se grijem, vičem: konje! Uplašio sam paziteljicu s naprščetom - sada joj je, čini mi se, nestalo mlijeka... Divan sunčani izlazak. Znate, ta se studen prašina rumeni, srebri! Ne pazim ni na što - jednom riječju, hitim navrat- nanos! Konje sam iskavžio - oteo sam ih nekom koleškom savjetniku i gotovo ga izazvao na dvoboj. Kazuju mi da se prije četvrt sata odvezao sa stanice neki knez, vozi se svojim konjima, prenoćio je. Jedva i slušam, sjedam, letim, kao da sam se otrgnuo s lanca. Ima nešto nalik na Feta[8] - u nekoj elegiji. Točno devet vrsta od grada, baš na zaokretu u Svetozerski manastir, vidim, dogodila se čudna zgoda. Golema putna kočija leži prevaljena, kočijaš i dva lakaja u nedoumici stoje pred njom, a iz prevaljene se kočije razliježe krika i vapaj što razdire dušu. Mislio sam da se provezem: Šta me se tiče! Ali prevladalo čovjekoljublje, koje svakud, kako veli Heine, zabada nos. Zaustavljam se. Ja, moj Semjon, kočijaš - također ruska duša, hrlimo u pomoć i tako, u šestoro, dižemo napokon kočiju, postavljamo je na noge, kojih ona, istinabog i nema, jer je na salincima. Pomogli su još i seljaci s drvima, vozili se u grad, dobili od mene napojnicu. Mislim: to je jamačno onaj isti knez! Gledam: bože moj! On glavom, knez Gavrila! To je susret! Vičem mu: >Kneže! Ujo!< On me dakako na prvi pogled nije gotovo ni prepoznao - ali me doskora prepoznao... kad me je drugi put pogledao. Priznajem vam ipak, teško da on i sada razumije tko sam ja i smatra mene, čini se, za nekoga drugoga, a ne za rođaka. Vidio sam ga prije svojih sedam godina u Petrogradu - a, razumije se, onda sam bio dječak. Zapamtio sam njega - on me zapanjio, ali otkud bi on mene pamtio! Predstavljam se - on je oduševljen, grli me, a međutim sav dršće od prepasti i plače, bogami, plače, vidio sam to svojim očima! Ovamo-onamo nagovorio sam ga napokon da presjedne u moja kola i barem na jedan dan da se svrati u Mordasov, da se povrati i odmori. On pristaje bez pogovora... Izjavljuje mi da putuje u Svetozerski manastir, jeromonahu Misailu, kojega on štuje i cijeni - da je Stepanida Matvejevna - a tko od nas rođaka nije čuo za Stepanidu Matvejevnu? Ona me lanjske godine omelom otjerala iz Duhanova - da je ta Stepanida Matvejevna dobila list s viješću, da joj je netko u Moskvi na samrti: otac ili kći, ne znam tko zapravo, a i ne zanima me da znam - možda i otac i kći zajedno - možda s pridom još kakva nećaka koji služi u poreznoj službi... Jednom riječju, toliko se zbunila te odlučila da se na desetak dana rastane od svoga kneza i odletjela u Moskvu da je ukrasi svojom nazočnošću. Knez sjedio dan, sjedio dva dana, udešavao vlasulje, pomadio se, bojio se, vračao u karte (možda i u bob) - ali nije mogao da bude bez Stepanide Matvejevne! Dao upregnuti konje i otputio se u Svetozerski manastir. Netko se od domara, bojeći se nevidljive Stepanide Matvejevne, bio odvažio da prigovori - ali knez nije popuštao. Odvezao se jučer poslije objeda, prenoćio u Igiševu, u zoru krenuo sa stanice i baš na zaokretu jeromonahu Misailu odletio s kočijom gotovo u jarugu. Ja ga spasio, nagovorio ga da se svrati k našoj zajedničkoj prijateljici, mnogo poštovanoj Marji Aleksandrovni - on mi veli da ste vi najčarobnija dama od sviju što ih je ikad znao - i eto nas ovdje, a knez se sada gore dotjeruje, uz pomoć svoga komornika, kojega nije zaboravio da povede i kojega nikad i ni u kojem slučaju neće zaboraviti da povede, jer će prije pristati da umre nego da pred dame dođe bez nekih priprava ili, da se bolje kaže, ispravaka... Eto, to vam je cijela pripovijest! Eine allerliebste Geschichte![9]"'

„O kakav je on humorist, Zina!“, uzvikne Marja Aleksandrovna kad ga je saslušala „kako on to milo pripovijeda! Ali poslušajte, Paul - jedno pitanje: Objasnite mi točno vaše srodstvo s knezom! Vi njega zovete ujakom?“

„Bogami ne znam, Marja Aleksandrovna, kako sam mu i po čemu sam mu rođak - čini mi se, devete peći žarilo, a možda i nije žarilo, nego desete peći zagrtalo. Svemu tomu nisam ja kriv, nego je sve to skrivila tetića Aglaja Mihajlovna. Uostalom, tetića Aglaja Mihajlovna i nema drugoga posla nego da na prste prebraja rođake - ona me i otjerala lanjske godine da odem k njemu u Duhanovo. Trebalo je da ode sama! Naprosto, ja njega nazivam ujom - on se odaziva. Eto to vam je sve naše srodstvo, barem danas..."

„Ali ja ipak ponavljam, jedini vas je Bog mogao uputiti da njega dovedete pravo k meni! Dršćem kad zamislim što bi bilo od njega jadnika da je dospio kome god drugomu, a ne meni. Ta njega bi ovdje raznijeli, raskidali na komadićke, pojeli! Bacili bi se na njega kao na rudnik, na zlatnu iskopinu, okrali bi ga vjerojatno! Ne možete ni da zamislite kako su ovdje sebični, podli i neiskreni ljudi, Pavle Aleksandroviču!...“

„Ah, bože moj, pa komu bih ga i dovezao nego k vama - kakvi ste vi, Marja Aleksandrovna!“, prihvaća Nastasja Petrovna, udovica i razlijeva čaj. „Ta neće ga voditi k Ani Nikolajevni, šta mislite?“

„A šta on tako dugo ne izlazi? To je čak i čudno“, govori Marja Aleksandrovna i nestrpljivo ustaje.

„Ujo? Da, ja mislim, on će se ondje još pet sati oblačiti! Osim toga, kako je on posve izgubio pamćenje, to je možda i zaboravio da je došao vama u goste. Ta to je nadasve čudan čovjek, Marja Aleksandrovna!“

„Ah, okanite se, molim vas, šta vi to govorite!“

„Nikako ono što vi, Marja Aleksandrovna, a prava je istina. Ta to je polusastavina, a nije čovjek! Vi ste ga vidjeli prije šest godina, a ja sam ga vidio prije sata. Ta to je polupokojnik! Ta to je samo uspomena na čovjeka - ta njega su zaboravili da sahrane! Ta u njega su umetnute oči, plutene noge, sav je na perima i govori na perima!“

„Bože moj, kakav ste vi, svejedno, vjetropir, to sad vidim kad vas slušam!“ - uzvikne Marja Aleksandrovna i poprima strog izraz. „I kako vas nije stid, mlada čovjeka, rođaka, da tako govorite o čestitu starčiću! Da i ne govorim o njegovoj besprimjernoj dobroti“ i glas joj dobiva nekakav dirljiv izražaj. „Sjetite se da je to preostatak, tako reći, izdanak naše aristokracije. Prijatelju moj, mon ami! Razumijem da se vi nestašite nekakvim tamo vašim novim idejama, o kojima neprestano razglabate. Ali, bože moj! Ja sam i sama vaših novih ideja! Razumijem da je osnova vašemu pravcu plemenita i poštena. Osjećam da u tim novim idejama ima čak nešto uzvišeno - ali sve mi to ne smeta da vidim i izravnu, rekla bih, praktičnu stranu stvari. Živjela sam među svijetom, vidjela sam više nego vi, a, najzad, ja sam mati, a vi ste mladi. On je starkelja i zato je u vašim očima smiješan! Štoviše, prošli ste put govorili čak i to da kanite osloboditi svoje kmetove i da se i mora učiniti nešto za ovo doba i sve to zato jer ste se načitali tamo nekakva vašega Shakespearea! Vjerujte, Pavle Aleksandroviču, vaš je Shakespeare već davno, predavno, preživio svoje vrijeme, a da uskrsne, ne bi svom svojom pameću dokučio ni najneznatniju pojavu našeg života. Ako u današnjem našem društvu ima išta viteško i veličanstveno, to je baš u višem staležu. Knez je i u rogožini knez, knez će i u kućerku biti kao u dvoru! A, eto, muž Natalje Dmitrijevne sagradio sebi gotovo cijeli dvor - pa ipak je samo muž Natalje Dmitrijevne i ništa više! A i sama Natalja Dmitrijevna, pa i navukla pedeset krinolina - ipak će ostati pređašnja

Natalja Dmitrijevna i ništa neće biti viša. I vi ste donekle predstavnik višega staleža, jer potječete od njega. I ja mislim da mu nisam daleka - a loša je ptica koja kalja svoje gnijezdo! Ali, uostalom, vi ćete sami dokučiti sve to bolje nego ja, mon cher Paul i zaboravit ćete vašega Shakespearea. Proričem vam - uvjerena sam da čak i sada niste iskreni, pa samo tako modarite. Nego, ja sam se zabrbljala. Ostanite ovdje, mon cher Paul, ja ću sama otići gore i pogledati šta radi knez. Možda mu što treba, a s mojim svijetom...“

I Marja Aleksandrovna brže ode iz sobe kad se sjetila svojega svijeta.

„Marja Aleksandrovna kao da se veseli što se knezu nije dopala ta pomodarka Ana Nikolajevna koja nas je svejednako uvjeravala da mu je rođakinja. Sada će valjda svisnuti od jeda!“ - napomenu Nastasja Petrovna, ali kad je opazila da joj ne odgovaraju i kad je pogledala Zinu i Pavla Aleksandroviča, gospođa se Zjablova odmah dosjetila i izišla iz sobe, tobože po poslu.

Uostalom, odmah je sebe bogato nagradila, stala pred vrata i počela prisluškivati.

Pavel Aleksandrovič se obratio odmah Zini. Bio je silno uzbuđen, glas mu drhtao.

„Zinaida Afanasjevna, vi se ne srdite na mene?“ - progovori bojažljivo i moleći.

„Na vas? A zašto?“ - reći će Zina, a malo se zarumenjela i uznijela prema njemu divne oči.

„Radi mojega preranoga dolaska, Zinaida Afanasjevna! Nisam izdržao, nisam mogao da čekam još dvije sedmice... I u snu ste mi se prisnivali. Doletio sam da doznam svoju sudbinu... Ali vi se mrštite, vi se srdite! Zar ni sada neću saznati ništa presudno“.

Zinaida se zaista namrštila.

„Očekivala sam da ćete o tom zapodjeti razgovor“, od govori ona, opet oborenih očiju, snažnim i strogim glasom, a u glasu se osjećala zlovolja. „I kako mi je to očekivanje bilo vrlo teško, to je tim bolje što se brže razbilo. Vi opet tražite, naime, molite odgovor. Izvolite, ja vam ga ponavljam, jer moj je odgovor svejednako isti kao i prije: počekajte! Ponavljam vam - nisam se još odlučila i ne mogu vam obećati da ću vam biti žena. To se ne traži silom, Pavle Aleksandroviču. Ali da vas umirim, nadovezujem da vas još ne odbijam zauvijek. Da znate još: što vam sad ulijevam nadu u povoljnu odluku, činim to jedino zato što uzimam u obzir vašu nestrpljivost i nemir. Ponavljam želim

ostati sasvim slobodna u svojoj odluci, te ako vam budem napokon rekla da ne pristajem, ne smijete me kriviti da sam vam ulijevala nadu. Znajte, dakle, to!“

„Šta je, dakle, šta je to!“ - uzviknu Mozgljakov žalostivim glasom. „Zar je to nada! Mogu li ja iz vaših riječi crpsti bar ikakvu nadu, Zinaida Afanasjevna?“

„Sjetite se svega što sam vam kazala i crpite što vas volja. Odvoljevam. A ja neću dometnuti ništa više. Ne odbijam vas još, nego samo kažem, čekajte. Ali vam ponavljam, pridržavam potpuno pravo da vas odbijem, ako ushtjednem. Pridodat ću još jedno, Pavle Aleksandroviču, ako ste doputovali prije roka, utvrđenog za odgovor, da poradite zaobilaznim putovima, nadajući se tuđoj protekciji, na primjer, možda maminu utjecaju, to ste se i te kako prevarili u računu. Onda ću vas odmah odbiti, čujete li? A sada je dosta i molim vas da mi do određenog vremena ne spominjete o tom ni riječi“. - Sva je ta besjeda izrečena suho, tvrdo i bez zapinjanja, kao da je unaprijed naizust naučeno.

Monsieur Paul osjetio da je nasamaren.

U taj se mah vratila Marja Aleksandrovna. Za njom, skoro odmah, gospođa Zjablova.

„Odmah će on, čini mi se, sići, Zina! Nastasja Petrovna, skuhajte brzo ponovo čaj!“ - Marja se Aleksandrovna čak i nešto uzrujala.

„Ana Nikolajevna je već poslala da štogod sazna. Njena Anjutka dotrčala u kuhinju te ispitivala. Baš se srdi sada!“ - objasni Nastasja Petrovna leteći put samovara.

„A šta je meni do toga!“ - reći će Marja Aleksandrovna, preko ramena odgovarajući gospođi Zjablovoj. „Baš kao da mene zanima da znam šta vaša Ana Nikolajevna misli. Vjerujte, neću joj nikoga tajom slati u kuhinju. I čudim se, zaista se čudim zašto vi svejednako smatrate mene za neprijateljicu te bijedne Ane Nikolajevne i ne samo vi jedini nego i svi u gradu? Pozvat ću se na vas, Pavle Aleksandroviču! Vi znate nas obje - zašto bih joj ja, dakle, bila neprijateljica? Radi prvenstva? Ali ja sam ravnodušna prema tom prvenstvu. Neka je, neka bude prva! Ja sam prva pripravna da se odvezem njoj, da joj čestitam na njenom prvenstvu. I, najzad - sve je to nepravo. Ja ću se zauzeti za nju, ja sam dužna da se zauzmem za nju! Nju kleveću. Zašto je svi na padate? Mlada je i voli gizdu - je li zato? A po mojem je mišljenju i bolja gizda nego štogod drugo, eto, kao Natalja Dimitrijevna, koja... to voli iznad svega. Je li zato što Ana Nikolajevna odlazi u goste i ne može da sjedi kod kuće? Ah, bože moj! Ona nema nikakve naobrazbe i teško joj je, da kako, rasklopiti, na primjer, knjigu ili zabaviti se čimgod dva časka neprekidno. Ona koketira i s prozora žagri očima za svakim tkogod prođe ulicom. Zašto je uvjeravaju da je ljepuškasta kad je u nje samo bijelo lice i ništa više? Ona je na sprdnju na plesu - priznajem! Ali zašto je uvjeravaju da krasno pleše polku? Ona nosi grozomorne nakite i šešire - ali zar je ona kriva što joj bog nije dao ukusa, nego joj, naprotiv, dao toliko lakovjernosti. Uvjerite je da je lijepo pribosti na kosu bombonski papirić, pa će ga pribosti. Ona je spletkarka - ali to je ovdašnja navada: tko ovdje ne splet kari? Njoj dolazi Sušilov sa svojim zaliscima i jutrom i večerom i samo što ne dolazi i po noći. Ah, bože moj, muž se dabome karta do pet sati izjutra! Uz to i ima ovdje toliko loših primjera! Napokon, sve je to možda i kleveta. Jednom riječju, ja ću se uvijek, uvijek zauzimati za nju!... Ah, bože moj! Evo i kneza! To je on, on! Prepoznala bih ga među tisuću ljudi! Napokon vas vidim, mon prince!“ - uzviknu Marja Aleksandrovna i poletje u susret knezu koji je ušao.

GLAVA IV

Na prvi letimični pogled nećete toga kneza smatrati za starca i tek kad ga pogledate pobliže i pomnije, vidjet ćete da je to nekakav mrtvac na perima. Upotrijebila su se sva vještačka sredstva da se ta mumija kostimira u mladića. Divna vlasulja, zalisci, brci i španjolska bradica najizvrsnije crne boje sakrivaju i polovicu lica. Lice je neobično vješto nabijeljeno i narumenjeno i na njemu skoro i nema bora. Kamo su se djele? - Ne zna se. Odjeven je sasvim po modi, kao da je sišao s modne slike. Na njemu je neki polufrak, ili nešto tome nalik, bogme ne znam šta je zapravo, samo je nešto neobično i suvremeno, stvoreno za jutarnje posjete. Rukavice, ogrlica, prsluk, rubenina i sve drugo - sve je to zasljepljivo svježinom odavalo istančan ukus. Knez nahramuje malko, ali nahramuje tako spretno kao da po modi mora da bude i to. U oku mu je stakalce, u onom istom oku koje je kako stakleno. Knez je prožet parfumima. Kad razgovara, oteže neke riječi nekako osobito - možda od staračke nemoći, možda zato jer su mu svi zubi umetnuti, možda i radi veće dostojanstvenosti. Neke slogove izgovara neobično slatko, a osobito naglašava slovo e. Da mu izlazi nekako kao >dde<, samo još ponešto slađe. U svim mu je manirama nešto nehajno, nešto što je potpuno usvojio u svom gizdelinskom životu. Ali uopće, ako se i očuvalo štogod od toga njegova pređašnjega, gizdelinskoga života, to se očuvalo već nekako nesvjesno, u obliku neke nejasne uspomene, u obliku neke preživljene opajane starine, koju, žalibože, ne mogu da ožive nikakve kozmetike, korseti, parfumeri i vlasuljari. I zato ćemo bolje učiniti ako unaprijed priznamo da je starčiću, ako i nije još ishlapjela pamet, ishlapjelo već odavno sjećanje, te se svaki čas buni, ponavlja i čak se posve zariče. Treba ti i umješnosti da govoriš s njim. Ali Marja

Aleksandrovna se uzda u sebe, pa kad je ugledala kneza, zapala u neiskazan zanos.

„Ta vi se niste ništa, ništa promijenili!“ - kliče ona, hvata gosta za obje ruke i posađuje ga na udoban naslonjač. „Sjednite, sjednite, kneže! Šest godina, šest punih godina nismo se viđali i ni jednoga pisma, čak ni retka za sve to vrijeme! O, koliko ste vi meni skrivili, kneže! Kako sam se ljutila na vas, mon cher prince! No - čaja, čaja! Ah, bože moj, Nastasja Petrovna, čaja!“

„Zahvaljujem, za-hva-ljujem, op-prostite!“ - šuškeće knez (zaboravili smo kazati da on malko šuškeće, ali i to čini kao po modi). „O-pro-sti-te! I zamislite, još lanjske sam godine htio da sva-ka-ko dođem ovamo“, nadovezuje i lornjira sobu. „Ali su me zaplašili: tu je, vele, bila ko-le-ra...“

„Nije, kneže, nije u nas bilo kolere“, govori Marja Aleksandrovna.

„Ovdje je bila, ujo, goveđa kuga!“ - umeće Mozgljakov, da se istakne.

Marja Aleksandrovna ga mjeri strogim pogledom.

„Ta, da, goveđa kuga, ili nešto nalik tome... Ostao sam dakle. Pa, kako vaš muž, mila moja Ana Nikolajevna? Sve u svojem prokurorskom poslu?“

„N-ne, kneže“, Marja Aleksandrovna će malo mucajući. „Moj muž nije prokuror...“

„Kladim se da se ujo zbunio te vas drži za Anu Nikolajevnu Antipovu!“ - uzvikuje dovitljivi Mozgljakov, ali se odmah trga kad je opazio da je Marja Aleksandrovna sva u neprilici i bez tih objašnjenja.

„Pa, da, Anu Nikolajevnu, i... i... (sve ja zaboravljam!) Pa, da, Antipovnu, baš Antipovnu“, potvrđuje knez.

„N-nije, kneže, vi ste se strašno zabunili“, govori Marja Aleksandrovna gorko se smiješeći. „Ja nisam nipošto Ana Nikolajevna i, priznajem, nisam se nikako nadala da me nećete poznati! Vi ste me zadivili, kneže! Ja sam vaša nekadašnja prijateljica, Marja Aleksandrovna Moskaljova. Sjećate li se, kneže, Marje Aleksandrovne?“

„Marje A-leks-and-rovne! Zamislite! A ja sam baš mi-sli-o da vi upravo jeste (kako se zove) - pa, da, Ana Vasiljevna... C’est delicieux![10]" Nisam se dakle dovezao na pravo mjesto. A ja sam mislio, prijatelju, da me ti voziš baš k toj Ani Matvejevni. C’est charmant![11]'' Uostalom, to se meni često događa... Često se dovezem na krivo mjesto! Ja sam uopće zadovoljan, uvijek sam zadovoljan, dogodilo se što mu drago. Vi, dakle, niste Nastasja Vasiljevna? To je zanimljivo...“

„Marja Aleksandrovna, kneže, Marja Aleksandrovna! O, koliko ste vi meni skrivili! Da zaboravljate svoju najbolju, najbolju prijateljicu!“

„Pa, da, naj-bolju prijateljicu... pardon, pardon!“ - šuškeće knez, a zagledao se u Zinu.

„A ovo je moja kći Zina. Vi se još ne znate, kneže. Nje nije bilo onda kad ste bili ovdje, sjećate se... godine?“

„To je vaša kći! Charmante, charmant![12]“ - mrmlja knez i pomamno lornjira Zinu. „Mais quelle beaute“[13], šapće, očito zapanjen.

„Poslužite se čajem, kneže“, govori Marja Aleksandrovna da kneževu pažnju svrati na kozačića, koji pred njim stoji sa poslužavnikom u rukama.

Knez uzima tacu i zagledava se u dječaka punačkih, rumenih obraščića.

„A-a-a, to je vaš mališ?“ - govori. „Kako je lje-puš-kast mališ! I-i-i zacijelo se dobro... vlada?“

„Doista, kneže“, brže ga prekida Marja Aleksandrovna. „Čula sam za preužasnu zgodu! Priznajem, bila sam izvan sebe od prepasti... Niste li se ugruhali? Pazite! To se ne smije zanemarivati“.

„Izvalio! Izvalio! Izvalio kočijaš!“ - kliče knez s neobičnim oduševljenjem. „Mislio sam već da nastaje propast svijeta ili štogod slično i tako sam se, priznajem, uplašio da mi se smrklo pred očima! Nisam očekivao, nisam očekivao! Nisam nikako očekivao! I sve je to skrivio moj kočijaš Fe-o-fil! U tebe se i uzdam u svemu, prijatelju moj: odredi i istraži dobro. U-vje-ren sam da mi je on radio o gla-vi“.

„Dobro, dobro, ujo!“ - odgovara Pavel Aleksandrovič „sve ću istražiti! Ali poslušajte, ujo! Oprostite mu radi današnjega dana, a? Šta mislite?“

„Nipošto mu neću oprostiti! Uvjeren sam da mi je radio o glavi! On i još Lavrentij, kojega sam kod kuće ostavio. Zamislite: nahvatao se, znate, nekakvih novih ideja! Neko se poricanje javilo u njemu... Jednom riječju: komunist, u potpunom smislu te riječi! Bojim se i sastajati se s njim!“

„Ah, kakvu ste istinu kazali, kneže!“ - kliče Marja Aleksandrovna. „Ne biste povjerovali kako sei ja mučim s tim nevaljalcima! Zamislite: sada sam promijenila dvojicu svojih slugu i tako su, priznajem, glupi da se naprosto kinjim s njima od jutra do mraka. Ne biste, kneže, povjerovali kako su oni glupi!“

„Pa, da, pa, da! Ali, priznajem, ja i volim kad je lakaj donekle glup“, napominje knez koji se, kao i svi starčići, veseli kad mu brbljariju slušaju s puzavošću. „Lakaju to nekako pristaje i čak mu je na diku ako je dobrodušan i glup. Razumije se, samo u nekim slu-ča-je-vi-ma. Od toga postaje do-sto-jan- stve-ni-ji, na licu mu se javlja neki sve-ča-ni izraz i, jednom riječju, više ima uljuđenosti, a ja od sluge iziskujem prije svega u-lju-đe-nosti. Eto, ja imam Te- ren-tija. Ta ti se, prijatelju, sjećaš Te-ren-tija? Čim sam ga pogledao, prorekao sam mu od prvoga maha: ti ćeš biti vratar! Glup je fe-no-menalno! Bulji kao tele u šarena vrata! Ali kako je do-stojan-stven, kako mu je držanje sve-čano! Jabučica mu je na vratu tako svijetlo-rumena! A to u bijeloj ogrlici i u svoj paradi, stvara efekt. Od srca sam ga zavolio. Gledam ga ponekad i ne mogu da ga se nagledam: baš kao da sastavlja disertaciju - tako mu je ozbiljan izraz! Jednom riječju, pravi pravcati njemački filozof Kant ili, još pravije, ugojen, debeo puran. Savršen comme-il-faut za slugu!...“

Marja Aleksandrovna hohoće u najoduševljenijem zanosu i čak plješće. Pavel Aleksandrovič je prati od svega srca: njega osobito zanima ujak. Zahohotala se i Nastasja Petrovna. Osmjehnula se čak i Zina.

„Ali, koliko ima u vas, kneže, humora, koliko veselja, koliko oštroumnosti!“ - kliče Marja Aleksandrovna. „Dragocjene li sposobnosti zapažati najsitniju, najsmješniju crtu!... I nestati iz društva, zatvoriti se na punih pet godina! S takvim talentom! Ta vi biste, kneže, mogli pisati! Vi biste mogli ponoviti Fonvizina, Gribojedova, Gogolja!“

„Pa, da, pa, da!“ - govori sasvim zadovoljni knez. „Mogu po-no-viti... i znate, ja sam bio neobično oštrouman u pređašnje vrijeme. Dapače i za pozornicu sam napisao vau-de-ville''[14]. Bilo je tamo nekoliko div-nih kupleta[15]! Ali, nisu ga nikad igrali...“

„Ah, kakva bi to bila milota pročitati! I znaš, Zina, sada bi bio zgodan čas! Kod nas se baš okupljaju da obrazuju teatar - za patriotsku žrtvu, kneže, za pomoć ranjenicima... pa bi bio zgodan vaš vaudeville!“

„Dakako! Ja sam i pripravan da ga opet napišem... nego sasvim sam ga zaboravio. A ondje su, sjećam se, bila dva-tri takva kalambura[16]", da... (i knez poljubi sebi ruku). I, uopće, kad sam bio u ino-zem-stvu, izazivao sam prave furore[17] . Sjećam se lorda Byrona. Bili smo u prija-telj-stvu. Divno je na Bečkom kongresu igrao krakowiak[18]“.

„Lord Byron, ujo! Molim vas, ujo, šta vi to kažete?“

„Pa, da, lord Byron. Uostalom, možda to i nije bio lord Byron, nego tkogod drugi. I nije lord Byron, nego neki Poljak! Sada se dobro sjećam. I nadasve je o-ri-gi-na-lan bio taj Poljak: izdavao se za grofa, a kasnije se razabralo da je bio neki kuhar. Samo je div-no igrao krakowiak i naposljetku slomio nogu. Ja sam još onda o toj zgodi sastavio stihove:

Naš Po-ljak

Igrao krakowiak...

A onda... a onda, dalje se i ne sjećam.

A kad je nogu skrhao,

Igrati prestao...“

„I zacijelo je tako, ujo!“ - kliče Mozgljakov, sve se jače i jače oduševljavajući.

„Čini mi se da je tako, prijatelju“, odgovara ujo „ili štogod slično. Nego možda i nije tako, samo su ispali izvanredno zgodni stihići... Ja sam uopće zaboravio sada neke događaje. To je meni od poslova“.

„Pa recite, kneže, ta čime ste se za sve to vrijeme bavili u vašoj samoći?“ - zanima se Marja Aleksandrovna. „Tako sam često mislila o vama, mon cher prince, priznajem, ginem od nestrpljivosti da podrobnije čujem o tom...“

„Čime sam se bavio? Ta, uopće, znate, mnogo je po-slo-va. Nekad se odmaraš - a gdjekad, znate, hodam, zamišljam različite stvari...“

„U vas je, ujo, zacijelo neobično jaka uobrazilja?“

„Neobično jaka, mili moj. Ponekad zamislim tako nešto da se kasnije i sam sebi ču-dim. Kad sam bio u Kadujevu... A propos[19]! Ta ti si, čini mi se, bio kadujevski vicegubernator?“

„Ja, ujo? Šta vi to, molim vas, govorite!“ - uzvikuje Pavel Aleksandrovič.

„Zamisli, prijatelju! A ja sam tebe neprestano držao za vicegubernatora, pa mislim: Šta je to u njega odjednom kao nekako sasvim drugačije lice?... U onoga je, znaš, lice bilo tako do-sto-jan-stveno, pametno. Ne-o-bično je pametan čovjek bio i sve je stihove sa-stav-ljao za različite prigode. Malko je, ovako sa strane, nalikovao na bundevskoga kralja...“

„Ne, kneže“, prekide ga Marja Aleksandrovna „kunem vam se, vi ćete se upropastiti takvim životom! Zatvoriti se na pet godina u zabit, nikoga ne vidjeti, nikoga ne slušati! Ta vi ste, kneže, upropašten čovjek! Zapitajte koga god hoćete od onih koji su vam odani i svatko će vam reći da ste upropašten čovjek!“

„Zar?“ - uzvikuje knez.

„Uvjeravam vas - ja vam govorim kao prijateljica, kao vaša sestra! Govorim vam zato jer ste mi dragi, jer je spomen na prošlost meni svet! Kakav bi mi probitak bio da licemjerim? Nije, treba da vi do temelja promijenite svoj život - jer ćete se razboljeti, istrošit ćete sebe, umrijet ćete...“

„Ah, bože moj! Zar ću ja tako brzo umrijeti!“ - uzvikuje uplašeni knez. „I zamislite, vi ste pogodili: užasno me muče hemoroidi, osobito od nekoga vremena... I kad imam napadaje to su pritom uopće za-čud-ni simptomi... (Opisat ću vam ih najpodrobnije). Prvo...“

„To ćete vi, ujo, pripovjediti drugi put“, prihvaća Pavel Aleksandrovič „a sada... Ne bi li bilo vrijeme da idemo?“

„Pa da! Dobro, drugi put. To možda i nije tako zanimljivo slušati. Ja sada smišljam... Ali je ipak to neobično zanimljiva bolest. Ima različitih epizoda... Sjeti me, prijatelju, kasnije ću ti pripovjediti jedan slučaj po-tan-ko...“

„Dakle poslušajte, kneže, vi biste trebali pokušati da se liječite u inozemstvu“, prekida ga još jedanput Marja Aleksandrovna.

„U inozemstvu? Pa, da, pa, da! Svakako ću otputovati u inozemstvo. Sjećam se kad sam dvadesetih godina bio u inozemstvu, bilo je tamo div-no veselje. Zamalo da se nisam oženio jednom vikontesom, Francuskinjom. Bio sam onda ludo zaljubljen i htio sam da joj posvetim sav svoj život. Uostalom, nisam se oženio ja, nego drugi - ja se udaljio samo na dva dana, a drugi pobijedio, neki njemački barun - još je kasnije sjedio neko vrijeme u ludnici“.

„Ali, cher prince, ja sam govorila o tom da biste vi morali ozbiljno razmisliti o svojom zdravlju. U inozemstvu su takvi liječnici... i povrh toga, koliko već vrijedi sama promjena života! Treba da svakako odete iz vašega Duhanova, barem na neko vrijeme“.

„Sva-ka-ko! Odavno sam već odlučio, a znate, kanim da se liječim hi-dro- pa-tijom“.

„Hidropatijom?“

„Hidropatijom. Već sam se jedanput liječio hi-dro-pa-tijom. Bio sam tada u kupalištu. Ondje je bila neka moskovska gospođa, zaboravio sam joj već prezime, samo neobično poetična ženska, bilo joj je sedamdesetak godina. Uz nju je bila još kći od pedesetak godina, udovica, s mrenom na oku. Ta je također skoro u stihovima govorila. Kasnije joj se još dogodila nesretna zgoda: rasrdila se i ubila svoju dvorsku djevojku i zbog toga izvedena na sud. Smislile one, dakle, da mene liječe vodom. Priznajem, nisam bolovao ni od čega, ali, navalile na mene: >Liječi se, liječi se!< Ja sam od uljudnosti započeo piti vodu, mislim: zaista će mi odlanuti. Pijem te pijem, pijem te pijem, ispio sam cijeli vodopad i znate, ta je hidropatija korisna i neobično mi je koristila, te da se nisam najzad razbolio, uvjeravam vas, bio bih zdrav zdravcat...“

„To je sasvim pravilan zaključak, ujo. Recite, ujo, vi ste učili logiku?“

„Bože moj! Kakva vi pitanja zadajete!“ - strogo pripomene skandalizirajući se, Marja Aleksandrovna.

„Učio sam, prijatelju, ali vrlo davno. I filozofiju sam učio u Njemačkoj, svršio sam svu nauku, ali sam još onda sve sasvim zaboravio. Ali... priznajem vam... tako ste me zaplašili tim bolestima da sam se sav razdesio. Ali, ja ću se odmah vratiti...“

„Ta kamo ćete, kneže?“ - uzvikuje začuđena Marja Aleksandrovna.

„Odmah ću, odmah... Samo da zapišem jednu novu ideju. Au revoir![20]“

„Kakav je on!“ - uzvikuje Pavel Aleksandrovič i puca od smijeha.

Marja Aleksandrovna gubi strpljenje.

„Ne razumijem, nikako ne razumijem čemu se smijete!“ - započinje ona žestoko. „Smijati se časnu starčiću, rođaku, izvrgavati smijehu svaku njegovu riječ, koristeći se njegovom anđeoskom dobrotom. Ja sam se rumenjela za vas, Pavle Aleksandroviču! Kažite, dakle, po čemu je on, po vašem sudu, smiješan? Ja nisam ničega smiješnoga našla na njemu. - Što on ne prepoznaje ljude, što se zna gdjekad zablebetati? Pa to je posljedica užasnoga mu života, užasnoga petogodišnjega zatvora pod paskom one paklenske žene. Treba ga žaliti, a ne treba mu se smijati. Nije on prepoznao čak ni mene - i sami ste bili svjedok. Treba ga svakako spasiti! Ja mu predlažem neka otputuje u inozemstvo, jedino u nadi da će možda ostaviti tu... piljaricu!“

 „Znate li šta? Njega treba oženiti, Marja Aleksandrovna!“ - kliče Pavel Aleksandrovič.

„Opet! Ta vi ste poslije svega nepopravljivi, monsier Mozgljakov!“

„Nisam, Marja Aleksandrovna, nisam! Sada ja govorim sasvim ozbiljno! Zašto ga ne bismo ženili? To je ideja! C’est une idee comme une autrek[21]. Šta može to da mu naškodi, kažite, molim vas? On je, naprotiv, u takvu stanju da ga takvo sredstvo može jedino spasiti! Po zakonu se još može oženiti. Prvo, izbavit će se te obješenjakinje. (Oprostite mi izraz. ) Drugo i glavno - zamislite da bi mogao odabrati djevojku, ili, još bolje, udovicu, milu, dobru, pametnu, nježnu, a glavno, siromašnu, koja će ga dvoriti kao kći, te će razumjeti da joj je iskazao dobročinstvo kad ju je nazvao svojom ženom. A šta bi mu i bilo bolje nego rođeno, nego iskreno i plemenito biće, koje će neprestano biti uz njega, mjesto te... žene. Razumije se, mora da bude ljepuškasta, jer ujo i danas još voli ljepuškaste. Jeste li opazili kako se zagledavao u Zinaidu Afanasjevnu?“

„Ta gdje ćete naći takvu mladu?“ - pita Nastasja Petrovna, koja je pomno slušala.

„Rekoste dakle - možda i vi, ako je samo po volji! Dopustite da zapitam - po čemu vi ne biste bili mlada knezu? Prvo, vi ste ljepuškasti, drugo, udovica, treće, plemeniti, četvrto, siromašni (jer zaista niste bogati), peto, vrlo ste razumna dama, voljet ćete ga, dakle, držat ćete ga na pahuljicama, izgruhat ćete iz kuće onu gospođu, odvest ćete ga u inozemstvo, hranit ćete ga krupicom na mlijeku i bombonima, sve to upravo do onoga časa dok ne ostavi ovaj tašti svijet, što će biti upravo za godinu dana, a možda i za dva i pol mjeseca. Onda ste vi kneginja, udovica, bogatašica, a za nagradu vašoj odrješitosti udajete se za markiza ili za general-intendanta. C’est joliu[22], zar nije?“

„Pi, bože moj! Ta ja bih se, čini mi se, zaljubila u njega, golubana, od same zahvalnosti da me samo zaprosi!“ - kliče gospođa Zjablova, a tamne joj se, izražajne oči zablistale. „Ali sve je to besmislica!“

„Besmislica? Hoćete li da ne bude besmislica? Ded me zamolite lijepo, a onda mi odrežite prst ako još danas nebudete njegova mlada! Ta nije ništa lakše nego uju nagovoriti ili namamiti na štogod! On svejednako govori: >Pa, da, pa, da!< I sami ste čuli. Oženit ćemo ga tako da neće ni osjetiti. Pa prevarit ćemo ga i oženit ćemo ga! - Ta njemu je samomu na korist, molim vas!... Nagizdajte se za svaki slučaj, Nastasja Petrovna!“

Zanos monsieur Mozgljakova prelazi čak u žar. Gospodi Zjablovoj, kakogod bila razborita, porasle ipak zazubice.

„Ta ja i bez vas znam da sam danas prava musavica“, odgovara ona. „Sasvim sam se zapustila, odavno ništa sebi ne uobražavam. I postala sam eto takva madame Griboussier... A zar se ja zaista doimam kao kuharica?“

Za sve to vrijeme Marja Aleksandrovna je sjedila s nekim neobičnim izrazom na licu. Neću se prevariti ako reknem da je čudni prijedlog Pavla Aleksandroviča slušala s nekom prepašću, nekako zaplašena... Napokon se snašla.

„Sve je to, recimo, vrlo lijepo, ali sve je to besmislica i nesklapnost, a što je najvažnije, dolazi u sasvim nezgodan čas“, oštro ona prekida Mozgljakova.

„Ta zašto, predobra Marjo Aleksandrovna, zašto jeto besmislica i u nezgodan čas?“

„Iz mnogih razloga, a najviše zato jer ste u mojoj kući, jer je knez moj gost i jer ja nikomu neću dopustiti da zaboravi poštovanje prema mojem domu. Vaše riječi, Pavle Aleksandroviču, ne smatram ni za što drugo nego za šalu. E, hvala bogu! Evo i kneza!“

„Evo i mene!“ - viče knez ulazeći u sobu.“Za čudo, cher ami, koliko je danas u mene različitih ideja. A drugi put, ti možda i nećeš povjerovati tomu, kao da ih nikako i nema. Tako prosjedim cijeli dan“.

„To je, ujo, po svoj prilici, od današnjega pada. To vam je potreslo živce, pa eto...“

„Ja i sam, prijatelju, to pripisujem tomu i smatram taj slučaj dapače za ko- ris-tan: tako te sam odlučio da oprostim mojemu Feo-fi-lu. Znaš li šta? Uz to je on ionako nedavno kažnjen kad su mu zbrijali bradu“.

„Zbrijali bradu, ujo! Ta u njega je brada kolika je njemačka država!“

„Pa, da, kolika je njemačka država. Ti, prijatelju, uopće sasvim pravo za- ključu-ješ. Ali to je umjetna brada. I zamislite, kakav slučaj - odjednom šalju meni cjenik. Dobili ponovo iz inozemstva najkrasnije kočijaške i gospodske bra-de, isto tako zaliske, španjolske bradice, brkove itd. i sve to najbolje ka-kvo-će i uz najumjerenije cijene. Hajde, mislim, naručit ću bradu, makar da pogledam šta je? Naručio sam dakle kočijašku bradu - zaista, ne možeš da se nagledaš brade! Ali se razbira da je u Feofila rođena brada gotovo dva putaveća. Razumije se, nastala nedoumica: ili da zbrije svoju, ili da se poslana brada vrati, a on da nosi prirodnu? Mislio sam, mislio, te sam odlučio da je i bolje nositi umjetnu“.

„Valjda zato, ujo, jer je umjetnost viša od prirode!“

„Baš zato. I kolike ga je muke stajalo kad su mu brijali bradu! Kao da se s bradom rastaje sa svom svojom karijerom... Ali nije li vrijeme da idemo, mili moj!“

„Spreman sam, ujo“.

„Nadam se, kneže, da ćete jedino gubernatoru!“ - uzbuđena kliče Marja Aleksandrovna. „Vi ste, kneže, sada moji i pripadate cijeli dan mojoj obitelji. Ja vam, dakako, neću ništa govoriti o ovdašnjem društvu. Možda ćete poželjeti da pohodite Anu Nikolajevnu i ja nemam prava da vas razočaram - uz to sam i potpuno uvjerena da će vrijeme pokazati svoje. A pamtite jedino da sam ja vaša domaćica, sestra, dadilja, dvorkinja za cio taj dan, a ja, priznajem, dršćem za vas, kneže! Vi ne znate, ne, vi nikako ne znate te ljude, barem dosad!“

„Pouzdajte se u mene, Marja Aleksandrovna. Sve će onako biti kako sam vam obećao“, govori Mozgljakov.

„Šta vi, vjetrogonjo! Da se pouzdam u vas! Očekujem vas, kneže, na objed. Mi objedujemo rano. I koliko žalim što mi je sada muž na selu! Koliko bi se on radovao da vas vidi! On vas tako cijeni, tako vas iskreno voli!“

„Vaš muž? A vi imate i muža?“ - pita knez.

„Ah, bože moj! Kako ste vi, kneže, zaboravljivi. Ali vi ste sasvim, sasvim zaboravili sve što je bilo! Moj muž, Afanasij Matvejič, zar ga se ne sjećate? Sada je na selu, ali vi ste ga dosad vidjeli tisuću puta. Sjećate li se kneže: Afanasij Matvejič?“

„Afanasij Matvejič! Na selu, zamislite, mais c’est delicieux! Vi dakle imate i muža? Kako je to ipak čudan slučaj! To je baš neki pravi vaudeville, muž na dver, a žena u... molim, eto sam zaboravio! Samo je nekamo otputovala i žena, čini mi se, u Tulu ili u Jaroslavlj, jednom riječju, izlazi nekako vrlo smiješno“.

„Muž na dver, a žena u Tver, ujo“, došapnu mu Mozgljakov.

„Pa, pa! Da, da! Hvala ti, prijatelju, baš i jest u Tver. Charmant, charmant! Tako da i izlazi skladno. Ti uvijek pogađaš srok, mili moj! Sjećam se baš: u Jaroslavlj ili u Kostromu, samo je nekamo otputovala i žena! Charmant, charmant! Uostalom, ja sam ponešto zaboravio o čemu sam počeo da govorim... Da! Mi dakle idemo, prijatelju. Au revoir, madame, adieu, ma charmante demoiselle[23], dometnu knez, obraćajući se Zini i ljubeći vrške svojih prsti.

 „Objedovati, objedovati kneže! Ne zaboravite da se što prije vratite!“ - viče za njima Marja Aleksandrovna.

GLAVA V

„Da vi, Nastasja Petrovna, pogledate u kuhinju“, reče ona kad je ispratila kneza. „Slutim da će taj izmet Nikitka svakako pokvariti objed! Uvjerena sam da je već pijan...“

Nastasja Petrovna se pokorava. Na odlasku gleda sumnjičavo Marju Aleksandrovnu i opaža da je ona nekako neobično uzbuđena. Mjesto da ode i da pripazi na izmeta Nikitu, Nastasja Petrovna odlazi u dvoranu, odande hodnikom u svoju sobu, odande u mračnu sobu, kao u neku komoricu, gdje stoje sanduci, visi svakakva odjeća i sprema u svežnjima prljava rubenina svih ukućana. Na prstima prilazi zatvorenim vratima, suzdržava dah, naginje se, viri kroz ključanicu i prisluškuje. Ta su vrata jedna od trojih vrata one iste sobe gdje su sad ostale Zina i njena mamica - a uvijek su čvrsto zatvorena i zabravljena.

Marja Aleksandrovna smatra Nastasju Petrovnu za podvaljivačicu, ali za neobično lakoumnu ženu. Javlja joj se dabome gdjekad misao da se Nastasja Petrovna neće skanjivati i da prisluškuje. Ali ovog je časa gospođa Moskaljova tako zaposlena i uzrujana da je posve zaboravila neke mjere opreznosti. Ona sjeda u naslonjač i značajno pogledava Zinu. Zina osjeća na sebi taj pogled i neka joj nemila čama počinje tištati srce.

„Zina!“

Zina joj polagano okreće blijedo lice i uznosi crne, zamišljene oči.

„Zina, namjeravam se s tobom razgovarati o izvanredno važnoj stvari“.

Zina se sasvim okreće mamici, sklapa ruke, stoji i čeka. Na licu joj je zlovolja i poruga, što ona, međutim, nastoji da prikri je.

„Ja bih da te zapitam, Zina, kakav ti se učinio danas taj Mozgljakov?“

„Vi već odavno znate što o njemu mislim“, bezvoljno odgovara Zina.

„Da, mon enfant,[24] ali meni se čini da je on nekako već prenasrtljiv sa svojim... traženjem“.

 „On govori da je zaljubljen u mene i nasrtljivost mu se može oprosti“.

„Začudo, prije ga nisi ispričavala tako... voljno. Naprotiv, uvijek si ga napadala kad bih god ja progovorila o njemu“.

„Začudo je i to što ste ga vi uvijek branili i svakako ste htjeli da se udam za njega, a sada ga vi prvi napadate“.

„Gotovo. Ne poričem, Zina, željela bih da ti pođeš za Mozgljakova. Teško mi je gledati tvoju neprestanu sjetu, tvoje muke, što ih ja mogu da razumijem (mislila ti o meni što bilo!) i koje meni po noći truju san. Uvjerila sam se najzad da jedino znatna promjena u tvojem životu može tebe da spasi! A ta promjena mora da bude - udaja. Mi nismo bogati i ne možemo putovati, na primjer, u inozemstvu. Ovdašnji se magarci čude što su tebi dvadeset i tri godine, a nisi udata i smišljaju o tom priče. Ali zar da ja tebe udam za ovdašnjega savjetnika ili za Ivana Ivanoviča, našega advokata. Ima li ovdje muževa za tebe? Mozgljakov je dabome plitak, ali on je ipak bolji od sviju. Iz čestite je porodice, ima srodstva, ima stotinu i pedeset duša i to je ipak bolje nego živjeti od smicalica i od mita i bog bi znao kakvih prigoda - zato sam ja i bacila pogled na njega. Ali kunem ti se, nikad nisam imala prave simpatije za njega. Uvjerena sam da je Svevišnji opominjao mene. Pa da Bog posije, makar i sada, štogod bolje - Ah! Sva sreća, dakle, što mu još nisi zadala riječ! Ta nisi mu danas kazala zacijelo ništa, Zina?“

„Čemu se, mamice, prenemažete, kad se radi samo o dvije riječi?“ - razdraženo progovorila Zina.

„Prenemagati se, Zina, prenemagati se! I ti si mogla da takvu riječ rekneš majci? Pa šta ja! Ti već odavno ne vjeruješ svojoj majci! Ti već odavno smatraš mene za neprijatelja, a ne za majku“.

„Eh, okanite se, mamice! Zar da se ja i vi prepiremo zbog riječi! Zar mi ne razumijemo jedna drugu? Bilo je valjda dovoljno vremena da se razumijemo?“

„Ali ti vrijeđaš mene, dijete moje! Ti ne vjeruješ da sam ja pripravna ama na sve, na sve, da udesim tvoju sudbinu“.

Zina pogleda majku podrugljivo i zlovoljno.

„Da vi mene ne želite udati za toga kneza da bite udesili moju sudbinu?“ - zapita čudno se smiješeći.

„Nisam ni riječi govorila o tom, ali uz tu ću riječ reći: Kad bi se dogodilo da se udaš za kneza, to bi bila tvoja sreća, a ne bi bila bezumnost“.

„A ja smatram da je to prosto besmislica!“ - žestoko uzviknu Zina. „Besmislica! Besmislica! Ja smatram još, mamice, da je u vas premnogo pjesničkoga nadahnuća, vi ste pjesnikinja, u potpunom smislu te riječi - vas ovdje i zovu tako! Vi neprestano stvarate planove. Njihova nemogućnost i besmislica vas ni u čemu ne sprečavaju. Dok je još knez sjedio ovdje, slutila sam da vam je to na umu. Kad je Mozgljakov ludovao i uvjeravao da treba oženiti toga starca, sve sam vam misli pročitala s lica. Voljna sam se okladiti da vi o tom mislite i sada s tim istim prilazite meni. Ali, jer vaši neprestani planovi o meni započinju da mi užasno dodijavaju, započinju da me muče, to vas molim da mi ni riječi ne govorite o tom, čujete li, mamice - ni riječi i ja bih željela da vi to zapamtite!“ - zadihala se ona od gnjeva.

„Ti si Zina, dijete, rasrđeno bolesno dijete“ - odgovori Marja Aleksandrovna ganutim, plačnim glasom. „Ti govoriš sa mnom bez poštovanja i vrijeđaš me. Ni jedna mati ne bi trpjela to što ja od tebe trpim svaki dan! Ali ti si rasrdena, ti si bolesna, ti se mučiš, a ja sam mati i prije svega kršćanka. Ja sam dužna da trpim i da praštam. Ali jednu riječ, Zina: kad bih ja doista sanjala o toj vezi, zašto ti baš smatraš sve to za besmislicu? Po mojem sudu Mozgljakov nije nikad govorio pametnije nego maloprije kad je dokazivao kako je knezu prijeka potreba da se oženi - dabome ne onom musavicom Nastasjom. Tu se već zabrbljao“.

„Poslušajte, mamice! Kažite otvoreno: pitate li to samo tako, iz radoznalosti, ili s namjerom?“

„Pitam samo: zašto ti se to čini takvom besmislicom?“

„Ah, dogrdjelo je! Ta stići će me takva sudbina!“ - uzviknu Zina, a od nestrpljivosti topnula nogom. „Evo zašto, ako dosad niste znali: da i ne govorim o svim drugim nezgrapnostima - iskoristiti to što je starkelja ishlapio, prevariti ga, poći za njega, za bogalja, da mu iskamčim novce, a onda svaki dan, svaki sat željeti mu smrt, to po mojem sudu, nije samo besmislica nego je povrh toga tako podlo, tako podlo da vam, mamice, ne čestitam na tim mislima!“

Po prilici časak potrajala šutnja.

„Zina! A sjećaš li se šta je bilo preklanjske godine?“ - zapita odjednom Marja Aleksandrovna.

Zina zadrhta.

„Mamice!“ - reći će oštrim glasom. „Vi ste mi svečano obećali da mi to nećete nikad spominjati!“

„A sada te svečano molim, dijete moje, da bi mi samo jedan jedini put dopustila da prekršim to obećanje, koje nisam kršila nikad dosad. Zina! Došlo je vrijeme da se mi potpuno objasnimo. Te dvije godine šutanja bile su užasne!

Tako se ne može nastaviti!... Voljna sam tek klečeći moliti da mi dopustiš da govorim. Čuješ, Zina, rođena te mati klečeći moli! Ujedno ti zadajem svečanu riječ - riječ nesretne majke, koja obožava svoju kćer, da nikad, ni na koji način, ni u kojim prilikama, niti kad bi o tome ovisilo spasenje duše moje, neću više govoriti o tom. To će biti posljednji put, ali sada je prijeka potreba!“

Marja Aleksandrovna je računala na potpun efekt.

„Govorite“, reče Zina, primjetljivo blijedeći.

„Hvala ti, Zina. Preklanjske je godine pokojnom Mići, tvojemu malomu bratu, dolazio učitelj...“

„Ali zašto vi, mamice, započinjete tako svečano! Čemu sva ta rječitost, sve te podrobnosti, koje nisu nipošto potrebne, koje su teške i mi ih obje predobro znamo?“ - prekinula je Zina s pakosnom mrzovoljom.

„Zato, dijete moje, jer ja, tvoja mati, moram sada da se opravdavam pred tobom! Zato, jer hoću taj isti slučaj da prikažem tebi sa sasvim drugoga gledišta, a ne s onoga pogrešnoga gledišta s kojega si se naučila da gledaš. Zato, najzad, da bolje razumiješ zaključak koji iz svega toga kanim da izvedem. Nemoj misliti, dijete moje, da se želim igrati tvojim srcem! Ne, Zina, ti ćeš u meni naći pravu majku i možda ćeš, prolivši suze, do nogu mojih, do nogu podle žene, kako si me maloprije nazvala, ti sama moliti za pomirbu koju si tako dugo, tako naduto dosad odbijala. Evo zašto hoću da iskažem sve, Zina, sve od samoga početka - inače ja šutim!“

„Govorite!“ - ponovila Zina, od svega proklinjući majčinu potrebu za rječitošću.

„Nastavljam, Zina: taj učitelj kotarskoga učilišta, skoro još dječak, izaziva kod tebe dojam, sasvim nerazumljiv meni. Odviše sam se uzdala u tvoju razboritost, u tvoj plemeniti ponos, a najviše u njegovu ništavost (jer i treba sve govoriti) da bih išta posumnjala na vas dvoje. A odjednom dolaziš meni i odlučno izjavljuješ da se kaniš udati za njega! Zina! To je bio bodež meni u srce! Zaciknula sam i onesvijestila se. Ali... ti se sjećaš svega toga! Razumije se, smatrala sam za potrebno da upotrijebim svu svoju vlast, koju si ti zvala tiranijom. Pomisli: dječak, sin crkvenoga pjevača, koji dobiva mjesečnu plaću od dvanaest rubalja srebra, koji črčka jadne pjesmurine, što ih od smilovanja štampaju u >Biblioteci lijepe knjige< i koji zna da raspravlja jedino o tom prokletom Shakespeareu - taj deran - tvoj muž, muž Zinaide Moskaljove! To pristaje za Floriana i za njegove pastire! Oprosti mi, Zina, ali već od samoga spomena sam sva izbezumljena! Odbila sam ga - ali nikakva vlast ne može da zadrži tebe. Otac ti je, razumije se, samo treptao očima i nije ni razumio što sam mu stala objašnjavati. Ti održavaš s tim deranom veze, čak i sastanke, ali što je užasnije od svega, upuštaš se u dopisivanje s njim. Po gradu se počinju već širiti glasovi. Mene počinju bockati aluzijama: obradovali se već, zatrubili već u sve trube i odjednom se sva proroštva moja ispunjaju na najsvečaniji način. Svadili ste se zbog nečega - razume se da je on najnevredniji tebe... deran (nikako ne mogu da ga nazovem čovjekom!) i prijeti tebi da će po gradu pokazivati tvoje listove. Na tu prijetnju, negodujući i sva izbezumljena, ti si njega pljusnula. Jest, Zina, znam ja i tu zgodu. Sve, sve ja znam! Nesretnik još istoga dana pokazuje jedan od tvojih listova nitkovu Zaušinu, a za sat je taj list već u Natalje Dmitrijevne, moje krvne neprijateljice. Još iste večeri je taj luđak, u kajanju, učinio nezgrapan pokušaj da se nečim otruje. Jednom riječju, nastaje najužasniji skandal! Ta musavica Nastasja dotrči do mene uplašena, sa strašnom viješću: već cijeli sat list je u rukama Natalje Dmitrijevne - za dva sata sav će grad znati za tvoju sramotu! Svladala sam se, nisam se onesvijestila - ali kakvim si udarcima ti satrla moje srce, Zina! Ta bestidnica, taj izmet, Nastasja, ište dvjesta rubalja srebra i zato se kune da će opet dobaviti list. U lakim cipelama trčim sama po snijegu židu Bumsteinu i zalažem moj fermoir[25] - uspomenu pokojnice majke! Za dva sata list je u mojim rukama. Nastasja ga ukrala. Obila škatulju i - čast je tvoja spašena - nema dokaza! A u kakvu si nemiru primorala mene da proživim užasni dan! Sutradan sam opazila, prvi put u životu, nekoliko sijedih vlasi na svojoj glavi, Zina! Ti si sama rasudila sada kako je postupio taj deran. Ti sama priznaješ sada i možda gorko se smiješeći, da bi bila najveća nerazboritost povjeriti njemu svoju sudbinu. Ali otad se ti jadiš, mučiš muku, dijete moje - ti ne možeš da ga zaboraviš, ili da bolje kažem ne njega - on je uvijek bio tebe nevrijedan - nego prikazu svoje nekadašnje sreće. Taj je nesretnik sada na samrtnoj postelji: kažu, u sušici je, a ti - anđeo dobrote! Ti nećeš da se za njegova života udaješ da mu ne raskidaš srce, jer njega sve dosad mori ljubomornost, premda sam uvjerena da on tebe nije nikad volio istinski, uzvišeno! Znam da je on, kad je čuo da bi tebe uzeo Mozgljakov, uhađao, slao tajom, ispitivao. Ti njega štediš, dijete moje, pogodila sam i Bog vidi kakve sam gorke suze prolila na svome uzglavlju!“

„Ta okanite se svega toga, mamice!“ - prekida je Zina u neizrecivu jadu. „Baš je i trebalo tu vaše uzglavlje“, domeće zajedljivo. „Ne može da bude bez deklamacija i bez prenemaganja!“

„Ti ne vjeruješ meni, Zina! Ne gledaj me dušmanski, dijete moje! Za te dvije godine nisu mi se osušile oči, ali sam krila od tebe suze i u mnogom sam se, kunem ti se, promijenila i sama za to vrijeme! Odavno sam razumjela tvoje osjećaje, a istom sada sam, kajem se, dokučila svu snagu tvojega jada. Možeš li me, prijateljice moja, okrivljavati, jer sam tu sklonost smatrala za romantičnost, što ju je doduhnuo taj prokleti Shakespeare, koji kao navlas zabada nos svakud gdje ga ne ištu. Koja će me mati osuditi za moju tadašnju prepast, za sredstva kojih sam se latila, za strogost mojega suda? A sada, sada, kad gledam tvoje muke već dvije godine, razumijem i cijenim tvoje osjećaje. Vjeruj mi da sam razumjela tebe možda kudikamo bolje nego što ti sama sebe razumiješ. Uvjerena sam da ti ne voliš njega, toga neprirodnoga derana, nego svoje zlatne sanje, izgubljenu sreću, svoje uzvišene ideale. I ja sam voljela i možda jače nego ti. I ja sam mučila muku i ja sam imala svojih uzvišenih ideala. I zato, tko može da mene okrivi sada, a prije svega, možeš li ti da okriviš mene zato jer vezu s knezom smatram za najspasonosniju, najpotrebniju prigodu za tebe u tvojem današnjem položaju?“

Zina je u čudu slušala svu tu dugu deklamaciju, dobro znajući da mamica nikad neće bez razloga zapasti u takav ton. Ali posljednji, neočekivani zaključak posve ju je zaprepastio.

„Zar ste vi, dakle, ozbiljno smislili da mene udate za toga kneza?“ - zaviknula u čudu, gotovo zaprepašteno gledajući mater. „To, dakle, nisu više puke sanje, nisu projekti, nego vaša čvrsta nakana? Ja sam, dakle, pogodila? I... i... kako će ta udaja spasiti mene i zašto je potrebna u mom današnjem položaju? I... i... u kakvoj je vezi sve to s onim što ste sada izgovorili - sa cijelom tom pričom?... Nikako vas ne razumijem, mamice!“

„A ja se čudim, mon ange[26], kako možeš da ne razumiješ sve to!“ - uzvikuje Marja Aleksandrovna, te se sad ona zanosi. „Prvo - već samo to što prelaziš u drugo društvo, u drugi svijet! Ti ostavljaš zauvijek ovaj odurni grad, pun užasnih uspomena za tebe, gdje ti nema ni dobrodošlice ni prijatelja, gdje su te oklevetali, gdje sve te klepetuše zavide tvojoj krasoti. Možeš čak da otputuješ još proljetos u inozemstvo, u Italiju, u Švicarsku, u Španjolsku, Zina, u Španjolsku, gdje je Alhambra, gdje je Guadalquivir, a nije ovdašnja gadna rijeka s nepristojnim imenom...“

„Ali, dopustite, mamice, govorite tako kao da sam se već udala, ili me je bar knez zaprosio“.

„Ne vodi brigu o tom, ja znam šta govorim. Ali, dopusti mi da nastavim. Rekla sam već prvo, sada drugo: Razumijem, dijete moje, s kakvim bi ti gađenjem pošla za toga Mozgljakova...“

„I bez vaših riječi znam da nikad neću biti njegova žena!“ - odgovori joj Zina žestoko i oči joj se zablistale.

 „A da ti znaš kako ja razumijevam tvoje gađenje, prijateljice moja! Strahota je prisegnuti pred božjim oltarom ljubav onomu koga ne možeš da voliš! Strahota je pripadati onomu koga čak i ne cijeniš! A on traži tvoju ljubav - zato i želi da se oženi, ja to vidim po tome kako te gleda kad se okreneš. Muka je pretvarati se! Ja tu muku mučim dvadeset i pet godina. Tvoj je otac mene upropastio. On mi je, mogu da kažem, isisao svu mladost i koliko si ti puta vidjela moje suze!“

„Tatica je na selu, ne dirajte njega, molim“, odgovora Zina.

„Znam, ti njega uvijek zagovaraš. Ah, Zina! Sve mi je srce zamiralo kad sam željela da pođeš za Mozgljakova iz računa. A pred knezom ne treba da se pretvaraš. Samo se po sebi razumije da njega ne možeš voljeti... ljubavlju, pa on je i sam nesposoban da zaište takvu ljubav...“

„Bože moj, kakva je to besmislica! Ali, uvjeravam vas da ste se prevarili u samom početku, u prvom, glavnom! Znajte, ja neću da žrtvujem sebe radi nepoznatog razloga! Znajte da ja i neću da se udajem, ni za koga, nego ću ostati djevojka! Dvjesto me godina izjedali što se ne udajem. Šta dakle? Morat ćete se izmiriti s tim. Neću, pa gotovo! Tako će da bude!“

„Ali, dušice, Zinočka, ne žesti se, zaboga, dok nisi saslušala! I kako je u tebe žestoka glavica, zaista. Dopusti mi da pogledam s mojega gledišta i ti ćeš se odmah složiti sa mnom. Knez će poživjeti godinu, mnogo je ako poživi dvije godine, a po mojem je sudu i bolje biti mlada udovica nego prezrela djevojka, da i ne govorim o tom da si ti poslije njegove smrti kneginja, slobodna, bogata, nezavisna! Prijateljice moja, ti možda s prezirom gledaš sve te račune - račune sa njegovom smrću! Ali ja sam mati, a koja će me mati osuditi za moju dalekovidnost? Najzad, ako ti, anđeo dobrote, vazda još žališ toga derana, žališ toliko te nećeš ni da se udaš za njegova života (kako ja nagađam), onda smisli da ćeš ti, ako se udaš za kneza, primorati njega da uskrsne duhom, da se obraduje! Ako u njega ima ma i trunka zdrave pameti, on će svakako razumjeti da je ljubomornost prema knezu neumjesna, smiješna i razumjet će da si se udala iz računa, iz prijeke potrebe. Najzad, razumjet će... to jest, ja bih prosto da kažem da se poslije kneževe smrti možeš opet udati za koga hoćeš...“

„Naprosto izlazi: udati se za kneza, opljačkati ga i zatim računati na njegovu smrt, da se poslije toga udam za ljubavnika. Lukavo sračunavate! Vi biste da me namamite, nudeći mene... Razumijem vas, mamice, potpuno razumijem! Vi nikako ne možete da se suzdržite da ne biste izlagali plemenita čuvstva, čak i u gadnu poslu. Bolje bi bilo da kažete otvoreno i jasno: >Zina, to je podlost, ali je probitačna i zato pristani na nju!< - To bi barem bilo iskrenije“.

„A zašto bi se, dijete moje, gledalo samo s toga gledišta - s gledišta prijevare, lukavštine i sebičnosti! Ti moje račune smatraš za podlost, prijevaru? Ali, tako ti svega što je sveto, gdje li je tu prijevara, kakva je tu podlost? Pogledaj se u ogledalu - ti si tako krasna da bi se za tebe mogla dati kraljevina! I odjednom ti - ti, krasotica, žrtvuješ starcu najljepše svoje godine! Ti ćeš kao krasna zvijezda osvijetliti zapad njegova života - ti ćeš se kao zeleni bršljan oviti oko njegove starosti - ti, a ne ta kopriva, ne ta gnusna ženska što ga je očarala i pomamno mu isisava sokove! Zar su njegovi novci, zar je njegovo kneževstvo vrednije nego ti? Gdje je tu, dakle, prijevara i podlost? Ti i sama ne znaš šta govoriš, Zina!“

„Zacijelo je vrednije kad treba da se udam za bogalja! Prijevara je uvijek prijevara, mamice, bile svrhe kakve komu drago“.

„Naprotiv, draga moja, naprotiv! To se može pogledati dapače s visokoga, dapače s kršćanskoga gledišta, dijete moje! Ti si mi sama jedanput u nekoj zanesenosti kazala da bi da budeš milosrdnica. Srce ti je trpjelo, okrutilo. Govorila si (ja to znam) da ono ne može više da voli. Ako ti ne vjeruješ u ljubav, onda svrati svoje osjećaje na drugi, uzvišeniji predmet, svrati iskreno, kao dijete, sa svom vjerom i svetošću - i bog će blagosloviti tebe. I taj je starac trpio, nesretan je, proganjaju ga - znam ga već nekoliko godina i uvijek sam gajila za njega nerazumljivu simpatiju, neku ljubav, kao da sam slutila nešto. Budi mu dakle prijatelj, budi mu kći, budi makar igračka njegova - ako već sve da se kaže! - ali zgrij mu srce, a ti ćeš to učiniti, radi boga, radi dobra! On je smiješan - ne gledaj na to. On je polučovjek - požali ga: ti si kršćanka! Primoraj sebe, na takva se junačka djela čovjek mora primorati. Po našem sudu nije ugodno zavijati u bolnici rane - odurno je udisati okuženi lazaretski zrak. Ali ima anđela božjih koji to izvršuju i slave boga za svoj udes. Eto lijeka tvojemu povrijeđenomu srcu, posao, junačko djelo - i ti ćeš zacijeliti rane svoje. Gdje je tu dakle sebičnost, gdje je tu podlost? Ali ti ne vjeruješ meni! Ti misliš možda da ja hinim kad govorim o dužnosti, o junačkim djelima. Ti ne možeš da razumiješ kako ja, svjetska, tašta ženska, mogu da imam srce, osjećaje, načela? Pa šta? Ne vjeruj, vrijeđaj svoju mater, ali priznaj da su njene riječi razumne, spasonosne. Zamisli, molim te, da ne govorim ja, nego netko drugi - zaklopi oči, okreni se u kut, zamisli da ti govori neki nevidljivi glas... Tebe najviše buni što će sve to biti za novac, kao da je to kakva prodaja ili kupnja? Odreci se, dakle, najzad novaca, ako su ti novci tako mrski! Ostavi sebi što je prijeko potrebno i sve razdaj siromasima. Pomozi, na primjer, makar njemu, tomu nesretniku na samrtnoj postelji“.

„Neće on primiti nikakvu pomoć“, progovori Zina tiho, kao za sebe.

„Neće primiti on, ali će njegova mati primiti“, odgovori slavodobitno Marja Aleksandrovna. „Primit će kradom od njega. Ti si prodala svoje naušnice, tetkin dar i pomogla si je prije pola godine - ja to znam. Znam da starica pere rublje da prehrani nesretnika sina“.

„Ubrzo mu neće trebati pomoći!“

„Znam i to o čemu natucaš“, prihvati Marja Aleksandrovna i zanos, pravi je zanos zaokupi. „Znam o čemu govoriš. Kažu da je on u sušici i da će ubrzo umrijeti. Ali tko to govori? Ovih sam dana navlas zapitala za njega Kalista Stanislaviča: interesirala sam se za njega jer imam srca, Zina. Kalist Stanislavič mi odgovorio da je bolest, dabome, opasna, ali je on sve dosad uvjeren da jadnik nema sušicu, nego samo tako, prilično jaku plućnu boljeticu. Zapitaj eto i sama. On me je uvjeravao da bi u drugim prilikama bolesnik mogao ozdraviti, osobito kad bi promijenio klimu i dojmove. Rekao mi je da u Španjolskoj - a to sam još i prije čula, dapače i čitala - da u Španjolskoj ima neki neobičan otok čini mi se Malaga - jednom riječju, ime koje nosi neko vino - gdje od same klime ozdravljuju ne samo plućni bolesnici nego i pravi sušičavci i onamo naročito putuju da se liječe, razumije se, jedino velikaši, ili čak možda i trgovci, ali samo vrlo bogati. Već sama ta čarobna Alhambra, te mirte, ti limunovi, ti Španjolci na svojim mulama! Već to samo učinit će na pjesničku prirodu neobičan dojam. Ti misliš da on neće primiti tvoju pomoć, tvojih novaca za taj put? Prevari ga dakle, ako ti ga je žao! Varka je oprostiva za spasenje čovječjega života. Ulij mu nadu, obećaj mu najzad ljubav svoju - kaži da ćeš poći za njega dok obudoviš. Sve se na svijetu može kazati na plemenit način. Majka te tvoja, Zina, neće učiti što nije plemenito - učinit ćeš to da mu spasiš život i zato je sve dopušteno! Uskrisit ćeš ga nadom - i sam će početi da pazi na svoje zdravlje, da se liječi, da sluša liječnike. Nastojat će da uskrsne za sreću. Ako ozdravi, pa ti i ne pošla za njega, ipak je ozdravio, ipak si ga spasila, uskrisila! Najzad, možemo i njega pogledati sa smilovanjem! Možda ga je sudbina poučila i promijenila nabolje, i, ako on samo bude vrijedan tebe, hajde i udaj se za njega kad obudoviš. Bit ćeš bogata, nezavisna. Možeš, kad ga izliječiš, pribaviti njemu položaj, karijeru. Brak tvoj s njim bit će onda oprostiviji nego sada kad je nemoguć. Šta čeka vas oboje kad biste se sada odlučili na takvu bezumnost? Sveopći prezir, siromaštvo, potezanje dječaka za uši, jer to je združeno s njegovom službom, uzajamno čitanje Shakespearea, vječni boravak u Mordasovu i, napokon, njegova bliska, neminovna smrt. Ako, pak, uskrisiš njega, uskrisit ćeš ga za koristan život, za dobro - ako mu oprostiš, primorat ćeš ga da te obožava. Njega peče gnusni postupak njegov, a kad mu ti otkriješ nov život, kad mu oprostiš, ulit ćeš mu nadu i izmirit ćeš ga s njim samim. Može on stupiti u službu, doći do čina. Napokon, ako i ne ozdravi, umrijet će sretan, pomiren sa sobom, na tvojim rukama - jer ti sama možeš u tim časovima da budeš uz njega - uvjeren o tvojoj ljubavi, s tvojim oproštenjem, u sjeni mirta, limunova, pod azurnim, egzotičnim nebom! O, Zina! Sve je to u tvojim rukama! Svi su probici na tvojoj strani - i sve to po udaji za kneza“.

Marja Aleksandrovna je završila. Nastala prilično duga šutnja. Zina je bila u neiskazanu uzbuđenju. Ne laćamo se da opisujemo Zinine osjećaje - ne možemo ih pogoditi. Ali Marja Aleksandrovna je, čini se, našla pravi put do njena srca. Ne znajući u kakvu je stanju sada kćerino srce, prebrala sve prilike u kojima bi ona mogla biti i napokon se dosjetila da je naišla na pravi put. Prosto je dodirivala najbolnija mjesta u Zininu srcu i po navadi, razumije se, nije mogla da ne iznese svoje plemenite osjećaje, koji, dabome, nisu zaslijepili Zinu.

>Ali šta i treba, ona meni ne vjeruje< mislila je Marja Aleksandrovna. >Samo da nju primoram, neka se zamisli! Samo da mi je spretnije natuknuti o čemu ne mogu otvoreno da govorim. Tako je mislila i postigla svrhu. Efekt je postignut.

Zina je pomamno slušala. Obrazi joj se žarili, grudi se bibale.

„Poslušajte, mamice“, reći će ona najzad odlučno, premda je bljedilo, što joj je iznenada izbilo na licu, pokazivalo jasno šta je stoji ta odlučnost. „Poslušajte, mamice...“

Ali u taj tren nenadana buka, što se je razlegla iz predsoblja i oštri, krikljivi glas, koji pita za Marju Aleksandrovnu, primoraše Zinu da naglo umukne. Marja Aleksandrovna je skočila.

„Ah, bože moj!“, zaviknula je. „Vrag odnio tu klepetušu-pukovnikovicu! Ta ja sam je sama gotovo istjerala prije dvije sedmice!“ - dometnu gotovo u očaju. „Ali... ali ne mogu da je sada ne primim! Ne mogu! Zacijelo dolazi s vijestima, inače se i ne bi usudila da dođe. - To je važno, Zina! Moram znati... Ne smije se sada ništa zanemarivati! - Kako sam vam zahvalna za posjet!“ - zaviknu i poletje u susret gošći koja je ušla. „Kako ste i smislili da se sjetite mene, predraga Sofja Petrovna? Takvo divno iznenađenje“.

Zina je pobjegla iz sobe.

GLAVA VI

Pukovnikovica Sofja Petrovna Farpuhina samo moralno nalikuje na svraku[27]. Fizički nalikuje više na vrapca. To je malena, pedesetogodišnja dama, oštrih očica, pjegava, sa žutim mrljama po cijelom licu. Na njenu malu, isušenu tjelešcu, smještenu na tananim, snažnim vrapčjim nožicama svilena je, tamna haljina, koja vazda šušti, jer pukovnikovica ne može dvije sekunde da pretraje na miru. Zlokobna je i osvetljiva spletkarica. Pamet joj se zavrtjela od toga što je pukovnikovica. S umirovljenim pukovnikom, mužem svojim, vrlo se često tuče i grebe mu lice. Osim toga, ispija po četiri čašice votke izjutra i isto toliko naveče i do ludila mrzi Anu Nikolajevnu Antipovu, koja ju je prošle nedjelje otjerala iz svoje kuće, isto kao i Natalju Dmitrijevnu Paskudinu, koja je tomu pripomogla.

„Došla sam samo na časak, mon ange“, zacvrkutala ona. „Čemu sam i sjela! Svratila sam se samo da pripovjedim kakva se čudesa zbivaju kod nas. Prosto, sav je grad pomjerio pameću zbog toga kneza! Naše protuhe - vous comprenez![28] - love, traže, grabe se za njega, poje ga šampanjcem - ne biste povjerovali! Ta kako ste se i nakanili da ga pustite od sebe? Znate li da je on sada kod Natalje Dmitrijevne?“

„Kod Natalje Dimitrijevne!“ - zaviknu Marja Aleksandrovna i odskoči na mjestu. „Ta on se odvezao samo gubernatoru, a zatim možda Ani Nikolajevni i to ne nadugo!“

„Pa da, nije nadugo - hvatajte ga dakle sada! Gubernatora nije zatekao kod kuće, onda se odvezao Ani Nikolajevni, dao joj riječ da će kod nje objedovati, a Nataška, koja se sadi ne miče od nje, odvukla ga sebi na doručak prije objeda. Eto vam kneza!“

„A šta... Mozgljakov? Ta on je obećao...“

„Baš vam vrijedi taj Mozgljakov! Hvaljeni vaš... Pa i on je s njima otišao isto onamo! Da vidite, ondje će ga navući na kartanje i opet će sve prokartati, kako je prokartao i lanjske godine! A i kneza će navući i operušati. A šta ona raznosi, ta Nataška! Na sav glas viče da vi mamite kneza, eto, onaj... za neke svrhe - vous comprenez?[29] Ona mu sama razglaba to. On, dakako, ne razumije ništa gleda kao oderan jarac, a na svaku riječ odgovara: >Pa da, pa da!< A ona, ona! Dovela svoju Sonjku - zamislite: petnaest joj je godina, a sve još hoda u kratkoj haljinici! Svejednako samo do koljena, kao što možete da zamislite... Poslali po onu siroticu Mašinjku i ona je u kratkoj haljinici, samo još iznad koljena - gledala sam kroz lornjet... Na glavu im natakli neke crvene kapice s perjem - i ne znam šta to prikazuje! I naredili da te dvije mrse uz forte piano igraju kazačok! A, vi znate slabost toga kneza? Sav se rastopio: >Forme, veli, forme!< Gleda ih kroz lornjet, a one se ističu, te dvije svrake. Zarumenjele se, izvrću noge, razvela se zabava, haj-haj! Pi! To mi je igra! I ja sam igrala sa šalom, na završnoj svečanosti otmjenoga instituta madame Jarny - pa sam i polučila otmjen efekt! Meni su senatori pljeskali! Ondje su se odgajale kneževske i grofovske kćeri! A ovo je naprosto kan-kan! Da svisnem od stida, da svisnem, da svisnem! Nisam prosto izdržala!...“

„A... zar ste vi glavom bili kod Natalje Dmitrijevne? Ta vi...“

„Pa da, ona me je prošle sedmice uvrijedila. Ja to otvoreno govorim svima. Ali sam poželjela, ma chere[30], da makar kroz pukotinu pogledam toga kneza, pa sam došla. A gdje bih ga inače i vidjela? Baš bih i otišla do nje da nije toga gada kneza! Zamislite, svima donose čokoladu, a meni ne donose i za sve vrijeme ni da bi riječ progovorila sa mnom. Ta ona to namjerice čini... Prostakuša takva! Već ću ja njoj! Ali, zbogom, mon ange, žurim se sada, žurim se... Moram svakako da zateknem Akulinu Panfilovnu i da joj pripovijedim... Samo se vi sada i oprostite s knezom! Neće on više dolaziti vama. Znate - nema on pamćenja, pa će ga Ana Nikolajevna svakako prevući sebi! Sve se one boje da vi ne biste, onaj... Razumijete? Tiče se Zine...“

„Quelle horreur!“[31]

„Ja vam to kažem! Sav grad govori o tom. Ana Nikolajevna hoće da ga svakako zadrži na objedu, a onda i zauvijek. To ona čini vama usprkos, mon ange. Virnula sam kroz pukotinu u dvorište. Ondje je žurba: pripravljaju objed, lupkaju noževima poslali po šampanjac. Požurite se, požurite i preotmite ga putem kad se bude vozio njoj. Ta on vam je prvoj obećao da će doći na objed! On je vaš gost, a nije njen! Da vam se smije ta protuha, ta spletkarica, ta balavica! Ta ona ne vrijedi koliko moj potplat, pa bila i prokurorka! Ja sam pukovnikovica. Ja sam odgojena u otmjenom institutu madame Jarny... pih! Mais adieu, mon ange![32] Na svojim sam saonicama, inače bih se odvezla s vama...“

Novine što obilaze nestadoše - a Marja je Aleksandrovim zadrhtala od uzbuđenja, ali pukovnikovičin je savjet bio izvanredno jasan i praktičan. Ne smije se oklijevati, a i nije bilo vremena. Ali je preostala još najveća neprilika. Marja Aleksandrovna poletjela u Zininu sobu.

Zina hoda po sobi gore-dolje, skrštenih ruku, oborene glave, blijeda i neraspoložena. U očima su joj suze, ali odlučnost joj se blista u pogledu što je uperila u mater. Skrila brže suze i na usnama joj se pojavio sarkastičan smiješak.

„Mamice“, reći će, da predusretne Marju Aleksandrovnu „maloprije ste potratili sa mnom mnogo vaše rječitosti, premnogo. Ali me niste zaslijepili. Nisam dijete. Uvjeravati sebe da činim junačko djelo sestre milosrdnice, nemajući u sebi ni najmanjega poziva, pravdati plemenitim svrhama svoje podlosti, koje činiš jedino iz sebičnosti - sve je to takvo jezuitstvo koje me nije moglo prevariti. Čujete li: to me nije moglo prevariti i ja želim da to svakako znate!“

„Ali, mon ange!“ - uzviknu uznemireno Marja Aleksandrovna.

„Šutite, mamice! Strpite se i saslušajte me do kraja. Iako potpuno shvaćam da je sve to samo jezuitstvo - iako sam potpuno uvjerena da je takav postupak sasvim neplemenit - primam vaš prijedlog potpuno, čujete li: potpuno i izjavljujem da sam pripravna poći za kneza, štaviše, pripravna pomagati sve vaše nastojanje, kako biste ga natjerali da uzme mene. Zašto ja to činim? - ne treba da znate. Dosta je i to što sam se odlučila. Spremna sam na sve: dodavat ću mu cipele, bit ću mu sluškinja, igrat ću njemu za zabavu, da pred njim zbrišem svoju podlost - upotrijebit ću sve na svijetu da se on ne bi kajao što me je uzeo! Ali za uzvrat mojoj odluci iziskujem da mi kažete: na kakav ćete način udesiti sve to? Kad ste toliko prionuli da govorite o tom, to - ja vas znam - niste mogli započeti dok nemate u glavi kakav određen plan. Budite iskreni bar jednom - iskrenost je neizmjenljiv uvjet! Ne mogu se odlučiti dok ne znam pouzdano kako ćete uraditi sve to“.

Marja Aleksandrovna se tako zapanjila od nenadanoga Zinina zaključka da je neko vrijeme stajala pred njom nijema, nepomična od čuđenja i gledala je razrogačenih očiju. Spremila se da vojuje s upornom romantičnošću svoje kćeri, čije se opore plemenitosti vazda bojala, a sad odjednom čuje da se kći sasvim slaže s njom i pripravna je na sve, dapače, unatoč svojim načelima! Stvar dobiva, dakle, neobičnu solidnost - i u očima joj se zablistala radost.

„Zinočka“, uskliknu u zanosu. „Zinočka! Ti si tijelo i krv moja!“- ništa više nije mogla da izgovori nego je poletjela da zagrli kćer.

„Ah, bože moj! Ne molim vašega grljenja, mamice! uzviknula je s nestrpljivom odvratnošću - ne treba mi vaših zanosa! Tražim od vas odgovor na moje pitanje i ništa više“.

„Ali, Zina, ta ja te volim! Obožavam te, a ti mene guraš od sebe... ta ja se brinem baš za tvoju sreću“, i u očima joj se zablistale nehinjene suze.

Marja Aleksandrovna je zaista voljela Zinu, na svoj način, a sada se od uspjeha i od uzbuđenja izvanredno ganula. Zina je, doduše, tek sada donekle razabirala prilike, ali je ipak razumijevala da je mati voli i - ta joj je ljubav bila na teret. Bilo bi joj čak i lakše da je mati mrzi...

„Ali, ne srdite se, mamice, tako sam uzbuđena“, reći će da je umiri.

„Ne srdim se, ne srdim se, anđeliću moj!“ - zacvrkuta Marja Aleksandrovna, oživljujući za tren. „Ta i sama razumijem da si uzbuđena. Eto vidiš, draga moja, ti iziskuješ iskrenost... Izvoli, bit ću iskrena, sasvim iskrena, uvjeravam te! Samo da bi ti vjerovala meni! I reći ću ti, prvo, da sasvim određena plana, to jest - u svim potankostima, u mene još nema, Zinočka, a i ne može biti: ti ćeš kao pametna glavica razumjeti zašto. Slutim dapače neke poteškoće... Evo baš mi je i sada ta klepetuša naklepetala svega i svačega... (Ah, bože moj! Morala bih se žuriti!) Vidiš, posve sam iskrena! Ali kunem ti se, stići ću do cilja!“ - dometnu u zanosu. „Moja uvjerenost nije nipošto poezija, kako si ti maloprije govorila, anđele moj - ona se osniva na stvarnosti. Ona se osniva na potpunoj slaboumnosti kneževoj - a to ti je takva osnova na kojoj možeš da vezeš što te volja. Glavno je da nam ne bi smetali! Ali zar će te glupare da nadmudre mene!“ - uzviknu ona, udarila rukom po stolu i oči joj zasjale. „To je već moj posao! A za to je najpotrebnije da se započne što prije, štoviše, da se danas i dovrši sve što je glavno, ako se samo može“.

„Dobro, mamice, samo saslušajte još jednu... iskrenost: znate li zašto se tako zanimam za vaš plan i ne vjerujem mu? Zato, jer se ne uzdam u sebe. Rekla sam već da sam se odlučila na tu podlost - ali ako potankosti vašega plana budu preodurne, preprljave, izjavljujem da neću izdržati i svega ću se ostaviti. Znam da je to nova podlost: odlučiti se na podlost i bojati se prljavštine po kojoj ona plovi, ali šta da radim? Ovako će svakako biti!“

„Ali, Zinočka, pa kakva je tu osobita podlost, mon ange?“ - bojažljivo uzvrati Marja Aleksandrovna. „Tu je samo probitačan brak, a to rade sve! Treba samo gledati s toga gledišta i sve će biti naoko vrlo plemenito...“

„Ah, mamice, zaboga, ne uvijajte meni! Vidite, ja pristajem na sve, na sve! Ali, šta biste još? Molim vas, ne bojte se ako stvari krstim njihovim imenima. Možda mi je to sada jedina utjeha“. - I gorak joj se smiješak javio na usnama.

„Ajde, ajde, dobro, anđeliću moj, možemo da se ne slažemo u mislima, a ipak da cijenimo jedno drugo. Ali ako se uznemiruješ zbog potankosti te se bojiš da ne budu prljave, prepusti sve te brige meni - kunem ti se, na tebe neće prsnuti ni kap blata. Zar bih ja htjela da te obrukam pred svima? Pouzdaj se samo u me i sve će se udesiti divno, preplemenito, glavno je - preplemenito! Neće biti nikakva skandala, a ako i bude kakav mali, neminovni skandalčić - tako... kako god! Onda ćemo mi već biti daleko! Ta i ne ćemo ostati ovdje! Neka se oni deru na sav glas, marim ja za njih! I sami će zavidati. A i zar je vrijedno voditi brigu o njima! Čak se i čudim tebi, Zinočka - ali nemoj se srditi na mene - kako se ti, tako ponosna, bojiš njih!“

„Ah, mamice, nipošto se ne bojim njih! Vi me nikako ne razumijete!“ - odgovori Zina ozlojeđena.

„Ajde, ajde, dušice, ne srdi se! Velim samo to da oni svaki božji dan stvaraju nevaljalštine, a ti sada jedan jedincati put u životu... a šta ja luda i govorim! Nije to nipošto nevaljalština! Kakva je tu nevaljalština? Naprotiv, to je čak i preplemenito. To ću ti svakako dokazati, Zinočka. Prvo, ponavljam, sve je prema tomu s kakva se gledišta gleda!“

„Ta okanite se, mamice, vaših dokaza!“ - gnjevno je uzviknula Zina i nestrpljivo topnula nogom.

„Ali, dušice, neću, neću! Opet sam se zarekla“.

Nastala mala šutnja. Marja Aleksandrovna smjerno hoda za Zinom i nemirno joj zagleda u oči, kao što gospodarici gleda u oči psetance koje je nešto skrivilo.

„Čak i ne razumijem kako ćete se latiti posla“, nastavi Zina gadeći se. „Uvjerena sam da ćete naići jedino na bruku. Prezirem njihovo mišljenje, ali će za nas to biti sramota“.

„O, ako ti samo to zadaje brigu, anđele moj - nemoj se brinuti! Molim te, zaklinjem te! Samo da se mi složimo, a za mene se ti ne brini. Oh, da samo znaš iz kakvih sam sve trzavica isplivala! Drugačije sam poslove posvršavala! Ali, dopusti da barem samo pokušam! Svakako se treba, prvo, naći što prije nasamo s knezom. To ponajprije! A sve će drugo zavisiti od toga! Svi će se oni uzbuniti, ali... svejedno! Ja ću ih sama utuci! Plaši me još Mozgljakov“.

„Mozgljakov?“ - prezirno je izrekla Zina.

„Ta da, Mozgljakov - ali ne boj se ti, Zinočka! Kunem ti se, dotjerat ću ga dotle da će nam sam pomagati! Ne znaš ti još kakva sam ja u poslu! Ah, Zinočka, dušice! Maloprije, kad sam čula za toga kneza, odmah mi se u glavi razbuktala misao! Kao da mi je u jedan mah sinulo. I tko bi se, tko bi se nadao da će on doći do nas? Ta u tisuću godina neće biti takve prilike! Zinočka! Anđeliću! Nije u tom beščašće što ćeš se udati za starca i bogalja, nego u tom ako se udaš za takvoga kojega ne trpiš, a međutim ćeš zaista biti njegova žena! A knezu i nećeš biti prava žena. Ta to i nije brak! To je prosto kućni ugovor! Ta njemu će glupanu biti probitak - ta njemu, glupanu, daju takvu neizmjerljivu sreću! Ah, kakva si ti danas krasotica, Zinočka! Krasotica nad krasoticama, a ne krasotica! Ta ja bih, da sam muškarac, ja bih tebi pol carevine pridobila ako bi ti ushtjela! Magarci su svi oni! Ah, kako ne bih poljubila tu ručicu?“ Marja Aleksandrovna žarko poljubi kćeri ruku. „Ta to je moje tijelo, moja put, moja krv! Pa makar silom oženili njega, glupana! A kako ćemo poživjeti ja i ti, Zinočka! Ta nećeš otjerati majku dok u sreću dopadneš? Prepirale smo se, doduše, anđeliću moj, a ipak nisi imala takva prijatelja kakva sam ja - ipak...“

„Mamice! Ako ste se već odlučili, možda je vrijeme... da štogod i radite. Tu samo tratite vrijeme!“ - nestrpljivo će reći Zina.

„Vrijeme je, vrijeme, Zinočka, vrijeme! Ah! Zabrbljala sam se!“ - trgla se Marja Aleksandrovna. „One bi ondje sasvim odmamile kneza. Odmah ću sjesti i odvesti se! Dovest ću se, izazvat ću Mozgljakova, a onda... Pa silom ću ga odvesti ako ustreba! Zbogom, Zinočka, zbogom, draga, ne tuguj, ne sumnjaj, ne žalosti se, a što je glavno, ne žalosti se! Sve će se završiti krasno, preplemenito! Glavno je s kakva se gledišta gleda... onda, zbogom, zbogom!...“

Marja Aleksandrovna prekrstila Zinu, izletjela iz sobe, časak se, po prilici, povrckala u svojoj sobi pred ogledalom, a za dva časa jurila po mordasovskim ulicama u svojim saonicama, u koje su se svaki dan prezali konji u to vrijeme ako bi htjela da se izveze. Marja je Aleksandrovna živjela en grand[33].

>Ne, nećete me nadmudriti!<  mislila je sjedeći u svojim saonicama. >Zina pristaje, polovica je posla urađeno, dakle, pa da se tu prekine! Besmislica! Haj, Zina! Pristala ipak naposljetku! I na tvoju glavicu djeluju dakle neki računčići! Prikazala sam joj zamamnu perspektivu! Ganula sam je! Ali je strahota kako je ona lijepa danas! Ta ja bih s njenom krasotom pola Evrope pokorila svojoj volji! Pa počekat ćemo... Shakespeare će otfrknuti dok ona bude kneginja te upozna štošta. Šta ona i zna? Mordasova i svojega učitelja!... Hm... Samo kakva će ona biti kneginja! Volim u nje taj ponos, smionost, kako je nepristupačna! Kad pogleda, kao da je pogledala kraljica. Kako, dakle, kako dakle ne bi shvaćala svoju korist? I shvatila je napokon! Shvatit će i drugo... Ta ja ću ipak biti uz nju! Složit će se najzad sa mnom u svim točkama! A bez mene neće moći biti. Sama ću biti kneginja, upoznat će me i u Petrogradu. Zbogom, grade i pol! Umrijet će taj knez, umrijet će taj deran, a onda ću ja nju Gospodski udati za princa vladara! Jednoga se bojim: nisam li joj se odviše povjerila? Nisam li bila preiskrena - nisam li se previše ganula? Straši ona mene, oh, straši!<  I Marja Aleksandrovna zaroni u svoje misli. Mora se reći, bile su glavobolne. Ali i kaže se da su strasti gore od napasti.

Kad je Zina ostala sama, dugo je hodala gore-dolje po sobi, skrštenih ruku, zamišljena. Mnogo je premislila. Često je i gotovo nesvjesno ponavljala: >Vrijeme je, vrijeme, odavno je vrijeme!< Šta je značio taj iskidani uzvik? Počesto su joj se suze blistale na dugim, svilenkastim trepavicama. Nije ni mislila da ih otire, da ih zaustavlja. Ali uzalud joj se mamica brinula i nastojala da prodre u kćerine misli: Zina se zauvijek odlučila i pripravila se na sve posljedice...

>Čekaj samo!< mislila je Nastasja Petrovna, kad se nakon pukovnikovičina odlaska izvlačila iz svoje komorice. >A ja htjedoh radi toga knežića da pridjenem ružičastu vrpcu! I povjerovala ja luda da će on mene uzeti! Eto ti vrvce! A, Marja Aleksandrovna! Ja sam vam musavica, ja sam prosjakinja, ja uzimam po dvjesta rubalja mita u srebru. Još da tebe propustim i da ne uzmem, ti pomodarko! Uzela sam na plemenit način - uzela sam za troškove spojene s poslom... Valjda sam sama trebala da mitim! Šta se tebe tiče što se nisam skanjivala, nego sam svojim rukama obila bravu? Ta za tebe sam radila, ti dangubo! Ti bi samo da vezeš po canevasu[34]! Počekaj, pokazat ću ti ja canevas. Pokazat ću ja vama obadvjema kakva sam ja musavica. Upoznat ćete vi Nastasju Petrovnu i njenu krutost!<

GLAVA VII

Marju Aleksandrovnu zanosi njena genijalnost. Zamislila je velik i smion naum. Da uda kćer za bogataša, za kneza i bogalja, da je uda kradom od sviju, koristivši slaboumnost i nezaštićenost svojega gosta, da je uda na prevarni način, kake bi kazali neprijatelji Marje Aleksandrovne - to nije samo smiono nego čak i drsko.

Dabome, naum je probitačan, ali ako se izjalovi, sramoti izumiteljicu neobičnom sramotom. Marja Aleksandrovna zna to, ali ne očajava. >Iz kakvih li sam trzavica isplivala< govorila je Zini i govorila pravo. Da nije - kakva bi i bila junakinja.

Nema sumnje, sve to nalikuje ponešto na razbojstvo na cesti - ali se Marja Aleksandrovna i na to ne obazire odviše. O tom ona začudo ispravno sudi: >Kad ih vjenčaju, neće se razvjenčati <. Misao, koja je priprosta, ali sablažnjava takvim neobičnim probicima - da Marju Aleksandrovnu, kad same zamisli te probitke, podilazi jeza i prolaze mravci.

Uopće je strahovito uzrujana i sjedi u svojoj kočiji kao na iglama - kao nadahnuta žena, obdarena nesumnjivom stvaralačkom snagom. I dospjela je već da stvori plan za svoj rad. Ali je taj en grand[35] plan je tek u nacrtu i još se mutno sijucka pred njom. Ali Marja Aleksandrovna uvjerava sama sebe - ne uzrujava je strah od neuspjeha - ne! Ona bi samo da što prije započne, ona bi što prije u boj. Nestrpljivost, plemenita nestrpljivost je mori, kad misli na zadržavanje i zastajanje. Ali kad smo spomenuli zadržavanje, zamolit ćemo za dopuštenje da ponešto objasnimo svoju misao. Najgoru nevolju sluti i očekuje Marja Aleksandrovna od plemenitih svojih sugrađana, Mordasovaca, a najviše od plemenitoga društva mordasovskih dama. Po iskustvu zna svu njihovu neprimirivu mržnju na nju. Zna, na primjer, zasigurno da u gradu u ovaj čas znaju možda sve o njenim nakanama, premda još nitko nikomu nije pripovijedao o njima. Zna, po češćem žalosnom iskustvu, da nema zgode, pa i najtajnije zgode u njenoj kući, koja bi se dogodila izjutra, a da je naveče ne bi znala posljednja piljarica na trgu, posljednji trgovački pomoćnik u dućanu.

Dabome, Marja Aleksandrovna tek samo sluti nevolju, ali nju takve slutnje nikad ne varaju. Ne vara se ona ni sada. Evo šta se dogodilo zaista i što ona još ne zna sigurno. Oko podneva, to jest upravo tri sata nakon kneževa dolaska u Mordasov, kolali su po gradu čudni glasovi. Gdje su se započeli, ne zna se, ali su se raširili gotovo za trenutak. Svi su odjednom počeli uvjeravati jedan drugoga da je Marja Aleksandrovna već zaručila s knezom svoju Zinu, svoju dvadeset trogodišnju Zinu bez miraza - da je Mozgljakov otpravljen i da je sve to već odlučeno i potpisano.

Šta je uzrok takvim glasovima? Zar svi toliko znaju Marju Aleksandrovnu da su mahom pogodili u samo srce njenih najsvetijih misli i ideala? Ni nesklad takva glasa s običnim poretkom, jer takvi se poslovi vrlo rijetko mogu svršiti za jedan sat, ni o čita neosnovanost takve vijesti, jer nitko nije mogao da dokuči otkud ta vijest - nisu mogli da razuvjere Mordasovce. Glas se je širio i ukorjenjivao s neobičnom uporitošću. Najčudnije je što se počeo širiti baš u ono isto vrijeme kad je Marja Aleksandrovna započela svoj maloprijašnji razgovor sa Zinom o tome istom. Toliki je instinkt u provincijalaca!

Instinkt provincijalnih glasonoša ponekad je čudesan, a tomu, razumije se, ima razloga. On se osniva na najbližem, zanimljivom i mnogogodišnjem uzajamnom proučavanju. Svaki provincijalac živi kao pod staklenim zvonom. Ne može baš ništa da sakrije pred svojim čestitim sugrađanima. Znaju vas naizust, znaju čak i ono što vi sami o sebi ne znate. Provincijalac bi, čini se, već po prirodi svojoj morao biti psiholog i poznavalac srca. Eto, zato sam se već ponekad iskreno čudio kad sam vrlo često u provinciji, mjesto psihologa i poznavalaca srca, sretao izvanredno mnogo magaraca. Ali na stranu to - to je izlišna misao.

Vijest je bila gromovita. Brak s knezom činio se svakomu toliko probitačnim, toliko sjajnim, da nikomu nije padala u oči njegova neobičnost. Spomenut ćemo još jednu okolnost: Zinu mrze gotovo još više nego Marju Aleksandrovnu. Zašto? - Ne zna se. Možda je tomu donekle uzrok krasota Zinina. Možda i to što je Marja Aleksandrovna ipak svima Mordasovcima nekako svoja, njihove gore list. Da nje nestane iz grada, za njom bi, tko zna, možda požalili. Ona oživljuje društvo neprekidnim pričama. Bez nje bi bilo dosadno. Zina se, naprotiv, drži tako kao da živi u oblacima, a ne u gradu Mordasovu. Tim ljudima nekako ona nije par, nije jednaka, vlada se prema njima nepodnosivo naduto, možda i ne primjećujući to!

I odjednom ta ista Zina, o kojoj se čak pričaju sablažnjive priče, ta naduta, ta ponosita Zina postaje milijunarka, kneginja, ulazi u otmjeni svijet. Za neke dvije godine, kad obudovi, udat će se za kakva vojvodu, možda čak za generala - tko bi znao, možda i za gubernatora (a mordasovski je gubernator, kao naručeno, udovac i izvanredno nježan prema ženskom rodu). Onda će ona biti prva dama u guberniji, a razumije se, nepodnosiva je sama ta misao i nikad nikakva vijest ne bi u Mordasovu pobudila takvo negodovanje kao vijest o Zininoj udaji za kneza.

Odmah se sa sviju strana razlegli razjareni krikovi. Viču da je to grešno, čak i podlo, da starac nije pri pameti, da su starca prevarili, nasadili, zaludili, zloupotrijebili njegovu slaboumnost, da starca treba izbaviti iz krvoločnih pandža, da je to, zapravo, razbojstvo i nemoralnost - što su napokon, po čemu su druge gore od Zine? I druge bi se mogle isto tako udati za kneza.

Sve te glasove i uzvike sluti Marja Aleksandrovna, ali joj je dosta i to. Zna ona, zasigurno, da će svi, baš svi, pripravni biti da upotrijebe sve što se god može i čak što se ne može, da spriječe njene namjere. Ta hoće sada da konfisciraju kneza, tako da mora gotovo silom da ga vraća. Napokon, ako njoj i pođe za rukom da kneza uhvati i natrag domami, ta ne može ga navijek držati na užetu. Napokon, tko će zajamčiti da neće danas, da neće već za dva sata, sav svečani zbor mordasovskih dama biti u njenu salonu i još pod kakvom izlikom, da ih i ona neće moći odbiti? Ako ih odbije s vrata, ući će kroz prozor - zgoda koja je gotovo nemoguća, ali je bivala u Mordasovu. Jednom riječju, ne smije se gubiti ni sat, ni trenutak vremena, a međutim se posao nije ni započeo. Odjednom Marji Aleksandrovni sinula u glavu i onoga maha sazrela genijalna misao.

Nećemo zaboraviti da o toj novoj ideji progovorimo na pravom mjestu. Sada ćemo kazati jedino to da u ovaj čas naša junakinja leti mordasovskim ulicama strašna i zanesena, odlučna, ako bi samo ustrebalo, čak i na pravi boj da se domogne kneza. Ne zna još kako će se to uraditi i gdje će ga sresti, ali za to zna pouzdano da će prije Mordasov propasti u zemlju nego što se ne bi ostvarila makar i jota od današnjih nauma.

Prvi joj je korak uspio da i nije mogao bolje. Pošlo joj za rukom uhvatiti kneza na ulici te ga je dovezla svojoj kući na objed. Ako se zapita kako je njoj, uza sve neprijateljske lukavštine, pošlo ipak za rukom da ostvari svoj naum i da Anu Nikolajevnu prilično nasamari - to moram izjaviti da takvo pitanje držim dapače uvredljivim po Marju Aleksandrovnu. Zar ona da ne bi održala pobjedu nad kakvom god Anom Nikolajevnom Antipovom?

Naprosto je uhitila kneza, koji se vozio već kući njene suparnice, te, ne hajući ni za što, ali ni za razloge samoga Mozgljakova, koji se je uplašio skandala, premjestila starčića u svoju kočiju. Tim se Marja Aleksandrovna i razlikovala od svojih suparnica da u odlučnim prigodama nije prezala ni od skandala, nego je smatrala za načelo da uspjeh opravdava sve. Razumije se, knez se nije osobito protivio, te je, po svojem običaju, vrlo brzo zaboravio sve i bio vrlo zadovoljan. Za objedom je neprestano brbljao, bio izvanredno veseo, sipao dosjetke, kalambure, pripovijedao anegdote koje nije svršavao ili je s jedne preskakivao na drugu, a da to nije ni opažao. Kod Natalije je Dmitrijevne ispio tri čaše šampanjca. Za objedom popio još i u glavi mu se poštena vrtjelo. Tu mu dolijeva već sama Marja Aleksandrovna. Objed je vrlo dobar. Nevaljanac Nikitka nije ga kvario. Domaćica oživljuje društvo najzamamnijom ljubaznošću. Ali drugi, koji su nazočni, kao da su namjerice neobično dosadni. Zina je nekako svečano šutljiva. Mozgljakov očito nije dobre volje i malo jede. Misli nešto, a kako mu se to prilično rijetko dešava, to je Marja Aleksandrovna u velikoj brizi. Nastasja Petrovna sjedi namrštena i čak kradom daje Mozgljakovu neke čudne znakove, koje on nikako ne opaža. Da nije zamamno ljubazne domaćice, objed bi nalikovao na sahranu.

A, međutim, Marja Aleksandrovna je preko svake mjere uzrujana. Sama je već Zina neobično plaši svojim tužnim likom i zaplakanim očima. I još jedna neprilika: treba hitati, žuriti se, a taj >prokleti< Mozgljakov sjedi kao klipan, koga i nije briga i samo smeta! Ta i ne može se zaista pred njim započinjati takvo nešto! Marja Aleksandrovna ustala od stola strašno uznemirena. Koliko joj je dakle bilo čudo, radosna prepast, ako se može tako kazati, kad joj je Mozgljakov, tek što su poustajali od stola, sam pristupio i odjednom sasvim iznenada izjavio da mora - razumije se, na najveću svoju žalost - odmah otići.

„Kuda to?“ - zapitala Marja Aleksandrovna neobično žaleći.

„Eto, vidite, Marja Aleksandrovna“, započe Mozgljakov, uznemiren i čak ponešto zbrkano „desila mi se nadasve čudna zgoda. I ne znam kako bih vam kazao... posavjetujte me, zaboga!“

„Šta je, šta je?“

„Krsni moj kum, Borodujev, vi znate - onaj trgovac... sreo me danas. Starac se baš srdi, prekorava me, veli mi da sam se uzoholio. Evo me već po treći put u Mordasovu, a njemu nisam ni zavirio. >Dođi< veli mi >danas na čaj <. Sada su upravo četiri sata, a on pije čaj po starinskom, kad se probudi, između četiri i pet sati. Šta da radim? Ono, Marja Aleksandrovna, dakako - ali, zamislite! Ta on mi je pokojnoga oca izbavio iz nevolje kad je prokartao erarske novce. Tom mi je prilikom i bio krsni kum. Ako Zinaida Afanasjevna pođe za mene, imam ipak samo stotinu i pedeset duža. A on ima milijun, ljudi kažu, čak i više. Nema djece. Ako mu ugodim, namrijet će mi sto tisuća. Sedamdeset godina pomislite!“

„Ah, bože moj! Ta šta vi onda - šta oklijevate?“ - uzviknu Marja Aleksandrovna, jedva krijući radost. „Idite, idite! S tim se ne treba šaliti. Baš gledam za objedom kako ste zlovoljni! Idite, mon ami, idite! Ta trebali ste mu još prijepodne otići u pohode da pokažete kako vam je do njega, kako cijenite njegovu dobrostivost!“

„Pa vi ste sami, Marja Aleksandrovna“, u čudu uzviknuo Mozgljakov „vi ste sami napadali mene zbog toga poznanstva! Ta vi ste govorili da je on seljak, bradonja, u srodstvu s krčmama, podrumima, poslovođama?“

„Ah, mon ami! Šta se ne govori nepromišljeno! I ja se mogu prevariti, nisam svetica. Uostalom, ne sjećam se, ali možda sam bila u takvu duševnom raspoloženju... Najzad onda još niste prosili Zinočku... Dabome, to je od mene sebično, ali sad i nehotice moram da gledam s drugoga gledišta, a koja mati može da me okrivi u toj zgodi? Idite, ne oklijevajte ni časka! Prosjedite kod njega i večer... i poslušajte! Kažite mu da ga uvažavam, volim, štujem, ali što spretnije, ljepše! Ah, bože moj! Ta i ja sam to smetnula s uma! Trebalo je da se sama dosjetim i da vas uputim!“

„Vi ste uskrisili mene, Marja Aleksandrovna!“ - uzviknuo oduševljeni Mozgljakov. „Sada ću vas, kunem se, slušati u svem! A ja sam se naprosto i bojao da vam kažem!... Ali, zbogom, pa ću put pod noge! Ispričajte me kod Zinaide Afanasjevne. Ali ću svakako ovamo...“

„Blagosivam vas, mon ami! Pazite, dakle, porazgovorite se s njim o meni! On je zaista vrlo mio starčić. Odavno sam već promijenila svoje mišljenje o njemu... U njemu sam, uostalom i uvijek voljela sve to starinsko rusko, nepatvoreno. Au revoir, mon ami, au revoir!“ >Kakva je to divota što tebe vrag nosi! Zaista to pomaže sam Bog!< pomislila je i zadihala se od radosti.

Pavel Aleksandrovič izišao u predsoblje te obukao već bundu, kad se odjednom odnekud stvorila Nastasja Petrovna. Čekala ga.

„Kamo ćete?“ - reći će zadržavajući ga za ruku.

„Do Borodujeva, Nastasja Petrovna! Krsni mi je kum, izvolio me krstiti... Bogat starac, ostavit će mi štogod, moram mu polaskati!“

Pavle Aleksandrovič bio je izvanredne volje.

„Do Borodujeva! Oprostite se onda s nevjestom“, oštro će Nastasja Petrovna.

„Kako to, >oprostite se<?“

„Pa tako! Vi ste mislili da je ona već vaša! A, eto, hoće da je udaju za kneza. Osobno sam čula“.

„Za kneza? Molim vas, Nastasja Petrovna!“

„A šta, molim vas! Ne biste li, evo, željeli da sami pogledate i poslušate. Zbacite bundu, hodite ovamo!“

Presenećeni[36] Pavel Aleksandrovič zbacio bundu i na prstima se uputio za Nastasjom Petrovnom. Ona ga dovela u onu istu komoricu odakle je jutros virila i prisluškivala.

„Ali, molim vas, Nastasja Petrovna, ama ništa ne razumijem!“

„Pa razumjet ćete, evo, dok se nagnete i prisluhnete. Komedija će se zacijelo odmah započeti“.

„Kakva komedija?“

„Pst! Ne govorite glasno! Komedija je u tom da vas naprosto varaju. Maloprije, kad ste bili otišli s knezom, Marja Aleksandrovna je cijeli sat nagovarala Zinu neka se uda za staroga kneza, govorila joj da nije ništa lakše nego zaluditi i primorati da se oženi i takve je smicalice provodila da mi se i smučilo. Sve sam odavde prisluškivala. Zina je pristala. Kako su vas obadvije častile! Prosto vas drže za glupana, a Zina je otvoreno rekla da nizašto neće poći za vas. A ja luda! Htjela sam da pridjenem crvenu vrvcu! Ded poslušajte, ded poslušajte!“

„Ta to je najbezbožnija himba[37], ako je tako!“ - šapnu Pavel Aleksandrovič, neobično glupo gledajući Nastasji Petrovni u oči.

„Pa samo poslušajte, čut ćete još štošta drugo“.

„A gdje bih slušao?“

„Pa nagnite se, evo na ovu rupicu...“

„Ali, Nastasja Petrovna, ja... ja nisam kadar da prisluškujem...“

„Eh, baš ste se sjetili! Tu, gospodine, manite se časti. Kad ste došli, onda i slušajte!“

„Ali ipak...“

„A ako niste kadri, neka vas i nasamare! Žalim vas, a vi se kočite. Šta je meni do toga! Ta ne činim ja to zbog sebe! Kako i da bilo, u ovoj kući neću ostati do večeri“.

Pavel Aleksandrovič očeliči dušu, te se primakao pukotini. Srce mu kuca, u sljepoočicama mu lupka. Gotovo i ne razumije šta se događa, šta je s njim niti gdje je.

GLAVA VIII

„Vrlo ste se lijepo dakle zabavili, kneže, kod Natalje Dmitrijevne?“ - zapita Marja Aleksandrovna, pohlepnim pogledom šibajući po bojištu i želeći da na najnedužniji način zapodjene razgovor. Srce joj kuca od uzbuđenja i očekivanja. Nakon objeda odveli kneza odmah u >salon<, u kojem su ga bili primili prije podne. Sve svečane zgode i primanja bivaju kod Marje Aleksandrovne u tom istom salonu. Ona se ponosi tom sobom.

Starčić od šest čaša nekako omlitavio i nije čvrst na nogama. Zato brblja bez prestanka. Brbljanje mu čak i poraslo. Marja Aleksandrovna razumije da je taj plamsaj časovit i da će gost, koji je otromio, brzo poželjeti da spava. Treba loviti čas. Kad je razgledala bojište, s nasladom je opazila da požudni starčić nekako osobito pomamno pogledava Zinu i roditeljsko joj srce zadrhtalo od radosti.

„Izvan-redno smo se zabavili“, odgovori knez „i znate, ne-u-po-re-di-va je ženska Natalja Dmitrijevna, ne-u-po-re-di-va ženska!“

Koliko god Marja Aleksandrovna bila zabavljena svojim velikim planovima, takva glasna hvala njene suparnice ubola je u samo srce.

„Molim vas, kneže!“ - uzviknu i oči joj se zablistale „ako je već vaša Natalja Dmitrijevna neuporediva žena, onda i ne znam šta da kažem! Ali nakon toga vi ne poznajete ovdašnje društvo, nikako ne poznajete! Ta to je puka izložba osobnih nečuvenih vrlina, plemenitih osjećaja, puka komedija, puka spoljašna zlatna kora. Odignite tu koru, te ćete ugledati cijeli pakao pod cvijećem i cijeli osinjak, gdje će vas pojesti da neće preostati ni koščica!“

„Doista?“ - uzviknu knez. „Čudim se!“

„A ja vam se kunem da je tako! Ah, mon prince. Slušaj, Zina, moram pripovjediti knezu tu smiješnu i podlu zgodu s tom Nataljom, prošle nedjelje - sjećaš se? Jest, kneže - govorim o onoj istoj vašoj hvaljenoj Natalji Dmitrijevni, za kojom se tako zanosite. O, premili moj kneže! Kunem vam se, nisam spletkarica! Ali ću vam svakako pripovjediti to, jedino zato da vas nasmijem, da vam pokažem u živoj sličici, kako se veli, kroz optičko staklo, kakvi su ovdje ljudi. Prije dvije sedmice dana došla k meni ta Natalja Dmitrijevna. Iznijela se kava, a ja sam radi nečega izišla. Vrlo se dobro sjećam koliko mi je ostalo šećera u srebrnoj šećernici - bila je ražom puna. Kad sam se vratila, gledam: leže na dnu samo tri komadićka. Osim Natalje Dmitrijevne nitko nije bio ostao u sobi. Kakva vam se čini! Ona ima svoju zidanu kuću i novaca napretek! Ta je zgoda smiješna, komična, ali nakon toga sudite o plemenitosti ovdašnjega društva!“

„Za-ar?“ - kliknuo je knez iskreno se čudeći. „Kakva je to ipak neprirodna pomama! Zar je ona sve sama pojela?“

„Evo, dakle, kneže, kakva je ona neusporediva žena! Kako vam se sviđa ta sramotna zgoda! Ta ja bih, čini mi se, umrla onoga istoga časa kad bih se odlučila na takvo odurno djelo!“

„Pa da, da... Samo, znate, ona je ipak takva bellefemme“[38].

„Zar Natalja Dmitrijevna! Molim vas, kneže, ta to je naprosto prostakuša! Ah, kneže, kneže! Šta ste to kazali! Očekivala sam od vas mnogo više ukusa...“

 „Pa da, prostakuša... ali znate, tako je građena... Pa, a ta djevojčica, što je igra-la i ona je... građena...“

„Zar Sonjička? Ta ona je još dijete kneže! Svega joj je četrnaest godina!“

„Pa da... samo znate, tako je spretna i u nje su također... takve forme... formiraju se. Tako je u-mi-lja-ta! I ona druga što je s njom i-gra-la, također se... formira...“

„Ah, to je nesretna sirota, kneže! Oni je često uzimaju“.

„Si-ro-ta! Uostalom, tako je prljava, bar da je ruke oprala... Nego također je za-mam-na...“ Dok je knez to govorio, s nekom sve većom pomamom promatrao je Zinu kroz lornjet. „Mais quelle charmante personne“,[39]  mrmlja u pol glasa i topi se od slasti.

„Zina, odsviraj nam štogod, ili nemoj, bolje otpjevaj! Kako ona pjeva, kneže! Ona je, može se kazati, virtuoskinja, prava virtuoskinja! A da znate, kneže“, nastavlja Marja Aleksandrovna u pol glasa, kad je Zina otišla k glasoviru, idući svojim polaganim, lakim korakom, od kojega je skoro svisnuo jadni starčić. „Da znate kakva je ona kći! Kako ona zna da ljubi, kako je nježna sa mnom! Kakva su joj čuvstva, kakvo srce!“

„Pa da... čuvstva... i znate, ja sam znao samo jednu žensku, za svega života, s kojom bi se ona mogla uporediti pokra-so-ti“, prekine je knez, a sve mu rastu zazubice. „To je pokojna grofica Nainska, umrla je prije tridesetak godina. Divna je bila ženska, neopisive krasote, kasnije se još udala za svojega kuhara...“

„Za svojega kuhara, kneže!“

„Pa da, za svoga kuhara... za Francuza, u inozemstvu. Ona mu je u ino-zem- stvu pribavila grofovsku titulu. Bio je naočit čovjek i izvanredno obrazovan, s takvim malim br-či-ći-ma“.

„I... i... kako su oni živjeli, kneže?“

„Pa da, dobro su živjeli. Uostalom, brzo su se iza toga razišli. On ju je opljačkao i otišao. Svadili su se radi nekoga sosa.“

„Šta bih svirala, mamice?“ - zapitala Zina.

„Pa bolje da nam pjevaš, Zina. Kako ona pjeva, kneže! Vi volite muziku?“

„O, da! Charmant, charmant! Neobično volim muziku. U inozemstvu sam se upoznao s Beethovenom“.

 „S Beethovenom! Zamisli, Zina, knez je bio poznat s Beethovenom“, viče u zanosu Marja Aleksandrovna. „Ah, kneže! Zar ste bili poznati s Beethovenom?“

„Pa da... bio sam s njim u pri-ja-telj-stvu. I navijek mu je nos u burmutu. Tako je smiješan!“

„Beethoven?“

„Pa da, Beethoven. Uostalom, možda to i nije Beethoven, nego neki drugi Nijemac. Ondje ima vrlo mnogo Nijemaca... Uostalom, ja se, čini se, bunim“.

„A šta bih pjevala, mamice?“ - zapitala Zina.

„Ah, Zina! Otpjevaj onu romansu u kojoj ima, sjećaš se, tako mnogo viteškoga, gdje je još ta gospodarica zamka i njen trubadur... Ah, kneže! Kako volim sve to viteško! Ti zamci, zamci! Taj srednjovjekovni život! Ti trubaduri, heroldi, turniri... Ja ću te pratiti, Zina! Sjednite ovamo, kneže, bliže! Ah, ti zamci, zamci!“

„Pa da... zamci. I ja volim zamke“, mrmlja knez u zanosu i upija se u Zinu jedinim svojim okom. „Ah... Bože moj!“ - uskliknuo je „to je romansa!... Ali... ja znam tu ro-man-su! Davno sam već slušao tu romansu... To mi tako na-po- mi-nje... Ah, bože moj!“

Ne laćam se da opisujem šta je bilo s knezom kad je zapjevala Zina. Pjevala je starinsku francusku romansu, koja je nekad bila u velikoj modi. Zina ju je pjevala krasno. Njen čisti, zvučni kontra alt prodirao je do srca. Njeno krasno lice, divne oči, kao izvajani divni prstići, kojima lista note, gusta, crna, blistava kosa, uzbibane grudi, čitava njena pojava, ponosita, krasna, plemenita - sve je to začaralo jadnoga starčića do kraja. Dok je pjevala, nije skidao očiju s nje, gušio se od uzbuđenja. Staračko mu srce, podgrijano šampanjcem, muzikom i uskrslim uspomenama (a u koga nema dragih uspomena?) - lupkalo je sve brže, kako već odavno nije kucalo... Voljan je bio da se spusti na koljena pred Zinu spreman da zaplače kad je ona završila.

„O, ma cbarmante enfant!"'[40] - uzviknuo je ljubeći joj prstiće „vous me ravissez![41]  Sada, sam se tek sjetio... Ali... ali... o, ma charmante enfant...“

I knez nije mogao ni da dovrši.

Marja Aleksandrovna osjetila da je kucnuo čas.

 „A zašto se, kneže, upropašćujete?“ - uklikne svečano. „Toliko osjećanja, toliko životne snage, toliko duševnoga blaga i zakopati se na sav život u samoću! Pobjeći od ljudi, od prijatelja! To je neoprostivo! Zamislite se, kneže! Pogledajte, da tako reknem, bistrim okom život! Izazovite iz svoga srca uspomene prošlosti - uspomene zlatne vaše mladosti, zlatnih, bezbrižnih dana - uskrisite njih, uskrisite sebe! Započnite opet da živite u društvu, među ljudima! Putujte u inozemstvo, u Italiju, u Španjolsku - u Španjolsku, kneže!... Vama treba volja, srce koje bi ljubilo, uvažavalo vas, suosjećalo s vama! Ta vi imate prijatelja! Zovnite ih, kliknite ih, ioni će dohrliti hrpimice! Prva ću ostaviti sve i doletjet ću na vaš zov. Sjećam se našega prijateljstva, kneže - ostavit ću muža i poći za vama... štoviše, da sam još mlada, da sam tako dobra i krasna kao što je moja kći, postala bih vaša suputnica, drugarica, vaša žena, ako biste vi to ushtjeli!“

„I ja sam uvjeren da ste bili une charmante personne u svoje vrijeme“, reći će knez, usekajući se u rubac, suze mu ovlažile oči.

„Mi živimo u našoj djeci, kneže“, s uzvišenim osjećajem odgovorila Marja Aleksandrovna. „Imam i ja svojega anđela-čuvara! A to je ona, moja kći, drugarica mojih misli, mojega srca, kneže! Ona je odbila već sedam prosaca jer neće da se rastane sa mnom“.

„Ona će, dakle, s vama na put kad me bu-dete pra-ti-li u inozemstvo? Ako je tako, svakako ću putovati u inozemstvo“, uzvikne knez oduševljeno. „Sva- ka-ko ću putovati. A kad bih mogao laskati sebi na-dom... Ta ona je čarobno, ča-rob-no dijete! O, ma charmante enfant!“ - I knez joj opet počeo ljubiti ruke. Sirotan, htio je da klekne pred nju.

„Ali... ali, kneže, vi velite: možete li laskati sebi nadom?“ - prihvatila Marja Aleksandrovna, osjetivši nov priliv rječitosti. „Ta vi ste čudni, kneže! Zar mislite da ste već nevrijedni ženske pažnje? Ne čini krasotu mladost. Sjetite se da ste, da tako reknem, izdanak aristokracije! Vi ste predstavnik najprofinjenijih, najviteškijih čuvstava i... manira! Zar nije Marija zavoljela starca Mazepu? Sjećam se, čitala sam da je Lauzun, taj divni markiz na dvoru Louisa... zaboravila sam kojega - već u godinama, čak, kao starac pobijedio srce jednoj od najprvijih dvorskih krasotica!... I tko vam je kazao da ste starac? Tko vas je to naučio? Zar stare ljudi kakvi ste vi? Vi, s takvim bogatstvom čuvstava, misli, veselja, oštroumnosti, životne snage, sjajnih manira. Pa pojavite se gdjegod sada, u inozemstvu, u kupalištu, s mladom ženom, s takvom krasoticom kakva je, na primjer, moja Zina - ne govorim o njoj, govorim samo tako, radi uporedbe - i vidjet ćete kakav će kolosalan biti efekt! Vi ste izdanak aristokracije, ona krasotica nad krasoticama! Vi je svečano vodite ispod ruke - ona pjeva u sjajnom društvu, vi pak sipate oštroumnost - ta sva će se kupališta štrcati da vas gledaju! Sva će Evropa uzviknuti, jer sve će novine, svi feljtoni, po kupalištima, početi da govore u jedan glas... Kneže! I vi velite: možete li sebi laskati nadom?“

„Feljtoni... pa da, pa da!... To je u novinama...“, mrmlja knez, a tek napola razumije brbljariju Marje Aleksandrovne i sve više te više smalaksava. „Pa... dijete moje, ako se niste umorili“, ponovite mi još jedanput tu romansu koju ste maloprije pjevali!

„Ah, kneže! Pa ima ona i drugih romansa, još ljepših... Sjećate li se, kneže, L'hirondelle?[42] Vjerojatno ste čuli?“

„Jest, sjećam se... ili, da pravije kažem, za-bo-ra-vio sam. Ne, ne pređašnju romansu, on istu što je maloprijepje-va-la! Ja neću L’hirondellel Ja hoću onu romansu...“, govori knez moleći kao dijete.

Zina zapjevala opet. Knez nije mogao da se suzdrži, nego se spustio pred nju na koljena. Plače on.

„O, ma belle chatelaine!"[43] - kliče glasom, koji mu vrči od starosti i uzbuđenja. „O, ma charmante chatelaine! O, milo dijete moje? Vi ste me na mnogo toga pod-sje-ti-li... iz onoga što je davno prošlo... Tada sam mislio da će sve biti ljepše nego što je zatim bilo. Pjevao sam onda duete... sa kontesom... tu istu romansu... a sada... Ja i ne znam šta je sada...“

Cijeli je taj govor izgovorio gušeći se i grcajući. Jezik mu se primjetljivo ukočio. Neke se riječi gotovo nikako nisu mogle da razaberu. Vidjelo se jedino da se bio posve raznježio. Marja Aleksandrovna odmah podjarila oganj.

„Kneže! Ta vi ćete se još zaljubiti u moju Zinu!“ - uzviknula osjetivši da je čas svečan.

Knežev joj odgovor nadmašio i najveće nade.

„Ja sam do ludila zaljubljen u nju!“ - uzviknuo starkelja, iznenada oživljujući i dalje klečeći i sav dršćući od uzbuđenja. „Pripravan sam da joj život žrtvujem! I kad bih se samo mogao nadati... Ali dignite me, ne-što sam o-sla-bio... Ja... kad bih se samo mogao nadati da joj ponudim srce, to... ja... ona bi mi svaki dan pjevala ro-man-se, a ja bih neprestano gledao nju... neprestano gledao... Ah, bože moj!“

„Kneže, kneže! Vi joj nudite rnkul Vi biste mi je htjeli oteti, moju Zinu, moju milu, mojega anđela, Zinu! Ali te ja neću pustiti, Zina! Neka mi je istrgnu iz raku, iz majčinih ruku!“

Marja Aleksandrovna poletje kćeri i snažno je stisne u zagrljaj premda osjeća da je kći dobrano otiskuje... Mamica malo pretjeruje. Zina to osjeća svim svojim bićem, te s neizrecivim gnušanjem gleda cijelu tu komediju. Ali šuti, a to je sve što treba Marji Aleksandrovni.

„Devet puta je odbila prosce samo da se ne rastane s majkom!“ - viče ona. „Ali sada moje srce sluti rastanak. Još malo prije sam opazila da ona tako gleda vas... Zapanjili ste je, kneže, svojim aristokratizmom, tom profinjenošću!... O, vi ćete rastaviti nas: ja to slutim!“

„Ja nju o-bo-ža-vam!“ - promrmlja knez, sve još dršćući kao list na vodi.

„Ti, dakle, ostavljaš svoju majku!“ - kliče Marja Aleksandrovna i opet leti kćeri o vrat.

Zina se požuri da dovrši mučni prizor. Šuteći pružila knezu svoju krasnu ruku i čak se prisilila na smiješak. Knez sa silnim poštovanjem prihvatio tu ručicu i obasuo je poljupcima.

„Tek sada za-po-činjem da živim” - mrmlja on i guši se od zanosa.

„Zina!“ - svečano progovori Marja Aleksandrovna. „Pogledaj ovoga čovjeka! To je najčestitiji, najplemenitiji čovjek od svih koje ja znam! To je vitez iz srednjega vijeka! Ali ona to zna, kneže - ona zna, mojemu srcu na jad... O, zašto ste došli! Predajem vam moje blago, mojega anđela. Čuvajte je, kneže! Moli vas mati, a koja će mati osuditi mene za moju tugu!“

„Mamice, dosta je!“ - šapnu joj Zina.

„Vi ćete je, kneže, zaštititi od uvrede? Vaš će mač bljesnuti pred očima klevetnika ili drznika koji se bude usudio da uvrijedi moju Zinu?”

„Dosta, mamice, jer ću...“

„Pa da, bljesnut će...“ - mrmlja knez. „Te, ja sad započinjem da živim... Želim da odmah, ovoga časa bude svadba... ja želim odmah da pošaljem u Du- ha-no-vo. Ondje imam brilja-na-ta. Hoću da ih joj položim pred noge...“

„To je žar! To je zanos! To je plemenitost čuvstava!“ - kliknu Marja Aleksandrovna. „I vi ste mogli, kneže, vi ste mogli da upropašćujete sebe, kloneći se svijeta? Tisuću puta ponovit ću to! Izvan sebe sam kad se sjetim te paklene...“

„Šta bih i ra-dio, tako sam se bo-jao!“ - mrmlja knez, kmezeći se i razdragan. „Htjeli su da me strpaju u lud-ni-cu... Uplašio sam se dakle“.

„U ludnicu! O, izrodi! O nečovječni ljudi! O, podle lukavštine! Kneže, ja sam to čula! Ta to je ludilo u tih ljudi! Ali zašto, zašto?!“

„Pa i sam ne znam zašto!“ - odgovara starkelja i od slabosti sjeda u naslonjač. „Bio sam, znate, na balu i pripovjedio neku anegdotu - a njima se nije svi-dje-lo. Pa je iskrsla i neka pripovijest!“

„Zar samo zato, kneže?“

„Nije. Zatim sam se još kartao s knezom Petrom Dementičem i nedostajalo mi šest. Imao sam dva kralja i tri dame... ili, da pravije kažem, tri dame i dva kralja... Nije! Jedan kralj! A zatim su bile i da-me...“

„I zato? Zato? O, paklenska nečovječnosti! Vi plačete kneže! Ali sada neće toga biti! Sada ću ja biti uz vas, moj kneže - ja se neću rastati sa Zinom, pa da vidimo hoće li se oni usuditi da i riječ reknu!... I štoviše, znate, kneže, vaša će ih ženidba preneraziti. Zastidjet će ih! Razabrat će da ste još sposobni... to jest, razumjet će da takva krasotica ne bi pošla za luđaka! Sada možete ponosito uznijeti glavu. Gledat ćete im pravo u lice...“

„Pa da, gledat ću im pravo u lice“, promrmlja knez sklapajući oči.

>No sasvim je omlitavio<, pomisli Marja Aleksandrovna >Samo se trate riječi<

„Kneže, vi ste usplahireni, ja to vidim - treba svakako da se umirite, da se odmorite od toga uzbuđenja“, reći će ona materinski se saginjući prema njemu.

„Pa da, htio bih ma-lo da po-ležim“, reče on.

„Da, da! Umirite se, kneže! Ta uzbuđenja... Počekajte sama ću vas otpratiti... Sama ću vas metnuti da spavate, ako ustreba. Šta tako gledate, kneže, taj portret? To je portret moje majke - toga anđela, a ne ženske! O, zašto nije sad među nama! To je bila pravednica, kneže, pravednica! Ja ne nazivam drugačije!“

„Pra-ved-ni-ca? C’est joli... I ja sam imao majku... princesse... i... zamislite... bila je neo-bič-no puna žena... Ali, nisam to htio da kažem... Ma-lo sam oslabio. Adieu, ma charmante enfant... Ja s u-žit-kom... ja danas... sutra... Pa, svejedno je! Au revoir, au revoir“ - tu je htio mahnuti rukom, ali se okliznuo i gotovo pao na pragu.

„Opreznije, kneže! Uprite mi se o ruku“, viče Marja Aleksandrovna.

„Charmant, charmant“, mrmlja on odlazeći. „Sada tek za-po-činjem živjeti...“

Zina je ostala sama. Neizreciv joj teret guši dušu. Gadi se toliko da ju je spopadala muka. Sama bi sebe prezrela, obrazi joj se žare. Zgrčenih pesnica, stisnutih zubi, oborene glave stoji ona i ne miče se s mjesta. Od stida joj potekle suze iz očiju... U taj se čas otvorila vrata i u sobu utrčao Mozgljak!

GLAVA IX

Čuo je sve, sve! Nije zaista ušao, nego utrčao, blijed od uzbuđenja i od razjarenosti. Zina ga gleda u čudu.

„Tako dakle vi!“ - zaviknuo je bez daha. „Napokon sam doznao kakvi ste!“

„Kakva sam ja!“ ponovi Zina, gledajući ga kao luđaka i odjednom joj se oči zablistale od gnjeva. „Kako ste se usudili tako govoriti sa mnom!“ zaviknula je pristupajući mu.

„Sve sam čuo!“ ponovi Mozgljakov svečano, ali i nehotice uzmaknuo za korak.

„Vi ste čuli? Vi ste prisluškivali?“ - Zina će gledajući ga prezirno.

„Jest! Prisluškivao sam! Jest, odlučio sam se na podlost, a zato sam doznao da vi sami... I ne znam kako bih se izrazio da vam kažem... kakvi se vi sada prikazujete!“ - odgovori on, sve više se plašeći pred Zininim očima.

„Pa makar i čuli, za što možete vi da okrivite mene? Kakvo pravo imate vi da krivite mene? Kakvo pravo imate vi da tako drsko govorite sa mnom?“

„Ja? Kakvo ja pravo imam? I vi možete da to pitate? Vi polazite za kneza, a ja nemam nikakva prava!... Pa vi ste meni dali riječ, eto!“

„Kada?“

„Kako kada?“

„Ta još jutros, kad ste me salijetali, odlučno sam vam odgovorila da ne mogu ništa pozitivno da kažem“.

„Ali me niste otjerali, niste me sasvim odbili - zadržali ste me, dakle, kao pričuvu! Vi ste me, dakle, mamili“.

Rasrđenoj se Zini javio na licu bolan izraz, kao od ljute, pronicave nutarnje boli - ali je ona prevladala svoje čuvstvo.

„Što vas nisam otjerala“, odgovorila je jasno i na mahove, premda joj se u glasu osjećao tek primjetljiv dahat „bilo je jedino iz žaljenja. Sami ste me zaklinjali da počekam, da vam ne govorim: >Neću nego da vas promotrim pobliže i onda<, rekoste, >onda kad se uvjerite da sam plemenit čovjek, možda me nećete odbiti<. To su bile vaše riječi na samom početku vašega udvaranja. Ne možete ih poreći! Usudili ste se i sada kazali da sam vas ja mamila. Ali vi ste sami vidjeli moje gnušanje kad sam se danas sastala s vama dvije sedmice prije nego što ste obećali i to gnušanje nisam krila od vas, naprotiv, pokazala sam ga. Vi ste to i sami opazili, jer ste me pitali: ne srdim li se zato što ste prije došli? Znajte da onoga ne mame komu ne mogu i neće da sakriju svoje gnušanje. Usudili ste se izreći da sam vas čuvala kao pričuvu. Na to ću vam odgovoriti da sam o vama sudila ovako: >Ako on i nije obdaren vrlo velikim umom, ipak može da bude dobar čovjek i zato možeš da pođeš za njega<. Ali sada, kad sam se, na svoju sreću, uvjerila da ste glupan, štaviše i pakostan glupan - preostaje mi jedino da vam zaželim svaku sreću i sretan put. Zbogom!“ - Rekavši to, Zina se okrenula od njega i polako otišla iz sobe.

Kad je Mozgljakov dokučio da je sve propalo, planuo od bijesa.

„A ja sam dakle glupan“, viče on „sada sam, dakle, već i glupan! Dobro! Zbogom! Ali prije nego što odem ispripovijedat ću cijelome gradu kako ste vi i mamica opili kneza: Upecali ga! Svima ću pripovijedati! Upamtit ćete vi tko je Mozgljakov!“

Zina je zadrhtala i u prvi mah zastala da mu odgovori, ali razmislila možda i časak, prezirno slegla ramenima i zalupila za sobom vrata. U taj se tren pojavila na pragu Marja Aleksandrovna. Čula je Mozgljakovljev uzvik, začas se dosjetila šta je, i zadrhta od prepasti. Mozgljakov još nije otišao, Mozgljakov je uz kneza, Mozgljakov će razglasiti po gradu, a prijeko je potrebni, da sve ostane tajna, makar i na najkraće vrijeme! Marja Aleksandrovna je imala svojih računa. Za tren je smislila i već je bio stvoren plan kako će umiriti Mozgljakova.

„Šta vam je, mon ami?“, ona će prilazeći mu i prijateljski mu pružajući ruku.

„Šta mon ami!“ zaviknu on u bjesnilu. „Još mon ami! Morgen fruh[44] milostiva gospođo! I vi mislite da ćete mene još jedanput prevariti?“

„Žao mi je, vrlo mi je žao, Pavle Aleksandroviču, što vas vidim u takvu čudnu duševnom raspoloženju. Kakvi su to izrazi! Vi ni pred damom ne susprežete svojih riječi“.

„Pred damom! Vi... vi ste sve, što god vas volja, ali niste dama!“ zaviknuo je Mozgljakov.

Ne znam šta je baš htio da kaže svojim uzvikom, ali valjda štogod vrlo gromovito.

Marja Aleksandrovna mu krotko pogleda u lice. „Sjednite!“ tužno je izgovorila, pokazujući mu na naslonjač u kojem je prije četvrt sata počivao knez.

„Ta poslušajte najzad, Marja Aleksandrovna!“ zaviknuo je zabezeknuti Mozgljakov. „Vi me gledate kao da i niste baš ništa skrivili, nego kao da sam ja skrivio vama! Ta to se ne može!... Takav ton!... Ta, na kraju, to nadilazi mjeru ljudske strpljivosti... znate li vi to?“

„Prijatelju moj!“ odgovorila mu Marja Aleksandrovna. „Dopustit ćete mi da vas i dalje nazivam tim imenom, jer vi nemate boljega prijatelja od mene, prijatelju moj! Vi mučite muku, vi ste izmoreni, vi ste ranjeni u samo srce - i zato nije čudo što sa mnom govorite u takvom tonu. Ali ja se odlučujem da vam otvorim cijelo, cijelo moje srce, pogotovo jer osjećam da sam sama donekle skrivila vama. Sjednite, dakle, razgovorit ćemo se“.

Glas Marje Aleksandrovne bolno je mekan. Na licu joj se ogleda patnja. Začuđeni Mozgljakov sjeo do nje u naslonjač.

„Vi ste prisluškivali?“, nastavila je ona prijekorno ga gledajući u lice.

„Jest, ja sam prisluškivao! Još i da ne prisluškujem, baš bih bio zvekan! Doznao sam barem sve što snujete protiv mene“, grubo je odgovorio Mozgljakov, hrabreći i podbadajući sebe svojim gnjevom.

„I vi, tako odgojen, takvih načela, mogli ste da se odlučite na takav postupak!?“

„O, bože moj!“ - Mozgljakov je čak i odskočio od stolice. „O, Marja Aleksandrovna!“ uzviknu. „To se, na kraju krajeva i ne može slušati! Sjetite se na što ste se odlučili, vi, s vašim načelima, a onda osuđujte druge!“

„Pitanje je još“, reći će ona, ne odgovarajući na njegova pitanja „tko vas je naputio da prisluškujete, tko je pripovjedio, tko je tu uhađao? - eto šta hoću da znam“.

„Ali, oprostite“, to neću reći.

„Dobro doznat ću i sama. Rekla sam, Paul, da sam vam ja skrivila. Ali, ako razaberete sve, sve prilike, vidjet ćete - ako i jesam kriva, skrivila sam jedino to što sam baš vama željela što više dobra“.

„Meni? Dobra? Ta to je već zagrdjelo! Uvjeravam vas, nećete me više prevariti! Nisam takav deran!“

I pomaknuo se u naslonjaču da je zaškripao.

„Molim vas, prijatelju, budite hladnokrvniji, ako možete. Saslušajte me pozorno, pa ćete se i sami složiti sa svim. Prvo, htjela sam da vam odmah objasnim sve, sve i ne biste se ponižavali prisluškivanjem. A što se nisam objasnila s vama prije, jedino je zato jer je sve bilo još u projektu. Moglo je i da ne pođe za rukom. Vidite, sasvim sam otvorena s vama. Drugo, nemojte kriviti moju kćer. Ona vas ljubi do ludila, te me je stajalo neiskazane muke dok je nisam odvratila od vas i privoljela je da prihvati kneževu ponudu“.

„Upravo sam imao sreću da čujem najpotpuniji dokaz te ljubavi do ludila“, Mozgljakov će ironično.

„Dobro. A kako ste vi govorili s njom? Zar tako govori zaljubljenik? Zar tako govori, najzad, čovjek dobra tona? Vi ste nju uvrijedili i rasrdili“.

„Ali nije riječ sada o tonu, Marja Aleksandrovna! A malo prije, kad ste mi obje udešavale slatko lice, otišao sam s knezom, a vi udarili da mene častite, ocrnjivali ste me - eto to vam velim! Sve to znam, sve!“

„I jamačno iz onoga istoga prljavoga izvora?“, priklopila je Marja Aleksandrovna, prezirno se smješkajući. „Jest Pavle Aleksandroviču, ocrnjivala sam vas, ogovarala sam vas i, priznajem, mnogo sam se mučila. Ali - već samo to što sam morala da vas ocrnjujem pred njom, možda i da vas klevećem - već samo to dokazuje kako sam teško istrgla od nje pristanak da će vas ostaviti! Kratkovidni čovječe! Da ona ne ljubi vas, zar bi trebalo da vas ocrnjujem, da vas prikazujem u smiješnu, nevrijednu liku, da se utječem takvim krajnjim sredstvima? A vi još ne znate sve! Morala sam se poslužiti materinskom vlašću da joj iz srca iščupam vas, te sam nakon neiskazane muke postigla samo vanjski pristanak. Ako ste sada prisluškivali naš razgovor, zacijelo ste i opazili da me ona ni jednom riječju, ni jednom kretnjom nije pomogla pred knezom. Za svega toga prizora nije izustila skoro ni riječi: pjevala je kao automat. Sva joj je duša ginula od jada i ja sam je žaleći, odvela napokon odatle kneza. Uvjerena sam da je plakala kad je ostala sama. Kad ste ušli ovamo, zacijelo ste opazili njene suze...“

Mozgljakov se zaista sjetio da je Zinu spazio u suzama kad je utrčao u sobu.

„A vi, vi, zašto ste vi, Marja Aleksandrovna, bili protiv mene?“, uzvikne on. „Zašto ste me ocrnjivali, klevetali - što i sami priznajete sada?“

„A, to je drugo! Eto, da ste iz početka razumno pitali, odavno biste bili dobili odgovor. Jest, imate pravo. Sve sam to učinila ja i ja jedina. Zinu ne miješajte u to. Zašto sam učinila? Odgovaram: prvo, za Zinu. Knez je bogat, ugledan, ima veza, pa ako Zina pođe za njega, napravit će sjajnu partiju. Najzad, ako i umre - možda čak i nabrzo, jer svi smo mi više-manje smrtni, onda je Zina mlada udovica, kneginja, u višem društvu i možda vrlo bogata. Onda se ona može udati za koga hoće, može napraviti najbogatiju partiju. Ali će ona, razumije se, poći za onoga koga je ljubila prije, komu je raskrvarila srce kad je pošla za kneza. Samo bi je kajanje primoralo da ispravi svoju krivicu nanesenu onomu koga je prije voljela“.

„Hm!“ muknuo je Mozgljakov, zamišljeno gledajući svoje cipele.

„Drugo, a to ću spomenuti samo ukratko“, nastavila je Marja Aleksandrovna „jer vi to možda i nećete razumjeti. Vi čitate svoga Shakespearea, crpite iz njega sve svoje uzvišene osjećaje, a zapravo ste, doduše, vrlo dobri, ali još premladi, a ja sam, Pavle Aleksandroviču, mati! Slušajte dakle: ja udajem Zinu za kneza donekle i radi samoga kneza, jer hoću da ga spasim tim brakom. Voljela sam i prije toga plemenitoga, toga predobroga, toga viteški poštenoga starca. Bili smo prijatelji. On je nesretan u kandžama te paklenske žene. Ona će ga otjerati u grob. Bog vidi da sam Zinu privoljela na brak jedino tim što sam joj prikazala svu svetost njenoga junačkoga djela samopožrtvovnosti. Ona se zanijela plemenitošću osjećaja, opojnošću junačkoga djela. U njoj samoj ima nešto viteško. Prikazala sam joj kao uzvišeno kršćansko djelo ako bude potpora, utjeha, prijatelj, dijete, krasotica, kumir onomu koji će da poživi možda samo još godinu dana. Za posljednjih dana njegova života ne bi ga opsjedali ni gadna žena, ni strah, ni sjeta, nego svjetlost, prijateljstvo, ljubav. Rajem bi mu se učinili ti posljednji dani na zapadu! Gdje li je tu sebičnost kažite, molim vas! To je prije djelo sestre milosrdnice, a nesebičnost!“

„Vi ste, dakle... vi ste, dakle, učinili to samo radi kneza, radi djela sestre milosrdnice?“, riknuo je Mozgljakov podrugljivim glasom.

„Razumijem i to pitanje, Pavle Aleksandroviču - prilično je jasno. Možda mislite da je tu jezuitski spleten probitak knežev s osobnim probicima? Pa šta? Možda je u mojoj glavi bilo i tih računa, samo nije bilo jezuitskih, nego nehotičnih. Znam da se čudite takvu otvorenu priznanju, ali ja vas, Pavle Aleksandroviču, molim jedno: ne miješajte Zinu u to! Ona je čista kao golub i ona ne računa - ona zna samo da voli - milo dijete moje! Ako je tko i računao, to sam ja i ja jedina! Ali, najprije, zapitajte strogo svoju savjest i kažite: tko ne bi na mojem mjestu računao u ovakvoj prilici? Mi sračunavamo svoje probitke čak i u svojim najvelikodušnijim, čak i u najnesebičnijim poslovima, sračunavamo ih neopazice, nehotice! Dabome, gotovo svi zavaravaju sebe, uvjeravajući sami sebe da rade iz puke plemenitosti. Neću da varam sebe: priznajem da sam, uza svu plemenitost svojih ciljeva, računala. Ali, zapitajte, računam li ja za sebe? Meni ne treba ništa više, Pavle Aleksandroviču! Ja sam proživjela svoj vijek. Računala sam za nju, za mojega anđela, za moje dijete i koja me mati može u tom slučaju da okrivi?“ - Suze se zablistale Marji Aleksandrovni u očima.

Pavle Aleksandrovič u čudu sluša tu otvorenu ispovijed i u nedoumici trepće očima. „Ta da, koja mati...“, izgovori on napokon. „Lijepo pjevate, Marja Aleksandrovna - ali... ta vi ste meni dali riječ! Vi ste i meni ulijevali nadu... Kako je meni? Pomislite! Ta kako sam ja sada, znate, ostao nasamaren?“

„Ta zar mislite da nisam mislila o vama, mon cher Paul! Naprotiv, u svim tim računima bio je za vas toliko golem probitak te me je on najviše i natjerao da izvršim sav taj posao“.

„Moj probitak!“ uzvikne Mozgljakov, sav preneražen sada. „Kako to?“

„Bože moj! Zar možete biti toliko bezazleni i kratkovidni!“ uzviknu Marja Aleksandrovna i uznijela oči put neba. „O, mladosti! Mladosti! Eto šta znači zagnjuriti se u toga Shakespearea, sanjariti, zamišljati da živimo - a živjeti od tuđe pameti i od tuđih misli! Vi pitate, dobri moj Pavle Aleksandroviču u čemu je tu vaš probitak? Dopustite mi, radi jasnoće, da malo skrenem: Zina vas voli - o tom nema sumnje! Ali sam opazila da se u njoj, uza svu očitu njenu ljubav, krije neka nepovjerljivost prema vama, prema vašim dobrim osjećajima, prema vašim sklonostima. Opazila sam da se ona ponekad kao namjerice suzdržava, te je hladna prema vama - plod nedoumice i nepovjerljivosti. Niste li to, Pavle Aleksandroviču, opazili i sami?“

„Opažao sam, pa i danas... Ali šta biste da kažete, Marja Aleksandrovna?“

„Eto, vidite i sami ste opazili to. Nisam se dakle prevarila. Ona, začudo, nikako ne vjeruje u postojanost vaših dobrih sklonosti. Ja sam mati i zar da ne dokučim šta osjeća moje dijete? Zamislite, dakle, sada, mjesto da upadate u sobu s prijekorima i čak s grdnjama, mjesto da je srdite, nažao činite, vrijeđate je, čistu, krasnu, ponositu i time je nehotice učvršćujete u sumnjama o svojim lošim navikama zamislite da biste mjesto toga primili tu vijest krotko, sa suzama sažaljenja, možda čak i očaja, ali i uzvišenom duševnom plemenitošću...“

„Hm!“

„Ne, ne prekidajte me, Pavle Aleksandroviču. Hoću da vam naslikam svu sliku koja će preneraziti vašu uobrazilju. Zamislite da ste joj došli i da kažete: >Zinaida! Volim tebe više nego svoj život, ali nas formalni razlozi rastavljaju. Ja razumijem te razloge. Oni služe tvojoj sreći i ja ne smijem više da ustajem protiv njih, Zinaida! Ja ti opraštam. Budi sretna, ako možeš!< I tu biste uperili u nju pogled, pogled jagnjeta koje kolju, ako se može tako kazati - zamislite sveto i pomislite kako bi se dojmile te riječi njena srca!“

„Doista, Marja Aleksandrovna, recimo, sve je tako, ja razumijem sve to... ali šta je - ja bih rekao da bih ipak prošao bez ičega!“

„Ne, ne, ne, prijatelju moj! Ne prekidajte me! Hoću svakako da naslikam cijelu sliku, sa svim posljedicama, da vašu plemenitoj namjeri prenerazim. Zamislite, dakle, da je sretnete kasnije, poslije nekoga vremena, u višem društvu: sretnete se negdje na balu, uz sjajnu rasvjetu, uz zamamnu muziku, među najdivnijim ženama, a u svoj toj svečanosti vi jedini, tužni, zamišljeni, blijedi, naslonili se negdje na stup (ali tako da vas vide) i pratite je pogledom u vrtlogu toga bala. Ona pleše. Oko vas se razlijevaju zamamni Straussovi zvuci, prosipa se oštroumnost višega društva, a vi ste: sami, blijedi i umirete od strasti! Šta će onda biti sa Zinaidom, pomislite! Kakvim će nas očima gledati ona? >I ja - pomislit će ona - ja sam sumnjala o tom čovjeku koji je meni žrtvovao sve, sve i zbog mene iskidao srce svoje!< Razumije se, pređašnja bi ljubav uskrsla u njoj s nesuzdržljivom snagom!“

Marja Aleksandrovna zastala da odahne.

Mozgljakov se maknuo u naslonjaču tako silovito da je i opet zaškripao.

Marja Aleksandrovna nastavi.

„Onda, radi kneževa zdravlja Zina putuje u inozemstvo, u Italiju, u Španjolsku - u Španjolsku, gdje su mirte, limunovi, gdje je modro nebo, gdje je Guadalquivir - gdje je zavičaj ljubavi, gdje se ne može živjeti, a ne voljeti, gdje ruže i poljupci, da tako reknem, lete po zraku! I vi putujete također onamo za njom - žrtvujete službe, veze, sve! Tako se s nesuzdrživom silom započinje vaša ljubav - ljubav, mladost, Španjolska. Bože moj! Razumije se, vaša je ljubav čista, sveta ali vi, napokon, ginete, gledajući jedno drugo. Vi me razumijete, mon ami! Dabome, naći će se podli, podmukli ljudi, izrodi, koji će tvrditi da vas u inozemstvo nije nipošto poneo rodbinski osjećaj prema nevoljnome starcu. Naročito sam nazvala vašu ljubav čistom, jer to će joj dati i možda sasvim drugo značenje. Ali, ja sam mati, Pavle Aleksandroviču, i zar ću ja vas naučiti čemu lošemu!... Dabome, knez neće moći da pazi na vas dvoje, ali - šta mari! Može li se natom osnivati takva gnusna kleveta? Napokon on umire, blagosivajući svoju sudbinu. Kažite: za koga će i poći Zina nego za vas? Vi ste knezu tako dalek rođak da ne može biti nikakvih zapreka braku. Uzimate nju, mladu, bogatu, odličnu - i u kakvo vrijeme? Kad bi se najodličniji velikaši mogli ponositi brakom s njom! Po njoj se domaćite u najviše društvenom sloju i po njoj dobivate odjednom ugledno mjesto, dobivate činove. Sad imate i stotinu i pedeset duša, a on čiste bogati - knez će u svojoj oporuci udesiti sve - ja se laćam toga. A najzad, što je glavno, ona je već sasvim uvjerena o vama, o vašem srcu, o vašim osjećajima i vi joj odjednom postajete junak vrline i požrtvovnosti!... I vi i vi pitate, nakon toga čemu je vaš probitak? Ta treba, najzad, da budete slijepi pa da ne biste opažali, da ne biste smislili, da biste sračunali taj probitak kad stoji dva koraka pred vama, gleda vas, smješka vam se i sam govori: >To sam ja, tvoj probitak!< Pavle Aleksandroviču, molim vas!“

„Marja Aleksandrovna! Postupio sam nisko i podlo!“ - Skočio je sa stolice i uhvatio se za kosu.

„I neproračunato“, dometnula je Marja Aleksandrovna. „Glavno je: neproračunato!“

„Ja sam magarac, Marja Aleksandrovna“, uzviknu on gotovo u očaju. „Sada je propalo sve, jer sam je do ludila volio!“

„Možda i nije propalo sve“, reći će gospođa Moskaljova tiho, kao da nešto premišlja.

„O, kad bi moglo to da bude! Pomozite! Naučite! Spasite!“

I Mozgljakov je zaplakao.

„Prijatelju moj!“ samilosno će mu Marja Aleksandrovna, pružajući mu ruku. „Vi ste to učinili u pretjeranoj žestini, u burnoj strasti, dakle baš iz ljubavi prema njoj! Bili ste očajni, niste znali za sebe! Ta ona mora razumjeti sve to...“

„Ja je ljubim do ludila i pripravan sam sve žrtvovati za nju!“ viče Mozgljakov.

„Slušajte, ja ću vas opravdati pred njom...“

„Marja Aleksandrovna!“

„Jest, ja se laćam toga. Ja ću vas pomiriti. Vi ćete joj reći sve kako sam vam sada govorila“.

„O, Bože! Kako ste vi dobri, Marja Aleksandrovna!... Ali... ne bi li se to moglo učiniti odmah!“

„Sačuvaj bože! O, kako ste vi neiskusni, moj prijatelju! Ona, tako ponosita! Ona će to držati za novo prostaštvo, za bezobraštinu! Odmah ću sutra udesiti sve, a sada - otiđite kamogod, makar onomu trgovcu... dobro, dođite naveče - ali vam ne bih savjetovala!“

„Otići ću, otići ću! Bože moj! Vi mene uskrsavate! Samo još jedno pitanje: a ako knez ne umre tako brzo?“

„Ah, bože moj, kako ste vi naivni, mori cher Paul. Naprotiv, treba da se molimo Bogu za njegovo zdravlje. Treba od svega srca željeti dug vijek tomu milomu, tomu viteški poštenomu starčiću. Ja ću se prva, dan i noć, u suzama moliti za sreću moje kćeri. Ali, žalibože! Čini se, kneževo je zdravlje nesigurno! Uz to će morati sada otići u prijestolnicu da Zinu uvodi u društva. Bojim se, oh, bojim se, da ga to ne bi konačno dotuklo. Ali - mi ćemo se moliti, cher Paul, a drugo je u božjoj ruci!... Već odlazite! Blagosiljam vas, mon ami! Nadajte se, trpite junački, glavno je - junačite se! Nisam nikad sumnjala o plemenitosti vaših čuvstava...“

Snažno mu stisla ruku i Mozgljakov je na prstima izišao iz sobe.

„Eto, nasadila sam jednoga glupana!“ reče slavodobitno. „No preostali su mnogo drugi...“

Otvorila se vrata i ušla Zina. Bljeđa je nego obično. Oči joj se blistaju.

„Mamice!“ reče „svršavajte brže, jer neću podnijeti! Sve je toliko prljavo i podlo da bih pobjegla od kuće. Ne mučite me, ne srdite me! Muka me hvata, čujete li: muka me hvata od cijele te prljavštine!“

„Zina! Šta ti je, moj anđele? Ti... ti si prisluškivala!“ - uzviknula je Marja Aleksandrovna, uporno se i nemirno zagledavajući u Zinu.

„Jest, prisluškivala sam. Ne biste li htjeli da i mene posramite kao onoga glupana? Slušajte, kunem vam se, ako me još budete mučili tako i dodjeljivali mi različite podle uloge u toj podloj komediji, odbacit ću sve i sve završiti u jedan mah. Dosta je već što sam pristala na glavnu podlost! Ali... ja nisam znala sebe! Zagušit ću se od toga smrada!“ - I ona je otišla zalupivši vratima.

Marja Aleksandrovna je uporno pogledala za njom i zamisli se.

„Treba se žuriti, treba se žuriti!“ uzviknula je trgnuvši se. „U njoj je glavna nevolja, glavna opasnost, pa ako nas gadovi ne ostave same, nego razglase po gradu - što se zacijelo već i dogodilo, onda je propalo sve! Neće ona izdržati svu tu gungulu i odustat će. Treba pošto-poto i to odmah odvesti kneza na selo! Skoknut ću onamo prvo sama, izvući ću mojega zvekana i dovesti ovamo. Mora on, na kraju krajeva, ipak poslužiti bar za nešto! Neka se knez naspava, a kada se probudi, ja ću se lično postarati da se otpremimo u selo!“

Ona pozvoni.

„Je li kočija spremna?“, zapita slugu koji je ušao.

„Odavno je spremna“, odgovori lakaj.

Kočiju je naručila Marja Aleksandrovna onoga časa kad je gore vodila kneza. Obukla se, ali najprije skoknula do Zine da joj u glavnim crtama saopći

svoju nakanu i da neke upute. Ali Zina nije mogla da je sluša. Leži ona na postelji, s licem u jastucima - plakala je i čupala dugu, divnu kosu bijelim rukama, ogoljenima laktova. Po gdjekad podrhtava, kao da joj u jedan tren prolazi studen kroz sve udove. Marja Aleksandrovna započela govoriti, ali Zina nije čak ni digla glavu. Marja Aleksandrovna prestojala neko vrijeme uz nju, pa izišla zbunjena i, da donekle to nadoknadi, sjela u kočiju i naložila da tjeraju koliko god mogu.

>Loše je to što je Zina prisluškivalab misli ona sjedeći u kočiji. >Nagovorila sam Mozgljakova gotovo istim riječima, kojima i nju. Ona je ponosita i možda se uvrijedila... Hm! Ali glavno je, glavno je da dospijem i da sve učinim dok nisu nanjušili! Nevolja! Ali, ako po nezgodi moj glupan ne bude kod kuće!<

I od same te misli zaokupilo je bjesnilo od kojega se Afanasiju Matvejiču slabo piše - od nestrpljivosti se vrčka. Konji jure trkom.

GLAVA X

Kočija leti. Rekli smo već da je genijalna misao sinula Marji Aleksandrovni u glavi još jutros, za ono vrijeme dok je za knezom jurila po gradu. Obećali smo da ćemo tu misao spomenuti na pravu mjestu. Ali čitalac je već zna. Ta je misao bila: da sad ona konfiscira kneza i da ga odveze, štogod brže može, na selo pod gorom, gdje mirno živi blaženi Afanasij Matvejič. Nećemo kriti da Marju Aleksandrovnu sve više i više snalazi neki neobjašnjivi nemir. To se događa i pravim junacima, osobito u ono vrijeme kad stižu cilju. Neki joj instinkt šapuće da je opasno ostajati u Mordasovu. >A kad jednom bude na selu< razmišlja ona >onda makar cijeli grad dubio na glavi!<

Dakako, ni na selu se ne smije gubiti vrijeme. Sve se može dogoditi, sve, baš sve, premda mi, dabome, ne vjerujemo glasovima koje su kasnije raširili o mojoj junakinji njeni zlomislenici, da se ona u taj čas bojala čak i policije.

Jednom riječju, vidi ona da treba što brže vjenčati Zinu s knezom. A sredstva su pri ruci. Vjenčati ih može kod kuće i seoski svećenik. Mogu se vjenčati dapače prekosutra - u krajnjem slučaju čak i sutra. Ta bivalo je svadbi koje su se svršavale za dva sata! Tu žurbu, to odustajanje od sviju svečanosti, zaruka, svadbenih predvečerja, treba knezu prikazati kao potreban comme-il- faut, treba mu utuviti da je to doličnije, veličanstvenije. Naposljetku može sve da se istakne kao romantična zgoda i da se tako dirne najosjetljivija žica u kneževu srcu. U krajnjem slučaju može njega i opiti, ili, još bolje, držati neprestano pijana.

A onda, bilo što mu drago, Zina će ipak biti kneginja! A ako onda ne prođe bez skandala, na primjer, u Petrogradu ili Moskvi, gdje knez ima rođaka i to je utješno. Prvo, sve je to još budućnost - a drugo, Marja Aleksandrovna vjeruje da u višem društvu ne prolazi gotovo nikad bez skandala, osobito kad se radi o svadbi - da je to dapače u tonu, premda po njenim pojmovima skandali višega društva treba uvijek da budu nekakvi osobiti, veličanstveni, nešto nalik na Monte Christa ili Memoires du Diable[45]. Napokon, Zina treba samo da se javi u višem društvu, a mamica da je podrži, pa će svi, ama svi biti onoga istoga časa pobijeđeni: nitko od tih grofica i kneginja neće biti kadar da izdrži tu mordasovsku čitulju, što im zna da očita sama samcata Marja Aleksandrovna, svima zajedno ili pojedinačno.

Radi sviju tih zamišljaja i leti sada Marja Aleksandrovna na svoje imanje po Afanasija Matvejiča, koji je sada, po njenu računu, prijeke potreban. Zaista, odvesti kneza na selo znači odvesti ga Afanasiju Matvejiču, s kojim se knez možda i ne bi želio upoznavati. Ako ga pak Afanasij Matvejič pozove, onda stvar zadobiva sasvim drugi lik. Osim toga, pojava vremešnoga i dostojanstvenoga oca obitelji, s bijelom ogrlicom i u fraku, sa šeširom u ruci, koji je naročito doputovao iz dalekih krajeva čim je čuo za kneza, mogla je da stvori izvanredno ugodan dojam, mogla je čak i da polaska kneževu samoljublju. Takav istrajni i paradni poziv teško je i odbiti, misli Marja Aleksandrovna.

Kočija je napokon proletjela tri vrste i kočijaš Sofron je zaustavio konje pred stubama duge, prizemne, drvene kuće - prilično stare i pocrnjele od vremena, s dugim nizom prozora i okružene sa sviju strana starim lipama. To je seoski dom i ljetna rezidencija Marje Aleksandrovne. U kući gore već svjetla.

„Gdje je zvekan?“ - zaviknu Marja Aleksandrovna kao uragan provaljujući u sobe. „Zašto je tu taj ručnik? A! - On se brisao?! Opet je bio u kupki? I navijek srče svoj čaj! Šta si u me izbuljio oči, glupi glupane? Zašto mu nije ošišana kosa? Griška! Griška! Griška! Zašto nisi ošišao gospodina kako sam ti prošle sedmice naložila?“

Marja Aleksandrovna je ulazeći u sobu kanila da se kudikamo blaže pozdravi s Afanasijem Matvejičem, ali kad je vidjela da je netom izišao iz kupke i u slast pijucka čaj, nije mogla da suspregne najgorče negodovanje. I zaista: kolika je briga i staranje s njene strane i koliki najblaženiji kvijetizam[46] sa strane za suvišnoga i neradnika Afanasija Matvejiča - takav ju je kontrast ubo odmah u samo srce. Međutim zvekan, ili ako se kaže uljudnije, onaj kojega zovu zvekanom, sjedi uz samovar, u besmislenoj prepasti zinuo i izbuljio oči te gleda suprugu koja ga je okamenila svojim dolaskom. Iz predsoblja je osvanula pospana, nezgrapna figura Griške, koji trepeće očima pred tim prizorom.

„Pa ne daju se, zato i nisam šišao“, progovori on gunđavim, promuklim glasom. „Deset puta sam prilazio s nožicama - eto, velim, samo što nije došla gospođa - izvući ćemo obojica, šta ćemo onda raditi? >Neću<, kažu, >počekaj, za nedjelju ću nakovrčati kosu - treba da kosa bude duga<“.

„Šta? On se dakle kovrča! Ti si, dakle, dok nema mene, smislio da se kovrčaš? Kakvi su to poslovi? A pristaje li to tebi, tvojoj glupoj glavi? Bože, kakav je ovdje nered! Šta ovdje zaudara? Pitam te, izrode, šta to ovdje zaudara?“ - viče na supruga i sve više te više salijeće nedužnoga i sasvim već zaluđenoga Afanasija Matvejiča.

„Ma... draga!“ promrmlja zaplašeni suprug, ne ustajući s mjesta i molećim očima gledajući svoju vladarku ma... „Draga!“

„Koliko sam ti puta tuvila u tvoju magareću glavu da ja tebi nisam nikako draga? Kakva sam ja tebi draga, ti pigmeju jedan! Kako smiješ takvo ime da nadijevaš plemenitoj dami, kojoj je mjesto u višem društvu, a ne uz takva magarca kakav si ti!“

„Ta... ta ti si, Marja Aleksandrovna, ipak moja zakonita žena, zato dakle i govorim... supruški...“, odvrati Afanasij Matvejič i u isti mah digao obje ruke do glave da zaštiti kosu.

„Ah ti, nakazo! Ah ti, kolče jasikov! Zar se čulo išta gluplje od takva odgovora? Zakonita žena! Ta kakve su danas zakonite žene? Zar će itko danas u višem društvu upotrijebiti tu glupu, tu seminarsku, tu odvratno podlu riječ zakonita? I kako smiješ da mi spominješ da sam ja tvoja žena kad ja iz petnih žila, svim sredstvima svoje duše nastojim da to zaboravim? Šta to sakrivaš rukama glavu? Pogledajte kakva mu je kosa! Sasvim, sasvim mokra! Za tri se sata neće osušiti! Kako da ga sada vozim? Kako da ga pokažem svijetu? Šta da radim sada?“

I Marja Aleksandrovna od bijesa lama rukama, trči amo-tamo po sobi. Nevolja nije, dabome, velika i može se ispraviti - ali riječ je o tom da Marja Aleksandrovna ne može da obuzda svoju dušu, koja pobjeđuje sve i uz to je vlastoljubiva. Osjeća potrebu da neprestano izlijeva svoj gnjev na Afanasija Matvejiča, jer tiranija je navada koja se pretvara u potrebu. A, najzad i svi znaju za kakav su kontrast sposobne neke profinjene dame određenoga društva, kod kuće za kulisama, a ja sam baš želio da prikažem taj kontrast.

Afanasij Matvejič je sa strepnjom pazio na evolucije svoje supruge i čak se je oznojio gledajući je.

„Griška!“ zavikne najzad ona. „Odmah gospodaru da se obuče! Frak, hlače, bijelu ogrlicu, prsluk - brže! A gdje mu je četka za glavu, gdje je četka?“

„Draga! Ta ja sam tek izišao iz kupke: mogu nazepsti ako se budem vozio u grad...“

„Nećeš nazepsti!“

„A evo i kosa mi je mokra...“

„Pa mi ćemo je odmah osušiti! Griška, uzmi četku, četkaj mu kosu dok se ne osuši - jače! Jače! Eto tako! Eto tako!“

Pod tom komandom usrdni i odani Griška stao iz petnih žila gospodaru trljati kosu, a da mu bude zgodnije, uhvatio ga za rame i malo se nagnuo prema divanu. Afanasij Metvejič se mršti i gotov je da zaplače.

„Sad hodi ovamo! Digni ga, Griška! Gdje je pomada! Nagni se, nagni, ništarijo - nagni se, ti muktašu!“

I Marja Aleksandrovna se latila da svojim rukama pomada svojega supruga, nemilosrdno mu čupajući gustu, prosjedu kosu, koju on na svoju nesreću nije bio ošišao. Afanasij Matvejič je sa strepnjom pazio na evolucije svoje supruge i čak cijelu operaciju.

„Isisao si sokove moje, ti musavče!“ - reći će Marja Aleksandrovna. „Ta nagni se još, nagni se!“

„A čime sam ja, draga, isisao tvoje sokove?“ - promumlja suprug, saginjući glavu štogod može dublje.

„Zvekan! Ne razumije alegoriju! Sada se očešljaj! A ti ga obuci, ali brže!“

Junakinja naša sjela u naslonjač te inkvizitorski promatra ceremonijal oblačenja Afanasija Matvejiča. Međutim je on dospio da nekoliko puta odahne i da se snađe, pa kad je došlo do vezivanja bijele ogrlice, usudio se čak da iznese neko zasebno mišljenje o formi i krasoti uzla. Napokon, kad je oblačio frak časni se muž sasvim ohrabrio i s nekim se poštovanjem stao ogledavati u ogledalu.

„A kamo me ti to, Marja Aleksandrovna, voziš?“ - upita udešavajući se.

Marja Aleksandrovna nije u prvi mah povjerovala svojim ušima.

„Čujete li! A ti strašilo! Pa kako se ti usuđuješ da me pitaš kamo ja tebe vozim!“

„Ta treba i da znam, draga...“

„Šuti! Samo me još jedanput okrsti dragom, osobito ondje kamo sad idemo! Cijeli ćeš mjesec dana presjediti bez čaja“.

Uplašeni je suprug zamuknuo.

„Eto ti na! Ni jedan jedini križ nisi u službi dobio, ti musavče“, nastavi ona, prezirno gledajući crni frak Afanasija Matvejiča.

Afanasij Matvejič se najzad uvrijedio.

„Križeve, draga, daje vlast, a ja sam savjetnik, a nisam musavac“, izgovori on, plemenito negodujući.

„Šta, šta, šta? Ta ti si ovdje naučio da rasuđuješ! Ah, ti prostače! Ah, ti balavce! Ali, žao mi je, nemam kada da se bakćem s tobom, inače bih ja... Ali, sjetit ću se kasnije! Daj mu, Griška, šešir! Daj mu bundu! Ovdje, dok mene nema, neka se urede sve te tri sobe - a neka se spremi i zelena, ugaona soba. Odmah četke u ruke! S ogledala neka se poskidaju prevlake, sa satova također, a za sat neka bude sve gotovo. A ti obuci frak, slugama daj rukavice, čuješ, Griška, čuješ?“

Sjeli su u kočiju. Afanasij Matvejič je u nedoumici i čudu. Međutim Marja Aleksandrovna razmišlja - kako bi razumljivije utuvila svojemu suprugu u glavu neke upute, prijeko potrebne u njegovu sadašnjem stanju.

Ali ju je suprug pretekao.

„A meni se, Marja Aleksandrovna, prisnio danas nadasve originalan san“, bubnuo on sasvim nenadano, usred šutnje s obiju strana.

„Pi ti, prokleto strašilo! Mislila sam, bogzna što! Nekakav san! A kako ti smiješ da mi dodijavaš svojim prostačkim snima! Originalan! Razumiješ li ti uopće šta je to originalan? Slušaj, kažem ti posljednji put, ako mi se danas usudiš ma i riječ spomenuti o snu, ili o čemu god drugom, to ću ja - i ne znam šta ću učiniti od tebe! Slušaj dobro, meni je došao knez K. Sjećaš li se kneza K.?“

„Sjećam se, draga, sjećam. A zašto je to izvolio doći?“

„Šuti, tebe se ne tiče! Ti ga moraš osobito ljubazno, kao domaćin, pozvati odmah nama na selo. Zato te i vozim. Još danas ćemo sjesti i odvesti se. Ali ako se samo usudiš da rekneš ma i jednu riječ cijele večeri, ili sutra ili prekosutra i kad bilo, natjerat ću te da cijele godine paseš guske! Ne govori ništa, ni jednu jedinu riječ. To ti je sva dužnost, razumiješ?“

„Ali, a ako me zapitaju štogod?“

„Svejedno šuti“.

„Ta ne može se svejednako šutjeti, Marja Aleksandrovna“.

„Onda odgovaraj jednoslovčano, štogod kao hm, ili štogod isto tako, da pokažeš kako si pametan čovjek i promisli prije nego što ćeš da odgovoriš“.

„Hm!“

„Shvati me! Vozim te zato jer si čuo za kneza i odmah u zanosu zbog njegova pohoda, doletio njemu da mu iskažeš svoje poštovanje i da ga pozoveš na selo - razumiješ?“

„Hm!“

„Ta ne unjkaj sada, glupane! Odgovaraj mi!“

„Dobro, draga, sve će biti po tvojoj volji - ali zašto ću ja to pozvati kneza?“

„Šta, šta? Opet ćeš da mudruješ! A šta se tebe tiče zašto?! Pa kako se usuđuješ da to pitaš?“

„Ta ja bih samo zato, Marja Aleksandrovna: Kako ću ga pozvati kad si zapovijedila da šutim?“

„Ja ću govoriti za tebe, a ti se samo klanjaj, čuješ li, samo se klanjaj, a šešir drži u rukama. Razumiješ li?“

„Razumijem, dra... Marja Aleksandrovna“.

„Knez je izvanredno oštrouman. Ako on štogod kaže, makar i ne bilo tebi, to ti na sve odgovaraj dobrodušnim i vesela smiješkom, čuješ li?“

„Hm“.

„Opet si zaunjkao! Da nisi sa mnom unjkao! Odgovaraj otvoreno i jasno: čuješ li ili ne čuješ?“

„Čujem, Marja Aleksandrovna, čujem, kako ne bih čuo. Unjkam zato da se naučim kako si naložila. Samo bih ja o onom draga: kako to ako knez rekne štogod, ti mi naređuješ da ga gledam i da se smješkam. Ali, ipak, ako me za štogod priupita?“

„Kakav si ti tup bukvan! Rekla sam ti već - ja ću odgovarati za tebe, a ti samo gledaj i smješkaj se“.

„Ta on će pomisliti da sam nijem“, progunđa Afanasij Matvejič.

„Baš je i važno! Neka misli: zato ćeš prikriti da si glupan“.

„Hm... Ali, a ako me drugi budu pitali štogod?“

„Nitko te neće zapitati, neće nikoga biti. A ako slučajno (ne dao bog!) i dođe li tkogod i ako te što zapita, ili ti štogod kaže, odmah mu odgovori sarkastičnim smiješkom. Znaš li šta je sarkastičan smiješak?“

„To je oštrouman, je li, draga?“

„Dat ću ja tebi, zvekane, oštrouman! Ta tko će od tebe glupana tražiti oštroumnost? Podrugljiv smiješak, razumiješ - podrugljiv i preziran“.

„Hm!“

>Oh, bojim se za toga zvekana!< šapće u sebi Marja Aleksandrovna. >Baš se zakleo da će isisati sve moje sokove! Zaista bi bolje bilo da ga i ne vodim!<

Razmišljajući tako, plahireći se i jadajući, izvirkuje Marja Aleksandrovna neprestano na prozorak svoje kočije i požuruje kočijaša. Konji lete, ali njoj se sve čini polagano. Afanasij Matvejič sjedi nijem u svojem kutu i u mislima ponavlja svoje zadatke. Najzad se kočija dovezla u grad i stala pred kućom Marje Aleksandrovne. Ali tek što je dospjela naša junakinja da iskoči na ulazne stepenice, spazi da joj prema kući idu pokrivene saonice s dva sjedala, s dva konja, one iste saonice u kojima se obično vozi Ana Nikolajevna Antipova. U saonicama sjede dvije dame. Jedna od njih, razumije se, sama Ana Nikolajevna, druga Natalja Dmitrijevna, od nedavna njena iskrena prijateljica i pristalica. Marji Aleksandrovnoj zakazalo srce. Ali nije dospjela da uzvikne, a doklizile saonice, u kojoj je očito još neka gošća. Razlegli se radosni uzvici...

„Marja Aleksandrovna! I zajedno s Afanasijem Matvejičem! Dovezli se! Otkuda? Baš zgodno, a mi do vas, na cijelu veće! To je iznenađenje!“ - Gošće su skočile na ulazne stepenice i zacvrkutale kao lastavice.

Marja Aleksandrovna ne vjeruje svojim očima i ušima.

>U zemlju propaleb pomislila za se. >To sluti na zavjeru! Mora se istražiti! Ali... nećete me, klepetuše, nadmudriti!... Počekajte...<

GLAVA XI

Mozgljakov je otišao od Marje Aleksandrovne, očito, potpuno utješen. Ona ga je sasvim raspalila. Borodujevu nije otišao, osjećao je potrebu da bude sam. Izvanredna naplava herojskih i romantičnih sanjarija nije mu dopuštala da se smiri. Mašta on o svečanom objašnjenju sa Zinom, onda o plemenitim suzama njegova srca, koje praštaju sve, o bljedilu i očaju, o petrogradskom balu, o Španjolskoj, Guadalquiviru, ljubavi i knezu koji umire, a na samrti im združuje ruke. Onda je pomislio na svoju ženu - krasotici, koja mu je odana i neprestano se divi njegovu junaštvu i uzvišenim osjećajima. Usput, kradom bi svakako privukao na sebe pažnju neke grofice iz >višega društva<, u koje će on svakako dospje po svom braku sa Zinom, udovicom kneza K.. Najpre će mu biti ponuđeno vice-gubernatorsko mjesto propraćeno finom plaćom - jednom riječju sve ono što je Marja Aleksandrovna elokventno rečiju oslikala - opet mu je oživjelo u zadovoljnoj duši, pa je draška, mami - a što je glavno, laska njegovom samoljublju.

A eto - i ne znam zaista kako bih to objasnio - kad je već počeo posustajati od svih tih zanosa, javila mu se odjednom prenemila misao: ta zapravo je sve to još daleka budućnost, a sad je on ipak i te kako nasamaren. Kad mu se vila ta misao, opazio je da je zabasao nekamo vrlo daleko, na neko usamljeno i nepoznato predgrađe mordasovsko. Po ulicama, obrubljenima malim kućercima, što tonu u zemlju, razjareno laju psi, koji se u provincijskim gradovima razmnožavaju u strahovitu broju baš u onim četvrtima gdje nema šta da se čuva i ništa da se krade. Počela je padati susnježica - a nije bio ni u kožuhu niti u čizmama... rijetko bi susreo kojega okasnjeloga mještanina... Sve je to, počeo se srditi Pavla Aleksandroviča - vrlo loš znak, jer kad što kreće dobro, sve nam se, naprotiv, prikazuje u umiljatu i sjajnom obliku. Pavel Aleksandrovič se i nehotice sjeća da je vazda on određivao ton u Mordasovu - neobično je volio što su mu u svim kućama natucali da je ženik i čestitali mu toj časti. Čak se i ponosio što je ženik. I odjednom će osvati sada pred svima - u ostavci! Dići će se smijeh. Ta ne bi on mogao sve njih razuvjeravati, zaista, ne može da im pripovijeda o petrogradskim balovima sa stupovima i o Guadalquiviru! Smišljajući, ginući i padajući nabasao je napokon na misao i mu je već odavno tajom kopkala po srcu: >A je li istina to? A hoće li se sve to zbiti onako kako je Marja Aleksandrovna slikala?< Tu se, u pravi čas, sjetio da je Marja Aleksandrovna izvanredno lukava dama, da ona - koliko god vrijedna bila sveopćega štovanja - ipak spletkari i laže od jutra do mraka. Da je sada, kad je njega udaljila, imala valjda za to svojih osobitih razloga, i da je napokon -slikanju svatko vješt. Misli i o Zini - sjetio se njena oproštajnoga pogleda, koji ni najmanje nije iskazivao pritajenu strastvenu ljubav - a ujedno se, u pravi čas, sjetio da je ipak prije jednoga sata bio kod nje u ludama. Od toga spomena zastade Pavel Aleksandrovič odjednom kao ukopan i do suza pocrvenio od stida.

Kao navlas, časak iza toga desila mu se neugodna zgoda: noga mu se omakla i on se s drvenoga pločnika srušio u snježnu smetinu. Dok se koprcao po snijegu, navalio na nj sa svih strana čopor pasa, što ga je već odavno proganjao svojim lavežem. Jedan pas, najmanji i najljući, uhvatio mu se zubima za polu na bundi i objesio se. Braneći se od pasa, psujući naglas, pa i proklinjući svoju sudbinu, Aleksandrovič, razderane pole i nepodnosivo ojađen u duši, dotumarao napokon do ugla na ulici i tek tu razabrao da je zalutao. Zna se da čovjek koji je zalutao u nepoznatom gradskom kraju, osobito po noći, nikako ne može da ide pravo ulicom: svaki čas ga gurka neka neznana sila da skreće u sve ulice i uličice na koje nailazi. Povodeći se za tim sistemom, zabludio Pavel Aleksandrovič potpuno.

>A vrag odnio sve te uzvišene idejeb govori on preda se i pijucka od pakosti. > A sam vrag odnio sve vas, s vašim uzvišenim osjećajima i s Guadalquivirima! <

Neću reći da je Mozgljakov u taj čas bio zamaman. Najzad, pošto se natumarao dva sata, stigao je, umoran i izmučen, pred kuću Marje Aleksandrovne. Kad je ugledao mnoštvo kočija, začudio se. >Zar su gosti, zar je pozvano društvo?< pomislio je. >U koju svrhu?<

Kad se raspitao u sluge, kojega je sreo, pa doznao da je Marja Aleksandrovna bila na selu i dovezla Afanasija Matvejiča, s bijelom ogrlicom, a knez se probudio ali još nije sišao među goste, Pavel Aleksandrovič se bez ijedne riječi popeo gore do uje. U taj je čas bio baš u onakvu duševnom raspoloženju u kakvu se čovjek slaba karaktera može da odluči na kakvu užasnu, najpakosniju nevaljalštinu iz osvete, ne misleći na to da će možda za svega života morati da se kaje zbog toga.

Kad se je popeo gore, ugleda kneza gdje sjedi u naslonjaču pred svojom putnom toaletom i posve gole glave, ali već sa španjolskom bradicom i sa zaliscima. Vlasulja mu je u rukama sijedoga, starodrevnoga komornika i njegova ljubimca, Ivana Pahomiča. Pahomič je dubokoumno i smjerno češlja. Što se pak tiče kneza, on se još nije snašao od malo pređašnje pijanke i vrlo se jadno doima. Sjedi posve klonuo, trepćući očima, iscijeđen i smalaksao i gleda Mozgljakova kao da ga ne prepoznaje.

„Kako vaše zdravlje, ujo?“ - zapita Mozgljakov.

„Kako... To si ti?“ - progovorio najzad ujo. „A ja sam, brate, malo dremnuo. Ah, bože moj!“ - uzviknuo je i suživio „ta ja sam... bez vlasulje!“

„Ne uzrujavajte se, ujo! Ja... ja ću pomoći ako vam je to po volji“.

„Sada si, evo, saznao moju tajnu! Ta ja sam govorio da treba za-tva-ra-ti vrata. Ali mi moraš, prijatelju, zadati odmah poštenu riječ da nećeš zloupotrijebiti moju tajnu i da nećeš nikomu kazati da imam lažnu kosu“.

„Ta molim vas, ujo! Zar smatrate da sam sposoban za takvu podlost!“ - uzvikne Mozgljakov želeći da ugodi starku radi... daljih ciljeva.

„Pa da, pa da! Kad, dakle, vidim da si plemenit čovjek neka bude tako, ja ću tebe za-di-vi-ti... i otkrit ću ti sve svoje tajne. Kako ti se, mili moj, sviđaju moji brci?“

„Prekrasni su, ujo! Divni! Kako ste mogli da ih uščuvate tako dugo?“

„Razuvjeri se, prijatelju moj, oni su lažni!“ - reći će knez slavodobitno gledajući Pavla Aleksandroviča.

„Zar zbilja? Teško je i povjerovati. Ali i zalisci? Priznajte, ujo, zacijelo ih crnite?“

„Crnim? Ne samo da ih ne crnim nego su i oni doista umjetni!“

„Umjetni? Kako vas volja, ujo, ali ne vjerujem. Vi mi podrugujete!“

„Parole d’honneur, mon ami!“[47] - uzvikne knez slavobitno „i zamisli, svi se, ama svi, isto tako kao i ti kažu! Čak i Stepanida Matvejevna ne vjeruje, premda mi gdjekad sama na-stav-lja. Ali sam uvjeren, prijatelju moj da ćeš ti sačuvati moju tajnu. Daj mi poštenu riječ!“

„Poštena riječ, ujo, sačuvat ću je. Ponavljam vam: smatrate da sam sposoban za takvu podlost?“

„Ah, prijatelju moj, kako sam danas pao kad tebe nije bilo! Feofil me opet istresao iz ko-či-je“.

„Istresao vas opet! A kada?“

„Pa već smo se bili dovezli nadomak ma-na-sti-ru“.

„Znam, ujo, nedavno“.

„Nije, nije, prije dva sata, nije dulje, odvezao sam se u manastir, a on ti mene istresao - tako me je za-pla-šio, ni sada mi srce nije na mjestu“.

„Ta vi ste, ujo, spavali!“ - u čudu izgovori Mozgljakov.

„Pa da, spavao sam... a onda sam se od-ve-zao, ali ja... uostalom, ja to možda... ah, kako je to čudno!“

„Uvjeravam vas, ujo, da ste to vidjeli u snu! Vi ste vrlo mirno spavali, još poslije objeda“.

„Zar?“ - i knez se zamislio.

 „Pa da, ja sam to možda zaista i vidio u snu. Uostalom, sjećam se svega što sam vidio u snu. Najprije mi se prisni neki prestrašeni bik s rogovima - a zatim mi se prisnio nekakav pro-ku-ror, također, čini mi se, s rogovima...“

„To je zacijelo, ujo, Nikolaj Vasiljevič Antipov“.

„Pa da, možda je i on. A onda sam vidio Napoleona Bonaparta. Znaš, prijatelju moj, svi mi govore da nalikujem na Napoleona Bonaparta... a u profilu da neobično nalikujem na nekoga starinskoga papu... Šta misliš, mili moj, nalikujem li na papu?“

„Mislim, ujo, da više nalikujete na Napoleona“.

„Pa da, to je en face. Uostalom i sam tako mislim, mili moj. I prisnio mi se kad je već bio zarobljen na otoku, a znaš, tako razgovorljiv, kočoperan, takav veseljak, da me je izvan-redno zabavio“.

„To vi, ujo, govorite o Napoleonu?“ - reći će Pavel Aleksandrovič zamišljeno gledajući ujaka. Neka mu čudna misao krenula u glavi, misao koju još ni sam nije pravo razbirao.

„Pa da, o Na-po-leonu. Raspravljao sam s njim vazda o filozofiji. A znaš, prijatelju moj, čak mi je i žao što su tako strogo postupili s njim... En-gle-zi. Dabome, da ga nisu držali na lancu, opet bi počeo napadati ljude. Bijesan je čovjek bio! Ali, ipak mi ga je žao. Ja ne bih postupio tako. Ja bih ga otpravio na ne-na-stanjeni otok...“

„Zašto na nenastanjeni?“ - zapita Mozgljakov rastreseno.

„Pa, makar i na na-sta-njeni, ali jedino razumnim žiteljima. Pa i da se udese za njega različite za-ba-ve - kazalište, muzika, balet i sve na državni trošak. Puštao bih ga da se šeta razumije se, pod paskom, jer inače bi on odmah strugnuo. Neke kolačiće je neobično volio. Pa i kolačići neka mu se peku svaki dan. Ja bih njega, kako se veli, o-čin-ski izdržavao. On bi se kod mene i po-ka- jao...“

Mozgljakov rastreseno sluša brbljariju bunovnoga starca od nestrpljivosti grize nokte. Htio bi da navrati razgovor na ženidbu - i sam još ne zna, zašto - ali beskrajna mu pakost bukti u srcu.

Odjednom starkelja zaviknuo od čuda. „Ah, mon ami! Ta zaboravio sam da ti kažem. Zamislite: ja sam danas pro-si-o!“

„Prosili ste, ujo?“ - uzviknuo je Mozgljakov i oživio.

„Pa da, pro-si-o. Pahomiču, ti već ideš? Pa, dobro. D’une charmante personne[48] ... Pa... priznajem, mili moj, postupio sam ne-pro-mišljeno. Tek sada vi-dim to, bože moj...“

„Ta molim vas, ujo, kad ste prosili?“

„Priznajem, prijatelju moj, ni to ne znam pouzdano kada! Da i to nisam vidio u snu? Ah, kako je to ipak čudno!“

Mozgljakov je zadrhtao od oduševljenja. Nova mu ideja sinula u glavi.

„Ta koga ste, kad ste prosili, ujo?“ - ponovi on nestrpljivo.

„Domaćinsku kćer, mon ami... la Belle Personne. Uostalom, zaboravio sam kako se ona zove. Ali, vidiš, mon ami, ta ja ne mogu nikako da se ženim. Šta bih radio sad?!“

„Pa vi ćete, bogme, upropastiti sebe ako se oženite... Dopustite mi, ujo, da vas upitam još nešto. Jeste li baš uvjereni da ste je zaista zaprosili?“

„Pa da... uvjeren sam“.

„A ako ste sve to vidjeli u snu, isto onako kao i što ste po drugi put ispali iz kočije?“

„Ah, bože moj! I zaista, možda sam i to također video snu! Tako da sada i ne znam kako bih se ondje ja-vi-o. Kako bih ja, prijatelju moj, doznao po-uz- dano, kakogod da sa-zna-mo: jesam li je zaprosio ili nisam?“

„Znate šta, ujo? Mislim da i ne morate doznavati“.

„A šta?“

„Znam zacijelo da ste to vidjeli u snu“.

„I sam mislim to, mili moj, pogotovo jer mi se često prisnivaju ta-kvi sni“.

„Eto, vidite, ujo. Zamislite, dakle, da ste se malo napili za doručkom, onda za objedom i najzad...“

„Pa da, prijatelju moj - možda i jest od to-ga“.

„Pogotovo, ujo, jer ma koliko se i raspalili, ipak niste nikako mogli na javi ovako nepromišljeno zaprositi. Koliko ja vas znam, ujo, vi ste do krajnosti promišljen čovjek i...“

„Pa da, pa da“.

„Zamislite samo jedno: da to doznaju vaši rođaci, koji su i onako loše raspoloženi prema vama - šta bi onda bilo?“

„Ah, bože moj!“ - uzviknuo je uplašeni knez - „a šta bi onda bilo?“

„Molim vas! Pa svi bi zaviknuli u jedan glas da to niste učinili pri zdravoj pameti, da ste poludjeli, da vas treba staviti pod skrbništvo, da su vas prevarili i možda bi vas nekamo strpali pod pasku“.

Mozgljakov zna čime se može zaplašiti starac.

„Ah, bože moj!“ - zaviknuo je knez dršćući kao list. „Zar bi me strpali?“

„I zato smislite, ujo: biste li mogli na javi tako nepromišljeno zaprositi? Vi sami razumijete svoje probitke. Svečano tvrdim da ste sve to vidjeli u snu“.

„Svakako u snu, sva-ka-ko u snu!“ - ponavlja uplašeni knez. „Ah, kako si ti umno rasudio sve to, mili moj! Od srca sam ti zahvalan što si me o-pa-me-tio“.

„A ja se neobično radujem, ujo, što sam se danas našao s vama. Zamislite: da nije mene, zaista biste se mogli zbuniti, pomisliti da ste ženik i sići onamo kao da ste ženik. Zamislite kako je to opasno!“

„Pa da... da, opasno!“

„Sjetite se samo da su toj gospođici dvadeset i tri godine - nitko neće da je uzme, a odjednom joj se za ženika javljate vi, bogataš, odličnik! A oni će se odmah uhvatiti za tu ideju, uvjerit će vas da ste i zaista ženik i oženit će vas možda silom. A onda će računati da ćete možda uskoro umrijeti“.

„Zar?“

„I sjetite se napokon, ujo: čovjek vaših odličnih svojstava...“

„Pa da, mojih odličnih svojstava...“

„Vašega uma, vaše ljubaznosti...“

„Pa da, uma, da!“

„I najzad, vi ste knez. Zar biste vi mogli takvu partiju da odaberete kad bi vam zaista, radi bilo čega, trebalo da se oženite? Pomislite samo šta će kazati vaši rođaci“.

„Ah, prijatelju moj, ta oni će mene živa izjesti! Doživio sam od njih već toliko spletaka i pakosti... Zamisli, sumnjam da su me htjeli strpati u ludnicu. Ali, molim te, prijatelju moj, pristaje li to? Pa, šta bih ja ondje radio... u lud- ni-ci?“

„Razumije se, ujo i zato se sada neću micati od vas dok ne siđete dolje. Ondje su sada gosti“.

„Gosti? Ah, bože moj!“

„Ne brinite se, ujo, ja ću biti uz vas“.

„Oh kako sam ti za-hva-lan, mili moj, ti si naprosto moj spasitelj! A znaš li šta? Bolje da ja odem“.

„Sutra, ujo, sutra izjutra u sedam sati. A danas se pred svima oprostite i kažite da odlazite“.

„Svakako ću otići... ocu Misailu... A, moj prijatelj - a ako oni mene ondje zaruče?“

„Ne bojte se, ujo, ja ću biti uz vas. A, najzad, govorili vam oni što im drago, natucali oni ma o čemu, otvoreno kazujte da ste sve to vidjeli u snu... kako je zaista i bilo“.

„Pa da, sva-ka-ko u snu. Samo znaš, prijatelju moj, to je bio pre-ča-ro-ban san! Ona je divna krasotica, a, žena takve forme...“

„Pa zbogom, ujo, ja ću sići, a vi...“

„Šta, ti me ostavljaš sama!“ - uzvikne knez uplašeno.

„Ne, ujo, mi ćemo sići, ali odvojeno - najprije ja, pa on, i vi. To će biti bolje“.

„Pa do-bro. A ja bih baš morao da zapišem jednu misao?“

„Zaista, ujo, zapišite svoju misao, a onda dođite, ne oklijevajte. A sutra izjutra...“

„A sutra izjutra do jeromonaha, sva-ka-ko do je-ro-mo-na-ha! Charmant, charmant! A znaš, prijatelju moj, ona je div-na kra-sotica... takve forme... pa kad bih svakako morao da se ženim, to ja...“

„Bog vas očuvao, ujo!“

„Pa da, bog očuvao!... Pa, zbogom, mili moj, ja ću odmah... samo ću, evo, da za-pi-šem. A propos, odavno san htio da te zapitam: jesi li čitao uspomene Casanovine?“

„Čitao sam, ujo, a šta?“

„Pa da... Sada sam, eto i za-bo-ra-vio šta sam htio da kažem...“

„Sjetit ćete se, ujo - do viđenja!“

„Do viđenja, prijatelju moj, do viđenja! Ali ipak je to bio čaroban san, ča- ro-ban san!“

GLAVA XII

„A mi sve dođosmo do vas, sve! I Praskovja će Iljinična doći također i Luiza je Karlovna kanila da dođe“, cvrkuće Ana Nikolajevna ulazeći u salon i pomamno se ogledavajući.

To je prilično ljepuškasta, mala damica, šareno je ali bogato odjevena, a osim toga vrlo dobro zna da je ljepuškasta. Sve joj se čini da je negdje u kutu sakriven knez, zajedno sa Zinom.

„Doći će i Katerina Petrovna i Felisata Mihajlovna također su kanili doći“, dometnula je Natalja Dmitrijevna, dama velikog obujma, čije su se forme toliko svidjele knezu, a neobično nalikuje na grenadira. Na njoj je neobično malen, ružičast šeširić, koji joj strši na zatiljku. Već tri sedmice ona je najiskrenija prijateljica Ane Nikolajevne, oko koje se već odavno motala i dodvoravala joj se, a koju bi, sudeći po obliku, mogla progutati odjednom zajedno s koščicama.

„Ja i ne govorim o tom, može se reći, zanosu, koji me obuzima kad vas obje vidim u svojem domu i još naveče“, zapjevala je Marja Aleksandrovna kad se je snašla od prvoga čuda „ali mi recite, molim vas, kakvo vas je čudo dovelo danas meni kad sam već sasvim bila izgubila nadu da ću imati tu čast?“

„O, bože moj, Marja Aleksandrovna, kakvi ste vi to zaista!“ - slatko je izgovorila Natalja Dmitrijevna, prenemažući se stidljivo i piskutljivo, što je stvaralo nadasve zanimljiv kontrast s njenom spoljašnošću.

„Mais, ma charmante“, zacvrkuta Ana Nikolajevna „ta treba, svakako treba da jednom završimo sve naše sastanke za taj teatar. Baš danas je Peter Mihajlovič rekao Kalistu Stanislaviču da ga neobično jadi što to kod nas ne ide kako treba, nego se samo prepiremo! Sastale smo se, dakle, danas nas četiri te mislimo: da odemo do Marje Aleksandrovne i da riješimo mahom sve! Natalja je Dmitrijevna poručila i drugima. Sve će doći. Mi ćemo se, eto, dogovoriti, pa će biti dobro. Neka se negovori da se mi samo prepiremo, je li, mon ange?“ - dometne je nestašno, ljubeći Marju Aleksandrovnu. „Ah, bože moj! Zinaida Afanasjevna! Ta, vi ste svaki dan sve ljepši!“ - Ana Nikolajevna dobaci poljupce Zini.

„Pa i nema ona drngoga posla nego da se uljepšava“, slatko je nadovezala Natalja Dmitrijevna, trijući svoje rnčetine.

>Ah, vrag ih odnio! Nisam ni pomislila na taj teatar! Uvještile su se, klepetušeh prošapta Marja Aleksandrovna, posve izbezumljena od bijesa.

„Pogotovo, moj anđele“, priklopila je Ana Nikolajevna „kad je kod vas sada taj mili knez. Ta vi znate, u Duhanovi je kod pređašnjih vlastelina bio teatar. Obavijestile smo se već i znamo da su ondje složene sve te stare dekoracije, zastor, dapače i kostimi. Knez je bio danas kod mene, a ja sam se toliko začudila njegovu dolasku da sam mu sasvim zaboravila kazti. Sada ćemo naročito zapodjeti razgovor o teatru, vi ćete nam pomoći i knez će odrediti da nam se pošalje sva ta stara koještarija. Jer inače - u koga biste ovdje i naručili da načini štogod nalik na dekoraciju? A glavno je, mi bismo i kneza da privučemo u naš teatar. On se mora svakako pretplatiti, ta to je za siromahe! Možda će čak primiti ulogu - ta on je tako mio, skladan. Onda će stvar poteći divno“.

„Dakako, da će primiti ulogu. Ta on se može navesti da igra svaku ulogu“, dometnula je Natalja Dmitrijevna značajno.

Ana Nikolajevna nije prevarila Marju Aleksandrovnu - iz časa u čas dovoze se dame. Marja Aleksandrovna jedva dopjeva da ih dočekuje i da izušćuje uzvike što ih u takvim prilikama iziskuje pristojnost i comme-il-faut.

Ne laćam se da opisujem sve posjetiteljice. Reći ću sada svaka gleda neobično lukavo. Svima piše na licima očekivanje i neka grozomorna nestrpljivost. Neke su dame dosta odlučnom nakanom da budu svjedokinje nekom neobičnom skandalu i vrlo bi se rasrdile ako bi se morale razići ne vidjevši ga. Po spoljašnosti se sve vladaju neobično ljubazno, ali Marja Aleksandrovna čvrsto se pripravila za napad. Postavljana su joj mnogo pitanja o knezu, najprirodnija, kako se čini - ali u svakom pitanju je poneka aluzija, okolišanje.

Iznesoše čaj - svi se porazmještali. Jedna grupa je zaokupila glasovir. Zina, kad je zamoliše da zasvira i zapjeva, je oporo odgovorila da se ne oseća najbolje. Bljedilo na njenu licu dokazuje to.

Odmah su povrvjela sažalna pitanja, pa i tu se ulučila prilika da se štošta zapita i natukne. Pitaju i za Mozgljakova, a njih upućuju Zini. Marja Aleksandrovna se u taj čas podesetorostručila, vidi sve što se događa u svakom kutu u sobi, čuje što govori svaka posjetiteljica, premda ih ima do desetak i odmah odgovara na sva pitanja, a razumije se, nije joj neprilika za riječi. Dršće za Zinu i čudi se što ona ne odlazi kako je uvijek dosad činila na takvim sastancima.

Opazili su i Afanasija Matvejiča. Njemu su se uvijek svi podrugivali, znali su da bocnu Marju Aleksandrovnu radi njena supruga. Ali, sada bi se od plitkoga i otvorenoga Afanasija Matvejiča moglo štošta i dokučiti. Marja Aleksandrovna u brizi promatra opsadno stanje, u kojemu vidi supruga. Uz to, on na sva pitanja odgovara sa >hm< takvim nesretnim i neprirodnim načinom, da ona ima zašto da je spopada bijes.

„Marja Aleksandrovna! Afanasij Matvejič neće nikako da govori s nama“, uzviknula je jedna smiona, bistrooka damica, koja se ničega ne boji i nikad ne zapada u nepriliku. Naložite mu neka bude uljudniji prema damama.

„Zaista i sama ne znam šta mu je danas“, odgovori Marja Aleksandrovna, prekidajući razgovor s Anom Nikolajevnom i Nataljom Dmitrijevnom i veselo se smješkajući. „Tako je zaista nerazgovorljiv! I sa mnom nije skoro ni riječi progovorio. Zašto ti, Afanase, ne odgovaraš Felisati Mihajlovni? Šta ste ga pitali?“

„Pa... pa... draga, ta ti si sama...“ - progunđao je začuđeni i zbunjeni Afanasij Matvejič.

Za sve to vrijeme stajao je kraj naloženoga kamina, ruke zataknuvši za prsluk, u slikovitoj pozi, koju je sam odabrao i srkao čaj. Damska su ga pitanja toliko bunila da se rumenio kao djevojčica. A kad je započeo svoje opravdanje, skobio je takav užasan pogled razbješnjene supruge da se je skoro onesvijestio od prepasti. Ne znajući šta bi radio, želeći da se kako god popravi i da opet stekne poštovanje, gutnuo on čaja - ali čaj je bio prevruć. Nije sračunao taj gutljaj i silno se opekao, ispustio tacnu, zagrcnuo se i tako se zakašljao da je u svih nazočnih pobudio nedoumicu i morao na neko vrijeme izići iz sobe. Jednom riječju, sve je bilo jasno. Marja Aleksandrovna je razabrala da njeni gosti već sve znaju te su se okupili s najlošijim nakanama. Stanje je opasno. Mogu da razgovore, da zbune slaboumnoga starca, i još u njenoj nazočnosti. Mogu dapače i kneza da joj odvedu ako ga večeras svađe s njom i odmame sa sobom. Sve se može očekivati. Ali sudba joj je pripravljala još jedno iskušenje: Vrata se otvorila i javio se Mozgljakov, o kojem je mislila da je kod Borodujeva i nikako nije očekivala da će joj večeras doći. Zadrhtala kao da ju je nešto bocnulo. Mozgljakov je stao na vratima te se ponešto zbunjen ogledavao uokolo. Ne može da svlada uzbuđenje što mu se jasno odražava na licu.

„Ah, bože moj! Pavel Aleksandrovič!“ - uzviknulo je nekoliko glasova.

„Ah, bože moj! Ta to je Pavel Aleksandrovič! A vi ste nam kazali, Marja Aleksandrovna, da su oni otišli do Borodujevih? Kazali su nam, Pavle Aleksandroviču, da ste se sakrili kod Borodujeva“, zapištala je Natalja Dmitrijevna.

„Sakrio se?“ - ponovi Mozgljakov nacerivši se. „Čudan izraz! Oprostite, Natalja Dmitrijevna! Ja se ni od koga ne sakrivam i nikoga ne želim da sakrivam“, dometnuo je i osobito značajno pogledao Marju Aleksandrovnu.

Marja Aleksandrovna je uzdrhtala. >Šta, zar se i taj bukvan buni! < pomislila je, ispitljivo se zagledavajući u Mozgljakova. >A to će da bude gore od svega<.

„Je li istina, Pavle Aleksandroviču, da ste otpušteni iz službe, razumije se?“ - iskočila je drska Felisata Mihajlovna podrugljivo mu gledajući pravo u oči.

„Otpust? Kakav otpust? Ja prosto mijenjam službu. Dobivam mjesto u Petrogradu“, hladno je odgovorio Mozgljakov.

„E, onda čestitam“, nastavila je Felisata Mihajlovna „a mi se čak i uplašili kad smo bili čuli da se otimate za mjesto kod nas u Mordasovu. Ovdje, Pavle Aleksandroviču, nema sigurna mjesta, odmah možete da frknete“.

„Osim nekih učiteljskih mjesta na kotarskom učilištu ovdje se još može naći prazno mjesto“, priklopila je Natalja Dmitrijevna.

Aluzija je bila tako jasna i gruba da je Ana Nikolajevna, i sama zbunjena, pakosnu prijateljicu kradom ritnula po noge.

„Zar mislite da bi Pavel Aleksandrovič bio voljan da zauzme mjesto kakvoga uče?“ - uklopila je Felisata Mihajlovna.

Ali Pavel Aleksandrovič nije znao šta da odgovori. Okrenuo se i sudario s Afanasijem Matvejičem koji mu pruža ruku. Mozgljakov posve glupo odbije pruženu ruku i podrugljivo mu se pokloni do pasa. Rasrđen do krajnosti, prišao je ravno Zini i pakosno joj gledajući u oči, šapnuo: „Sve je to po vašoj milosti. Počekajte, još večeras ću vam pokazati jesam li ja glupan ili nisam“.

„Čemu biste odgađali? To se vidi i sada“, glasno mu odgovorila Zina, gadljivo mjereći očima bivšega svojega ženika.

Mozgljakov se brže odvratio, zaplašen njenim snažnim glasom.

„Dolazite od Borodujeva?“ - odlučila se napokon da zapita Marja Aleksandrovna.

„Ne, nego od uje“.

„Od uje? Bili ste dakle sada kod kneza?“

„Ah, bože moj! Knez se, dakle, već probudio, a nama rekoše da svejednako još spavaju“, dometnu Natalja Dmitrijevna, pakosno zirkajući na Marju Aleksandrovnu.

„Ne brinite se, Natalja Dmitrijevna za kneza“, odgovorio je Mozgljakov „on se probudio i sada je, hvala bogu, već pri svijesti. Maloprije su ga napili, najprije kod vas, a zatim po svemu i ovdje, tako da mu se sasvim pomutila pamet, koja mu i onako nije bistra. Ali sada smo se, hvala bogu, razgovorili i on je počeo razborito da misli. Odmah će doći ovamo da se oprosti s vama, Marja Aleksandrovna i da vam zahvali za sve vaše gostoljublje. Sutra pak, čim svane, putujemo zajedno, a zatim ću ga svakako osobno otpratiti do Duhanova, da se spriječe ponovni padovi, kao na primjer danas - a ondje će ga već primiti, iz ruku u ruke, Stepanida Matvejevna, koja će se dotle zacijelo vratiti iz Moskve i nizašto ga više neće puštati opet na put - za to jamčim“. Govoreći to, Mozgljakov je zlobno gledao Marju Aleksandrovnu.

Ona je sjedila zanijemjevši od čuda. Sa žalošću priznajem da se moja junakinja, možda prvi put u životu, uplašila.

„Sutra dakle, čim svane, putuje? A kako to?“ - reći će Natalja Dmitrijevna obraćajući se Marji Aleksandrovni.

„Pa kako to?“ - naivno se razleglo među gostima „a mi smo čuli, da... to je, zaista, čudno!“

A domaćica i ne zna više šta bi odgovarala. Odjednom se na najneobičniji i najekscentričniji način odvratila sveopća pažnja. U susjednoj se sobi začula neka čudna buka i nečiji prodorni uzvici i odjednom, kao grom iz vedra neba, upala je u salon Marje Aleksandrovne Sofja Petrovna Karpuhina. Sofja Petrovna je bez sumnje najekscentričnija dama u Mordasovu, toliko ekscentrična da su čak i u Mordasovu odlučili, od nedavna, da je ne primaju u društvo. Mora se još dodati da se redovito svake večeri, točno u sedam sati, zalaže zakusku - radi želuca, kako ona kazuje - a nakon zakuske je obično u najemancipiranijem duševnom raspoloženju, da se ne kaže štogod više. Baš u tom je duševnom raspoloženju i sada kad je tako nenadano upala Marji Aleksandrovni.

„A, tako vi dakle, Marja Aleksandrovna“, zaviknula da sva soba ori... „Tako vi, dakle, postupate sa mnom! Ne uznemirujte se, došla sam na časak - neću ni sjesti kod vas. Došla sam naročito da saznam: je li istina što su mi govorili? A kod vas su, dakle, balovi, banketi, dogovori, a Sofja Petrovna neka sjedi kod kuće i plete čarape! Pozvali ste cijeli grad, a mene niste! Do nedavno sam vam bila i prijateljica i mon ange - kad sam došla da vam ispripovijedam šta s knezom rade kod Natalje Dmitrijevne. A sad, evo, u gostima kod vas i Natalja Dmitrijevna, koju ste maloprije grdili na pasja kola i ona isto tako vas. Ne vodite brige, Natalja Dmitrijevna! Ne treba meni vaše čokolade a-la-sante[49], po deset kopjejaka šipka, sječešće i bolje od vas pijem kod kuće! Pih!“

„To se vidi“, priklopila je Natalja Dmitrijevna.

„Ta molim vas, Sofja Petrovna“, zaviknula je Marja Alesandrovna i pocrvenjela od ljutnje. „Šta vam je? Ta opametite se!“

„Ne vodite brigu o meni, Marja Aleksandrovna, znam sve, sve sam doznala!“ - viče Sofja Petrovna svojim prodornim, vrištavim glasom, okružena svim gostima koji se, čini se, naslađuju tim neočekivanim prizorom. „Sve sam doznala! Sama je vaša Nastasja dotrčala meni i sve mi povjerila. Upecali ste toga kneza, opili ga, natjerali ga da zaprosi vašu kćer, koju nitko više neće da uzme, pa mislite da ste i sami sada postali krupna ličnost - vojvotkinja u čipkama, pi! Ne vodite brigu, ja sam pukovnikovica! Pljujem to što me niste pozvali na dogovor! Vidjela sam i čestitija svijeta nego što ste vi. Objedovala sam kod grofice Zalihaske - mene je prosio nadkomesar Kuročkin! Baš mi i treba poziv. Pih!“

„Vidite, Sofja Petrovna“, odgovori Marja Aleksdrovna sva izbezumljena „uvjeravam vas da se tako ne upada u čestitu kuću i još u takvu stanju, pa ako me ovog časa ne oslobodite svoje nazočnosti i rječitosti, odmah ću se latiti svojih sredstava“.

„Znam, naložit ćete svojim slugama da me otprave! Ne vodite brige i sama ću pogoditi put. Zbogom, udajte koga hoćete! A vi, Natalja Dmitrijevna, da se niste smijali meni - pljujem ja na vašu čokoladu! Ako mene i nisu pozvali ovamo, ja ipak nisam ni pred knezovima igrala kazačok. A šta se vi smijete, Ana Nikolajevna? Sušilov je slomio nogu - odmah su ga donijeli kući, pi! A ako vi, Felisata Mihajlovna, ne naložite vašoj bosonogoj Matrjoški neka na vrijeme otjera kući vašu kravu da mi ne muče svaki dan pod prozorima, inače ću vašoj Matrjoški prebiti noge. Zbogom, Marja Aleksandrovna, sretno ostajte, pih!“

Sofja Petrovna je iščeznula. Gosti se smiju. Marja Aleksandrovna se posve zbunila.

„Mislim, napili su se“, slatko je izgovorila Natalja Dmitrijevna.

„Samo, ipak, kolike li drskosti!“

„Quelle abominable femme!“[50]

„Baš nas je nasmijala!“

 „Ah, kakve su nepristojnosti govorili!“

„A šta je to ona govorila o dogovoru? Kakav dogovor?“ - podrugljivo pita Felisata Mihajlovna.

„Pa to je užasno!“ - zgranula se najzad Marja Aleksandrovna.

„Eto, te nakaze i rasipaju na pregršti sve te nezgrapne glasove! Nije to čudo, Felisata Mihajlovna, što u našem društvu ima takvih dama - nije, najčudnije je to što su takve dame potrebne, njih slušaju, njih pomažu, njima vjeruju, njih...“

„Knez! Knez!“ - razvikali se odjednom svi gosti.

„Ah, bože moj! Ce cher prince!“

„Pa, hvala bogu! Sada ćemo doznati sve do u najsitnije potankosti“, šapnu svojoj susjedi Felisata Mihajlovna.

GLAVA XIII

Knez je ušao i slađano se osmjehnuo. Svake uzrujanosti, što mu je u kokošje srce ulio pred četvrt sata Mozgljakov, nestaše u njega čim je ugledao dame. Odmah se rastopio kao bombona. Dame su ga dočekale vrištavim radosnim krikovima. Usput govoreći, dame su oduvijek milovale našega starčića i bile su mu izvanredno prisne. U njega je bila sposobnost da ih svojom osobom neobično zabavlja. Felisata Mihajlovna je dapače tvrdila jutros (dakako, nije tvrdila ozbiljno) da je ona pripravna sjesti mu na koljena, ako mu to bude godilo, jer >je mio, premio starčić, beskrajno mio!<

Marja Aleksandrovna je očima uprla u nj da mu bar išta pročita na licu i da pogodi kako će se iskopati iz svoga kritičnoga položaja. Bilo je jasno da je Mozgljakov napakostio užasno i da joj je sav posao vrlo nesiguran. Ali, knezu se s lica ne može pročitati ništa. On je isti, kao i malo prije, kao i uvijek.

„Ah, bože moj! Evo i kneza! A mi vas čekamo i čekamo“, zaviknule su neke dame.

„S nestrpljivošću, kneže, s nestrpljivošću!“ - zapište druge.

„To mi neobično laska“, šuškeće knez, sjedajući za sto na kojem vri samovar.

Dame su ga odmah okružile. Uz Marju Aleksandrovnu ostale su samo Ana Nikolajevna i Natalja Dmitrijevna. Afanasij Matvejič smjerno se smješka.

Mozgljakov se smješka također i izazovno gleda Zinu, koja se ne osvrta na nj, nego je prišla ocu i sjela do njega u naslonjač, uz kamin.

„Ah, kneže, govore li istinu da nam odlazite?“ - pištala je Felisata Mihajlovna.

„Pa da, mesdames, odlazim. Namjeravam odmah otputovati u inozemstvo“.

„U inozemstvo, kneže, u inozemstvo?“ - uzviknule su u zboru. „Ta šta ste smislili?!“

„U ino-zem-stvo“, potvrdi knez dotjerujući se. „Znate, onamo bih da putujem osobito radi novih ideja“.

„Kako to, radi novih ideja? O čemu on to priča?“ - pitaju dame i zagledavaju se.

„Pa da, radi novih ideja“, ponovi knez s najdubljem uvjerenjem. „Svi sada putuju radi novih i-de-ja. Hoću, da i ja da steknem no-ve i-de-je“.

„Da ne kanite stupiti u framasonsku ložu, preljubezni ujo?“ - uzviknuo je Mozgljakov, očevidno želeći da se pred damama istakne svojom duhovitošću i neusiljenošću.

„Pa da, prijatelju moj, nisi se prevario“, nenadano odgovorio ujo. - Ja sam za-i-sta, još nekada u inozemstvu, pripadao jednoj fra-ma-son-skoj loži, pa sam i imao mnogo velikodušnih ideja. Štaviše, spremao sam se onda da učinim mnogo za sa-vre-menu pro-svjetu i već sam bio sasvim odlučio u Frankfurtu da o-slo-bo-dim svojega Sidora, kojega sam sa sobom bio poveo u inozemstvo. Al on, na čudo moje, pobjegao od mene. Izvanredno je čudan bio čovjek. Kasnije, iznenada, sretnem ga u Pa-ri-zu, gizdelin, sa zaliscima, ide po boulevardu s mamzelom. Pogledao me, kimnuo glavom. A mamzel, što je s njim, tako je žustra, bistrooka, tako za-mam-na...“

„Ali, ujo! Pa vi ćete, znači, sve kmetove osloboditi ako sad odete u inozemstvo“, uzviknu Mozgljakov hohoćući na sav glas.

„Ti si potpuno po-go-dio moje želje, mili moj“, odgovorio je knez ne zapinjući. „I hoću da ih sve o-slo-bo-dim“.

„Ali, molim vas, kneže, ta oni će vam se odmah svi razbjeći i tko će vam onda plaćati obroke?“ - uzviknu Felisata Mihajlovna.

„Dabome da će se svi razbjeći“, - uzrujano se oglasila Ana Nikolajevna.

„Ah, bože moj! I zar će se zbilja razbjeći?“ - uzviknuo je knez u čudu.

„Razbjeći će se, odmah će se svi razbjeći, a vas će ostaviti samoga“, potvrdi mu Natalja Dmitrijevna.

„Ah, bože moj! Onda ih, dakle, neću o-slo-bo-diti! Uostalom, ja to samo tako govorim...“

„Tako je i bolje, ujo“, prisnaži ga Mozgljakov.

Sve dosad je Marja Aleksandrovna šuteći slušala i motrila. Učinilo joj se da je knez sasvim zaboravio na nju i da je to posve neprirodno.

„Dopustite, kneže“, započela je glasno i dostojanstveno „da vam predstavim mojega muža, Afanasija Matvejiča. On je naročito došao sa sela čim je čuo da ste odsjeli u mojoj kući“.

Afanasij Matvejič se osmjehnuo i ukočio. Učinilo mu se da je pohvaljen.

„Ah, vrlo se veselim“, reći će knez. „A-fa-nasij Matvejič! Dopustite, ja se nečega sjećam. A-fa-nasij Mat-ve-jič. Pa da, to je onaj koji je na selu. Charmant, charmant, vrlo se veselim, prijatelju moj!“ - uzviknu knez obraćajući se Mozgljakovu. „Ta to je onaj isti iz vodvilja, sjećaš se, maloprije... Kako li je ono? Muž na dver, a žena... pa da i že-na u neki grad ot-pu-to-vala!“

„Ah, kneže, ta to je zacijelo: muž na dver, a žena u Tver! Onaj isti vaudeville što su lanjske godine igrali kod nas glumci“, prihvati Jelisata Mihajlovna.

„Pa da, upravo u Tver - sve za-bo-ravljam. Charmant, charmant! Vi ste, dakle, glavom taj? Vrlo se veselim što sam se u-po-znao s vama“, govori knez ne ustajući i s naslonjači pružajući ruku Afanasiju Matvejiču koji se smješka. „Pa, kako vaše zdravlje?“

„Hm...“

„Zdrav je, kneže, zdrav“, odgovorila je brže Marja Aleksandrovna.

„Pa da, to se i vidi da je zdrav. A vi ste vazda na selu. Pa, vrlo se veselim. A kako je ru-me-nih obraza i sve se smije...“

Afanasij Matvejič se smješka, klanja i dapače struže nogom. Ali nakon posljednje napomene kneževe nije izdržao, nego odjednom, ni pet ni šest, na najgluplji način prasnuo u smijeh. Svi su se zahihotali. Dame vrište od zadovoljstva. Zina je planula i blistavim očima pogledala Marju Aleksandrovnu, a ona puca od pakosti. Vrijeme je da se promijeni razgovor.

„Kako ste spavali, kneže?“ - zapita ona medenim glasom, a u isti mah grozovitim pogledom dala znak Afanasiji Matvejiču neka se odmah nosi na svoje mjesto.

„Ah, vrlo sam dobro spavao“, odgovorio je knez „i znate, prisnio mi se čaroban san, ča-ro-ban san!“

„San! Neobično volim kad se pripovijedaju sni“, uzviknula je Felisata Mihajlovna.

„I ja također vrlo volim!“ - dometnu Natalja Dmitrjevna.

„Ča-ro-ban san“, ponavlja knez slatko se smiješeći... „Ali taj je san naj-ve- ća tajna!“

„Šta, kneže, zar se ne smije pripovijedati? Pa to je valjda kakav čudan san?“ - upita ga je Ana Nikolajevna.

„Naj-ve-ća tajna“, ponavlja knez, uživajući što u dame izaziva radoznalost.

„To je onda zacijelo neobično zanimljivo!“ - viču dame.

„Kladim se da je knez u snu klečao pred nekom krasoticom i izjavljivao joj ljubav!“ - uzviknula je Felisata Mihajlovna. „Ta priznajte, kneže, da je istina! Dragi kneže, priznajte!“

„Priznajte, kneže, priznajte!“ - prihvatili sa sviju strana.

Knez dostojanstveno i razdragano sluša sve te uzvike. Damska nagovaranja laskaju njegovu samoljublju da se je gotovo i pomamio.

„Premda sam rekao da je moj san najveća tajna“, odgovorio je najzad „moram priznati da ste ga, gospodo, na moje čudo, gotovo sa-svim po-go-dili“.

„Pogodila sam!“ - zanosno uzviknu Felisata Mihajlovna. „Eto, kneže! Sad, kako vas volja, ali nam morate odati tko je vaša krasotica?“

„Svakako nam odajte!“

„Je li ovdašnja ili nije?“

„Dragi kneže, odajte!“

„Dušice, kneže, odajte! Ma umrli, odajte!“ - viču sa sviju strana.

„Mesdames, mesdames!... Ako već toliko silno želite da znate, mogu vam odati jedino da je to naj-ča-robnija i, može se kazati, naj-če-stitija gospođica od sviju što ih ja znam“, prognjevetao je sasvim razdragani knez.

„Najčarobnija! I... ovdašnja! Tko bi to bio?“ - upitaju dame, važno se zagledavajući i namigujući jedna drugoj.

„Razumije se, one koje se ovdje smatraju za prve krasotice...“ - reći će Natalja Dmitrijevna, tarući svoje crvene ručetine i zirkajući mačjim očima na Zinu.

Istog časa pogledali svi Zinu.

„Kad vam se, dakle, kneže, prisnivaju takvi sni, zašto si ne biste i na javi oženili?“ - zapita je Felisata Mihajlovna, ogledavajući sve važnim pogledom.

„A kako bismo vas mi divno oženili!“ - prihvatila drnga dama.

„Dragi kneže, oženite se!“ - zapištala treća.

„Oženite se, oženite se!“ - izvikivale su sa svih strana. „A zašto se ne biste oženili?“

„Pa da... zašto se ne bih oženio?“ - odobrava knez kojega su zbunili svi ti uzvici.

„Ujo!“ - zaviknuo Mozgljakov.

„Pa da, prijatelju, moj, ja te ra-zu-mijem! Baš sam htio da kažem, mesdames, da nisam više kadar da se oženim, te, pošto provedem divno veče kod naše dražesne domaćice, putujem odmah sutra do jeromonaha Misaila u manastir, a onda zapravo u inozemstvo da zgodnije pratim ev-ropsko pro-svje- tite-ljstvo“.

Zina je problijedjela i neizrecivo tužno pogledala mater. Ali Marja Aleksandrovna je već odlučila. Dosad je samo iščekivala - ispitivala, premda je i razabirala da je već sve pokvareno i su joj neprijatelji odviše odmakli. Najzad je razumjela sve i odlučila da jednim mahom, jednim udarom smrvi stoglavu hidru. Dostojanstveno je ustala s naslonjača i čvrstim se koracima približila stolu, ponositim pogledom mjereći svoje patuljaste dušmane. Žar nadahnuća blista se u tom pogledu. Odlučila je da prenerazi, da smete sve te otrovne spletkarice, zgazi ništariju Mozgljakova, kao žohara i da jednim silnim, smionim udarom izvojeva opet svu svoju izgubljenu vlast nad knezom idiotom. Razumije se, za to se iziskuje neobičnu drskost - ali Marja Aleksandrovna nije u neprilici kad treba ispoljiti drskost!

„Mesdames“, započela je svečano i dostojanstveno (Marja Aleksandrovna uopće neobično voli svečane poze)... „Mesdames, dugo sam slušala vaš razgovor, vaše vesele i oštroumne šale i sudim da mi je vrijeme da reknem svoju riječ. Vi znate, mi smo se danas okupile ovdje sasvim slučajno (i veoma se veselim, veoma se veselim tome)... Nikad se prva nisam odlučila da iznesem važnu obiteljsku tajnu prije nego što to iziskuje najobičniji osjećaj pristojnosti. Molim za oproštenje mojega miloga gosta - ali, meni se učinilo da je on i sam u dalekim aluzijama na tu istu okolnost, svodi mene na misao da njemu ne samo da neće biti neugodna formalna i svečana objava o našoj obiteljskoj tajni, nego šta više i želi to razglašenje... Šta ne, kneže, nisam se prevarila?“

„Pa da, niste se prevarili... i ja se vrlo, vrlo veselim“, knez će, nikako ne shvaćajući o čemu je riječ.

Marja Aleksandrovna je, zbog većega efekta zastala, dahne i ogleda cijelo društvo. Sve gošće s pomamnom i zbunjenom radoznalošću slušaju njene riječi. Mozgljakov uzdrhta - Zina je pocrvenjela i pridigla se s naslonjača - Afanasij Matvejič, očekujući nešto neobično, za svaki se slučaj useknuo.

„Jest, mesdames, s radošću vam povjeravam svoju roditeljsku tajnu. Danas poslije objeda, knez joj, zanesen krasotom i vrlinama moje kćeri, iskazao čast i zaprosio je... - završila je glasom drhtavim od suza i od uzbuđenja. „Kneže, vi ne smijete, ne možete se srditi na mene zbog neskromnosti! Jedino izvanredna obiteljska radost mogla je prije vremena da iščupa iz mojega srca tu dragu tajnu i... koja mati može da me okrivi u tom slučaju?“

Ne nalazim riječi da bih prikazao dojam izazvan neočekivanim istupom Marje Aleksandrovne. Svi kao da se ukočili od čuda. Vjerolomne gošće, koje su mislile da će Marju Aleksandrovnu zaplašiti time što već znaju njenu tajnu, koje su mislile da će je ubiti ako prije vremena otkriju tu tajnu, koje su mislile da će je u međuvremenu namučiti i samim aluzijama, bile su utučene takvom smionom iskrenošću. Takva neustrašiva iskrenost znači snagu.

>Knez dakle zaista, po svojoj volji, uzima Zinu? Nisu ga, dakle, mamili, nisu ga opijali, nisu ga varali? Ne primoravaju ga, dakle, kradom, prevarno, da se oženi? Marja Aleksandrovna se ne boji, dakle, nikoga? Ne može se, dakle, više razvrći ta svadba kad se knez ne ženi na silu?<

Začulo se uzbuđeno šaptanje, koje se odjednom prevratilo u vrištave radosne krikove. Prva poletjela da grli Marju Aleksandrovnu Natalja Dmitrijevna, za njom Ana Nikolajevna, za ovom Felisata Mihajlovna. Sve su poskakale sa svojih mjesta, sve su se izmiješale. Mnoge su dame blijede od pakosti. Počeli su čestitati zbunjenoj Zini - prikrpale se čak i Afanasiju Matvejiču. Marja Aleksandrovna slikovito je raširila ruke i gotovo silom zagrlila kćer. Jedino knez gleda cio taj prizor u nekom neobičnom čudu, premda se smješka kao i prije. Uostalom, prizor mu se donekle svidio. Kad se mati zagrlila s kćerju, on je izvadio rubac i otro oko, u kojem se bila javila suzica. Razumije se, poletjele su i putem njega da čestitaju.

„Čestitamo, kneže! Čestitamo!“ - viču sa svih strana.

„Vi se, dakle - ženite?“

„Vi se, dakle, zaista ženite?“

„Dragi kneže, vi se, dakle, ženite?“

„Pa da, pa da“, odgovara knez, neobično zadovoljan zbog čestitaka i oduševljenja - „i priznajem da mi se najviše sviđaju vaši dragi os-je-ćaji prema meni, koje ni-kad neću zaboraviti, ni-kad neću zaboraviti. Charmant! Charmant! Vi ste me dapače ras-pla-kali...“

„Poljubite me, kneže!“ - glasnije od sviju viče Felisata Mihajlovna.

„I priznajem“, nastavlja knez, a sa svih ga strana prekidaju „najviše se čudim tomu što je Marja Iva-nov-na, naša poštovana domaćica, s takvom neo- bič-nom pronicavošću pogodila moj san. Kao da ga je ona mjesto mene sni-la. Neobična pronicljivost! Neo-bič-na pronicljivost!“

„Ah, kneže, vi opet o snu!“

„Ta priznajte već, kneže, priznajte!“ - sve su ga okružile i viču.

„Čemu bi krili, kneže, vrijeme je da se oda ta tajna“, odlučno će i strogo Marja Aleksandrovna. „Razumjela sam vašu finu alegoriju, vašu divnu delikatnost, kojom ste mi nagovestili o svojoj želji da se objavi vaša prosidba. Jest, mesdames, istina je: danas je knez klečao pred mojom kćerkom i na javi ju je, a ne u snu, svečano zaprosio!“

„Doista kao na javi i dapače u tim istim prilikama“, potvrdio je knez. „Mademoiselle“, nastavio je neobično se uljudno obraćajući Zini, koja se još nije bila snašla od čuda... „Mademoiselle! Kunem se, nikad se ne bih usudio da izgovorim vaše ime da ga nisu drugi iz-go-vo-ri-li prije mene. Bio je to divan san, di-van san i ja sam dvostruko sretan što smijem sada to da vam is-ka-žem. Charmant! Charmant...“

„Ali, molim, kako to? Ta on svejednako govori o snu“, šapnula je Ana Nikolajevna usplahirenoj Marji Aleksandrovnom koja kao da je nešto poblijedjela.

Ah, Marji Aleksandrovni već odavno gine i trepeće srce, i bez tih upozorenja.

„Pa kako to?“ - šapuću dame i zagledavaju se.

„Molim vas, kneže“, započe Marja Aleksandrovna bučno se smiješeći... „uvjeravam vas da vam se čudim. Kakva vam je to čudna ideja o snu? Priznajem, mislila sam dosad da se šalite, ali... Ako je to šala, prilično je nezgodna šala... Hoću, ja želim da to pripišem vašoj rastresenosti, ali...“

„Zaista, to je u njih možda od rastresenosti“, prišapta Natalja Dmitrijevna.

„Pa da... možda je to i od rastresenosti“, podvikne knez, koji još nikako ne razumije šta oni žele od njega. „Zamislite, pripovjedit ću vam odmah jednu aneg-dotu. Pozovu me u Petrogradu na sa-hra-nu, tako, neki ljudi bourgeoise, mais honnetea[51] ja smućkao da su me pozvali na imendan. Imendan je, pak, bio prošao pro-šle sed-mi-ce. Pripravio sam u cve-ča-rici buket kamelija. Ulazim i šta vidim: čestit, valjan čovjek - leži na stolu, tako da sam se zastidio. Prosto nisam znao kamo bih sjedio s bu-ketom“.

„Ali, kneže, ne radi se o anegdotama“, zlovoljno ga prekinula Marja Aleksandrovna. „Dabome, moja kći ne mora da leti za ženicima, ali vi ste je maloprije sami, ovdje, kod toga glasovira, zaprosili. Nisam vas navraćala na to... To me je, mogu da kažem, iznenadilo... Razumije se, sinula mi tada jedna misao i ja sam sve to odgodila dok se ne probudite. Ali, ja sam mati - ona je moja kći... Sami ste govorili maloprije o nekom snu i ja sam mislila da ste u obliku alegorije htjeli da pripovijedate o svojim zarukama. Znam vrlo dobro da vas možda zbunjuju... dapače sumnjam tko imenito... ali... izjasnite se, kneže, izjasnite se što prije i što bolje. Ne smije se tako zbijati šala s čestitom kućom“.

„Pa da, ne smije se tako zbijati šala s čestitom kućom“, odobrio je knez nesvjesno, ali se već se počeo pomalo plahiriti.

„To pak nije, kneže, odgovor na moje pitanje. Molim vas da odgovarate pozitivno - potvrdite, odmah potvrdite ovdje, pred svima, da ste maloprije zaprosili moju kćer“.

„Pa da, ja sam pripravan da to potvrdim. Uostalom, ja sam sve to već pripovjedio i Felisata Jakovljevna je doista pogodila moj san“.

„Nije san! Nije san!“ - zaviknu razjarena Marja Aleksandrovna. „Nije san, nego je to bilo na javi, kneže, na javi, čujete li, na javi!“

„Na javi!“ - uzviknuo knez u čudu se dižući s naslonjača.

„Eto, prijatelju moj! Kako si maloprije prorekao, tako se i zbilo!“ - dometnu knez obraćajući se Mozgljakovu. „Ali, uvjeravam vas, poštovana Marja Stepanovna, da se varate! Ja sam tvrdo uvjeren da sam to samo u snu doživio!“

„Gospode bože!“ - zaciknu Marja Aleksandrovna.

„Ne kinite se, Marja Aleksandrovna“, zauzela se Natalja Dmitrijevna. „Knez je možda na neki način zaboravio. Sjetit će se on!“

„Čudim vam se, Natalja Dmitrijevna“, mrzovoljno je uzvratila Marja Aleksandrovna. „Zar se tako što zaboravlja? Zar se to može zaboravljati? Molim vas, kneže! Podrugujete li se vi nama ili ne podrugujete? Ili možda igrate kojega od heroja iz vremena regentstva, što ih prikazuje Dumas. Kakvoga Fere La'coura, Lauzuna? Ali ne samo da to ne prilici vašim godinama, pa vas uvjeravam da vam neće poći za rukom! Moja kći nije francuska vikontesa. Maloprije vam je ona ovdje, evo ovdje pjevala romansu, a vi se zanijeli njenim pjevanjem, spustili se na koljena i zaprosili je. Zar ja pričam u snu? Zar ja spavam? Govorite, kneže: spavam li ja ili ne spavam?!“

„Pa da... a, uostalom, možda nije...“ - odgovorio je zbunjeni knez. „Ja bih da reknem da sada, čini mi se, nisam u snu. Maloprije sam, vidite, bio u snu, zato mi se prisnilo da sam u snu...“

„Pi, ti, bože moj, šta je to: nije u snu - u snu je, snu je - nije u snu! Ta vrag bi znao šta je to! Trabunjate vi, kneže, ili ne trabunjate?“

„Pa da, vrag bi znao... uostalom, ja sam se, čini mi se sada već posve smeo...“ - otpovrnu knez, šibajući nemirnim pogledima uokolo.

„Pa kako vam se to moglo prisniti“, kini se Marja Alesandrovna „kad vama samomu, s takvim potankostima, pripovijedam vaš san, a vi ga još nikomu od nas niste pripovjedili?“

„Ali, možda je knez i pripovijedao komu“, reći će Natalja Dmitrijevna.

„Pa da, možda sam i pripovijedao komu“, potvrdi sasvim smeteni knez.

„Eto komedije!“ - šapnu Felisata Mihajlovna svoj susjedi.

„Ah, ti, bože moj! Ta tu prestaje svaka strpljivost!“, viče Marja Aleksandrovna u bjesnilu i lama rukama. „Ona vam je pjevala romansu, romansu pjevala! Je li vam se i to u snu prisnilo?“

„Pa da i zaista, kao da je pjevala romansu, promrmljao knez zamišljen i odjednom mu neko sjećanje oživjelo lice. „Prijatelju moj!“ - uzviknuo je obraćajući se Mozgljakovu. „I zaboravio sam ti maloprije kazati da je i zaista bila neka romansa, a u toj su romansi bili sve neki zamci, tako da je bilo vrlo mnogo zamaka, a zatim je bio neki trubadur! Pa da, sjećam se svega toga... tako da sam i zaplakao... A sada sam, eto, u neprilici je li to u zbilji, a ne u snu?!“

„Priznajem, ujo“, odgovorio Mozgljakov štogod je mogao mirnije, premda mu je glas drhtao od nekoga nemira. „Priznajem, meni se čini da se sve to može vrlo lako urediti, uskladiti. Meni se čini da ste zaista čuli pjevanje. Zinaida Afanasjevna pjeva krasno. Poslije objeda su vas doveli ovamo - Zinaida Afanasjevna vam je otpjevala romansu. Mene ondje nije bilo, ali ste se valjda razdragali, sjetili se starih dana - možda ste se sjetili one iste vikontese s kojom ste i sami pjevali nekad romanse i o kojoj ste nam sami pripovijedali jutros. Tako, a zatim, kad ste legli da spavate, vama se od ugodnih dojmova i prisnilo da ste zaljubljeni i da je prosite...“

Marji Aleksandrovni se prosto zamaglilo od takve drskosti.

„Ah, prijatelju moj, ta i zaista je tako bilo“, uzviknu knez zanesen. „Baš od ugodnih dojmova! Sjećam se zaista kako mi se pjevala romansa, a ja sam radi toga u snu i poželio da se oženim. I vikontesa je također bila... Ah, kako si ti to, mili moj, pametno razmrsio! Ali! Sada sam potpuno uvjeren da mi se sve to prisnilo! Marja Vasiljevna! Uvjeravam vas da se varate! To je bilo u snu. Inače se ne bih titrao vašim plemenitim osjećajima...“

„A! Sada jasno vidim tko je tu napakostio!“ - uzviknu Marja Aleksandrovna, sva izbezumljena od bijesa, obraćajući se Mozgljakovu. „To ste vi, vi nepošteni čovječe, vi ste to priredili! Vi ste uzbunili ovoga nesretnoga idiota zato što ste odbijeni! Ali, platit ćeš ti meni, gade, za tu uvredu! Platit ćeš, platit ćeš, platit ćeš!“

„Marja Aleksandrovna“, viče sad Mozgljakov, pocrvenio kao rak. „Vaše su riječi do toga stepena... I ne znam do kojega su stepena vaše riječi... Nijedna odlična dama neće se usuditi... tako mamiti! Priznajte mi... Ja barem branim svojega rođaka!“

„Pa da, tako mamiti...“ - potvrđuje knez i sakriva se za Mozgljakova.

„Afanasije Matvejiču!“ - vrisnu Marja Aleksandrovna nekim neprirodnim glasom. „Zar ne čujete kako nas posramljuju i brukaju? Ili zar ste se već sasvim oslobodili svih dužnosti? Ili zaista i niste otac obitelji, nego oduran drven stup? Šta trepćete očima? Drugi bi muž već odavno krvlju sprao uvredu sa svoje obitelji!“

„Ženo!“ - započe dostojanstveno Afanasij Matvejič, ponoseći se što i on može pomoći. „Ženo? A nisi li i ti zaista sve to vidjela u snu, a kad si se probudila, sve si smiješala na svoj način...“

Ali Afanasiju Matvejiču nije bilo suđeno da dovrši svoje oštroumno nagađanje. Dosad su se gošće još suzdržavale i lukavo udešavale privid neke pristojne ozbiljnosti. Ali sada prasnuo najnesuzdržljiviji smijeh da cijela soba ori. Marja Aleksandrovna zaboravi na svaku pristojnost i poletje na supruga, vjerojatno zato da mu iskopa oči. Ali su je zadržali silom. Natalja Dmitrijevna iskoristi priliku da dolije bar još riječ - kapljicu otrova.

„Ah, Marja Aleksandrovna, možda je zaista i bilo tako da ste i vi u zabludi“, izgovori ona najmedenijim glasom.

„Kako je bilo? Šta je bilo?“ - viče Marja Aleksandrova još ne shvaćajući posve.

„Ah, Marja Aleksandrovna, ta i to se gdjekad zbiva“.

„A šta se zbiva? Biste li mi kidali žile?“

„Možda se to vama zaista i prisnilo u snu“.

„U snu? Meni? U snu? I vi se usuđujete da mi to kažete u oči?“

„Pa možda je zaista i bilo tako“, oglasila se Felisata Mihajlovna.

„Pa da, možda je zaista i bilo tako“, progunđao i knez.

„I on i on će to isto! Gospode, bože moj!“ - uzviknu Marja Aleksandrovna i pljesnu rukama.

„Kako se vi kinite, Marja Aleksandrovna! Sjetite se da snove šalje Bog. Pa kad ushtjedne, ne može nitko kao bog i sve je po njegovoj svetoj volji. Nema zašto da se srdite“.

„Pa da, nema zašto da se srdite“, potvrđuje knez.

„A vi me smatrate za luđakinju, je li?“ - jedva izgovora Marja Aleksandrovna, zadihana od pakosti.

To je već nadilazilo ljudsku snagu. Ona se požurila da nađe stolicu, i u nju se onesvijestila. Nastao je metež.

„To su se oni od pristojnosti onesvijestili“, šapnu Natalja Dmitrijevna Ani Nikolajevni.

Ali u taj čas, u taj čas najveće dvoumice publike i napetosti cijeloga tog prizora, pojavilo se odjednom jedno lice, nijemo dosad - i cijeli je prizor odmah promijenio svoj karakter...

GLAVA XIV

Zinaida Afanasjevna, općenito govoreći, bila je izvanredne romantične naravi. Ne znam da li zbog toga - kako uvjerava sama Marja Aleksandrovna - što se sa svojim >učom< prečitala >toga glupana< Shakespearea, ali još nikad, za cijeloga svojega mordasovskoga života, nije se Zina usudila na tako neobično romantičan, ili bolje rečeno, junački istup, poput ovoga što ćemo sada opisati.

Blijeda, odrješita pogleda, ali gotovo dršćući od uzbuđenja, neobično lijepa u svojem negodovanju, istupila ona naprijed. Šibajući dugim, izazovnim pogledom sve uokolo, ona se usred šutnje, što je odjednom nastala, obratila majci, koja se, od prve njene kretnje, prenula odmah iz nesvjestice i otvorila oči.

„Mamice!“ - reći će Zina. „Čemu se zavarati? Čemu još lažju mrljati sebe? Sve je sada već toliko zablaćeno da se zaista i ne vrijedi ponižavati i nastojati da se prikrije ta prljavština!“

„Zina! Zina! Šta je tebi? Osvijesti se“, zaviknu uplašena Marja Aleksandrovna i skoči s naslonjača.

„Rekla sam vam, rekla sam vam unaprijed, mamice, da neću trpjeti tu sramotu“, nastavi Zina. „Zar se doista treba još gore ponižavati, još gore blatiti sebe? A znajte, mamice, sve ću primiti na sebe, jer sam krivlja od sviju. Ja sam, ja sam svojim pristankom potakla tu gadnu... intrigu! Vi ste mati - vi mene volite - vi ste mislili da na svoj način, po svojim pojmovima, usrećite mene. Vama se još može oprostiti - ali meni, meni - nikad!“

„Zina, zar ćeš ti ispripovijedati?... O, bože. Slutila sam, da taj bodež neće promašiti moje srce!“

„Jest, mamice, sve ću pripovjediti! Ja sam osramoćena, vi... mi smo svi osramoćeni!

„Ti pretjeruješ, Zina! Ti nisi prisebna, ne znaš šta govoriš! I čemu bi pripovijedala? Nema tu smisla... Sramota nije naša... Odmah ću ti dokazati da sramota nije naša...“

„Ne, mamice“, zaviknula je Zina, s pakosnim i drhtavim glasom. „Neću dulje da šutim pred tim ljudima, čije mišljenje prezirem i koji su došli da nam se smiju! Ne trpim da me vrijeđaju - ni jedna od njih nema prava da baci blato na mene. Sve su one pripravne, ovoga časa, da učine trideset puta gore zlo nego ja ili vi! Smiju li, mogu li one biti naši suci?“

„Krasota!“

„Eto kako je progovorila!“

„A šta je to?“

„To nas vrijeđaju!“ - začulo se sa svih strana.

„Pa oni zaista i ne razumiju što govore“, reći će Natalja Dmitrijevna.

Primijetit ćemo, uzgred, da je Natalja Dmitrijevna kazala istinu. Ako Zina ne smatra te dame za dostojne da joj sude, čemu im se obraća s takvom

izjavom, s takvim priznanjima? Uopće je Zinaida Afanasjevna prenaglila. Tako su kasnije mislile najbolje glave u Mordasovu. Sve bi se moglo ispraviti - sve bi se moglo urediti! Istina i Marja Aleksandrovna je večeri sama sebi napakostila svojom naglošću i uznošljivosti. Trebalo je samo da ismije idiota starkelju i otjera ga!

Ali se Zina se kao navlas, unatoč zdravoj pameti i mordasovskoj mudrosti, obratila knezu.

„Kneže“, reći će starcu, koji se iz poštovanja čak i podigao sa stolice - toliko ga je ona prenerazila u taj čas! „Kneže! Oprostite mi, oprostite nam! Mi smo vas prevarile, zamamile...“

„Ta hoćeš li šutjeti, ti nesretnice!“ - zaviknu Marja Aleksandrovna u bjesnilu.

„Gospođo! Gospođo! Ma charmante enfant...“ - šaputao je preneraženi knez.

Ali ponosita, žestoka i nadasve sanjarska narav Zinina lišavala ju je u taj čas svake pristojnosti što je iziskuje zbilja. Zaboravila je ona i na svoju majku, koju trgaju grčevi zbog tih priznanja.

„Jest, mi smo vas obje prevarile, kneže - mamica što je odlučila prisiliti vas da mene uzmete, a ja time što sam pristala na to. Vas su opili, ja sam pristala da pjevam i da se prenemažem pred vama. Vas, slaboga, nezaštićenoga, uvjerili smo, kako se izrazio Pavel Aleksandrovič, uvrebali zbog vašega bogatstva, zbog vaše kneževske časti. Sve je to strahovito podlo i ja se kajem za to. Ali kunem vam se kneže, da se na tu podlost nisam odlučila iz podle pobude. Htjela sam... Ali šta ja govorim! Dvostruka je podlost prodati sebe zbog takvog postupka! A ja izjavljujem, kneže: Da sam i primila što od vas, bila bih vaša igračka, sluškinja, čiča, robinja... zaklela sam se i sveto bih držala svoju zakletvu! - Snažan grč u grlu prekide joj u taj mah riječ.

Svi gosti slušaju, ukočeni, razrogačenih očiju. Zbunio ih je nenadani i sasvim nerazumljivi istup Zinin. Jedini se knez ganuo, premda nije razumio ni polovicu od onoga što je Zina kazala.

„Ta ja ću vas uzeti, ma belle enfant, ako vi baš tako-ho-će-te“ - mrmlja on „i to će meni biti ve-li-ka čast! Vas uvjeravam da je to bio za-i-sta kao neki san... Šta sve ne viđam u snu! Čemu bi se tako uzrujavali? Kao da nisam ništa razumio, mon ami“ nastavio obraćajući se Mozgljakovu „objasni mi barem ti, molim te...“

„A vi, Pavle Aleksandroviču“ - prihvatila je riječ Zina, obraćajući se također Mozgljakovu... „vi, kojega sam neko vrijeme bila odlučila da smatram za svoga budućega muža, vi koji ste mi se sada tako ljuto osvetili - zar ste i vi mogli pridružiti se tim ljudima da me izmučite i osramotite? I vi ste govorili da me volite! Ali nije na meni da vas poučavam! Ja sam krivlja nego vi... Ja sam uvrijedila vas, jer sam vas zaista vabila obećanjima, pa su moji malo pređašnji dokazi bili plod laži i lukavštine! Ja vas nikad nisam voljela, a odlučila sam se bila da pođem za vas jedino zato da kamo god odem odavde, iz toga prokletoga grada i da se izbavim od svega toga smrada... Ali, kunem vam se, da sam pošla za vas, bila bih vam dobra i vjerna žena... Ljuto ste se osvetili meni, pa ako to laska vašemu ponosu...“

„Zinaida Afanasjevna!“ - zaviknuo je Mozgljakov.

„Ako još i sad zavidite meni...“

„Zinaida Afanasjevna!“

„Ako ste ikad“ - nastavila je Zina, susprežući suze „ako ste ikad voljeli mene...“

„Zinaida Afanasjevna!!!“

„Zina, Zina! Kćeri moja!“ - vapije Marja Aleksandrovna.

„Ja sam podlac, Zinaida Afanasjevna, ja sam podlac i ništa više!“ - progovori Mozgljakov i sve obuze najužasnije uzbuđenje. Zaorili su uzvici čuđenja, negodovanja, ali Mozgljakov stoji kao ukopan, bez misli i bez glasa...

U slabih i plitkih priroda, koje su naučene na vječnu podvrženost, te se napokon nakane da se razbjesne i da prosvjeduju, jednom riječju, da budu čvrste i dosljedne, postoji svagda crta - bliska granica njihovoj čvrstoći i dosljednosti. Protest im je u početku obično najenergičniji. Energija ih dotjera čak do bjesnila. Na prepreke srcu oni zažmurenih očiju i gotovo svagda ponesu oni teret, koji nadilazi njihovu snagu. Ali kad stigne do neke točke, razbješnjeni čovjek kao da se plaši sam sebe, te odjednom zastaje kao zaprepašten, pitajući se u užasu: >Šta sam to učinio?< Onda odmah smalakše, kmezi se, zahtijeva objašnjenja, pada na koljena, moli za oproštenje, zaklinje neka sve bude po starom, ali samo brže, štogod brže može da bude!... Gotovo isto tako se dogodilo sada Mozgljakovu. Buknuo, razbjesnio se, navratio na sebe nevolju, koju on cijelu cjelcatu pripisuje sada samo sebi, zasitio se svoje negodovanje i samoljublje, a sebi zavidio radi toga i odjednom ga utukla savjest, te zastao pred nenadanim Zininim istupu. Posljednje njene riječi su ga dotukle. U jednom je trenu skočio iz jedne krajnosti u drugu.

„Ja sam magarac, Zinaida Afanasjevna!“ - uzvikne obuzet kajanjem. „Ne! Šta je magarac? Magarac nije ništa! Ja sam kudi-kamo gori od magarca! Ali ću vam dokazati, Zinaida Afanasjevna, dokazat ću vam da i magarac može da bude plemenit čovjek!... Ujo! Ja sam vas prevario ja, ja sam vas prevario! Vi niste spavali - vi ste zaista nju zaprosili, a ja, ja, podlac, iz osvete što su mene odbili, uvjerio sam vas da vam se sve to prisnilo u snu“.

„Otkrivaju se čudesno zanimljive stvari“, zasiktala je Natalja Dmitrijevna Ani Nikolajevni u uho.

„Prijatelju moj, drage volje, raz-mi-slit ću. Ded dijete - zaista si me uplašio svojim krikom. Uvjeravam te da va-raš... Ja sam, napokon i pripravan da se oženim, ako tre-ba, - ali si me baš ti sam uvjeravao da je to bilo samo u snu“.

„O, kako bih vas uvjerio! Naučite me kako bih ga uvjerio sada! Ujo, ujo! Ta to je važno, najvažnija obiteljska stvar! Smislite! Razmislite!“

„Prijatelju moj, drage volje, raz-mi-slit ću. Ded polako, da se sjetim svega redom. Najprije sam vidio kočijaša Fela...“

„E! Ne radi se sada o Feofilu, ujo!“

„Pa da, recimo, da se sada ne radi o njemu. Onda Na-po-le-on, a onda kao da smo pili čaj, a neka dama pojela nam sav šećer...“

„Ta, ujo“ - bubnu Mozgljakov, kojemu se pomuti pamet „ta to je sama Marja Aleksandrovna pripovijedala prije o Natalji Dmitrijevni! Ta ja sam glavom bio tu i sam sam to čuo! Bio sam se sakrio te sam vas gledao kroz ključanicu...“

„Šta, Marja Aleksandrovna“, prihvatila je Natalja Dmitrjevna. „Vi ste, dakle, pripovijedali već i knezu da sam vam ukrala iz šećernice šećer! Ja, dakle, dolazim k vama da kradem šećer!“

„Dalje od mene!“, zaviknula Marja Aleksandrovna otjerana u očaj.

„Ne, neće biti dalje, Marja Aleksandrovna, tako ne smijete govoriti, ja, dakle, kradem vaš šećer? Odavno sam čula da vi o meni širite takve gadarije. Pripovijedala mi je potanko Sofja Petrovna... Ja, dakle, kradem vaš šećer?“

„Ali, mesdames“, zaviknu knez. „Ta to je bilo samo u snu! Šta li se meni ne prisniva u snu!“

„Kačica prokleta“, promrmljala u pol glasa Marja Aleksandrovna.

„Šta, ja sam i kačica!“ - vrisnu Natalja Dmitrijevna. „A šta ste vi? Odavna znam da me zovete kačicom. Ja barem imam muža, a vi imate glupana!“

„Pa da, sjećam se, bila je i ka-či-ca“, nesvjesno promrmlja knez, sjećajući se malo pređašnjega razgovora s Marjom Aleksandrovnom.

„Šta i vi grdite plemkinju? Kako se vi, kneže, usuđujete da grdite plemkinju? Ako sam ja kačica, onda ste vi beznogi!“

„Tko, ja sam beznog?“

„Pa da, beznogi ste i još bezubi, eto kakvi ste!“

„I još jednooki!“ - zaviknu Marja Aleksandrovna.

„U vas je mjesto rebara korset!“ - priklopila Natalja Dmitrijevna.

„Lice napeto na perima!“

„Kose svoje nemate!“

„I brci su mu, glupanu, umjetni“ - potvrdila Marja Aleksandrovna.

„Ta barem mi nos, Marja Stepanovna, ostavite pravi!“ - zaviknuo je knez, zaprepašten od tih nenadanih iskrenosti. „Moj prijatelju! To si ti mene izdao! Ti si pripovjedio da mi je kosa umjetna...“

„Ujo!“

„Ne, moj prijatelju, ne mogu više osta-ti ovdje! Odvedi me bilo kamo... quelle societe![52] " Kamo si to zaveo mene, bože moj?“

„Idiot! Podlac!“ - viče Marja Aleksandrovna.

„Bože moj“, govori jadni knez. „Ja sam samo malo za-boravio zašto sam ovamo došao, ali ću se od-mah sje-ti-ti. Odvedi me, brate, bilo kamo, jer će me rastrgati! Uz to... moram od-mah da zapišem jednu novu misao...“

„Idemo ujo, još nije kasno, odmah ću vas prevesti u svratište, a i ja ću se preseliti s vama“.

„Pa da, u svratište. Adieu, ma charmante enfant... ste jedini... kreposni. Vi ste plemenita djevojka! Idemo dakle, dragi moj! O, bože moj!“

Ali neću opisivati svršetak nemiloga prizora, što je zbio nakon kneževa odlaska. Gosti su se razišli uz vriske i pogrde. Marja Aleksandrovna je najzad ostala sama, među zvalinama i ostacima svoje pređašnje slave. Jaoh! Sila, slava, značenje - svega je nestalo za te jedne večeri. Marja Aleksandrovna shvaća da se ne može više uzvisiti kao nekad. Da mnogogodišnji njen despotizam nad cijelim društvom naj se srušio. Šta joj sad preostaje? - Da filozofira? Ali ona je filozofirala. Bješnjela je svu noć. Zina je osramoćena, beskrajne će brbljarije poteći! Užas!

Kao vjeran pripovjedač moram spomenuti da je u toj gunguli najgore nastradao Afanasij Matvejič koji se, najzad, povukao negdje u komoru i u njoj zebao do jutra. Nastalo napokon i jutro, ali ono nije donijelo nikakvo dobro. Nevolja nikad ne stiže sama...

GLAVA XV

Kad sudbina navali na koga nevolju, njene je udarce teško zaustaviti. To je davno poznato. Marji Aleksandrovnoj je bilo dosta jučerašnje bruke i sramote. Ne! Sudbina joj je pripravljala još veće i još izvanrednije.

Još prije deset sati izjutra raširio se odjednom po cijelom gradu čudan i gotovo nevjerojatan glas, koji su svi dočekali sa najzlobnijom i najrazmahanijom radošću - kao što i svi dočekujemo neki neobični skandal koji se dogodio komugod od naših bližnjih. >Toliko izgubiti stid i savjest!< viču sa svih strana. >Toliko se poniziti, odnemariti svaku pristojnost, toliko se obuzdati!< itd., itd.

Ali, evo, šta se godilo. U rano jutro, jedva da je bilo sedam sati, dotrči ka kuću Marje Aleksandrovne siromašna, jadna starica, sva u suzama, te stala zaklinjati sobaricu neka što prije pozove gospođicu, jedino gospođicu, kradom, da ne bi kakogod saznala Marja Aleksandrovna.

Zina, blijeda i utučena, pođe odmah pred staricu. Starica joj se bacila pred noge, ljubivši polijevala suzama i molila da odmah ode s njom do bolesnog Vasje, koji se cijele noći toliko mučio, toliko mučio da možda i neće preživjeti dan. Starica je ridajući govorila Zini kako je sam Vasja zove da se na samrti oprosti s njom, te je zaklinje svim svetim anđelima, svim što je bilo prije, a ako ona ne dođe, umrijet će on u očaju. Zina je odmah odlučila da ode, unatoč tomu što će, ispunivši tu molbu, jasno potvrditi sve pređašnje pakosne glasove o uhvaćenu pisamcu, o njenu sablažnjivu vladanju itd. Ne javljajući se majci, zaogrnula se salopom i odmah pohitjela sa staricom kroz grad u jedno od najsiromašnijih mordasovskih predgrađa, u najsamotniju ulicu, gdje je stajao samo jedan starodrevan, naheren kućerak, koji se ulegao u zemlju, s nekim pukotinama mjesto prozora, a sa svih strana opkoljen snježnim smetovima.

U tom kućerku, u niskoj, zagušljivoj sobici, u kojoj golema peć zaprema upravo polovicu prostora, na krevetu od neobojenih dasaka, na strunjači tankoj kao blin[53], leži mlad čovjek, pokriven starom kabanicom. Lice mu je blijedo, iscijeđeno, oči se blistaju bolesnim žarom, ruke su tanke i suhe kao šipke - diše teško i hripljući. Vidi se da je nekad bio lijep - ali, bolest mu je nagrdila fine crte na lijepu licu, koje je strašno i žalosno pogledati, kao i lice u svakoga sušičavca, ili, da se pravije kaže, čovjeka na umoru. Starica, njegova mati, koja se cijele godine, gotovo sve do posljednjega časa, nadala uskrsnuću svojega Vasinjke, razabrala najzad da nije više od ovoga svijeta. Stoji sad uz njega, utučena jadom, skrštenih ruku, bez suza, gleda ga i ne može da ga se nagleda, a ipak ne može da pojmi, premda zna da će za nekoliko dana njena nenagledivoga Vasju pokriti smrznuta zemlja, ondje pod snježnim smetovima, na siromašnu groblju. Ali Vasja ne gleda u ovaj čas nju. Sa cijeloga mu lica, izmršavela i stradalačka, sija sada blaženstvo. Vidi napokon pred sobom onu, koja mu se je prisnivala punu godinu i pol i na javi i u snu, za dugih, teških noći njegove bolesti. Razumio je da mu je oprostila kad mu je došla, kao anđeo božji, na smrtnom času. Stišće mu ruke, plače nad njim, smješka mu se, opet ga gleda divnim svojim očima - i sve što je bilo, što se ne vraća više, uskrslo opet samrtniku u duši. Život mu se opet ražario u srcu, kao da bi sada, kad ga ostavlja, htio da stradalac osjeti kako se je teško rastajati s njim.

„Zina“, govori on „Zinočka! Ne plači uz mene, ne tuguj, ne jadaj, ne prisjećaj me da ću skoro umrijeti. Gledat ću te - evo ovako kako sada gledam - osjećat ću da su nam duše opet zajedno, da si mi oprostila, ljubit ću ti opet ruke kao i prije, umrijet ću, a neću možda ni opaziti smrti! Omršavjela si, Zinočka! Anđele moj, koliku dobrotu otkriva tvoj pogled! A sjećaš li se kako si se nekad smijala? Sjećaš li se... Ah, Zina, ja te ne molim za oproštenje, neću ni da spominjem ono što je bilo - zato, Zinočka, zato jer sve ako ti i jesi možda oprostila meni, ja sam neću nikad oprostiti sebi. Bilo je dugih noći, Zina, besanih, užasnih noći, a za tih sam noći ležao evo na tom istom krevetu i mislio, dugo, mnogo sam premišljao i odavno sam već uvidio da mi je bolje umrijeti, tako mi boga, bolje!... Nisam bio podesan da živim, Zinočka...“

Zina plače i bez riječi mu stišće ruke, kao da bi ga zaustavila.

„Šta plačeš, anđele moj?“ - nastavio je bolesnik. „Zato jer ja umirem, samo zato? Ta sve je drugo odavno već umrlo, odavno je sahranjeno! Ti si razumnija od mene, čistija si srca. Zato odavno znaš da sam ja zao čovjek. Zar me ti još možeš voljeti? I kako mi je teško bilo pomiriti se s mišlju da ti znaš kako sam ja zao i pust čovjek! A koliko je tu bilo samoljublja, možda i plemenita... ne znam. Ah, prijateljice moja, sav nje život bila mašta. Sve sam maštao, uvijek sam maštao, a nisam živio, ponosio sam se, prezirao svjetinu - ta čime bih se ponosio pred svijetom? I sam ne znam. Čistoćom srca, plemenitošću osjećaja? Ta sve je to bilo u sanjama, Zina, kad smo čitali Shakespearea, a kad je došlo do djela, ja sam i pokazao svoju čistoću i plemenitost osjećaja...“

„Nemoj“, govori Zina. „Nemoj!... Sve to nije istina suludo... ubijaš sebe!“

„Šta me zaustavljaš, Zina! Znam, oprostila si mi i odavno si mi, možda, oprostila - ali ti si sudila meni i razumiješ kakav sam ja - eto to muči mene. Nisam vrijedan tvoje ljubavi Zina! Ti si i na djelu bila čestita i velikodušna: otišla si mami i kazala da ćeš poći za mene i ni za koga drugoga i održala bi riječ, jer u tebe se riječ ne razilazi s djelom. A ja, ja! Kad je došlo do djela... Znaš li, Zinočka, da onda i nisam razumijevao šta ti žrtvuješ udajući se za mene! Nisam mogao shvatiti ni to da bi ti možda umrla od gladi da se udaš za mene! Otkud, nije mi bilo ni nakraj pameti! Ta ja sam mislio da se ti udaješ za mene, za velikoga pjesnika, to jest za budućega, nisam htio da razumijem razloge koje si ti isticala kad si molila da odgodimo svadbu i završilo se time da sam ti se zaprijetio tvojim pisamcem. Nisam čak ni podlac bio u onom času. Bio sam prosto kukavac! O, kako si me zacijelo prezirala! Ta i dobro je što umirem! Dobro je što nisi pošla za mene! Ništa ne bih shvatio o tvojoj požrtvovnosti, mučio bih tebe, izmorio bih tebe zbog našega siromaštva - došle bi godine... A onda šta! - Možda bih te i zamrzio, kao smetnju u životu. A sada je bolje! Sada su barem gorke suze očistile moje srce. Ah! Zinočka ljubi me makar malo, onako kako si me nekad ljubila! Makar u ovom posljednjem času... Ta ja znam da nisam vrijedan tvoje ljubavi, ali... ali... o, anđele moj!“

Za cijela toga govora Zina ga je, ridajući i sama, prekidala nekoliko puta. Ali je on ne sluša - mori ga želja da sve iskaže i on govori dalje, ma i s teškom mukom, zadihavajući se, promuklim, prigušenim glasom.

„Da mene nisi sreo, ne bi me zavolio, pa bi i poživio!“ - reći će Zina. „Ah, zašto smo se, zašto smo se mi sreli!“

„Ne, prijateljice, ne, ne prekoravaj sebe za to što ja umirem“, nastavio bolesnik. „Svemu sam tomu ja jedini kriv! Koliko je tu bilo samoljublja! Romantičnosti! Jesu li tebi potanko ispripovijedali moj glupi životopis, Zina? Vidiš, bio je tu preklanjske godine jedan uznik, okrivljenik, zločinac i ubojica, ali kad je došlo do izvršenja kazne, pokazao se najmalodušnijim čovjekom. Znajući da bolesnika neće izvesti da nad njim izvrše kaznu, dobavio on rakije, namočio u rakiji duhana i ispio. Počeo izbacivati krv i toliko dugo da mu je zahvatilo i pluća. Prenijeli ga u bolnicu i za nekoliko mjeseci umro od teške sušice. Eto, dakle, anđele moj, toga sam se uznika sjetio onoga istoga dana... ali, znaš, poslije pisamca... i odlučio sam da isto tako zadam sebi smrt: pa šta misliš, zašto sam odabrao sušicu? Zašto se nisam objesio? Pobojao sam se brže smrti? Možda i jest tako - ali meni se sve čini, Zinočka, da i tu nije prošlo bez slatkih romantičnih gluposti! Ipak me obuzimala onda misao: kako će to lijepo biti dok budem, eto, ležao na postelji i umirao od sušice, a ti ćeš sva ginuti, mučiti muku što si me dotjerala do sušice - ti ćeš sama doći i priznati krivicu i pasti pred mene na koljena... Ja ti opraštam, umirem na tvojim rukama... Glupo je, Zinočka, glupo, zar nije istina?“

„Ne spominji to!“ reče Zina... „Ne govori to! Ti nisi takav... bolje da se sjećamo drugoga, onoga lijepoga, sretnoga“.

„Gorko mi je, prijateljice, zato i govorim. Godinu i pol te nisam vidio! Dušu bih, mislim, razastro sada pred tobom. Ta za sve to vrijeme, otkad sam samcat, nije valjda bilo ni časka kad nisam mislio o tebi, anđele moj nenagledani! Znaš li šta, Zinočka? Koliko sam želio da učinim štogod, da steknem kakvu zaslugu koja bi te primorala da promijeniš svoje mišljenje o meni! Sve donedavno nisam vjerovao da ću. umrijeti - ta nije me bolest odmah oborila, dugo sam hodao bolesnih grudi. A koliko je u mene bilo smiješnih nakana! Sanjao sam, na primjer, kako ću odjednom postati neki veliki pjesnik te ću u >Domovinskim zapisima< tiskati takvu poemu kakve još i nije bilo na svijetu. Mislio sam da u njoj izlijeva sve svoje osjećaje, svu svoju dušu, tako da bih, ma gdje ti bio, vazda bio uz tebe, da bih ti svojim stihovima neprestano napominjao sebe, a najljepša mi je sanjarija bila ta da ćeš se napokon zamisliti i kazati: >Ne! Nije on tako loš čovjek kako sam ja mislila!< Glupo je, Zinočka, glupo, zar nije istina?“

„Nije, nije, Vasja, nije!“ - govori Zina. Pala mu na grudi i ljubi mu ruke.

„A kako sam za sve to vrijeme bio ljubomoran na tebe! Čini mi se, bio bih umro da sam čuo za tvoju udaju! Slao sam tajom tebi, stražario sam, uhodio... eto, ona je vazda odlazila - (i on mahnuo glavom prema majci). Ta ti nisi voljela Mozgljakova, zar nije istina, Zinočka? O, anđele moj! Hoćeš li me se sjećati kad umrem? Znam da ćeš se sjećati - ali, proteći će godine, srce će ohladnjeti, nastat će studen, zima u duši. Ti ćeš me, Zinočka, zaboraviti!“

„Neću, neću, nikad! Neću se udavati!... Ti si moj prvi... vječiti...“

„Sve umire, Zinočka, sve, čak i uspomene!... I neplemenita čuvstva umiru. Na njihovo mjesto dolazi razboritost. Čemu i da gunđamo! Uživaj, Zina, život, živi dugo, živi sretno. Zavoli i drugoga, ako ti se svidi - ta nećeš mrtvaca voljeti! Samo se sjećaj mene, makar nekad - ne sjeti se lošega, oprosti što je loše - ta bilo je i u našoj ljubavi, Zinočka, štogod dobro! O, zlatni nepovratni dani... Slušaj, anđele moj, uvijek sam volio večernje doba, o zapadu! Sjeti se me nekad u to doba! O, ne, ne! Čemu umirati? O, kako bih želio da sad iznova oživim! Sjećaj se, prijateljice, sjećaj - sjećaj se onoga vremena. Bilo je onda proljeće, sunce je tako žarko sjalo, cvijeće cvalo, neko prazničko raspoloženje svud oko pas... A sada! Pogledaj, pogledaj!“

I jadnik pokaza isušenom rukom na zamrzli, mutni prozor. Onda uhvatio Zinine ruke, pritisnuo ih na oči i gorko pregorko zaridao. Ridanje mu je gotovo kidalo izmučene grudi. I cijeli se dan mučio, jadao i plakao. Zina ga (je tješila kako je mogla, ali joj je duša neizrecivo trpjela. Govorila je da ga neće zaboraviti i da nikad neće nikoga zavoljeti tako kako je voljela njega. On joj je vjerovao, smješkao se, ljubio joj ruke, ali uspomene o prošlosti samo su mu palile, samo kidale dušu. Tako je protekao cijeli dan.

Međutim je uplašena Marja Aleksandrovna desetak puta slala poruke Zini, molila je neka se vrati kući i neka se do kraja ne osramoti pred javnošću. Najzad, kad se već smračilo, odlučila ona, kako joj se gotovo pomutila pamet od strave, da otiđe sama do Zine. Zazvala kćer u drugu sobu i, gotovo klečeći, zaklinjala neka >ukloni s njena srca taj posljednji i glavni bodež<. Zina je ušla bolesna: glava joj buktala. Slušala je i nije razumijevala svoju mamicu. Marja Aleksandrovna otišla najzad u očaju, jer Zina je odlučila da prenoći u samrtnikovoj kući. Cijele noći nije odlazila od njegove postelje. A bolesniku je bivalo sve gore. Nastao opet dan, ali nije više bilo nade da će ga stradalac preživjeti. Starica mati, kao da je sišla s uma, obilazila kao da ništa ne razumije, davala sinu ljekarije, a on nije htio da ih uzima. Agonija je trajala dugo.

Nije više mogao da govori i iz prsiju mu se kidali samo nepovezani, hrapavi zvuči. Sve do posljednjega časa gledao je Zinu, svejednako je tražio očima, a kad mu se već svjetlo počelo gasiti u očima, sve je još tumaravom, nesigurnom rukom tražio njenu ruku da je stisne svojom. Međutim je promicao kratki zimski dan. A kad je najzad posljednja, oproštajna sunčana zraka pozlatila zamrznuti, prozorak na maloj sobici, odletjela stradaočeva duša iz iscijeđenoga tijela za tom zrakom. Kad je starica majka ugledala najzad pred sobom trup svojega premiloga Vasje, pljesnula rukama, zaciknula i bacila se mrtvacu na grudi.

„Ti si to, zmijo potajnice, zadala njemu smrt!“ - zaviknula u očaju put Zine. „Ti si, razdvajačico prokleta, ti si zlikovico, ubila njega!“

Ali Zina ne čuje više ništa. Kao obezumljena stoji uz mrtvaca. Najzad mu se poklonila, prekrižila ga i poljubila te mahinalno izišla iz sobe. Oči joj bukte, u glavi joj se vrti. Bolni osjećaji, dvije gotovo besane noći gotovo joj pomutiše pamet. Osjeća nejasno da se sva prošlost kao trgla od njena srca i da je nov život, mračan, pun prijetnja. Ali nije prošla ni deset koračaja, a Mozgljakov kao da je pred njom iznikao iz zemlje - činilo se da ju je namjerno čekao na tom mjestu.

„Zinaida Afanasjevna“, započe nekim bojažljivim šaptom, žurno se ogledavajući, jer je bilo još prilično svjetlo. „Zinaida Afanasjevna, ja sam, dabome, magarac! To jest, ako vas je volja, sada i nisam više magarac, jer sam, vidite, ipak postupio plemenito. Ali se ipak kajem za to što sam bio magarac...

Kao da sam zbunjen, Zinaida Afanasjevna, ali... oprostite, to je zbog različitih razloga...“

Zina ga gotovo nesvjesno pogledala i šuteći nastavila put. Kako je na visoku drvenu pločniku bilo tijesno za dvoje uporedo, a Zina se nije odmicala, to je Pavel Aleksandrovič skočio s pločnika te trčkao dolje uz nju i neprestano joj se zagledao u lice.

„Zinaida Afanasjevna“, nastavi on. „Ja sam razmislio, pa ako ushtjednete, voljan sam da ponovim svoju prosidbu. Pripravan sam, dapače i da zaboravim sve, Zinaida Afanasjevna, svu sramotu i pripravan sam da oprostim - ali samo uz jednu pogodbu: dok smo ovdje, sve će ostati tajno. Vi ćete otputovati odavde što prije - ja ću kradom za vama - vjenčat ćemo se gdje god u zabiti, tako da nitko neće vidjeti, a onda odmah u Petrograd, makar i na poštanskim kolima, mijenjajući konje, a uz vas neka bude samo malen kovčežić... a? Pristajete li, Zinaida Afanasjevna? Kažite brže! Ne mogu čekati, mogli bi nas vidjeti zajedno“.

Zina nije odgovorila: samo je pogledala Mozgljakova, ali ga pogledala tako da je odmah razumio sve, skinuo je šešir, poklonio se i nestao na prvom zaokretu u uličici.

>Kako to?< pomislio je >još preksinoć se tako raznježila i za sve krivila sebe! Vidi se, dan nije danu jednak!<

A međutim se u Mordasovu zgode redale za zgodama. Dogodio se tragičan slučaj. Knez, kojega je Mozgljakov prevezao u svratište, razbolio se te iste noći i razbolio se opasno. Mordasovci doznali to ujutro. Kalist Stanislavič nije se gotovo ni micao od bolesnika. Naveče se sastao konzilij svih mordasovskih liječnika. Pozivi su im bili poslani na latinskom jeziku. Ali, uza svu latinštinu, knez je već sasvim izgubio svijest, trabunja, moli Kalista Stanislaviča da mu otpjeva kakvu romansu, govori o nekim vlasuljama - ponekad kao da se nečega plaši i viče. Doktori su utvrdili da je od mordasovskoga gostoljublja knez dobio upalu želuca koja je nekako prešla (vjerojatno putem) u glavu. Nisu poricali i neki moralni potres. A zaključili su da je knez već odavno bio određen da umre i zato će svakako umrijeti. U tom se posljednjem nisu prevarili, jer je jadni starčić treći dan naveče umro u svratištu. To je prenerazilo Mordasovce.

Nitko se nije nadao takvu ozbiljnu raspletu. Pohrlili su u grupama u svratište, gdje je bio položen trup, još neopremljen, sudili, redili, klimali glavama i najzad oštro osudili >ubojice nesretnoga kneza<, podrazumijevajući pod tim, dakako, Marju Aleksandrovnu i njenu kćer. Svi su osjetili da bi ta dogodovština, već po skandaloznosti, mogla izići na zao glas, mogla bi da se raznese još i nadaleko, pa se što-šta pričalo i govorilo.

Za sve to vrijeme Mozgljakov se vrzmao, jurio na sve strane i napokon mu se zavrtjelo u glavi. U takvu se duševnu raspoloženju i sreo sa Zinom. Položaj mu je zaista bio nepriličan. On je dovezao kneza u grad, on ga prevezao u svratište, a sada ne zna šta bi uradio s pokojnikom, kako bi i gdje bi ga sahranio, komu bi javio. Bi li tijelo odvezao u Duhanovo? Uz to se smatrao za njegova nećaka. Strepio je da ga ne bi okrivili za smrt časnoga starca.

>Može stvar da se dozna još u Petrogradu, u višem društvu!< - misli on i trne.

Od Mordasovaca nije mogao zadobiti nikakav savjet - svi se odjednom uplašili od nečega, uzmakli od mrtvoga tijela i ostavili Mozgljakova u nekoj mračnoj usamljenosti. Ali, odjednom se cijeli prizor naglo promijenio.

Sutradan u rano jutro doputovao u grad jedan pohodnik. O tom je pohodniku za tren progovorio cijeli Mordasov, ali progovorio nekako tajnovito, šaptom, izvirkujući na nj kroz sve pukotine i prozore, kad se Velikom ulicom vozio gubernatoru. I sam Petar Mihajlovič kao da se nešto uplašio i nije znao kako da se drži prema pridošlom gostu. Gost je bio prilično poznati knez Ščepetilov, rođak pokojnikov, čovjek prilično mlad, od svojih trideset i pet godina, s pukovničkim epoletama i vrpcama. Sve je činovnike zaokupio neki neobični strah od tih naramenica. Policijski poglavar, na primjer, sasvim se smeo - razumije se, samo moralno - fizički je pak osvanuo osobno, premda i prilično otegnuta lica.

Doznadoše odmah da knez Ščepetilov putuje iz Petrograda, a putem se svratio u Duhanovo. Kad u Duhanovu nije nikoga zatekao, poletio za njome Mordasov, gdje ga je, kao grom iz vedra neba, iznenadila starčeva smrt i svi najpodrobniji glasovi o okolnostima njegove smrti. Petar Mihajlovič se čak i nešto zbunio kad je davao potrebne obavijesti - a i svi su se u Mordasovu držali kao neki krivci. Uz to je u pridošloga gosta bilo tako strogo, tako nezadovoljno lice, premda čovjek ne može, čini se, biti nezadovoljan baštinom. Odmah se on prihvatio posla sam, osobno - a Mozgljakov se odmah jadno skunjio pred pravim, nesamozvanim nećakom i nestao - ne zna se kamo.

Odlučeno je da se tijelo pokojnikovo prenese odmah u manastir, gdje je i određeno da se održi opijelo. Sve je odredbe pridošlica izdavao kratko, suho, strogo, ali obazrivo i pristojno. Sutradan se cijeli grad skupio u manastiru da bude na opijelu. Među damama se raširio neprijatan glas da će Marja Aleksandrovna osobno doći u crkvu i klečeći pred lijesom moliti naglas za oproštenje i da sve to po zakonu mora tako da bude. Razumije se, sve je to bila prava besmislica i Marja Aleksandrovna nije došla u crkvu.

I zaboravili smo kazati da je odmah, čim se je Zina vratila kući, njena mamica još iste večeri odlučila da se preseli na selo, jer je smatrala da ne može dulje ostati u gradu. Ondje je iz svojega zakutka uzrujano osluškivala gradske glasove, slala u izvide i raspitkivala se o pridošloj ličnosti i neprestano bila u groznici. Put od manastira u Duhanovo prolazio je bliže od vrste ispred prozora njena seoskoga doma - i zato je Marja Aleksandrovna udobno mogla promatrati dugi sprovod, što se poslije opijela otegao od manastira u Duhanovo. Lijes su vozili na visokim mrtvačkim kolima - za njim se otegla duga povorka kočija koje su pratile pokojnika do zaokreta u grad. I dugo su se još na snježnom polju crnjela ta mračna mrtvačka kola što su se kretala polagano, dostojanstveno, kako to dolikuje. Ali Marja Aleksandrovna nije mogla dugo da gleda nego otišla od prozora.

Za sedmicu dana preselila se u Moskvu, s kćerju i s Afanasijem Matvejičem, a za mjesec dana doznali u Mordasovu da se prodaje imanje Marje Aleksandrovne kraj grada i kuća u gradu. Mordasov gubi, dakle, zauvijek takvu comme-il-faut damu! Nije ni to prošlo bez kleveta. Počeli su, na primjer, tvrditi da se imanje prodaje zajedno s Afanasijem Matvejičem... Prošla godina, dvije i Marju Aleksandrovnu su gotovo sasvim zaboravili. Žalibože, tako vazda biva na svijetu! Pripovijedali su, uostalom, da je kupila drugo imanje i preselila se u drugi gubernijski grad, gdje je već, razumije se, zgrabila sve u ruke, da se Zina još nije udala, da Afanasij Matvejič... Uostalom, čemu bi se ponavljali ti glasovi - sve je to puka neistina.

Prošle su tri godine kako sam napisao posljednji redak prvoga dijela mordasovskoga ljetopisa i tko bi mogao pomisliti da ću opet morati da rasklopim rukopis, pa da mojoj pripovijesti dometnem još jednu vijest. Ali na stvar! Otpočet ću od Pavla Aleksandrovima Mozgljakova.

Kad je otpirio iz Mordasova, otputio se ravno u Petrograd i ondje sretno dobio u službi ono mjesto što su mu bili odavno obećali. Nabrzo je zaboravio sve mordasovske zgode, bacio se u vihor društvenoga života, na Vasiljevskom otoku i u Galernoj uluci, bančio, ljubakao, nije zaostajao za svojim vremenom, zaljubio se, zaprosio, opet bio odbijen i nije to probavio, te po vjetrenjastoj svojoj naravi i od besposlice izmolio mjesto u nekoj ekspediciji, određenoj za jedan od najudaljenijih krajeva naše beskrajne domovine, zbog revizije ili u neku drugu svrhu, ne znam pouzdano.

Ekspedicija je sretno prošla kroz šume i preko pustinja i, napokon, nakon duga puta, stigla u glavni grad >najudaljenijega kraja< general-gubernatoru. Bio je to visok, mršav, strog general, stari vojnik, izranjen u bitkama, s dvjema zvjezdama i s bijelim križem o vratu. Primio je ekspediciju ozbiljno i dostojanstveno te pozvao sve činovnike koji su je sačinjavali u svoj dom na bal, što se priređivao te večeri, u povodu imendana general-gubernatoričina. Pavel Aleksandrovič bio je time vrlo zadovoljan. Uparadivši se u svoju petrogradsku odjeću, kojom je kanio izazvati dojam, neusiljeno je ušao u veliku dvoranu, ali njegov polet ipak nešto splasnu kad ugleda mnoštvo pletenih i punih epoleta i civilnih uniforma sa zvjezdama. Trebalo se pokloniti general-gubernatorici, o kojoj je već čuo da je mlada i vrlo lijepa.

Pristupio joj čak i junački, ali se odjednom ukočio od čuda. Pred njim stoji Zina, u sjajnoj balskoj haljini i s briljantima, ponosita i naduta. I nije poznala Pavla Aleksandroviča. Pogled joj nehajno kliznuo po njegovu licu i odmah prešao na nekoga drugoga. Preneraženi Mozgljakov odstupio u stranu i u svjetini se sudario s nekim bojažljivim, mladim činovnikom koji kao da se plašio sama sebe kad se našao na general-gubernatorskom balu. Pavle Aleksandrovič počeo odmah da ga ispituje te doznao izvanredno zanimljivih stvari. Doznao da se general-gubernator oženio još preklanjske godine, kad je iz >udaljenoga kraja< putovao u Moskvu i da se oženio izvanredno bogatom gospođicom iz odlične porodice. Da je generalica >preko svake mjere lijepa sama po sebi, štaviše, može se kazati, prva krasotica, ali oni se drže neobično ponosno i igraju samo s generalima<, da na današnjem balu ima svih generala, što ovdašnjih i što pridošlih, devet, kad im se pribroje i pravi državni savjetnici, da, napokon, >generalica ima mamicu, koja živi kod nje, a ta je mamica došla iz najvišega društva i vrlo su umni< - ali da se i sama mamica bez prigovora pokorava kćerinoj volji, a sam general-gubernator ne može da se nagleda i nauživa svoje supruge. Mozgljakov je natuknuo o Afanasiju Matvejiču, ali za njega nisu u >udaljenom kraju< ni znali.

Kad se je Mozgljakov malo ojunačio, prošao po sobama i nabrzo ugledao Marju Aleksandrovnu, sjajno nagizdanu, kako maše skupocjenom lepezom i zanosno razgovara s jednom osobom četvrtoga razreda. Oko nje se tiska nekoliko dama, koje se ulaguju pokroviteljstvu, a Marja Aleksandrovna je, kako se čini, vrlo ljubazna sa svima. Mozgljakov je riskirao i predstavio se. Marja Aleksandrovna se malko kao trgnula, ali odmah se, gotovo istoga trena, snašla. Ljubazno je izvoljela prepoznati Pavla Aleksandrovima - zapitala ga za njegove petrogradske znance, zapitala zašto nije u inozemstvu. O Mordasovu nije progovorila ni riječi, kao da ga i nema na svijetu. Najzad je spomenula ime nekoga petrogradskoga uglednoga kneza i zapitala za njegovo zdravlje, premda Mozgljakov o tom knezu nije imao ni pojma, a onda se neopazice obratila nekomu činovniku s mirisavim sjedinama, koji je bio pristupio i začas posve zaboravila Pavla Aleksandroviča, koji stoji pred njom. Sa sarkastičnim smiješkom i sa šeširom u ruci vratio se Mozgljakov u veliku dvoranu.

Tko bi znao zašto, smatrajući se povrijeđenim i čak uvrijeđenim odlučio je da ne pleše. Cijele mu večeri nije s lica nestajao mračno rastreseni izražaj, zajedljivi mefistofelski smiješak. Slikovito se naslonio na stup (dvorana je kao navlas bila sa stupovima) te za svega bala, nekoliko sati bez prestanka, prestojao na istom mjestu i pogledima pratio Zinu. Ali, žalibože, sve njegove smicalice, sve neobične poze, razočarani izražaj lica, itd. itd., sve propade uludo. Zina ga nije nikako ni opažala. Napokon, razbješnjen kad su ga od dugoga stajanja zaboljele noge, gladan, jer i nije mogao ostati na večeri budući je zaljubljen i muči muku - vratio se u stan, sav izmučen i kao da ga je tko izmlatio. Sjećao se davno zaboravljenih zgoda i dugo nije mogao leći da spava.

A sutradan se izjutra ukazala prilika za nekakav premještaj i Mozgljakov izmoli s užitkom to mjesto za sebe. I duša mu se okrijepila kad se izvezao iz grada. Na beskrajnom, pustom prostranstvu leži snijeg kao blistav pokrov. Na kraju obzorja crne se šume. Vatreni konji lete i kopitima uzvitlavaju snježnu prašinu. Praporac zveči. Pavel se Aleksandrovič zamislio, potom se zanesao u sanje, a onda vrlo mirno i usnuo.

Probudio se tek na trećoj stanici, bodar i zdrav, s posve drugim mislima.

Napomene

[1] Uzorno, valjano, primjerno, baš kako treba, kao što priliči (franc.)

[2] Format knjige: 242 mm x 305 mm.

[3] Kazališni dalekozor.

[4] Pozdrav prijatelju moj, pozdrav! (franc.)

[5] budoar (fr. boudoir): mali elegantno namješten salon jedne dame za oblačenje i dotjerivanje (obično u blizini spavaće sobe) - soba u kojoj dame primaju bliže poznanike.

[6] Taj jadni princ!

[7] Prepirem se.

[8] Fet, Afanasij A., ruski pjesnik (1820-92).

[9] Prekrasna priča! (nem.)

[10] Baš zgodno! (franc.)

[11] To je divno! (franc.)

[12] To je dražesno! (franc.)

[13] Ali kakva ljepota! (franc.)

[14] Vodvilj. Vodvilj je vrsta komedije i to laka, zabavna komedija koja je prošarana kupletima.

[15] Kupleti su šaljivi monolozi i prizori u kojima se izvode popularne melodije.

[16] Igra riječima koje zvuče jednako ili blisko, a imaju različita, dvosmislena značenja.

[17] Buran uspjeh

[18] Poljski narodni ples.

[19] (fr. ) što se tiče, u vezi s tim - tim povodom, povodom toga.

[20] Do viđenja.

[21] Ta ideja nije lošija od drugih!

[22] To je prekrasno.

[23] Do viđenja, gospođo, zbogom, moja čarobna gospođice...

[24] Dijete moje.

[25] Zaponac ili kopča za knjigu ili novčarku od skupocjenog metala.

[26] Moj anđele.

[27] Svraka je u ruskom, u prenesenom smislu, klepetuša.

[28] Razumijete!

[29] Shvaćate?

[30] Moja draga.

[31] Kakav užas!

[32] Ali zbogom, moj anđele!

[33] Gospodski.

[34] Kanvas, platno.

[35] Veličanstven, velik, sjajan.

[36] (Hrv) Zbunjen, zamršen.

[37] (Hrv) licemerje.

[38] Sjajna žena.

[39] Ali kakvo čarobno biće!

[40] O, moje dražesno dijete!

[41] Vi me ushićujete!

[42] Lastavica.

[43] O, moja draga vladarke!

[44] Ovdje znači: taman posla!

[45] >Đavolovi memoari< M. F. Suea (1800-1847).

[46] Spokoj (franc.)

[47] Časna riječ, moj prijatelju!

[48] To je prekrasno biće.

[49] U prijevodu sa franc. zdravlje, vjerojatno naziv čokolade.

[50] Kakva odvratna žena!

[51] Građanska, ali časna obitelj.

[52] Kakvo društvo!

[53] Blin, vrsta palačinka.