Klark Artur/Benford Gregori

S ONE STRANE SPUŠTANJA NOĆI
Prevod: Živković Mirjana/Živković Zoran

Clarke Arthur/Benford Gregory BEYOND THE FALL OF NIGHT, 1990.

POLARIS
1991.

PREDGOVOR

     Prošlo je već više od pola stoleća od kako se pojavio kratki roman Spram spuštanja noći, ali još se jasno sećam njegovog nastanka. Naizgled niotkuda, uvodni prizor dela najednom se pojavio preda mnom. Bio je tako živ da sam ga namah zapisao, premda tog trenutka nisam ni slutio da ću tu početnu zamisao ikada dalje razviti.
     Zbilo se to 1936, godina gore ili dole, a do kraja 1940. napisao sam nekoliko radnih verzija, kada sam, zajedno sa svojim kolegama iz Odseka za kontrolu pri ministarstvu finansija Njegovog Veličanstva, bio evakuisan u varošicu Kolvin Bej u severnom Velsu. Tu sam priveo kraju verziju od petnaest hiljada reči, ali tokom narednih pet godina bio sam zaokupljen drugim stvarima (videti knjigu Staza klizanja). Ponovo sam se latio posla na ovom delu avgusta 1945: da li pre no što je Hirošima promenila svet ili posle toga - ne sećam se tačno.
     Prva celokupna verzija privedena je kraju januara 1946. i ja sam je smesta poslao Džonu Kembelu za Astounding Stories. Bilo mu je potrebno tri meseca da je odbije, a ja sam potom, jula 1946, preradio svršetak i ponovo ponudio delo Kembelu. Nakon naredna tri meseca on je odbio i drugu verziju.
     Posle toga poslao sam rukopis mom agentu Skotu Mereditu koji ga je prodao časopisu Startling Stories u kome se delo pojavilo u novembarskoj svesci za 1948. Septembra 1949. izdavačka kuća "Gnome Press" prihvatila je roman za knjiško objavljivanje i on se uskoro pojavio u lepom izdanju sa omotnicom čiji je autor bio jedan obećavajući, novi umetnik po imenu Keli Friz. (Ovo mora da je bio jedan od Kelijevijih najranijih profesionalnih radova; nadam se da je izvukao neki honorar za njega!)
     Budući da mi je posredi bio prvenac, kratki roman Spram spuštanja noći uvek je uživao moju posebnu naklonost, iako nikada nisam bio njime dokraja zadovoljan. Prilika da ga potpuno preradim ukazala mi se tokom dugog putovanja morem od Engleske do Australije, kada sam udružio snage sa Majkom Vilsonom i otisnuo se u podvodni pohod kod Velikog Koralnog Spruda (videti knjigu Koralna obala). Znatno duži i temeljito prerađen roman Grad i zvezde završen je na Kraljičinoj Zemlji između izleta na Sprud i na biserna polja Toresovog Moreuza. Roman je izvorno objavila izdavačka kuća "Harcourt, Brace & World" 1956. i delo se od tada neprekidno doštampava.
     U to vreme sam smatrao da će nova verzija u potpunosti zameniti stariji roman, ali Spram spuštanja noći nikako nije hteo da se ugasi; štaviše, na moju blagu ozlojeđenost, neki čitaoci davali su prednost prvobitnoj verziji u odnosu na onu potonju i ona se u međuvremenu u više navrata ponovo pojavila u džepnom izdanju ("Pyramid Books", 1960; "Jove", 1978), kao i u dvonaslovnoj knjizi Komarski lav/Spram spuštanja noći ("Harcourt, Brace & World"; "Victor Gillancz", 1970). Voleo bih da jednoga dana sprovedem anketu kojom bih ustanovio koja je verzija popularnija; ja sam lično odavno odustao od toga da sam odredim koja je od njih bolja.
     Potraga za naslovom trajala je skoro podjednako dugo kao i samo pisanje. Konačno sam ga našao u jednoj poemi A.E. Hausmena koja je nadahnula i kratku priču "Prolaznost":

     Da li ću pisati moći
     spram spuštanja noći?

     Ime glavnog junaka, Alvina, takođe mi je zadalo puno glavobolje, ali ne mogu se više setiti kada sam se - i zašto - opredelio za njega. U svakom slučaju, tada nisam znao da ono ima, bar za američke čitaoce, izvestan komični prizvuk, budući da asocira na jedan poznati strip. Mnogo godina kasnije, međutim, ovo ime steklo je dve izuzetno važne asocijacije za mene. Batiskaf Alvin odveo je Balarda i drugove do olupine Titanika, kada je otkrivena 1986. Tragedija ovog broda, iako se zbila pet godina pre mog rođenja (eto, sad znate kad sam rođen) progonila me je celog života. Ona je bila osnova prve priče koju sam uopšte napisao, na svu sreću sada davno izgubljenog eposa pod naslovom - držite se! - "Ledeni bregovi svemira". Takođe sam je uključio u roman Matica Zemlja (1975), a predstavlja i predmet knjige na kojoj radim već više godina.
     Možda još neobičnije, ime Alvin može se izvesti iz imena Alin K. Vajn (Allyn C. Vine). Posredi je jedan od potpisnika znamenitog pisma objavljenog u časopisu Science (151 682-683; 1966), u kome je izložena zamisao o gradnji Svemirskog Lifta - što je okosnica mog romana Rajski vodoskoci (1979). Ime Alvin bilo je, dakle, dalekosežnije nego što sam mogao i da naslutim krajem tridesetih godina, zbog čega mi je svakako milo.
     Kada mi je saopšten predlog da Gregori Benford napiše nastavak prve verzije dela, ta pomisao mi se odmah dopala, budući da sam već dugo poštovalac Gregovog pisanja - naročito njegovog izuzetnog romana Velika nebeska reka. Slučaj je hteo da se tu nedavno i lično upoznam sa njim u glavnom štabu NASA-e; kao profesor astrofizike na Kalifornijskom univerzitetu, on je jedan od tehničkih savetnika NASA-e.
     Pročitao sam njegov nastavak sa velikim uživanjem, zato što je to bilo za mene - baš kao što će biti i za vas - otkrivalačko putovanje. Nisam imao nikakvu predstavu o tome kako će dalje razvijati teme i likove koje sam ja odavno napustio. Posebno je bilo zanimljivo videti da se neke zamisli iz priče stare već pola stoleća nalaze na samom frontu moderne nauke: naročito držim do "Crnog Sunca", koje predstavlja očigledan opis sada izuzetno popularnih crnih rupa.
     Neću više ništa reći o Gregovoj verziji - niti o mojoj. Ostavljam vas da uživate u obe.
     No, pre toga, još jedna neobična podudarnost: gotovo istovremeno sa predlogom da se napiše nastavak kratkog romana Spram spuštanja noći, od izvrsnog australijskog SF pisca Demijena Broderika ("Usnuli zmajevi") dobio sam pismo u kome je zatražio dopuštenje da napiše nastavak romana Grad i zvezde! Imajući u vidu Gregov projekat, nevoljno sam morao da odbijem ovaj potonji predlog - ali možda kroz desetak godina...

     Artur Č. Klark
     Kolombo, Šri Lanka
     29. maj 1989.

Prvi deo

PROLOG

     Nijednom za života ovog pokolenja nije se glas grada ni na koji način promenio, a upravo sada se to događalo. Danju i noću, vek za vekom, nikada nije zatajio. Za nebrojene ljude bio je to prvi i poslednji zvuk koji su uopšte čuli. Bio je deo grada: kada bi utihnuo, grad bi umro i pustinjski pesak prekrio bi široke ulice Diaspara.
     Čak i ovde, na pola milje iznad tla, iznenadni tajac izmamio je Konvara na balkon. Daleko ispod, pokretni putevi i dalje su promicali između velikih zgrada, ali sada su bili zakrčeni zanemelim gomilama. Nešto je izvuklo mlitave građane iz njihovih domova: hiljade njih promicali su lagano između litica od obojenog metala. A onda Konvar primeti da je to mnoštvo zagledano put neba.
     Na trenutak mu se u dušu uvuče strah... strah da su posle svih tih vekova na Zemlju ponovo stigli Osvajači. Zatim se i on zagleda u nebo, zanet čudom koje se nadao da nikada više neće videti. Ostao je dugo nepomičan pre nego što je otišao po svog malog sina.
     U početku je mali Alvin bio zaplašen. Uspravni, šiljati tornjevi grada, tačkice koje se kreću dve hiljade stopa ispod njega... to je bio njegov svet, međutim, ta stvar na nebu prevazilazila je celokupno njegovo iskustvo. Izgledala je veća od ma koje zgrade u gradu, a njena belina bila je u toj meri zaslepljujuća da su ga od nje zabolele oči. Iako se činilo da je čvrste građe, nemirni vetrovi menjali su joj obrise na njegove oči.
     Alvin je znao da je nekada davno nebo nad Zemljom bilo ispunjeno neobičnim oblicima. Iz svemira su stizali veliki brodovi, donoseći nepoznata blaga, da se usidre u luci Diaspara. Ali to je bilo pre pola milijarde godina: Luka je još pre početka istorije nestala ispod nanetog peska.
     Kada se obratio svom sinu, Konvarov glas bio je tužan.
     "Pogledaj ga dobro, Alvine", reče on. "Mogao bi biti poslednji koji će svet ikada videti. U celom svom životu video sam samo još jedan, a nekada su ispunjavali nebo nad Zemljom."
     Posmatrali su u tišini, a zajedno s njima i sve one hiljade na ulicama i po kulama Diaspara, dok i taj poslednji oblak nije lagano izbledeo, dok ga nije usisao topli, sprženi vazduh nepreglednih pustinja.

1. DIASPARSKI ZATVOR

     Čas je bio završen. Uspavljujući šapat hipnona iznenada se pretvori u pištanje koje isto tako naglo prestade posle tri puta ponovljene komande. Mašina se tada zamagli i nestade; međutim, Alvin je i daje ostao da zuri u nešto čega više nije bilo, dok mu se um vraćao kroz vekove kako bi se ponovo sreo da stvarnošću.
     Prvi je progovorio Jeserak: glas mu je bio zabrinut i pomalo nesiguran.
     "To su najstariji postojeći zapisi na svetu, Alvine... jedini koji prikazuju Zemlju kakva je bila pre dolaska Osvajača. Videlo ih je svega nekoliko ljudi."
     Dečak se lagano okrenu prema svom tutoru. Bilo je nečeg u njegovom pogledu što je brinulo starca, tako da je Jeserak ponovo zažalio što mu je ovo dozvolio. Počeo je žurno da govori, kao da želi da olakša sopstvenu savest.
     "I sam znaš da nikada ne razgovaramo o drevnim vremenima, a ove zapise sam ti pokazao samo zato što si žarko želeo da ih vidiš. Ne dozvoli da te uznemire: sve dok smo srećni, zar je važno koliki deo sveta naseljavamo? Ljudi koje si upravo gledao raspolagali su većim prostorom, ali zato nisu bili ovako zadovoljni kao mi."
     Alvin se pitao da li je to bilo tačno. Ponovo je pomislio na pustinju koja je zapljuskivala ostrvo Diaspar i njegov um se opet vrati svetu kakav je Zemlja nekada bila. Nanovo su mu pred očima bile beskrajne lige plave vode, prostranstvo veće od samog kopna, čiji su se talasi odbijali o zlatne obale. U ušima mu je još odzvanjalo hučanje ogromnih talasa koji su utihnuli pre mnogo hiljada miliona godina. Setio se i šuma, prerija i čudnih zveri koje su nekada delile svet sa Čovekom.
     Ničeg više nije bilo. Od okena su ostale samo sive pustinje soli, vetrovite plohe Zemljine površine. So i pesak, od jednog pola do drugog, i samo svetlosti Diaspara koje plamte u divljini što ih jednog dana mora pokopati.
     A to je bilo najmanje što je Čovek izgubio, jer su iznad pustoši i dalje sijale zaboravljene zvezde.
     "Jeserače", konačno progovori Alvin, "jednom sam otišao do Loranske kule. U njoj više niko ne živi, tako da sam s nje mogao da vidim daleko u pustinju. Bilo je mračno i nisam uspeo da razaberem tle, ali zato je nebo bilo puno raznobojne svetlosti. Dugo sam je posmatrao, ali ona se nije micala. A onda sam otišao. To su bile zvezde, je li tako?"
     Jeserak se uznemirio. Moraće podrobno da ispita kako je Alvin uopšte dospeo u Lorensku kulu. Dečak je počeo da se zanima za opasne stvari.
     "To su bile zvezde", kratko je odgovorio. "Šta je s njima?"
     "Nekada smo ih posećivali, je li tako?"
     Nastala je duga pauza. A onda je usledio odgovor: "Da."
     "Zašto smo prestali? Ko su bili Osvajači?"
     Jeserak ustade. Odgovorio je rečima koje su poput odjeka ponavljali svi učitelji koje će svet ikada imati.
     "Dosta je za danas, Alvine. Kasnije, kada budeš malo stariji, ispričaću ti nešto više o tome... ali ne sada. Ionako već suviše toga znaš."
     Alvin nikad više nije postavio to pitanje: kasnije nije bilo potrebno, pošto je odgovor bio jasan. A i u Diasparu je bilo toliko stvari kojima je mogao zavarati um da mesecima nije razmišljao o čudnoj žudnji koju je, kako se činilo, samo on osećao.
     Diaspar je bio svet za sebe. Ovde je Čovek prikupio sva svoja blaga, sve što je spaseno iz ruševina prošlosti. Svi gradovi koji su nekada postojali poklonili su nešto Diasparu: još pre dolaska Osvajača njegovo ime bilo je poznato na svetovima koje je Čovek izgubio.
     Za izgradnju Diaspara upotrebljene su sve veštine, sva umešnost Zlatnog Doba. Kada su se slavni dani okončali, genijalni ljudi preoblikovali su grad i podarili mu mašine koje su ga učinile besmrtnim. Šta god da bude zaboravljeno, Diaspar će živeti i bezbedno nositi Čovekove potomke niz reku Vremena.
     Oni su možda bili u istoj meri zadovoljni kao i bilo koja druga rasa koju je svet poznavao i na neki svoj način bili su srećni. Provodili su svoje duge živote među lepotom koja nikada nije bila prevaziđena, jer je trud miliona vekova bio posvećen slavi Diaspara.
     Ovo je bio Alvinov svet, svet koji je već dugo godina tonuo u gracioznu dekadenciju. Alvin toga još nije bio svestan, pošto je sadašnjost bila prepuna čuda, tako da je sasvim lako bilo zaboraviti prošlost. Trebalo je toliko toga učiniti, toliko toga naučiti pre no što minu dugi vekovi njegove mladosti.
     Od svih umetnosti prva ga je privukla muzika i izvesno vreme je eksperimentisao na mnogim instrumentima. Ali ova najstarija od svih umetnosti bila je sada toliko složena da bi mu za savlađivanje svih njenih tajni bilo potrebno možda i hiljadu godina, tako da ju je na kraju napustio. Umeo je da sluša, ali nije bio sposoban da stvara muziku.
     Dugo mu je pretvarač misli pružao veliko zadovoljstvo. Na ekranu je oblikovao beskrajna ustrojstva oblika i boja, obično kopije... namerno ili ne... drevnih majstora. Sve češće i češće hvatao je sebe kako stvara zamišljene predele iz nestalog Osvita Sveta i misli su mu se neretko čežnjivo vraćale na zapise koje mu je Jeserak pokazao. Tako je tinjajući plamen njegovog nezadovoljstva lagano progorevao sebi put ka pragu svesti, mada ga za sada još nije brinuo neodređeni nemir koji je često osećao.
     Međutim, tokom meseci i godina taj nemir je sve više rastao. Nekada se Alvin zadovoljavao time da uživa u prijatnostima i svemu ostalom što mu je Diaspar pružao, ali sada je znao da to nije dovoljno. Obzorja su mu se širila, a saznanje da ceo život mora ostati sputan gradskim zidinama postajalo je sve nepodnošljivije. Bio je, međutim, svestan da nema izbora, pošto je nepregledna pustinja prekrivala ceo svet.
     Pustinju je video svega nekoliko puta u životu, ali nije poznavao nikog drugog ko ju je uopšte ikada video. Strah njegovih sunarodnika pred spoljašnjim svetom bio je nešto što on nikako nije mogao da razume: za njega on nije krio nikakav užas, već samo tajanstvo. Kada bi se umorio od Diaspara, to tajanstvo ga je prizivalo, kao što je upravo sada činilo.
     Pokretni putevi svetlucali su od života i boja dok su građani obavljali svoje poslove. Osmehivali su se Alvinu dok se probijao ka najbržoj središnjoj traci. Pokatkad bi ga pozdravili, oslovivši ga po imenu; ponekad mu je godilo da misli kako ga poznaje ceo Diaspar, ali u ovom trenutku nije osećao nikakvo zadovoljstvo zbog toga.
     Za svega nekoliko minuta ekspres kanal ga je odneo iz pretrpanog središta grada, tako da je primetio svega nekolicinu ljudi kada se s lakoćom zaustavio pored dugačke platforme od svetlo obojenog mermera. Pokretni putevi bili su u toj meri deo njegovog života, da Alvin nikada nije ni pomišljao na neki drugi oblik prevoza. Kakav inženjer iz davnina polako bi poludeo pokušavajući da shvati kako čvrsta traka puta može biti pričvršćena na oba kraja, a da njena sredina putuje brzinom od stotinu milja na sat. Jednog dana će to možda zbunjivati i samog Alvina, ali za sada je prihvatao sve što ga je okruživalo isto onako nekritički kao i svi ostali građani Diaspara.
     Ova oblast grada bila je gotovo napuštena. Iako se broj stanovnika Diaspara već milenijumima nije menjao, bio je običaj da se porodice često sele. Jednoga dana plima života ponovo će krenuti ovim pravcem; međutim, za sada su ove velike kule bile usamljene već stotinu hiljada godina.
     Mermerna platforma završavala se kod zida izbušenog jarko osvetljenim tunelima. Alvin bez razmišljanja izabra jedan i zakorači unutra. Istog časa zahvatilo ga je peristaltičko polje i gurnulo napred, a on se udobno oslonio leđima o njega i osmatrao okolinu.
     Teško je bilo poverovati da se nalazi u tunelu duboko pod zemljom. Umetnost koja je kao platno iskoristila ceo Diaspar i ovde je imala pune ruke posla, tako da je svod iznad Alvina izgledao kao da je otvoren za nebeske vetrove. Svuda unaokolo nalazili su se šiljati tornjevi grada, koji su se presijavali na Suncu. To nije bio grad koji je poznavao, već Diaspar iz jednog mnogo ranijeg razdoblja. Iako mu je većina velikih zgrada izgledala poznata, postojale su tanane razlike koje su doprinosile zanimljivosti prizora. Alvin požele da se malo zadrži ovde, ali još nije uspeo da otkrije kako da se po vlastitoj volji zaustavlja tokom napredovanja kroz tunel.
     Veoma brzo, čak prebrzo, nežno je spušten u jednu veliku eliptičnu odaju, svu u prozorima. Kroz njih je mogao da nazre iskričave prizore vrtova koji su bleštali od sjajnog cveća. U Diasparu je i sada bilo vrtova, ali ovi su postojali samo u umu umetnika koji ih je zamislio. Danas na svetu sasvim sigurno nije bilo cveća poput ovog.
     Alvin zakorači kroz jedan od prozora... i naruši opsenu. Obreo se u kružnom prolazu koji je blago zavijao naviše. Pod ispod njegovih nogu počeo je lagano da puzi napred, kao da je nestrpljiv da ga ponese ka njegovom odredištu. Napravio je nekoliko koraka pre no što je brzina postala tako velika da bi dodatno ulaganje napora predstavljalo čisto traćenje.
     Hodnik je i dalje zavijao naviše, a posle nekoliko stotina stopa skretao je pod pravim uglom. To je znao samo zahvaljujući logici: čula su mislila da se žurno kreće nekim potpuno pravim hodnikom. Činjenica da, u stvari, putuje uz okomiti otvor dubok nekoliko hiljada stopa nije uopšte izazivala nesigurnost kod Alvina, jer je bilo sasvim nezamislivo da dođe do kvara polarizirajućeg polja.
     Uskoro je hodnik počeo da zavija ponovo "nadole" do narednog skretanja pod pravim uglom. Vožnja poda neprimetno se usporavala, sve dok se nije sasvim okončala na kraju jednog dugačkog hodnika sa ogledalima. Alvin je znao da se nalazi gotovo na samom vrhu Lorenske kule.
     Malo se zadržao u hodniku sa ogledalima, jer se uvek ponovo divio njegovoj jedinstvenosti. Koliko je Alvinu bilo poznato, nigde u celom Diasparu nije postojalo ništa slično. Zahvaljujući nekom umetnikovom hiru, samo je nekoliko ogledala odražavalo stvarni prizor... ali čak su i ta, Alvin je u to bio ubeđen, sve vreme menjala položaj. Ostala su izvan svake sumnje odražavala nešto; međutim, pomalo ga je zbunjivalo to što je sebe viđao kako hoda kroz predeo koji se stalno menjao i koji je bio krajnje neverovatan. Alvin se pitao šta bi učinio kada bi ugledao nekoga kako mu se približava u svetu ogledala, ali do sada se tako nešto još nikada nije dogodilo.
     Pet minuta kasnije obreo se u jednoj maloj, goloj prostoriji kroz koju je bez prestanka duvao topao vetar. Pripadala je ventilacionom sistemu kule, tako da je pokretan vazduh strujao kroz čitav niz širokih otvora izbušenih u zidu zdanja. Kroz njih je čovek mogao videti deliće sveta s druge strane Diaspara.
     Možda ne bi bilo pravedno reći da je Diaspar namerno tako sagrađen da njegovi stanovnici ne mogu videti ništa od spoljašnjeg sveta. Pa ipak, bilo je čudno da se nigde drugde iz grada, koliko je Alvin znao, nije mogla videti pustinja. Najisturenije kule Diaspara obrazovale su zid oko grada, okrenuvši leđa prema neprijateljski raspoloženom spoljašnjem svetu, i Alvin se ponovo priseti čudne odbojnosti svoga naroda prema razgovoru, pa čak i razmišljanju o bilo čemu izvan njihove male vaseljene.
     Hiljadama stopa ispod njega Sunce je napuštalo pustinju. Gotovo vodoravni zraci obrazovali su ustrojstvo svetlosti naspram zapadnog zida ove male prostorije, tako da se iza Alvina ocrtavala i njegova ogromna senka. Zaklonio je oči od sjaja i zagledao se dole u tle po kome nijedan čovek nije hodio već nebrojene vekove.
     Malo je šta imalo da se vidi: samo dugačke senke peščanih dina i, tamo daleko na zapadu, niski venac isprekidanih brda iza koga je zalazilo Sunce. Čudno se osetio pri pomisli da je od svih miliona živih bića jedino on video ovaj prizor.
     Nije bilo sumraka: sa nestankom Sunca, noć se obrušila na pustinju poput vetra, razbacujući se zvezdama. Visoko na jugu plamtela je neka čudna formacija koja je već i ranije zbunjivala Alvina... savršeni krug koji je sačinjavalo šest raznobojnih zvezda, sa jednim belim džinom u središtu. Malo je bilo zvezda koje su tako jako zračile, jer su velika sunca koja su nekada divlje plamtela u slavi mladosti sada sve slabije tinjala.
     Alvin je dugo ostao da kleči kod otvora, posmatrajući zvezde kako tonu ka zapadu. Ovde, u svetlucavoj tami, visoko iznad grada, um kao da mu je radio nadnormalno jasno. Još su postojale i te kakve praznine u njegovom znanju, ali problem Diaspara polako je počinjao da se pomalja.
     Ljudska rasa se izmenila... a on nije. Nekada su radoznalost i želja za znanje, koje su ga izdvajale od ostalih sunarodnika, bile osobene za ceo svet. Daleko u vremenu, pre mnogo miliona godina, mora da se dogodilo nešto što je potpuno izmenilo svet. To neobjašnjeno pozivanje na Osvajače... da li se odgovor u tome krio?
     Bilo je vreme da se vrati. Kada je Alvin ustao da krene, na um mu pade jedna sasvim nova misao. Vazdušni ventil bio je gotovo vodoravan i dugačak možda nekih desetak stopa. Uvek je zamišljao da se završavao u samom zidu kule, ali to je bila čista pretpostavka. Odjednom je shvatio da postoji i nekoliko drugih mogućnosti. Zaista, bilo je više nego verovatno da ispod otvora postoji neka vrsta ispusta, ako ni zbog čega drugog, a ono zbog bezbednosti. Sada više nije imao vremena ni za kakva istraživanja, ali sutra će doći ponovo...
     Bilo mu je žao što mora da laže Jeseraka, ali kako starac nije odobravao njegove ekscentričnosti, onda je od njega bilo baš uviđavno što prikriva istinu. Alvin nije umeo da kaže šta se tačno nadao da će pronaći. Savršeno je dobro znao da će, ako uopšte uspe da napusti Diaspar, ubrzo morati i da se vrati. Međutim, njegovo opravdanje ležalo je u uzbuđenju što obuzme svakog školarca koji namiriše neku pustolovinu.
     Nije mu bilo teško da se probije kroz tunel, mada bi se pre samo godinu dana prilično namučio. Pomisao na pad sa visine od nekih pet hiljada stopa uopšte ga nije zabrinjavala, jer je Čovek potpuno izgubio strah od visina. U stvari, ceo pad iznosio je svega jedan jard koliko ga je delilo od široke terase koja se pružala desno i levo preko zida kule.
     Alvin se izvuče na otvoreno dok mu je krv bubnjala u venama. Pred njim se prostirala cela pustinja koja više nije bila oivičena uskim pravougaonikom kamena. Iznad njega zid kule se uzdizao put neba još nekoliko stotina stopa. Okolne zgrade pružale su se ka severu i jugu, podsećajući na kakvu aveniju titana. Sa zanimanjem uoči da Lorenska kula nije bila jedina čiji su vazdušni ventili stajali okrenuti ka pustinji. Trenutak je stajao, upijajući kolosalan predeo: a onda je počeo da ispituje ispust na kome se obreo.
     Bio je možda nekih dvadeset stopa širok, a završavao se iznenada. Alvin, koji je bez straha zurio preko ivice provalije, proceni da se tle pustinje nalazi na najmanje milju ispod njega. U tom pravcu nije imao čemu da se nada.
     Daleko zanimljivija bila je okolnost da su sa jednog kraja terase vodile stepenice, očigledno do drugog ispusta koji se nalazio nekoliko stotina stopa ispod. Stepenice su bile usečene u samo pročelje zgrade i Alvin se pitao ne vode li one skroz dole do površine. Bila je to uzbuđujuća mogućnost: u svom oduševljenju prevideo je fizički napor koji bi morao da izdrži ako bi želeo da se pešice spusti pet hiljada stopa.
     Međutim, ovo stepenište bilo je tek malo duže od stotinak stopa. Iznenada se završavalo velikim kamenim blokom koji kao da je bio zavaren preko njega. Pored njega se nije moglo proći: put je bio namerno i temeljito zakrčen.
     Alvin malodušno priđe prepreci. Potpuno je smetnuo s uma da uopšte ne bi bio u stanju da se uspne natrag stepeništem dugačkim jednu milju, čak i da je nekako uspeo da siđe do dole, pa ga je obuzela plima besa što je prešao ovoliki put samo da bi doživeo neuspeh.
     Posegnuo je za kamenom i tog časa prvi put ugledao poruku uklesanu u njemu. Slova su bila arhaična, ali dosta ih je lako odgonetnuo. Tri puta je pročitao jednostavni zapis: a onda je seo na velike kamene ploče i zagledao se u nedosežno tle pod sobom.

     POSTOJI LAKŠI NAČIN.
     POZDRAVI MI ČUVARA ZAPISA.
     ALEJN OD LINDARA

2. POČETAK POTRAGE

     Rorden, Čuvar Zapisa, prikrio je iznenađenje kada je čuo ko je njegov posetilac. Istog časa prepoznao je Alvina i još dok je mladić ulazio, ukucao je njegovo ime u mašinu za informacije. Tri sekunde kasnije držao je Alvinovu ličnu kartu.
     Prema Jeserakovim rečima, dužnosti Čuvara Zapisa bile su pomalo nejasne, pa je Alvin očekivao da će ga zateći u središtu kakvog ogromnog registratorskog sistema. Takođe je očekivao... bez ikakvog razloga... da će to biti neko star gotovo kao i Jeserak. A našao je sredovečnog muškarca u jednoj jedinoj prostoriji u kojoj se nalazilo možda desetak velikih mašina. Nekoliko listova hartije bilo je rasuto po stolu, a Rorden ga je pozdravio nekako odsutno, jer je kradomice proučavao Alvinovu kartu.
     "Alejn od Lindara?" ponovi on. "Ne, nikada nisam čuo za njega. Ali možemo brzo saznati ko je to bio."
     Alvin ga je sa zanimanjem promatrao kako pritiska određenu dugmad na jednoj od mašina. Gotovo istog časa zasijalo je polje sintesajzera i materijalizovao se list hartije.
     "Kako se čini, taj Alejn je bio moj prethodnik... pre mnogo vremena. Mislio sam da znam sve Čuvare u poslednjih sto miliona godina, ali on mora da je živeo ranije. To je bilo tako davno, da mu je samo ime zapisano, bez ikakvih daljnjih pojedinosti. Gde si našao taj natpis?"
     "U Lorenskoj kuli", odvrati Alvin posle kraćeg oklevanja.
     Pritisnuta su nova dugmad, ali ovog puta nije se pojavilo nikakvo polje niti se materijalizovao list hartije.
     "Šta to radiš?" upita Alvin. "Gde su ti svi ti zapisi?"
     Čuvar se nasmeja.
     "To uvek zbunjuje ljude. Bilo bi nemoguće čuvati pisane zapise svih informacija koje su nam potrebne: one su zabeležene elektronskim putem i automatski se brišu posle izvesnog vremena, osim ako ne postoji neki naročiti razlog da se sačuvaju. Ako je Alejn ostavio bilo kakvu poruku za buduća pokolenja, uskoro ćemo je otkriti."
     "Kako?"
     "Niko na svetu to ne bi umeo da ti objasni. Jedino znam da je ova mašina Asocijator. Ako joj daš određenu količinu činjenica, ona će krenuti u potragu kroz celokupno ljudsko znanje dok ih ne dovede u uzajamnu vezu."
     "Zar za to nije potrebno mnogo vremena?"
     "Veoma često jeste. Ponekad sam morao da čekam dvadeset godina na odgovor. Zašto ne sedneš?" dodade on, a bore oko očiju doprineše težini njegovog svečanog glasa.
     Alvin još nikada nije sreo nikog sličnog Čuvaru Zapisa, ali je ipak zaključio da mu se ovaj dopada. Dosadilo mu je da ga stalno podsećaju kako je još mladić, pa mu je prijalo da se neko odnosi prema njemu kao prema odrasloj osobi.
     Polje sintesajzera ponovo zatreperi, a Rorden se sagnu da pročita šta piše na listu koji se pojavio. Poruka mora da je bila dosta dugačka, jer mu je bilo potrebno nekoliko minuta da je pročita do kraja. Konačno se spustio na jedan od kaučeva u prostoriji, zagledavši se u svog posetioca pogledom koji je, što je Alvin tek sada primetio, bio uznemirujuće prodoran.
     "Šta piše?" upita on na kraju kao bez daha, ne mogavši više da potiskuje radoznalost.
     Rorden mu ne odgovori. Umesto toga i sam zatraži obaveštenje.
     "Zašto želiš da napustiš Diaspar?" upita on tiho.
     Da su mu to pitanje postavili Jeserak ili njegov otac, Alvin bi se zapetljao u gomilu mučnih poluistina ili golih laži. Međutim, od ovog čoveka, koga je upoznao tek pre nekoliko minuta, kao da ga nisu odvajale prepreke koje bi se uvek isprečile između njega i onih koje je poznavao celog života.
     "Nisam siguran", odvrati on polako ali spremno. "Oduvek sam to želeo. Znam da izvan Diaspara nema ničega... ali ipak želim tamo da odem."
     Stidljivo je pogledao Rordena, kao da očekuje ohrabrenje; međutim, Čuvarev pogled odlutao je nekuda daleko. Kada se ponovo usredsredio na Alvina, lice mu je poprimilo izraz koji ovaj nije mogao u potpunosti da razume, ali uočio je izvesnu tugu koja ga je malo uznemirila.
     Niko ne bi kazao da se Rorden upravo suočio sa najvećom krizom u svom životu. Hiljadama godina obavljao je svoje dužnosti kao tumač mašina, a te dužnosti nisu zahtevale mnogo inicijative niti preduzetništva. Pomalo izdvojen od gradske vreve, po strani od sunarodnika, Rorden je živeo srećno i zadovoljno. A sada je naišao ovaj mladić, uznemirio duhove vremena koje je bilo mrtvo već milionima vekova, zapretivši da uzdrma blagosloveni mir njegova uma.
     Ovu pretnju mogao je otkloniti s nekoliko obeshrabrujućih reči, ali gledajući te zabrinute, nesrećne oči, Rorden shvati da nikada ne bi mogao izabrati taj lakši put. Čak i da nije bilo Alejnove poruke, savest mu to ne bi dozvolila.
     "Alvine", poče on, "znam da te mnoge stvari zbunjuju. Pretpostavljam da te najviše od svega zanima zbog čega sada živimo ovde u Diasparu, a nekada nam nije bio dovoljan ceo svet."
     Alvin klimnu, pitajući se kako je mogao tako dobro da mu čita misli.
     "Pa, bojim se da ti na to pitanje ne mogu pružiti iscrpan odgovor. Ne gledaj me tako razočarano: još nisam završio. Sve je počelo u vreme kada se Čovek borio protiv Osvajača... kogod ili štagod oni bili. Pre toga širio se među zvezdama, ali bio je primoran da se vrati na Zemlju zbog ratova o kojima mi ništa ne znamo. Možda mu je taj poraz izmenio karakter, tako da se, od tada pa nadalje, zadovoljavao životom na Zemlji. Ili su možda Osvajači obećali da će ga ostaviti na miru ako ostane na vlastitoj planeti: ne znamo. Jedino je sigurno da je počeo da razvija jednu sasvim centralizovanu kulturu, čiji je krajnji izraz Diaspar.
     U početku je bilo mnogo velikih gradova, ali ih je na kraju Diaspar sve apsorbovao, kao da je postojala neka sila koja je privlačila ljude, istovetna onoj koja ih je nekada vukla ka zvezdama. Malo je ljudi ikada uočilo njeno prisustvo, ali svi se mi plašimo spoljašnjeg sveta i žudimo za onim što je poznato i lako shvatljivo. Taj je strah možda iracionalan, ili možda potiče iz istorije, ali on predstavlja jednu od najjačih sila u našim životima."
     "Ali zašto ga onda i ja ne osećam?"
     "Hoćeš da kažeš da te pomisao da napustiš Diaspar, u kome imaš sve što ti je potrebno i u kome si okružen prijateljima, ne ispunjava nečim što je slično užasu?"
     "Ne."
     Čuvar se osmehnu, napravivši grimasu.
     "Bojim se da ja to za sebe ne bih mogao da kažem. Ali bar sam u stanju da shvatim tvoj stav, iako ne mogu da se složim s tobom. Ranije bih se možda dvoumio da ti pomognem, ali pošto sam video Alejnovu poruku, to više ne činim."
     "Još mi niste kazali šta u njoj piše!"
     Rorden se nasmeja.
     "Ni ne nameravam dok ne budeš mnogo stariji. Ali reći ću ti o čemu je reč.
     Alejn je predvideo da će se u budućim vekovima rađati ljudi poput tebe: shvatio je da bi oni mogli pokušati da napuste Diaspar, pa je rešio da im pomogne. Pretpostavljam da bi, bilo kojim putem da si pokušao da napustiš grad, naišao na natpis koji bi te upućivao na Čuvara Zapisa. Znajući da će Čuvar u tom slučaju ispitati svoje mašine, Alejn je ostavio poruku, bezbedno zapretanu među hiljadama i milionima postojećih zapisa. Mogla se pronaći samo ako je Asocijator tragao upravo za njom. Ta poruka upućuje svakog Čuvara da pomogne ispitivaču, čak iako se ne slaže sa njegovim zahtevom. Alejn je verovao da ljudska rasa postaje dekadentna i želeo je da pomogne svakome ko bi mogao da je obnovi. Pratiš li ti mene?"
     Alvin smrknuto klimnu i Rorden nastavi.
     "Nadam se da nije bio u pravu. Ne verujem da je čovečanstvo dekadentno... samo se izmenilo. Ti ćeš se, svakako, složiti sa Alejnom... ali nemoj to učiniti jednostavno zbog toga što smatraš da je dobro razlikovati se od ostalih! Mi smo srećni: ako smo nešto i izgubili, toga nismo svesni.
     Alejn je u svojoj poruci dosta toga zapisao, ali najvažnije je ovo - postoje tri puta iz Diaspara. Ne kaže kuda oni vode, niti nagoveštava kako se mogu pronaći, mada postoji nekoliko sasvim nejasnih nagoveštaja o kojima moram da razmislim. Međutim, ako je i tačno ono što on kaže, ti si suviše mlad da napustiš grad. Sutra moram razgovarati sa tvojima. Ne, neću te izdati! Ostavi me sada... moram o mnogo čemu da porazmislim."
     Rorden se osećao pomalo nelagodno zbog mladićeve zahvalnosti. Kada je Alvin otišao, izvesno vreme je ostao da sedi i razmišlja o tome da li je, ipak, ispravno postupio.
     Dečak je van svake sunje predstavljao atavizam... povratak u slavno doba. Na svakih nekoliko pokolenja i dalje se pojavljuju umovi koji su jednaki onima iz drevnih dana. Rođeni van vremena, oni nisu mogli naročito da utiču na svet Diaspara koji je mirno snevao. Dugo, lagano slabljenje ljudske volje toliko je uznapredovalo da ga nikakav pojedinac-genije, ma koliko blistav bio, nije više mogao zauzdati. Posle nekoliko vekova nemira, različiti bi se pomirili sa sudbinom i prestajali da joj se opiru. Kada Alvin bude shvatio svoj položaj, hoće li i on postati svestan da mu je jedina nada za sreću da se saobrazi ostalom svetu? Rorden se pitao, ne bi li ipak bilo bolje za dečaka da ga obeshrabri. Međutim, sada je bilo prekasno za to: Alejn se pobrinuo za suprotno.
     Taj drevni Čuvar Zapisa mora da je bio izuzetan čovek, možda i sam atavizam. Koliko su puta tokom vekova ostali Čuvari pročitali tu njegovu poruku i postupili saobrazno njoj, na dobro ili zlo? Ako je bilo već takvih slučajeva, svakako moraju postojati i zapisi o njima.
     Rorden je trenutak napeto razmišljao: zatim je, u početku polako, a uskoro sa sve većom samouverenošću, počeo da postavlja mašinama jedno pitanje za drugim, dok svi Asocijatori u prostoriji nisu radili punom parom. Kroz analizatorska kola sada je proticalo, na način koji je bio izvan čovekove moći poimanja, na milijarde i milijarde činjenica. Trebalo je samo čekati...

     Godinama kasnije Alvin se često divio svojoj sreći. Da je Čuvar Zapisa bio neprijateljski raspoložen, nikada ne bi mogao da otpočne svoju potragu. Međutim, Rorden je, uprkos razlici u godinama koja ih je delila, i sam posedovao izvesnu dozu radoznalosti. U Rordenovom slučaju to je bila samo želja da otkrije izgubljeno znanje: nikada ga on ne bi iskoristio, jer je poput ostalih u Diasparu osećao užasan strah od spoljašnjeg sveta, čemu se Alvin toliko čudio. Iako su postali bliski prijatelji, među njima je zauvek ostala izvesna prepreka.
     Alvinov život sada je bio podeljen na dva sasvim različita dela. Nastavio je da uči sa Jeserakom, usvajajući ogromno i zapleteno znanje o ljudima, mestima i običajima, bez čega niko nije mogao da učestvuje u gradskom životu. Jeserak je bio savestan ali ležeran tutor, a kako je pred sobom imao toliko vekova, nije se žurio da okonča svoj zadatak. U stvari, bilo mu je veoma milo što se Alvin sprijateljio sa Rordenom. Ostali stanovnici Diaspara gledali su sa izvesnim strahopoštovanjem na Čuvara Zapisa, jer je on jedini imao pristup svom znanju iz prošlosti.
     Alvin je polako saznavao koliko je to znanje bilo ogromno, pa ipak nesavršeno. Uprkos samouništavajućim kolima koja su sama brisala sva obaveštenja čim bi ova zastarela, glavni registri sadržali su u najgorem slučaju stotinu biliona činjenica. Da li je postojalo bilo kakvo ograničenje kada je u pitanju bio kapacitet tih mašina, Rorden nije znao: to znanje bilo je izgubljeno zajedno sa tajnom o načinu njihovog rada.
     Asocijatori su predstavljali izvor beskrajnih čuda za Alvina, koji je provodio sate ukucavajući pitanja. Zabavljali su ga podaci kao onaj da ljudi čija imena počinju slovom "S" pokazuju sklonost prema životu u istočnom delu grada... mada su mašine požurile da dodaju kako ta činjenica nije ni od kakve statističke važnosti. Alvin je brzo sakupio gomilu sličnih beskorisnih podataka koje je koristio da zadivi prijatelje. Istovremeno, pod Rordenovim nadozorom, učio je sve što se znalo o Dobu Osvita, jer je Rorden uporno tvrdio da će mnogo godina morati da se priprema pre no što krene u potragu. Alvin je shvatao da je Rorden u pravu, mada se ponekad bunio. Ali već posle jednog jedinog pokušaja, izgubio je nadu da će pre vremena saznati sve što mu je potrebno.
     Jednog dana bio je sam, jer je Rorden otišao u jednu od retkih poseta u administrativni centar grada. Izazov je bio suviše snažan, pa je naredio Asocijatorima da potraže Alejnovu poruku.
     Kada se Rorden vratio, zatekao je prestravljenog mladića koji je pokušavao da otkrije zbog čega su sve mašine zatajile. Na Alvinovo ogromno olakšanje, Rorden se samo nasmejao i pritisnuo nekoliko nizova kombinacija koje su razmrsile zbrku. A onda se vratio do krivca i pokušao oštro da mu se obrati.
     "Neka ti to bude nauk, Alvine! Očekivao sam da će doći do nečeg sličnog, pa sam blokirao sva kola koja ne želim da istražuješ. Ta blokada ostaje dok ne budem smatrao da je mogu bezbedno ukloniti."
     Alvin se glupavo osmehnuo i ništa nije rekao. Od tada više nije preduzimao izlete u zabranjena kraljevstva.

3. GROBNICA JARLANA ZEJA

     Naredne tri godine Rorden je tek uz put pominjao svrhu njihovog rada. Vreme je dosta brzo prošlo, jer je toliko toga trebalo naučiti, a saznanje da mu cilj nije nedostižan naoružalo ga je strpljenjem. A onda, jednog dana, dok su se mučili da usklade dve nepodudarne karte drevnog sveta, oglasi se glavni Asocijator, zahtevajući da obrate pažnju na njega.
     Rorden pohita ka mašini i vrati se sa dugačkim ispisanim listom hartije. Na brzinu je pregledao tekst, a onda se osmehnuo Alvinu.
     "Uskoro ćemo saznati da li je prvi put još otvoren", izjavi on tiho.
     Alvin skoči sa stolice, a karte poleteše na sve strane.
     "Gde je?" žudno povika.
     Rorden se nasmeja i gurnu ga nazad u stolicu.
     "Nisam te sve vreme držao u iščekivanju zato što sam to želeo", reče on. "Tačno je da si ranije bio suviše mlad da napustiš Diaspar, čak i da si znao kako se to može učiniti. Ali to nije bio jedini razlog zbog koga si morao da čekaš. Onog dana kada si došao do mene, dao sam mašini zadatak da pretraži zapise kako bi otkrila da li je iko posle Alejna pokušao da napusti grad. Mislio sam da ti možda nisi prvi i bio sam u pravu. Bilo je mnogo drugih: poslednji je to pokušao pre otprilike petnaest miliona godina. Svi su se oni krajnje brižljivo postarali da nam ostave nagoveštaje, u čemu nazirem Alejnov uticaj. U svojoj poruci on naglašava da samo onima koji se sami upuste u traganje treba biti dozvoljeno da pronađu put, pa sam tako morao da ispitam mnoge ćorsokake. Znao sam da je tajna pažljivo skrivena... pa ipak, ne toliko pažljivo da se ne bi mogla otkriti.
     Pre otprilike godinu dana usredsredio sam se na zamisao o prevozu. Bilo je očigledno da je Diaspar morao biti na mnogo načina povezan sa ostalim delom sveta, pa sam smatrao da su, iako je Luku još pre mnogo vekova prekrila pustinja, morala postojati i druga sredstva putovanja. Odmah na početku otkrio sam da Asocijatori neće da odgovaraju na neposredno postavljena pitanja: mora da ih je Alejn blokirao kao što sam ja svojevremeno učinio za tvoje dobro. Na nesreću, nisam bio u stanju da uklonim Alejnovu blokadu, tako da sam morao da se poslužim posrednim metodama.
     Ako je nekada i postojao spoljašnji prevozni sistem, danas sasvim sigurno nema ni traga od njega. Što će reći, ako je uopšte postojao, namerno je skriven. Naložio sam Asocijatorima da ispitaju sve najveće inženjerske operacije koje su izvedene u gradu od početka vođenja zapisa. Ovo je izveštaj o izgradnji Središnjeg parka... na čijem kraju je Alejn lično nešto zapisao. Čim je naišla na njegovo ime, mašina je, razume se, znala da je završila potragu i pozvala me."
     Rorden se zagleda u list hartije kao da ponovo čita neki pasus. Zatim nastavi:
     "Uvek smo uzimali zdravo za gotovo da svi pokretni putevi treba da se stiču u Parku: to se činilo prirodno. Ali u ovom izveštaju se tvrdi da je Park sagrađen po osnivanju grada... mnogo miliona godina kasnije, u stvari. Što će reći, da su pokretni putevi nekada vodili ka nečem drugom."
     "Možda ka nekom aerodromu?"
     "Ne: nikada nije bilo dozvoljeno letenje iznad bilo kog grada, osim u veoma drevnim vremenima, pre no što su sagrađeni pokretni putevi. Čak ni Diaspar nije toliko star! Saslušaj Alejnovu belešku:
     'Kada je pustinja zatrpala dijasparsku luku, rezervni sistem, koji je sagrađen upravo zbog mogućnosti da se tako nešto dogodi, bio je u stanju da prihvati preostali prevoz. Na kraju ga je zatvorio Jarlan Zej, graditelj Parka, i on se gotovo više nije koristio od Migracije.'"
     Alvin je bio krajnje zbunjen.
     "To mi ne govori baš mnogo", požali se on.
     Rorden se osmehnu. "Dopustio si Asocijatorima da gotovo sve vreme razmišljaju umesto tebe", ukori ga on blago. "Poput svih Alejnovih izjava i ova je namerno nejasna kako pogrešni ljudi ne bi nešto iz nje saznali. Međutim, mislim da nam dosta toga govori. Zar ti ime 'Jarlan Zej' ništa ne kaže?"
     "Čini mi se da razumem", lagano odvrati Alvin. "Misliš na Spomenik?"
     "Da: nalazi se u samom središtu Parka. Ako produžiš pokretne puteve, svi će se oni tamo sresti. Možda su se nekada davno tu i sticali."
     Alvin je već bio na nogama.
     "Hajde da pogledamo", uzviknu on.
     Rorden odmahnu glavom.
     "Video si Grobnicu Jarlana Zeja nebrojeno puta i nisi primetio na njoj ništa neobično. Pre no što jurnemo do nje, zar ne misliš da bi bilo pametno da mašinama postavimo još neka pitanja?"
     Alvin je morao s tim da se složi i dok su čekali, on poče da čita izveštaj koji im je Asocijator već dao.
     "Rordene", upita on na kraju, "na šta je Alejn mislio kada je govorio o Migraciji?"
     "To je termin koji se često koristio u najranijim zapisima", odvrati Rorden. "Odnosi se na vreme kada su ostali gradovi propadali i kada je celokupna ljudska rasa krenula u pravcu Diaspara."
     "Onda ovaj 'rezervni sistem', šta god on bio, vodi ka tim drugim gradovima?"
     "Gotovo sigurno."
     Alvin je izvesno vreme razmišljao.
     "Znači, ti smatraš da bi nas taj sistem, ako ga uopšte pronađemo, odveo samo do gomile razrušenih gradova?"
     "Sumnjam čak i u to", odvrati Rorden. "Kada su napušteni, mašine su isključene i pustinja ih je do sada već sigurno pokrila."
     Alvin nije želeo da se obeshrabri.
     "Ali Alejn mora da je to znao!" pobuni se on. Rorden slegnu ramenima.
     "Samo nagađamo", odvrati on, "a Asocijator trenutno nema nikakvo obaveštenje. To bi moglo potrajati nekoliko časova, ali pošto je u pitanju strogo određeni predmet, trebalo bi da pre isteka današnjeg dana dobijemo sve zabeležene podatke. Ipak ćemo prihvatiti tvoj savet."
     Gradski zastori bili su spušteni i Sunce je pomamno sijalo, mada bi njegovi zraci čoveku iz Doba Osvita sigurno izgledali neobično slabi. Alvin je ovo putešestvije preduzimao već stotinu puta, pa ipak je sada imao osećaj kao da je pred njim neka sasvim nova pustolovina. Kada su stigli do kraja pokretnog puta, on se sagnuo i stao da ispituje površinu koja ih je nosila kroz grad. Prvi put u životu počeo je da shvata nešto od tog čuda. Ovde je mirovao, a samo stotinak jardi odatle jurio je pravo ka njemu brže no što je čovek u stanju da trči.
     Rorden ga je posmatrao, ali je pogrešno protumačio mladićevu radoznalost.
     "Kada je Park sagrađen", poče on, "pretpostavljam da su morali da uklone poslednju deonicu puta. Sumnjam da ćeš ovako bilo šta otkriti."
     "Nisam o tome razmišljao", odvrati Alvin. "Pitao sam se na kom načelu rade pokretni putevi."
     Rorden je bio zapanjen, jer mu to pitanje nikada nije palo na pamet. Od vremena kada su ljudi počeli da žive u gradovima, prihvatili su bez razmišljanja mnogobrojne službe koje su se nalazile ispod njihovih stopala. A kada su gradovi postali potpuno automatski, prestali su čak da primećuju da one postoje.
     "Ne brini o tome", reče on. "Mogu ti pokazati hiljade većih zagonetki. Reci mi, na primer, kako moji uređaji za beleženje dolaze do informacija."
     I tako je Rorden, bez razmišljanja, odbacio problem rada pokretnih puteva... jedan od najvećih trijumfa ljudskog inženjerstva. Njemu ništa nisu značili dugi vekovi istraživanja utrošeni na stvaranje anizotropske materije. Da su mu kazali kako ta supstanca može da ima svojstva čvrste tvari u jednoj dimenziji i tečnosti u druge dve, on se čak ne bi ni iznenadio.
     Park je imao gotovo tri milje u prečniku i kako je svaka staza predstavljala neku vrstu krive, udaljenosti su bile znatno uvećane. Kada je bio mlađi, Alvin je provodio mnogo vremena među drvećem i biljkama u ovom najvećem gradskom otvorenom prostoru. Tokom vremena celog ga je istražio, ali kasnijih godina park je za njega izgubio veći deo svog prvobitnog šarma. Sada je shvatao zašto: video je drevne zapise i saznao da je Park predstavljao samo bledu senku lepote koja je iščezla sa sveta.
     Dok su koračali avenijama prastarog drveća i preko patuljaste višegodišnje trave kojoj nikada nije bilo potrebno šišanje, sreli su mnogo ljudi. Posle izvesnog vremen umorili su se od pozdravljanja, jer svi su znali Alvina i gotovo svi su znali Čuvara Zapisa. Napustili su staze i stali da lutaju tihim sporednim puteljcima koji su bili gotovo zaklonjeni drvećem. U pojedinim trenucima našli bi se opkoljeni stablima tako da uopšte nisu videli velike gradske kule, pa je Alvin mogao da zamišlja kako se obreo u drevnom svetu o kome je tako često sanjario.
     Grobnica Jarlana Zeja bila je jedino zdanje u Parku. Jedna avenija večnog drveća vodila je do niskog brda na kome se ona nalazila, dok su joj crveno-ružičasti stubovi svetlucali na Suncu. Krov je stajao otvoren put neba, a jedina odaja bila je popločana velikim pločama od očigledno prirodnog kamena. Mnogo geoloških era ljudska stopala prelazila su preko tog poda ne ostavljajući na njegovom neverovatno čvrstom materijalu nikakav trag. Alvin i Rorden polako uđoše u tu odaju i zaustaviše se kod kipa Jarlana Zeja.
     Neimar velikog Parka sedeo je blago oborenog pogleda, kao da proučava planove raširene na krilu. Na licu mu je igrao neobičan, neuhvatljiv izraz koji je već toliko pokolenja zbunjivao svet. Jedni su tvrdili da je posredi čisti hir umetnika, a drugi da se Jarlan Zej osmehuje jer razmišlja o nekoj tajnoj dosetki. Alvinu sada postade jasno da su bili u pravu.
     Rorden je nepomično stajao ispred kipa, kao da ga sada vidi prvi put u životu. Ubrzo potom odmakao se nekoliko jardi i počeo da ispituje velike kamene ploče.
     "Šta to radiš?" upita ga Alvin.
     "Primenjujem malo logike i puno intuicije", odvrati Rorden. Odbio je bilo šta drugo da kaže, pa je Alvin nastavio pomno da razgleda kip. Još je to činio, kada mu je pažnju privukao neki slabi zuk iza njega. Rorden, čije se lice osmehivalo, lagano je tonuo u pod. Počeo je da se smeje kada je ugledao mladićev izraz lica.
     "Mislim da ću znati da se vratim", reče on dok je nestajao. "Ako se smesta ne pojavim, moraćeš me izvući pomoću polarizatora gravitacije. Mada mislim da to neće biti potrebno."
     Poslednje reči bile su prigušene, pa Alvin pohita ka pravougaonom otvoru i vide da se njegov prijatelj nalazi već mnogo stopa ispod površine. Otvor se na njegove oči produbljivao dok se Rorden nije smanjio u tačku u kojoj više niko ne bi prepoznao ljudsko biće. A onda, na Alvinovo olakšanje, udaljeni pravougaonik svetlosti poče da se širi, a jama da se skraćuje sve dok Rorden ponovo nije stajao pored njega.
     Jedan trenutak vladala je duboka tišina. A onda se Rorden osmehnu i poče da govori.
     "Logika je u stanju da stvori čuda ako ima čime da se pozabavi", reče on. "Ova zgrada je toliko jednostavna da ne može ništa u sebi da skriva, tako da se jedini mogući tajni prolaz morao nalaziti u podu. Bilo je razumljivo da će on na neki način biti obeležen, pa sam tragao dok nisam otkrio ploču koja se razlikuje od ostalih."
     Alvin se sagnu i stade da ispituje pod.
     "Ali ona se ni po čemu ne razlikuje od ostalih", pobuni se on.
     Rorden spusti šake na mladićova ramena i okrenu ga tako da je sada gledao u kip. Jedan trenutak Alvin napeto zurio u njega. A onda lagano klimnu.
     "Shvatam", prošaputa on. "Znači to je tajna Jarlana Zeja!"
     Pogled kipa bio je uprt u pod kod njegovih nogu. U to nije bilo sumnje. Alvin pređe na susednu ploču i uveri se da Jarlan Zej nije više gledao u njega.
     "Nijedan među hiljadu nikada to ne bi primetio osim ako ne bi tragao za nečim sličnim", reče Rorden, "pa čak i tada to mu ništa ne bi značilo. I sam sam se u početku osećao pomalo budalasto dok sam stajao na toj kamenoj ploči prekopavajući po različitim kombinacijama kontrolnih misli. Srećom, kola mora da su prilično tolerantna, pa je ispalo da je kodna misao 'Alejn od Lindara'. Probao sam prvo 'Jarlan Zej', ali ništa se nije desilo, kao što sam mogao i pretpostaviti da neće. Ljudi bi suviše često sasvim slučajno pokretali mehanizam da je upotrebljena ta misao za njegovo aktiviranje."
     "Zvuči krajnje jednostavno", priznade Alvin, "ali mislim da se ja toga ne bih setio ni za hiljadu godina. Da li i Asocijatori rade na taj način?"
     Rorden se nasmeja.
     "Možda", reče on. "Ponekad dođem do odgovora pre njih, ali oni uvek dođu do odgovora." Zastao je na trenutak. "Moraćemo okno ostaviti otvoreno: malo je verovatno da će neko upasti u njega."
     Dok su glatko tonuli u zemlju, pravougaonik neba sve se više smanjivao dok nije postao sasvim mali i veoma udaljen. Okno je osvetljavala fosforescencija koja je bila sastavni deo zidova i činilo se da je ono duboko najmanje hiljadu stopa. Zidovi su bili savršeno glatki i nigde se nije video ni delić mašinerije koja ih je spuštala.
     Vrata na dnu okna automatski su se otvorila kada su zakoračili prema njima. U nekoliko koraka prešli su jedan kratki hodnik... a onda su se našli, zapanjeni njegovom ogromnošću, u velikom, kružnom udubljenju čiji su se zidovi spajali u gracioznom luku tri stotine stopa iznad njihovih glava. Stub pored koga su stajali činio se suviše vitak da bi mogao da pridržava stotine stopa stene iznad sebe. A onda Alvin primeti da on uopšte nije sačinjavao sastavni deo ove odaje, već je, kako se činilo, bio podignut mnogo kasnije. Rorden je došao do istog zaključka.
     "Ovaj stub", primeti on, "bio je sagrađen samo zato da kroz njega prolazi okno kojim smo se mi spustili. Bili smo u pravu što se tiče pokretnih puteva... svi vode ovamo."
     Alvin je primetio, ne shvatajući šta je to, velike tunele koji su počinjali od oboda odaje. Mogao je da vidi da oni blago zavijaju naviše, pa je na kraju razaznao i poznatu sivu površinu pokretnih puteva. Ovde, daleko ispod srca grada, sticao se veličanstveni prevozni sistem kojim se odvijao sav saobraćaj što je kretao iz Diaspara. Ali ovo su bili samo odsečeni patrljci velikih puteva: čudni materijal koji ih je oživljavao sada je bio smrznut i nepokretan.
     Alvin krenu prema najbližem tunelu. Prevalio je tek nekoliko koraka kada je shvatio da se nešto dešava. Postajao je providan. Još nekoliko jardi i on kao da je stajao usred vazduha bez ikakve vidljive potpore. Zastao je i zagledao se u prazninu ispod sebe.
     "Rordene!" pozva ga on. "Dođi da vidiš ovo!"
     Ovaj mu se pridruži i oni se zajedno zagledaše u čudo pod svojim nogama. Jedva vidljiva, na neodređenoj dubini, prostirala se neka ogromna karta... velika mreža linija koje su se sticale ka tački ispod središnjeg okna. U početku im je ličila na zbrkani lavirint, ali posle izvesnog vremena Alvin je već bio u stanju da razabere glavne pravce. Kao i obično, on jedva da je otpočeo analizu, a Rorden je svoju već završio.
     "Nekada je sigurno ceo pod bio providan", primeti Čuvar Zapisa. "Kada je odaja zaptivena i sagrađeno okno, inženjeri mora da su nešto učinili kako bi središte postalo neprozirno. Je li ti jasno, Alvine, šta je ovo?"
     "Mislim da jeste", odvrati mladić. "To je karta prevoznog sistema, a ti mali krugovi mora da su ostali gradovi na Zemlji. Nazirem imena pored njih, ali suviše su slaba da bih ih mogao pročitati."
     "Mora da je nekada postojao neki oblik trajnog osvetljenja", odsutno primeti Rorden. Zagledao se u zidove odaje.
     "To sam i mislio", uzviknu on. "Primećuješ li kako sve te zrakaste linije vode ka malim tunelima?"
     Alvin je primetio da se pored velikih lukova pokretnih puteva nalaze brojni manji tuneli koji vode iz prostorije... tuneli koji su se spuštali naniže umesto da vode naviše.
     Rorden nastavi, ne sačekavši da dobije odgovor.
     "Bio je to veličanstven sistem. Ljudi bi se spustili pokretnim putevima, izabrali mesto koje žele da posete, a zatim sledili određenu liniju na karti."
     "A šta se onda događalo?" upita Alvin.
     Kao i obično, Rorden je odbio da nagađa.
     "Nemam dovoljno podataka", odvrati on. "Voleo bih da možemo pročitati imena tih gradova!" požali se, naglo promenivši temu.
     Alvin se udaljio i sada je obilazio oko središnjeg stuba. Uskoro do Rordena dopre njegov glas, pomalo prigušen i preopterećen odjecima koji su se odbijali od zidova odaje.
     "Šta je bilo?" odazva se Rorden, ne želeći da se pokrene, jer je gotovo odgonetnuo jednu od slabo osvetljenih skupina slova. Međutim, Alvinov glas bio je uporan i on ode do njega.
     Daleko ispod nalazila se druga polovina karte; njena nejasna mreža zračila je prema vrhovima kazaljki na kompasu. Međutim, ona nije bila na svim mestima preslabo osvetljena da bi se nešto moglo jasno razaznati: jedna od linija - jedna jedina - jarko je sijala. Činilo se da uopšte nije povezana sa ostalim sistemom i pokazivala je poput sjajne strele prema jednom od tunela koji su se spuštali naniže. Blizu kraja ta se linija zabadala u krug zlataste svetlosti, a pored kruga se nalazila jedna jedina reč "LIS". To je bilo sve.
     Alvin i Rorden proveli su dosta vremena zureći u taj nemi simbol. Za Rordena je on predstavljao samo još jedno pitanje koje je trebalo postaviti njegovim mašinama, ali za Alvina on je obećavao neslućeno mnogo. Pokušao je da zamisli ovu ogromnu prostoriju kako je izgledala u drevnim danima, kada više nije bilo vazdušnog saobraćaja i dok su zemaljski gradovi još međusobno trgovali. Razmišljao je o nebrojenim milionima godina koje su prolazile dok se saobraćaj sve više smanjivao, a svetiljke na velikoj karti se jedna za dugom gasile, da bi na kraju ostala još samo ova jedna linija. Pitao se koliko je dugo zračila tu, među svojim potamnelim pratiljama, čekajući da usmeri korake koji nikada nisu odjeknuli, dok na kraju Jarlan Zej nije zaptio pokretne puteve i zatvorio Diaspar za ostali svet.
     To se dogodilo pre mnogo stotina miliona godina. Lis mora da je još onda izgubio vezu sa Diasparom. Izgledalo je nemoguće da je preživeo: možda ova karta sada više ništa nije značila.
     Rorden konačno prekinu njegovo sanjarenje. "Mislim da sada ne bi trebalo da idemo dalje."
     Alvin prepoznade podtonove u glasu svog prijatelja i ne stupi u prepirku s njim. Žudeo je da krene dalje, ali je shvatio da to ne bi bilo mudro bez prethodnih priprema. Nevoljno se ponovo okrenuo ka središnjem stubu. Dok se približavao otvoru za okno, pod ispod njegovih nogu postepeno je postajao sve neprovidniji, a svetleća zagonetka daleko ispod lagano je bledela.

4. PUT ISPOD

     Sada kada je konačno pred sobom imao otvoren put, Alvin je osetio neku čudnu odbojnost prema napuštanju poznatog sveta Diaspara. Počinjao je da uviđa da ni on sam nije imun na strahove koje je tako često uočavao kod drugih.
     Jednom ili dvaput Rorden je pokušao da ga odvrati, ali ne baš ubedljivo. Čoveku iz Doba Osvita činilo bi se čudno da ni Alvin ni Rorden nisu uviđali da njihov poduhvat u sebi krije mnoge opasnosti. Već milionima godina na svetu nije postojalo ništa što bi moglo zapretiti čoveku, tako da čak ni Alvin nije mogao zamisliti tipove ljudskih bića koja su se u mnogome razlikovala od onih što je sretao u Diasparu. Za njega je sasvim nezamislivo bilo da ga neko može zadržati protiv njegove volje. Najgore što mu se moglo desiti bilo je da ništa ne otkrije.
     Tri dana kasnije ponovo su se našli u napuštenoj odaji sa pokretnim putevima. Strela svetlosti pod njihovim nogama i dalje je pokazivala prema Lisu... a sada su bili spremni da je slede.
     Kada su zakoračili u tunel, osetili su kako ih povlači poznata sila peristaltičkog polja i već narednog trenutka, bez imalo muke, ponela ih je u dubinu. Putovanje jedva da je trajalo pola minuta: kada se okončalo, našli su se na jednom kraju neke dugačke, uske prostorije u obliku polucilindra. Na njenom suprotnom kraju dva slabo osvetljena tunela pružala su se u beskonačnost.
     Ljudi iz gotovo svih civilizacija koje su postojale još od Osvita prihvatili bi mesto na kome su se njih dvojica obreli kao nešto poznato: pa ipak, Alvinu i Rordenu javi se utisak da su zavirili u neki drugi svet. Namena dugačke, aerodinamične mašine, koja je ležala poput usmerenog projektila okrenutog ka tunelu na suprotnom kraju, bila je očigledna, ali svejedno je za njih predstavljala novinu. Gornji deo bio je providan, tako da je Alvin, kada je pogledao kroz zidove, ugledao nizove luksuznih sedišta. Nigde nije bilo traga ulazu i cela mašina je lebdela otprilike jednu stopu iznad metalne šipke koja se protezala u daljinu, nestajući u jednom od tunela. Na udaljenosti od nekoliko jardi druga šipka je vodila ka drugom tunelu, ali nad njom nije lebdela nikakva mašina. Alvin je znao, bio je uveren kao da mu je to neko kazao, da negde ispod nepoznatog, dalekog Lisa, druga mašina čeka u nekoj sličnoj prostoriji.
     "Pa", poče Rorden prilično neuverljivo, "jesi li spreman?"
     Alvin klimnu.
     "Voleo bih da i ti pođeš", reče on - i istog časa zažali zbog svojih reči, jer opazi nemir na licu ovog drugog. Rorden mu je bio najbliži prijatelj koga je ikada imao, ali nikada nije uspeo da se probije kroz prepreke koje su okruživale celu njegovu rasu.
     "Vratiću se za šest časova", obeća Alvin, teško izgovarajući reči, jer mu je nešto tajanstveno stezalo grlo. "Nemoj me čekati. Ako se vratim ranije, pozvaću te... ovde negde mora da postoji nekakav komunikator."
     Sve je izgledalo sasvim uobičajeno i normalno, uveravao je Alvin sam sebe. Pa ipak, poskočio je kada su zidovi mašine izbledeli i kada se pred njegovim očima ukazala prelepo uređena unutrašnjost.
     Rorden poče da govori prilično brzo i isprekidano.
     "Nećeš imati nikakvih poteškoća u upravljanju mašinom", reče on. "Jesi li primetio kako je poslušno izvršila ovu moju misao? Trebalo bi brzo da uđeš unutra, jer se može desiti da je otvaranje vremenski ograničeno."
     Alvin uđe unutra i spusti stvari na najbliže sedište. Okrenu se zatim prema Rordenu, koji je stajao u jedva primetnom okviru vrata. Na trenutak je zavladala napeta tišina, jer su obojica čekala da onaj drugi nešto kaže.
     Odluku je umesto njih donelo nešto drugo. Nastalo je blago treperenje tamo gde su bili providni zidovi mašine i oni se ponovo zatvoriše. Još dok mu je Rorden mahao, dugački cilindar počeo je da se kreće napred. Pre no što je ušao u tunel, već se kretao brže nego što je čovek mogao da trči.
     Rorden je polako pošao nazad ka prostoriji sa pokretnim putevima i sa velikim središnjim stubom. Sunčevi zraci dopirali su kroz otvoreno okno dok se dizao ka površini. Kada se ponovo pojavio u Grobnici Jarlana Zeja, bio je pometen, mada ne i iznenađen. Okružila ga je skupina znatiželjnih posmatrača.
     "Nema razloga za uzbunu", reče on ozbiljno. "Neko mora to da učini svakih nekoliko hiljada godina, mada teško da je sve to potrebno. Temelji grada su savršeno postojani... nisu se pokrenuli ni za mikron od vremena kada je Park sagrađen."
     Žurno je pošao odatle, a kad se našao izvan grobnice, na trenutak se osvrnuo da bi se uverio kako su se posmatrači već razišli. Dosta dobro je poznavao svoje sugrađane, tako da je mogao biti siguran da više uopšte neće razmišljati o onome što su videli.

     Alvin se osloni o tapacirano sedište i stade pogledom da luta po unutrašnjosti mašine. Tada prvi put primeti komandnu tablu koja je sačinjavala deo prednjeg zida. Sadržala je jednostavnu poruku:

     LIS
     35 MINUTA

     Dok ju je posmatrao, broj se promenio u "34". To je bilo korisno obaveštenje, mada nije imao pojma kojom se brzinom kreće ova mašina, tako da nije mogao izračunati razdaljinu. Zidovi tunela bili su sve vreme nerazgovetno sivi, a jedini osećaj kretanja imao je zahvaljujući jedva primetnim vibracijama koje ne bi ni zapazio da ih nije očekivao.
     Diaspar mora da je bio već mnogo milja za njim, a iznad njega sigurno se nalazi pustinja sa svojim pokretnim peščanim dinama. Možda upravo u ovom trenutku juri ispod isprekidane linije brda koju je kao dečak promatrao iz Lorenske kule.
     Misli mu se vratiše na Lis, što se u poslednjih nekoliko dana stalno događalo. Pitao se da li još postoji i ponovo stao da uverava sam sebe kako ga inače mašina ne bi ponela tamo. Kakav će to biti grad? Iako je naprezao maštu do krajnjih granica, uspevao je samo da zamisli jednu manju verziju Diaspara.
     Odjednom je osetio promenu u vibriranju mašine. Usporavala je... u to je bio sasvim siguran. Mora da je prošlo mnogo više vremena nego što je mislio: pomalo iznenađen, Alvin pogeda u indikator.

     LIS
     23 MINUTA

     Bio je veoma zbunjen i pomalo zabrinut, pa je prislonio lice uz zid mašine. Usled velike brzine, zidovi tunela i dalje su predstavljali samo nerazgovetno sivilo, ali sada je, s vremena na vreme, mogao na trenutak da uoči neke oznake koje su isto onako brzo iščezavale kao što su se pojavljivale. Sa svakim novim pojavljivanjem imao je utisak da malo duže ostaju u njegovom vidnom polju.
     A onda, bez ikakvog upozorenja, kao da je neko uklonio zidove tunela sa obe strane. Mašina je prolazila, i dalje velikom brzinom, kroz ogromni prazan prostor, daleko veći čak i od prostorije sa pokretnim putevima.
     Zureći u čudu kroz providne zidove, Alvin je tu i tamo ispod sebe opažao složenu mrežu šipki koje su se i po nekoliko puta ukrštale da bi na kraju nestale u lavirintu tunela na jednoj ili drugoj strani. Iznad njega dugački niz veštačkih sunaca obasjavao je prostoriju, a naspram tog sjaja uspevao je da razabere obrise velikih prenosnih mašina. Svetlost je bila tako jarka, da su ga od nje bolele oči. Znao je da ovo mesto nije bilo namenjeno Čoveku. Već trenutak kasnije, kada je njegovo vozilo prohujalo pored nekoliko nizova cilindara koji su nepokretno ležali iznad svojih prenosnih šina, postala mu je jasna njegova namena. Bili su veći od mašine u kojoj se on vozio, pa je pretpostavio da su to sigurno nekada bili teretni transporteri. Oko njih su stajale na gomili nepoznate mašine, tihe i nepokretne.
     Gotovo isto onako brzo kao što se i pojavila, nepregledna i usamljena odaja ostala je za njim. Njen nestanak ostavio je za sobom osećaj strahopoštovanja u Alvinovom umu: prvi put je stvarno shvatio značenje one velike, potamnele karte ispod Diaspara. U svetu je bilo više čudesa nego što je on ikada sanjao da ih ima.
     Alvin ponovo pogleda prema indikatoru. Broj na njemu nije se promenio: manje od minute bilo mu je potrebno da projuri kroz veliki hangar. Mašina je ponovo povećavala brzinu, iako i dalje ništa nije ukazivalo na to da se kreće. Ali sa obe strane zidovi tunela promicali su brzinom koju uopšte nije mogao da proceni.
     Činilo mu se da je protekao čitav vek pre no što je ponovo došlo do neodređene promene u vibriranju. Sada je na indikatoru stajalo:

     LIS
     1 MINUT

     i taj minut bio je Alvinu najduži u životu. Mašina je sve više usporavala: sada to više nije bio puko smanjivanje brzine. Spremala se da se konačno zaustavi.
     Glatko i tiho, dugački cilindar kliznuo je iz tunela u prostoriju koja je mogla biti potpuni parnjak onoj ispod Diaspara. Alvin je jedan trenutak bio suviše uzbuđen, te ništa nije razabirao. Misli su mu bile zbrkane, tako da čak nije mogao da kontroliše ni vrata, koja su se nekoliko puta otvorila i zatvorila pre no što se sabrao. Dok je iskakao iz mašine, još je jednom pogledao indikator. Natpis se izmenio i poruka koju je pročitao delovala je na njega krajnje ohrabrujuće:

     DIASPAR
     35 MINUTA

5. ZEMLJA LIS

     Sve je bilo tako jednostavno. Niko ne bi rekao da je on upravo okončao putovanje koje će biti jedno od najsudbonosnijih u istoriji Čoveka.
     Kada se dao u potragu za izlazom koji bi ga odveo iz prostorije u kojoj se obreo, Alvin je naišao na prvi znak da se nalazi u civilizaciji koja je veoma različita od one iz koje je došao. Do površine je vodio nizak, široki tunel koji je počinjao na jednom kraju hale... a u tunelu su bile uklesane stepenice. Diaspar gotovo da nije znao za tako nešto. Mašine nisu volele stepenice, a gradski arhitekti podigli su rampe ili nagibne hodnike gde god bi naišli na promenu nivoa. Zar je moguće da u Lisu nije bilo mašina? Pomisao je bila u toj meri fantastična da ju je Alvin istog časa odbacio.
     Stepenište je bilo veoma kratko i završavalo se kod vrata koja su se otvorila čim im se približio. Kada su se nečujno zatvorila za njim, Alvin se našao u jednoj velikoj pravougaonoj prostoriji iz koje, kako se činilo, nije bilo drugog izlaza. Na trenutak je stajao pomalo zbunjen, a onda je počeo da ispituje naspramni zid. Dok je to činio, vrata kroz koja je ušao ponovo se otvoriše. Pomalo iznerviran, Alvin iziđe iz sobe... i nađe se naspram jednog nadsvođenog hodnika koji se polako dizao do lučnog otvora što je uokvirivao polukrug neba. Shvatio je da se sigurno podigao mnogo stotina stopa, iako uopšte nije osetio da se kreće. A onda je pohitao uz kosi hodnik ka Suncem obasjanom otvoru.
     Obreo se na obronku nekog niskog brda i na trenutak mu se učinilo da je ponovo u središnjem parku Diaspara. Ali ako je ovo odista bio park, onda je bio toliko ogroman da ga njegov um nije mogao obuhvatiti. Od grada koji je očekivao da će ugledati nigde nije bilo ni traga. Dokle god mu je pogled sezao nije bilo ničeg drugog do šuma i ravnica pokrivenih travom.
     Alvin onda podiže pogled ka obzorju i tamo, iznad drveća, ugleda niz kamenih gromada koje su se nizale u velikom luku što je opasivao svet i prema kojima su i najmoćniji divovi Diaspara bili patuljci. Nalazio se tako daleko da je udaljenost zamagljivala pojedinosti, ali Alvina je zbunjivalo nešto u vezi s tim obrisima. Oči su mu se već bar delimično bile privikle na razmere kolosalnog predela i postalo mu je jasno da te udaljene zidove nije sagradio Čovek.
     Vreme nije sve pokorilo: na Zemlji je još bilo planina kojima se ona mogla ponositi.
     Dugo je ostao da stoji na izlazu iz tunela, polako se navikavajući na čudan svet u kome se obreo. Mogao je da pođe u potragu, ali nigde nije zapazio nikakav trag da tu žive ljudi. Doduše, videlo se da je put koji je vodio niz padinu brda uredno održavan: šta je drugo mogao nego da krene njime i otkrije kuda će ga odvesti.
     U podnožju brda put je nestajao među visokim drvećem koje gotovo da je zaklanjalo Sunce. Kada se našao u njihovoj senci, pozdravila ga je čudna mešavina mirisa i zvukova. Šuštanje vetra među lišćem poznavao je od ranije, ali pored njega tu je bilo i hiljadu neodređenih zvukova koji nisu ništa govorili njegovom umu. Zapahnuli su ga nepoznati mirisi, mirisi koji su iščileli čak i iz sećanja njegove rase. Toplina, bogatstvo mirisa i boja i skriveno prisustvo miliona živih stvorenja nasrnuše na njega gotovo fizički.
     Bez ikakvog prethodnog upozorenja izbio je na jezero. Odjednom se prekinuo niz drveća s njegove desne strane i on se našao pred velikim vodenim prostranstvom sa majušnim ostrvima. Još nikada u životu nije Alvin video toliku količinu dragocene tečnosti: on ode do ivice jezera i pusti da mu topla voda curi između prstiju.
     Velika srebrna riba koja je prokrčila sebi put kroz podvodnu trsku bila je prvo neljudsko stvorenje koje je ikada video. Dok je plutala naizgled ni u čemu, praveći perajima lagane pokrete koji su zamućivali vodu, Alvin se pitao kako to da mu je njen oblik tako poznat. A onda se setio zapisa koje mu je Jeserak pokazao još dok je bio dete i seti se gde je već ranije video te graciozne obrise. Logika mu je govorila da je sličnost mogla biti samo slučajna... međutim, logika je grešila.
     Kroz sve vekove umetnike je nadahnjivala užurbana lepota velikih brodova koji su saobraćali između svetova. Nekada su postojali majstori koji su radili, ne u metalu što se drobio, niti u kamenu što je propadao, već u najotpornijem od svih materijala... mesu, krvi i kostima. Mada su oni i cela njihova rasa potpuno zaboravljeni, jedan od njihovih snova nadživeo je ruševine gradova i raspadanje kontinenata.
     Alvin konačno prekinu čaroliju jezera i nastavi krivudavim putem. Šuma se ponovo sklopi nad njim, ali samo nakratko. Uskoro se put završio na jednoj velikoj čistini, koja je možda bila pola milje široka i dvostruko toliko dugačka. Sada je shvatao zašto ranije nije naišao ni na kakav trag koji bi ukazivao na Čoveka.
     Čistina je bila ispunjena niskim, dvospratnim zgradama, obojenim u blage tonove koji su predstavljali odmor za oko čak i pri najjačem Suncu. Zgrade su bile jednostavnih, jasnih linija, mada je postojalo i nekoliko koje su bile izgrađene u složenom arhitektonskom stilu, sa užlebljenim stubovima i graciozno obrubljenim kamenom. Pri podizanju ovih zdanja, čija je starost izgledala ogromna, bilo je primenjeno jedno neizmerno drevno neimarsko sredstvo: šiljati luk.
     Dok je lagano išao prema selu, i dalje se trudio da upije sve što ga je okruživalo. Ništa od toga nije mu bilo poznato: čak se i vazduh izmenio. A visoki, zlatokosi ljudi koji su išli tamo-amo među zgradama u mnogome su se razlikovali od mlitavih građana Diaspara.
     Alvin je već bio gotovo stigao do sela kada je ugledao skupinu muškaraca koja je van svake sumnje išla njemu u susret. Osetio je iznenadno, žestoko uzbuđenje i krv je počela da mu brže kola venama. Na trenutak mu kroz um promače sećanje na sve sudbonosne Čovekove susrete sa drugim rasama. A onda se zaustavi, na nekoliko stopa od ovih drugih.
     Primetio je da su iznenađeni što ga vide, ali ne onoliko koliko je očekivao da će biti. Ubrzo je shvatio zašto. Vođa skupine ispruži šaku u znak prijateljstva, što je bio drevni običaj.
     "Smatrali smo da će biti bolje da te ovde sačekamo", reče on. "Naš dom se veoma mnogo razlikuje od Diaspara, pa tako šetnja od terminala pruža posetiocima priliku da se malo... priviknu."
     Alvin prihvati ispruženu šaku; međutim, bio je toliko zapanjen da nije odmah odgovorio.
     "Znali ste da dolazim?" dahčući upita.
     "Uvek znamo kada prenosnici počnu da se kreću. Ali nismo očekivali nekog toliko mladog. Kako si otkrio put?"
     "Mislim da će biti bolje da obuzdamo svoju znatiželju, Gerane. Seranis nas čeka."
     Ispred imena "Seranis" izgovorena je još jedna reč, nepoznata Alvinu. Ona je na izvestan način u sebi sadržala naklonost začinjenu poštovanjem.
     Geran se složi sa onim koji je to rekao i svi zajedno krenuše prema selu. Dok su koračali, Alvin je promatrao lica oko sebe. Bila su prijatna i inteligentna: na njima nije bilo znakova dosade, mentalnih sukoba i izbledelog sjaja koji bi bili osobeni za lica kakve slične skupine u njegovom gradu. Iz njegove perspektive, koja je sada postajala sve šira, izgledalo je da oni poseduju sve ono što je njegov narod izgubio. Kada su se osmehivali, što su često činili, otkrivali su nizove zuba belih poput slonovače... te bisere koje je Čovek gubio i dobijao i ponovo gubio u dugoj istoriji evolucije.
     Ljudi iz sela posmatrali su Alvina sa neskrivenom radoznalošću dok je sledio svoje vodiče. Zadivio se kada je video puno dece koja su zurila u njega s velikim iznenađenjem. Nijedna druga činjenica nije mogla življe da ga podseti na to koliko je daleko od sveta koji je poznavao. Diaspar je platio i preplatio cenu besmrtnosti.
     Skupina se zaustavila ispred najveće zgrade koju je Alvin do tada video. Nalazila se u središtu sela, a sa koplja za zastavu postavljenog na maloj kružnoj kuli vijorila se na povetarcu zelena, duguljasta zastavica.
     Samo je Gerand ušao u zgradu, dok su svi drugi ostali napolju. Unutra je bilo tiho i sveže: Sunčeva svetlost koju su propuštali providni zidovi sve je osvetljavala mekim, spokojnim sjajem. Pod je bio gladak i elastičan, sastavljen od lepih mozaika. Neki veoma umešan i uverljiv umetnik iscrtao je po zidovima niz šumskih prizora. Sa ovim crtežima mešali su se drugi murali koji ništa nisu saopštavali Alvinovom umu, ali su svejedno bili privlačni i prijatni za gledanje. Ugrađeno u zid nalazilo se nešto što uopšte nije očekivao da će tu videti... vizifonski prijemnik, prelepog oblika, čiji je uključeni ekran bio ispunjen lavirintom pokretnih boja.
     Zajedno su krenuli uz kratko kružno stepenište koje ih je odvelo na ravan krov zgrade. Sa ove tačke videlo se celo selo i Alvin uoči da se sastoji od stotinak zgrada. Drveće se u daljini povlačilo pred širokim livadama: na pojedinim poljima uspeo je da razabere životinje, ali njegovo poznavanje biologije bilo je prilično oskudno, tako da nije mogao ni naslutiti kojoj vrsti pripadaju.
     U senci kule, za jednim stolom sedelo je dvoje ljudi, koji su ga napeto posmatrali. Kada su ustali da ga pozdrave, Alvin vide da je jedno od njih dostojanstvena, veoma lepa žena, čija je zlatna kosa bila prošarana sedim vlasima. To mora da je bila Seranis. Zagledavši joj se u oči, mogao je da oseti istu onu mudrost i veliko iskustvo koje je osećao kada je bio sa Rordenom i, mnogo ređe, sa Jeserakom.
     Drugi je bio mladić, jedva nešto stariji od njega, bar što se tiče izgleda; Alvin nije morao dvaput da ih pogleda pa da shvati kako mu je Seranis sigurno majka. Imao je iste pravilne crte lica, mada mu se u očima naziralo samo prijateljstvo, a ne i ona gotovo zastrašujuća mudrost. I kosa mu je bila drugačija... crna, a ne zlatna... pa ipak, niko nije mogao da se prevari u pogledu srodstva među njima.
     Osetivši izvesnu zebnju, Alvin se okrenu ka svom vodiču, tražeći podršku... ali Geran je već bio nestao. A onda se Seranis osmehnu i njegove nervoze nestade.
     "Dobro došao u Lis", pozdravi ga ona. "Ja sam Seranis, a ovo je moj sin Teon, koji će jednog dana zauzeti moje mesto. Ti si najmlađi koji je ikada došao k nama iz Diaspara: ispričaj mi kako si pronašao put."
     U početku zamuckujući, a zatim sa sve većom samouverenošću, Alvin izloži svoju priču. Teon je željno upijao njegove reči, jer Diaspar mora da je za njega bio isto onako čudan kao što je Lis bio za Alvina. Međutim, video je da je Seranis poznato sve o čemu je govorio, pa je čak jednom ili dvaput postavila pitanja koja su jasno govorila da u nekim stvarima njeno znanje čak premašuje njegovo. Kada je završio, zavlada je tišina koja je potrajala izvesno vreme. Onda ga je Seranis pogledala i tiho upitala:
     "Zašto si došao u Lis?"
     "Želeo sam da ispitam svet", odvrati on. "Svi su mi govorili da s druge strane grada postoji samo pustinja, ali ja sam želeo da se u to sam uverim."
     Seranis ga je pogledala s puno naklonosti, pa čak i sete, kada je ponovo progovorila:
     "Da li je to bio jedini razlog?"
     Alvin je oklevao. Njegove naredne reči nije izgovorio istraživač, več mladić koji je tek iskoračio iz detinjstva.
     "Ne", odvrati on polako, "to nije bio jedini razlog, mada toga do sada nisam bio svestan. Bio sam usamljen."
     "Usamljen? U Diasparu?"
     "Da", potvrdi Alvin. "Ja sam jedino dete koje se tamo rodilo za sedam hiljada godina."
     Te predivne oči i dalje su počivale na njemu i kada se zagledao u njihovu dubinu, Alvin odjednom postade uveren da je Seranis bila u stanju da mu čita misli. Još dok se u njegovoj glavi oblikovala ta pomisao, primetio je na njenom licu izraz razdraganog iznenađenja... koji mu je potvrdio da je bio u pravu. Nekada su i ljudi i mašine posedovali ovu moć i nepromenjive mašine još su mogle da čitaju naređenja svojih gospodara. Ali u Diasparu sam Čovek izgubio je dar koji je podario svojim slugama.
     Seranis je veoma brzo prodrla u njegove misli.
     "Ako tragaš za životom", reče ona, "tvoja potraga je okončana. Osim Diaspara, s druge strane naših planina nalazi se samo pustinja."
     Bilo je čudno da Alvin, koji je tako često ranije dovodio u pitanje prihvaćena verovanja, uopšte nije posumnjao u Seranisine reči. Samo se rastužio što se pokazalo da je gotovo sve čemu su ga do sada učili bilo u velikoj meri istinito.
     "Ispričaj mi nešto o Lisu", zamoli on. "Zašto ste tako dugo bili odsečeni od Diaspara kada ste znali sve o nama?"
     Seranis se nasmeja na ovo pitanje.
     "Nije lako odgovoriti na to u nekoliko reči, ali potrudiću se da to učinim.
     Pošto si ceo život proveo u Diasparu, ti na Čoveka gledaš kao na žitelja grada. To je pogrešno, Alvine. Od vremena kada su nam mašine podarile slobodu, oduvek je postojalo takmaštvo između dva različita tipa civilizacije. U Doba Osvita postojalo je na hiljade gradova, ali veliki deo čovečanstva živeo je u zajednicama kao što je ovo naše selo.
     Ne posedujemo zapise o osnivanju Lisa, ali znamo da su naši daleki preci silno prezirali gradski život i da nisu želeli da imaju nikakve veze s njim. Uprkos brzom i rasprostranjenom prevozu, držali su se uglavnom po strani od ostalog sveta, tako da su razvili jednu nezavisnu kulturu koja je bila jedna od najznačajnijih što ih je ova rasa ikada imala.
     Tokom vekova, dok smo napredovali svojim različitim putevima, ponor između Lisa i gradova postajao je sve širi. Premošćavali su ga samo za vreme velikih kriza: znamo da su u vreme kada je Mesec počeo da pada naučnici iz Lisa planirali i izveli njegovo uništenje. Takođe smo učestvovali u odbrani Zemlje od Osvajača, koje smo zaustavili u bici kod Šalmirana.
     Veliko iskušenje iscrplo je čovečanstvo: gradovi su umirali jedan za drugim i prekrivala ih je pustinja. Kako je broj naseljenih mesta postajo sve manji, čovečanstvo je počelo da migrira ka Diasparu, od koga je trebalo napraviti poslednji i najveći od svih gradova.
     Većina tih promena nas je mimoišla, ali i mi smo morali da vodimo vlastite bitke... bitku protiv pustinje. Prirodna prepreka koju su sačinjavale planine nije bila dovoljna, tako da je prošlo mnogo hiljada godina pre no što smo osigurali svoju zemlju. Duboko ispod Lisa nalaze se mašine koje će nas snabdevati vodom dok svet bude postojao, jer stari okeani se još nalaze tamo, miljama duboko u Zemljinoj kori.
     To je ukratko naša istorija. Uverićeš se da čak ni u Dobu Osvita nismo održavali neke veze sa gradovima, mada su ljudi iz njih često dolazili u našu zemlju. Nikada ih nismo sprečavali u tome, jer su mnogi naši slavni ljudi došli Spolja, ali kada su gradovi počeli da umiru, nismo želeli da budemo umešani u njihov pad. Po okončanju vazdušnog saobraćaja, postojao je samo jedan način da se dođe do Lisa... prenosnim sistemom iz Diaspara. Pre četiri stotine miliona godina i on je zatvoren, pošto su se obe strane složile da tako bude. Međutim, mi nismo zaboravili Diaspar, a ne znam zašto ste vi zaboravili Lis."
     Seranis se osmehnu, napravivši grimasu.
     "Diaspar nas je iznenadio. Očekivali smo da će završiti kao i svi drugi gradovi, ali umesto toga on je uspeo da stvori postojanu kulturu koja je u stanju da živi koliko i Zemlja. To nije kultura kojoj se divimo, ali ipak nam je drago da su oni koji su želeli da pobegnu to i uspeli. Bilo je mnogo više onih koji su krenuli na ovakav put nego što ti verovatno misliš i gotovo svi su bili izvanredni ljudi."
     Alvin se pitao kako je Serenis mogla s toliko uverenosti da govori o tim stvarima i nije se slagao sa njenim stavom prema Diasparu. On teško da je "pobegao"... pa ipak, ta reč nije bila sasvim pogrešna.
     Negde je stalo da odzvanja veliko zvono čiji je zvuk zamirao u mirnom vazduhu. Udarilo je šest puta, a kada je i poslednja nota izbledela u tišini, Alvin je postao svestan činjenice da je Sunce nisko na obzorju i da je istočnim nebom već počela da se širi noć.
     "Moram se vratiti u Diaspar", reče on. "Rorden me čeka."

6. POSLEDNJA NIJAGARA

     Seranis ga je trenutak zamišljeno promatrala. Zatim je ustala i krenula prema stepeništu.
     "Molim te da malo sačekaš", reče ona. "Moram nešto da obavim, a ubeđena sam da Teon želi da ti postavi mnoga pitanja."
     Zatim je otišla i u narednih nekoliko minuta baraž Teonovih pitanja sprečio ga je da na bilo šta drugo misli. Teon je čuo za Diaspar i video je zapise o gradovima dok su bili na vrhuncu svoje slave, ali nije mogao da zamisli kako su njihovi žitelji provodili svoje živote. Alvina su mnoga njegova pitanja zabavljala... dok nije shvatio da je njegovo vlastito nepoznavanje Lisa još veće.
     Seranis se nije vratila mnogo minuta, pa ipak njen izraz lica ništa mu nije govorio kada je ušla.
     "Razgovarali smo o tebi", reče ona... ne objasnivši ko su to bili "oni": "Ako se vratiš u Diaspar, ceo grad će saznati za nas. Kakvo god obećanje dao, tajna neće moći da bude sačuvana."
     Alvina poče da obuzima blaga panika. Seranis mora da mu je čitala misli, jer su njene naredne reči bile ohrabrujuće.
     "Ne želimo da te zadržimo ovde protiv tvoje volje, ali ako se vratiš u Diaspar, moraćemo da ti iz uma izbrišemo sva sećanja na Lis." Trenutak je oklevala. "Nikada ranije nije iskrsao sličan problem: svi tvoji prethodnici došli su ovamo da ostanu."
     Alvin je utonuo u misli.
     "Kakve ima veze", poče on, "ako Diaspar ponovo sazna za vas? To bi sigurno koristilo i jednima i drugima?"
     Seranis je bila nezadovoljna.
     "Mi ne mislimo tako", reče ona. "Kada bi otvorili kapije, našu zemlju bi preplavili ljudi željni senzacija i znatiželjnici-besposličari. Do sada su samo najbolji među vama stizali do nas."
     Alvin oseti kako ga sve više obuzima strah, mada je shvatao da je Serenis sasvim nesvesno zauzimala takav stav.
     "To nije tačno", mirne duše se usprotivio. "Malo je onih koji bi napustili Diaspar. Ako mi dopustite da se vratim, to po Lis neće imati nikakve posledice."
     "Nije na meni da o tome odlučujem", odvrati Serenis, "ali izneću to pred Veće kada se sastane kroz tri dana. Do tada možeš ostati ovde kao moj gost, a Teon će ti pokazati našu zemlju."
     "Voleo bih", odvrati Alvin, "ali Rorden će me čekati. On zna gde sam i ako se smesta ne vratim, svašta bi se moglo dogoditi."
     Serenis se blago osmehnu.
     "Mnogo smo o tome razmišljali", priznade ona. "Trenutno, nekoliko ljudi radi na tom problemu... videćemo da li će uspeti da ga reše."
     Alvina je razgnevilo to što je prevideo nešto tako očigledno. Znao je da su inženjeri iz prošlosti gradili za večnost... dokaz za to bilo je njegovo putovanje u Lis. Pa ipak, doživeo je šok kada je sa vizifonskog ekrana nestala raznobojna magla i on ugledao poznatu unutrašnjost Rordenove sobe.
     Čuvar Zapisa podiže pogled sa svog stola. Oči mu se ozariše kada ugleda Alvina.
     "Nisam ni sanjao da ćeš se vratiti ranije", primeti on... mada se u njegovim peckavim rečima osećalo olakšanje. "Da dođem po tebe?"
     Dok je Alvin oklevao, Seranis stupi napred, tako da ju je Rorden tek tada primetio. Oči mu se razrogačiše i on se nagnu napred kao da će tako bolje videti. Taj pokret bio je beskoristan i automatski. Čovek ga se nije oslobodio iako je koristio vizifon već hiljadu miliona godina.
     Seranis spusti šake na Alvinova ramena i poče da govori. Kada je završila, Rorden je još izvesno vreme čutao.
     "Učiniću sve što je u mojoj moći", izjavi on konačno. "Ako sam dobro shvatio, možemo da biramo između dve mogućnosti: ili ćete vratiti Alvina nazad, prethodno ga na neki način hipnotisavši... ili ćete ga vratiti bez ikakvih ograničenja. Mislim da vam mogu obećati da će Diaspar, čak ako i sazna za vaše postojanje, nastaviti da vas prenebregava."
     "Nećemo prevideti tu mogućnost", odvrati Seranis pomalo razdražljivo. Rorden je to istog trenutak uočio.
     "A šta je sa mnom?" upita je on uz osmeh. "Sada i ja znam isto onoliko koliko i Alvin."
     "Alvin je mladić", žurno odvrati Seranis, "ali ti obavljaš dužnost koja je drevna kao i Diaspar. Nije ovo prvi put da Lis razgovara sa Čuvarom Zapisa, a on do sada nikada nije izdao našu tajnu."
     Rorden ovo nije prokomentarisao; samo je upitao: "Koliko želite da zadržite Alvina?"
     "Najviše pet dana. Veće će se sastati kroz tri dana."
     "Dobro: narednih pet dana Alvin će biti strašno zauzet oko nekih istorijskih istraživanja kojih ćemo se zajedno latiti. To neće biti prvi put... ali moraćemo da budemo odsutni ako nas Jeserak pozove."
     Alvin se nasmeja.
     "Jadni Jeserak! Sve mi se čini da sam pola života proveo krijući nešto od njega."
     "Bio si mnogo manje uspešan nego što misliš", odvrati Rorden, pomalo uzrujano. "Ipak, ne očekujem nikakve neprilike. Ali neka to ne bude duže od pet dana!"
     Kada je slika izbledela, Rorden je još izvesno vreme ostao da zuri u potamneli ekran. Oduvek je podozrevao da je svetska komunikacijska mreža još u operativnom stanju, ali su ključevi za njeno puštanje u pogon bili izgubljeni i Čovek nikada više neće moći da uđe u trag milijardama kola. Čudno je bilo razmišljati o tome da čak i u ovom trenutku mogu biti uzalud pozivani viziofoni u izgubljenim gradovima. Možda će doći vreme kada će se isto desiti i sa njegovim prijemnikom, kada više neće biti Čuvara Zapisa da odgovori nepoznatom pozivaocu...
     Počeo je da ga obuzima strah. Polako mu je do svesti dopirala neizmernost onoga što se dogodilo. Do sada Rorden nije mnogo razmišljao o posledicama svojih postupaka. Dovoljne pobude za ono što je učinio bili su mu njegovo vlastito zanimanje za istoriju i ljubav prema Alvinu. Mada je ismevao i hrabrio Alvina, ni u jednom trenutku nije verovao da se nešto slično može dogoditi.
     Iako su ih delili vekovi, mladićeva volja oduvek je bila snažnija od njegove. Sada se ništa više nije moglo preduzeti: Rorden je osećao da su ga događaji poneli ka klimaksu koji je bio potpuno van njegove kontrole.

     "Da li nam je sve ovo stvarno neophodno", upita Alvin, "ako idemo samo na dva ili tri dana? Konačno, poneli smo sintesajzer."
     "Verovatno i nije", odvrati Teon, ubacivši poslednje kontejnere sa hranom u mala kola koja su se kretala po tlu. "Možda je to za tebe čudan običaj, ali mi nikada ne sintetišemo našu najbolju hranu... volimo da je gledamo kako raste. Takođe možemo sresti druge putnike i učtivo je s njima razmeniti hranu. Gotovo svaka oblast ima neki svoj proizvod po kome je poznata, a Erli je nadaleko čuven po svojim breskvama. Zato sam ih toliko poneo... a ne zato što mislim da bi ih čak i ti mogao sve pojesti."
     Alvin zamahnu polupojedenom breskvom na Teona, koji se hitro sagnu u stranu. Usledilo je treperenje duginih boja i jedva primetno mahanje nevidljivim krilima kada se Krif spustio na voćku i počeo da siše njene sokove.
     Alvin još nije uspeo da se sasvim navikne na Krifa. Teško mu je bilo da prihvati da je taj veliki insekt, iako je dolazio kada bi ga pozvali i... ponekad... izvršavao jednostavna naređenja, bio gotovo potpuno bez razuma. Za Alvina je život oduvek bio sinonim za inteligenciju... ponekad čak za inteligenciju koja je uveliko premašivala Čovekovu.
     Kada se Krif odmarao, njegovih šest prozračnih krila bilo mu je smotano duž tela, koje je kroz njih sijalo poput žezla optočenog dragim kamenjem. On je ujedno predstavljao i najviši i najlepši oblik insektolikog života za koji je svet ikada znao... i bio je možda poslednje od svih stvorenja koje je Čovek izabrao da mu prave društvo.
     Lis je bio pun takvih iznenađenja, u šta se Alvin stalno iznova uveravao. Neočekivan je bio i njegov neupadljiv, ali delotvoran prevozni sistem. Kola koja su išla po tlu očigledno su radila na istom načelu kao i mašina kojom je došao iz Diaspara, jer su lebdela u vazduhu nekoliko inča iznad ledine. Iako nije bilo ni traga nekoj šini-vođici, Teon mu je kazao da kola mogu samo da se kreću po unapred određenim stazama. Na taj način bila su povezana sva naseljena središta, mada se do najudeljenijih delova zemlje moglo stići samo pešice. Alvinu se sve to činilo krajnje neobično, dok je Teon, izgleda, smatrao da je baš tako zgodno.
     Teon je očigledno već dugo planirao da pođe u ovaj pohod. Njegova glavna strast bila je istorija prirode - Krif je bio samo najspektakularniji od svih njegovih ljubimaca - i nadao se da će pronaći nove tipove insekata u nenaseljenim južnim delovima Lisa.
     Kada je čuo za ovaj projekat, Alvin se odmah za njega zagrejao. Radovao se tome što će videti još nove predele ove predivne zemlje, a iako se Teonovo polje zanimanja razlikovalo od njegovog, osećao je da mu je novi prijatelj bliži nego što mu je to Rorden ikada bio.
     Teon je nameravao da pođe na jug dokle god je mašina mogla da ide... a to je bilo malo dalje od sata vožnje od Erlija... dok će ostatak puta morati da prevale pešice. Ne shvativši šta se pod tim mislio, Alvin nije imao primedbi.
     Za Alvina je putovanje kroz Lis bilo nekako nestvarno i slično snu. Tiho poput kakvog duha, mašina je klizila preko ustalasalih ravnica i krivudala probijajući se kroz šume, nikada ne skrećući sa svoje nevidljive staze. Kretala se možda desetak puta brže nego što je čovek normalno hodao. Niko u Lisu nije nikada imao potrebu da se brže kreće.
     Prošli su kroz mnoga sela, od kojih su neka bila veća od Erlija, ali je većina bila sazdana na veoma sličan način. Alvin je sa zanimanjem zapažao tanane, ali značajne razlike u odevanju, pa čak i fizičkom izgledu, dok su išli od jedne zajednice do druge. Civilizacija Lisa sastojala se od stotina različih kultura, koje su sve nekom osobenom nadarenošću doprinosile celini.
     Jednom ili dvaput Teon se zaustavio da popriča sa prijateljima, ali ti su prekidi bili kratki, tako da je još bilo jutro kada se mala mašina zaustavila u brežuljkastom podnožju gusto pošumljene planine. Nije to bila neka velika planina, mada Alvin nikada ništa veće nije video.
     "Odavde ćemo pešice", izjavi veselo Teon, izbacujući opremu iz kola. "Dalje ne možemo da se vozimo."
     Dok se borio sa trakama koje su ga pretvorile u tovarnu životinju, Alvin se sumnjičavo zagledao u veliku masu kamenja pred njima.
     "Dug je put unaokolo, je li tako?" stade on da se raspituje.
     "Nećemo okolo", odvrati Teon. "Hoću da stignem do vrha pre no što padne mrak."
     Alvin ništa ne reče. Dobro se bio uplašio svega ovoga.

     "Odavde", izjavi Teon, podigavši glas kako bi nadjačao buku vodopada, "možeš videt ceo Lis."
     Alvin mu je verovao. Na sever su se prostirale milje i milje šuma, koje su tu i tamo prekidale čistine i polja, kao i krivudave niti stotina reka. Skriveno negde u toj nepreglednoj panorami nalazilo se i selo Erli. Alvinu se učini da vidi veliko jezero, ali zaključi da su ga oči ipak prevarile. Još dalje prema severu, i drveće i čistine gubili su se u šarenom ćilimu zelenila, ispresecanog tu i tamo nizom brda. A iza toga, na samoj ivici do koje je pogled sezao, ležale su planine koje su odvajale Lis od pustinje poput obale dalekih oblaka.
     Prema istoku i zapadu prizor je bio nešto drugačiji, a u pravcu juga planine kao da su bile udaljene svega nekoliko milja. Alvin je mogao sasvim dobro da ih vidi i postade mu jasno da su mnogo više od malog vrha na kome je stajao.
     Ali još veličanstveniji od njih bio je vodopad. Iz samog pročelja planine iskakala je snažna traka vode dopirući daleko u ravnicu i praveći luk kroz prostor prema kamenju udaljenom hiljadu stopa niže. Tamo se mlaz gubio u svetlucavoj izmaglici vodenih kapi, dok se iz dubina dizala neprekidna tutnjava koja se odbijala u šupljem odjeku o zidove planine. A u vazduhu iznad osnove vodopada treperila je jedina preostala duga na Zemlji.
     Dva mladića ostala su dugo da leže na ivici stene, zureći u poslednju Nijagaru i nepoznatu zemlju iza nje. Ovaj predeo se veoma razlikovao od onog iz koga su došli, jer je na neki neodređeni način delovao napušteno i prazno. Čovek ovde nije živeo već mnogo, mnogo godina.
     Teon odgovori na neizgovoreno pitanje svoga prijatelja.
     "Nekada je ceo Lis bio naseljen", reče on, "Ali to je bilo pre mnogo vremena. Sada ovde žive samo životinje."
     I zaista, nigde ni traga ljudskom životu... nijedna čistina niti ukroćene reke nisu svedočile o Čovekovom prisustvu. Samo se na jednom mestu nalazilo nešto što je svedočilo o tome da je čovek ipak ovde nekada živeo; na mnogo milja odatle ka nebu je stremila usamljena bela ruševina iznad šumskog pokrova, slična kakvom polomljenom očnjaku. Džungla se inače na svim drugim mestima vratila po svoje.

7. ŽITELJ KRATERA

     Alvin se probudio usred noći, mrkle noći kakva vlada u planinskim predelima, užasavajuće zbog svoje gustine. Nešto ga je uznemirilo, neki šaputavi zvuk koji mu se uvukao u um, nadjačavši jednoličnu tutnjavu vodopada. Uspravio se u tami, naprežući se da razabere nešto u skrivenoj zemlji, dok je, zadržavajući dah, osluškivao tutnjeću grmljavinu vodopada i slabo, ali postojano šuškanje života u drveću što ga je okruživalo.
     Ništa se nije videlo. Svetlost zvezda bila je suviše slaba da bi otkrila milje predela koji je ležao na stotine stopa ispod njih: samo je nazubljena linija tamnije noći koja je zaklanjala zvezde svedočila o postojanju planina na južnom obzorju. Alvin je kroz tamu čuo svog prijatelja koji je ležao pored njega kako se okreće i uspravlja.
     "Šta je bilo?" dopre do njega šaputavi glas.
     "Mislio sam da čujem neku buku."
     "Kakvu buku?"
     "Ne znam. Možda sam samo sanjao."
     Zavladala je tišina dok su dva para očiju pokušavala da prodru kroz tajanstvo noći. A onda, iznenada, Teon ščepa svog prijatelja za ruku.
     "Pogledaj!" prošaputa on.
     Daleko na jugu sijala je jedna usamljena tačka svetosti, suviše nisko na nebu da bi bila zvezda. Bila je bleštavo bela, oivičena ljubičastim, i dok su je mladići posmatrali, njen spektar jačine postajao je sve viši, tako da na kraju oko više nije moglo da gleda u nju. A onda se rasprsla... izgledalo je kao da je munja udarila ispod oboda sveta. Na trenutak, planine i prostranu zemlju koju su one štitile obrubila je vatra naspram tame noći. Mnogo kasnije do njih je dopro odjek snažne eksplozije, a u šumi ispod njih iznenadni vetar zahujao je među drvećem. Ubrzo je zamro, a onda su jedna za drugom poplašene zvezde dopuzale nazad na nebo.
     Prvi put u životu Alvin je doživeo strah od nepoznatog, koji je bio prokletstvo drevnog Čoveka. To osećanje bilo je tako čudno da u prvi mah nije znao kako bi ga nazvao. U trenutku prepoznavanja strah je nestao i on je ponovo bio onaj stari.
     "Šta je to?" prošaputa on.
     Nastupila je tako duga pauza da je ponovio pitanje.
     "Pokušavam da se setim", odvrati Teon i ponovo zaćuta. Malo kasnije je ipak progovorio.
     "To mora da je Šalmiran", izjavi on jednostavno.
     "Šalmiran! Zar on još postoji?"
     "Gotovo sam zaboravio", odvrati Teon, "ali sada se prisećam. Majka mi je jednom kazala da se tvrđava nalazi negde u ovim brdima. Razume se, od nje su ostale samo ruševine, ali neko bi trebalo još u njoj da živi."
     Šalmiran! Za ovu decu dve različite rase, koje su se toliko razlikovale po kulturi i istoriji, to je van svake sumnje bilo čarobno ime. U celoj dugačkoj priči o Zemlji nije bilo većeg epa od odbrane Šalmirana od Osvajača koji je pokorio celu Vaseljenu.
     Uskoro se ponovo začu Teonov glas iz tame.
     "Ljudi sa juga bi nam mogli reći nešto više o tome. Pitaćemo ih na povratku."
     Alvin gotovo da ga i nije čuo: bio je duboko utonuo u vlastite misli, prisećajući se priča koje mu je Rorden davno pričao. Bitka kod Šalmirana bila je događaj o kome govore prvi zapisi iz istorije: ona je označavala kraj doba Čovekovih osvajanja i početak njegovog dugog opadanja. U Šalmiranu su, pre nego bilo gde drugde na Zemlji, ležali odgovori na probleme koji su ga tolike godine mučili. Međutim, južne planine bile su veoma daleko.
     Teon mora da je posedovao izvesne majčine moći, jer je tiho rekao:
     "Ako krenemo u zoru, mogli bismo stići do tvrđave do mraka. Nikada nisam tamo bio, ali mislim da bih umeo da pronađem put."
     Alvin stade da razmišlja o ovome. Bio je umoran, stopala su mu bila izranavljena, a butni mišići su ga boleli jer nisu bili naviknuti na toliki napor. Po glavi mu se motala primamljiva misao da sve odloži za naredni put. Ali možda neće biti narednog puta, a postojala je mogućnost da je blistva eksplozija bila poziv u pomoć.
     Pod bledom svetlošću nepouzdanih zvezda Alvin se rvao sa vlastitim mislima i uskoro doneo odluku. Ništa se nije izmenilo: planine su nastavile da bdiju nad usnulom zemljom. Ali do prekretnice u istoriji je došlo i ljudska rasa je krenula ka čudnoj novoj budućnosti.
     Sunce se upravo izdiglo iznad istočnog zida Lisa kada su stigli do oboda šume. Ovde je Priroda bila jedini gospodar. Čak je i Teon izgledao izgubljen među džinovskim drvećem koje je zaklanjalo Sunčevu svetlost i bacalo guste senke po tlu džungle. Srećom, reka koja je nastajala od vodopada tekla je na jug odveć pravo da bi to bilo prirodno, tako da su, držeći se njene obale, mogli da izbegnu gušće rastinje. Najveći deo vremena Teon je provodio kontrolišući Krifa, koji bi nestao u džungli ili je pomahnitalo nisko preletao preko vode. Čak je i Alvin, za koga je sve to još bilo sasvim novo, mogao da oseti kako ga džungla očarava svojom osobenošću koju nisu posedovale manje, kultivisanije šume u severnom Lisu. Drveće se prilično razlikovalo: uglavnom je prolazilo kroz različite stepene degeneracije, a neka stabla vratila su se kroz vekove gotovo u prvobitni, prirodni oblik. Mnoga nisu čak uopšte poticala sa Zemlje... a možda čak ni iz Sunčevog sistema. Nad manjim drvećem stražarile su džinovske sekvoje, visoke po tri do četiri stotine stopa. Nekada su važile za najstarija živa bića na Zemlji: i dalje su bile nešto starije od Čoveka.
     Reka je postajala sve šira: stalno je stvarala mala jezera, na kojima su, usidrena, počivala sićušna ostrva. Ovde je bilo i insekata, stvorenja predivnih boja koja su besciljno letela unaokolo iznad površine vode. Jednom, ne obazirući se na Teonove povike, Krif se ustremio ka dalekim rođacima. Istog časa je nestao u oblaku svetlucavih krila, a do njih je doprlo ljutito zujanje. Trenutak kasnije oblak se rasprsnuo i Krif se vratio preko vode, tako brzo da ga oko gotovo nije moglo slediti. Posle toga se nije odvajao od Teona i nije se više gubio.
     Što se veče više približavalo, sve su češće mogli da vide planine pred sobom. Reka koja im je bila tako odani vodič sada je tekla sporo kao da se i ona približavala kraju svoga puta. Međutim, bilo im je jasno da do večeri neće uspeti da stignu do planina: mnogo pre zalaska Sunca u šumi je postalo tako mračno da nisu mogli dalje. Veliko drveće bilo je obavijeno gomilama senki, a kroz lišće je hujao vetrić. Alvin i Teon su se smestili da provedu noć ispod jedne ogromne crvene sekvoje čije su grančice na vrhu još bile obasjane Suncem.
     Kada je konačno skriveno Sunce zašlo, svetlost se i dalje zadržala na nemirnoj vodi. Dva mladića ležala su u tami koja je postajala sve gušća, posmatrajući reku i razmišljajući o svemu što su videli. Dok je tonuo u san, Alvin se pitao ko je poslednji lutao ovuda i koliko je vremena od tada prošlo.
     Sunce je stajalo već visoko kada su izbili iz šume i konačno se našli pred planinskim zidom Lisa. Tle pred njima strmo se uzdizalo ka nebu u talasima gole stene. Ovde se završavao tok reke koji je bio isto onako spektakularan kao i njen početak, jer se tle na njenom putu rastvaralo i ona je uz potmulu grmljavinu uranjala u njega, nestajući sa vidika.
     Teon je na trenutak stajao zagledan u vrtlog i izlomljeno zemljište iza njega. A onda pokaza prema pukotini u brdima.
     "Šalmiran leži u onom pravcu", reče on samouvereno. Alvin ga iznenađeno pogleda.
     "Kazao si mi da nikada ranije nisi bio ovde!"
     "I nisam."
     "Kako onda znaš kuda treba da idemo?"
     Teon je bio zbunjen.
     "Ne znam... nikada ranije nisam o tome razmišljao. Mora da je posredi neka vrsta instinkta, jer kuda god pođemo u Lisu, znamo gde se nalazimo."
     Alvinu je bilo veoma teško da poveruje u tako nešto, pa je sledio Teona krajnje skeptično. Ubrzo su prošli kroz pukotinu u brdima i sada se pred njima nalazila jedna čudna visoravan sa blago izdignutim ivicama. Posle trenutka oklevanja, Teon poče da se penje. Alvin ga je sledio, pun sumnji, sastavljajući pri tom kratak govor. Ako se pokaže da je putovanje bilo uzaludno, Teon će tačno znati šta on misli o njegovom nepogrešivom instinktu.
     Kad su se približili vrhu, izgled tla se odjednom izmenio. Niže padine bile su pokrivene poroznim, vulkanskim kamenjem, tu i tamo nagomilanim u velike gomile šljake. Sada se površina iznenada pretvorila u tvrde, staklene, glatke ploče, kao da je nekad istopljeno kamenje teklo u obliku reka niz planinu. Bili su već nadomak oboda visoravni. Teon prvi stiže, a nekoliko sekundi kasnije pridruži mu se i Alvin i zanemelo stade pored njega. Ispostavilo se da stoje, ne na ivici visoravni, kako su očekivali, već na ivici jedne džinovske zdele duboke pola milje i prečnika tri milje. Tle pred njima strmo se spuštalo naniže, da bi na dnu doline lagano postajalo ravno, a onda se ponovo uzdizalo, sve strmije i strmije, do naspramne ivice. Iako je u tom trenutku Sunce obasjavalo celo udubljenje, ono je bilo crno poput ebanovine. Mladići nisu bili u stanju čak ni da pretpostave od kakvog je materijala bio krater, ali bio je crn poput kakve stene sa nekog sveta koji nikada nije upoznao sunce. I to nije bilo sve, jer se pod njihovim nogama nalazila metalna traka koja ga je opasivala, sva u jednom komadu, široka nekih sto stopa, koja je tokom nemerljivog vremena izgubila prvobitni sjaj, ali se na njoj i dalje nije video ni najmanji trag korozije.
     Dok su im se oči navikavale na taj nezemaljski prizor, Alvin i Teon shvatiše da zdela ipak nije potpuno crna kao što su oni u prvi mah pomislili. Tu i tamo, sićušne eksplozije svetlosti, koje su bile u toj meri nepostojane da su ih mogli videti samo posredno, treperile su po zidovima crnim poput ebonovine. Javljale su se nasumično, nestajući odmah po rađanju, poput odsjaja zvezda na uzburkanom moru.
     "Predivno je!" jedva izusti Alvin, ostavši bez daha. "Ali šta je to?"
     "Liči na nekakav reflektor."
     "Ne mogu da zamislim da to crnilo bilo šta reflektuje."
     "Nemoj zaboraviti da je crno samo za naše oči. Ne znamo kakva su zračenja koristili."
     "Sigurno postoji još nešto pored ovoga. Gde je tvrđava?"
     Teon pokaza prema udolini kratera, gde se nalazilo nešto za šta je Alvin mislio da je gomila nabacanog kamenja. Kada se ponovo zagledao u nju, uspeo je da razabere gotovo zatrtu pravilnost u grupisanju velikih blokova. Da, tamo su se nalazile ruševine nekada moćnih zgrada, koje je dobro nagrizao zub vremena.
     Prvih nekoliko stotina jardi zidovi kratera bili su suviše glatki, tako da mladići nisu mogli uspravno da stoje, ali posle izvesnog vremena stigli su do blažih padina niz koje su mogli bez teškoća da se spuštaju. U blizini dna kratera glatka ebonovina njegove površine završavala se jednim tankim slojem zemlje koju tu mora da su tokom vekova naneli vetrovi Lisa.
     Četvrt milje odatle, jedan povrh drugoga, bili su nagomilani titanski blokovi kamenja, poput odbačenih igračaka kakvog džinovskog deteta. Nazirao se čak deo masivnog zida: zatim dva izrezbarena obeliska koja su nekada obeležavala velelepni ulaz. Posvuda su rasli mahovina i biljke-puzavice, kao i sićušno, zakršljalo drveće. Čak je i vetar ovde ćutao.
     I tako su Alvin i Teon stigli do ruševina Šalmirana. Ako je predanje govorilo istinu, na ove zidove nasrtale su sile koje su bile u stanju da pretvore svet u prah; sejale su plamen i grmele i na kraju pretrpele potpuni poraz. Nekada je ovo spokojno nebo bleštalo vatrama istrgnutim iz srdaca sunaca, a planine Lisa mora da su drhtale kao da su žive, zapahnute besom svojih gospodara.
     Niko nikada nije pokorio Šalmiran. Ali sada je konačno pala i ta neosvojiva tvrđava... zarobili su je i uništili strpljivi pipci bršljana i pokolenja crva koji su nasumično rovali.
     Zaplašeni njenom veličanstvenošću, dva mladića su ćutke hodala ka toj kolosalnoj ruševini. Zašli su u senku porušenog zida i ušli u kanjon u kome su planine kamenja stajale raspolućene.
     Pred njima se prostirao veliki amfiteatar, ispresecan dugačkim gomilama šuta koje mora da su označavale grobove pokopanih mašina. Nekada je ceo ovaj neverovatni prostor bio natkriven; međutim, krov se već odavno srušio. Pa ipak, negde u ovoj pustoši mora da je još postojao život i Alvin shvati da je možda i sama ova ruševina veštačka. Veći deo tvrđave sigurno se nalazio duboko pod zemljom, van dohvata Vremena.
     "Moramo se vratiti do podneva", primeti Teon, "što znači da ne možemo dugo ostati. Biće brže ako se razdvojimo. Ja ću preuzeti istočni deo, a ti možeš istražiti ovu stranu. Vikni ako nađeš nešto zanimljivo... ali nemoj suviše da se udaljavaš."
     I tako su se razdvojili; Alvin poče da se penje preko šuta, zaobilazeći veće gomile kamenja. U blizini središta arene iznenada je nabasao na malu kružnu čistinu, čiji je prečnik iznosio nekih trideset ili četrdeset stopa. Bila je prekrivena korovom, koji je od užasne toplote postao pocrneo i ugljenisan, tako da se pretvorio u pepeo kada je stupio na njega. U središtu čistine nalazio se tronožni stalak koji je pridržavao metalnu zdelu, sličnu modelu samog Šalmirana. Mogla je da se pokreće visinski i po azimutu, a spirala od neke providne tvari nicala je iz njenog središta. Ispod tog reflektora bila je zavarena crna kutija iz koje je vodio tanki kabl, nastavljajući da krivuda po tlu.
     Alvinu je bilo jasno da je upravo ova mašina bila izvor svetlosti i on poče da sledi kabl. Nije bilo baš lako pratiti tanku žicu koja je s vremena na vreme nestajala u pukotinama, da bi se zatim pojavila na sasvim neočekivanim mestima. Konačno ju je sasvim izgubio, pa je pozvao Teona da mu pomogne.
     Upravo je puzao ispod jedne stene koja se nadnosila nad njim kada mu neka senka iznenada zakloni svelost. Misleći da mu je to prijatelj, Alvin se izvuče iz useka i okrenu da mu nešto kaže. Međutim, reči mu zamreše na usnama.
     Ispred njega, u vazduhu je lebdelo jedno veliko, tamno oko okruženo satelitskim sistemom manjih očiju. To je bar bio Alvinov prvi utisak: a onda shvati da pred sobom ima neku složenu mašinu... koja je gledala u njega.
     Alvin prekinu mučnu tišinu. Celog života izdavao je naređenja mašinama, pa iako nikada nije video ništa slično ovom stvorenju, zaključio je da je najverovatnije inteligentno.
     "Odbij", stade on da eksperimentiše.
     Ništa se ne dogodi.
     "Idi. Hodi. Digni se. Spusti se. Pođi napred."
     Nijedna od uobičajenih kontrolnih misli nije izazvala nikakvo dejstvo. Mašina je ostala prezrivo neaktivna.
     Alvin zakorači napred, a oči se pomalo žurno povukoše. Na nesreću, njihov ugao gledanja izgleda da je bio ograničen, jer se mašina iznenada zaustavila, naišavši na Teona, koji je poslednji minut sa zanimanjem posmatrao šta se događa. Poput kakvog ljudskog bića, ceo aparat je odskočio dvadeset stopa u vazduh, otkrivši niz pipaka i zglobnih udova skupljenih oko nabitog, valjkastog tela.
     "Hajde, siđi... nećemo ti ništa!" doviknu mu Teon, trljajući modricu na grudima.
     Tada nešto progovori: nije to bio ravnodušni, kristalno jasni glas mašine, već drhtavi govor nekog veoma starog i veoma umornog čoveka.
     "Ko ste vi? Šta radite u Šalmiranu?"
     "Zovem se Teon, a ovo je moj prijatelj, Alvin od Loroneja. Istražujemo Južni Lis."
     Nastupila je kraća pauza. Kada se mašina ponovo oglasila, u njenom su se glasu nedvosmisleno nazirali mrzovolja i razdražljivost.
     "Zašto me ne ostavite na miru? Znate i sami koliko puta sam tražio da me ostavite na miru!"
     Teon, koji je obično bio dobre volje, sada se vidno nakostrešio.
     "Mi smo iz Erlija i ne znamo ništa o Šalmiranu."
     "Osim toga", dodade Alvin prekorno, "videli smo vašu svetlost i pomislili smo da je to možda poziv u pomoć."
     Čudno je bilo čuti hladnu, bezličnu mašinu kako ispušta krajnje ljudski uzdah.
     "Do sada mora da sam već hiljadu puta signalizirao, a uspeo sam da privučem samo znatiželjnike iz Lisa. Ali vidim da mi ne želite nikakvo zlo. Sledite me."
     Mašina je lebdeći lagano krenula iznad izlomljenog kamenja, zaustavivši se ispred mračnog otvora u jednom porušenom zidu amfiteatra. Nešto se pokrenulo u senci otvora i na Sunčevu svetlost iziđe jedno ljudsko stvorenje. Bio je to prvi fizički star čovek koga je Alvin ikada video. Bio je potpuno ćelav, ali mu je zato gusta, potpuno seda dlaka prekrivala donji deo lica. Preko ramena mu je nemarno bio prebačen ogrtač od upletenog stakla, a sa svake strane lebdela je po još jedna od ovih čudnih, mnogookih mašina.

8. PRIČA O ŠALMIRANU

     Nastupila je kratka tišina, dok su se sučeljene strane odmeravale. A onda starac progovori... a tri mašine stadoše da ponavljaju njegove reči, ali ih ubrzo nešto isključi.
     "Znači, vi ste sa severa i vaš narod je već zaboravio Šalmiran."
     "Oh, ne!" brzo odvrati Teon. "Nismo zaboravili. Ali nismo bili sigurni da li neko još ovde živi, a još manje smo znali da želite da vas ostave na miru."
     Starac ništa ne odgovori. Krećući se tako sporo da je to bilo bolno gledati, on othrama kroz vrata i nestade, a tri mašine tiho odlebdeše za njim. Alvin i Teon se iznenađeno zgledaše: nije im se išlo za njim, ali način na koji ih je otpustio... ako je to bilo posredi... delovao nesumnjivo grubo. Upravo su počeli da se prepiru oko toga, kada se jedna od mašina iznenada ponovo pojavila.
     "Šta čekate? Dođite ovamo!" naredi ona. A onda ponovo nestade.
     Alvin slegnu ramenima.
     "Izgleda da smo pozvani. Mislim da je naš domaćin pomalo ekscentričan, ali imam utisak da je prijateljski raspoložen."
     Od otvora u zidu vodilo je naniže široko stepenište dugačko mnogo stopa. Završavalo se u maloj, kružnoj prostoriji iz koje se zrakasto pružalo nekoliko hodnika. Međutim, nemoguće je bilo pogrešiti, pošto su svi hodnici sem jednog bili zakrčeni šutom.
     Alvin i Teon prešli su svega nekoliko jardi kada su se obreli u jednoj velikoj i neverovatno neurednoj sobi pretrpanoj mnoštvom različitih predmeta. Jedan kraj prostorije zauzimali su aparati za domaćinstvo... sintesajzeri, uništivači, oprema za čišćenje i slično... koji su normalno bili skriveni od pogleda u zidovima i podu. Oko njih su stajali nagomilani sanduci sa snimcima misli i transkriberima, koji su obrazovali piramide što su dopirale gotovo do tavanice. U prostoriji je bilo neprijatno toplo pod dejstvom desetak stalnih vatri razmeštenih po podu. Privučen zračenjem, Krif je odleteo do najbliže metalne kugle, raširio raskošna krila pred njom i istog časa zaspao.
     Prošlo je izvesno vreme dok dečaci nisu primetili starca i njegove tri mašine koji su ih čekali na malom, praznom prostoru što je Alvina podsetio na čistinu u džungli. Ovde se nalazilo i nešto nameštaja... jedan sto i tri udobna kauča. Jedan od njih bio je star i otrcan, ali su zato ostala dva bila tako upadljivo nova da je Alvin podozrevao da su stvorena u poslednjih nekoliko minuta. Još dok je promatrao kaučeve, iznad stola je zatreperio poznati upozoravajući sjaj polja sintesajzera, a njihov domaćin ćutke mahnu prema njemu. Formalno su mu zahvalili i počeli da se služe hranom i pićem koji su se iznenada pojavili. Alvin shvati da mu je pomalo dosadila jednolična hrana koju je isporučivao Teonov ručni sintesajzer, tako da mu je promena dobro došla.
     Izvesno vreme su ćutke jeli, tu i tamo kradomice pogledajući starca. On je, izgleda, bio utonuo u vlastite misli i kao da je potpuno zaboravio na njih... ali čim su završili, on podiže pogled i poče da ih ispituje. Kada mu je Alvin objasnio da on nije iz Lisa već iz Diaspara, starac nije bio naročito iznenađen. Teon se mnogo trudio da odgovori na pitanja: za nekoga ko nije voleo posetioce, njihov domaćin je pokazivao neverovatno zanimanje za vesti iz spoljašnjeg sveta. Alvin odmah zaključi da je njegov malopređašnji stav sigurno bio poza.
     Uskoro je opet zaćutao. Mladići su čekali dok im je strpljenje to dozvoljavalo: još im ništa nije kazao o sebi, kao ni o tome šta radi u Šalmiranu. Svetlosni signal koji ih je doveo ovamo i dalje je bio obavijen velom tajne, pa ipak nisu hteli otvoreno da zatraže objašnjenje od njega. I tako su nastavili da sede u nelagodnoj tišini, dok im je pogled lutao po toj neverovatnoj sobi, svakog trenutka nailazeći na nešto novo i neočekivano. Na kraju Alvin ipak prekinu starčevo sanjarenje.
     "Moramo uskoro poći", primeti on.
     To je pre bio nagoveštaj nego tvrdnja. Izborano lice se okrenu prema njemu, mada mu je pogled i dalje bio odsutan. A onda se oglasi umorni, neverovatno drevni glas. Bio je tako tih i dubok da su ga u početku jedva čuli: posle izvesnog vremena starac mora da je primetio njihovu muku, jer su sve tri mašine odjednom počele da prenose njegove reči.
     Veći deo onoga što im je ispričao nikada neće moći da shvate. Ponekad je koristio reči koje nisu znali: onda je opet govorio kao da ponavlja rečenice ili cele govore koje drugi mora da su veoma davno napisali. Glavna nit priče ipak je bila jasna i ona odvuče Alvinove misli nazad u doba o kome je sanjao još od detinjstva.
     Priča je počinjala, kao i mnoge druge, usred haosa Prelaznih Vekova, pošto su Osvajači otišli, a svet ostao da se oporavlja od zadobijenih rana. U to vreme se u Lisu pojavio čovek koji je kasnije postao poznat kao Gospodar. Pratile su ga tri čudne mašine... iste ove koje su sada njih posmatrale... bile su mu sluge, ali su nesumnjivo posedovale vlastitu inteligenciju. Njegovo poreklo bilo je tajna koju on nikada nije otkrio, tako da su ljudi na kraju zaključili da je stigao iz Vaseljene, nekako uspevši da probije blokadu Osvajača. Daleko među zvezdama možda i dalje postoje ostrva sa ljudskim bićima koja plima rata još nije zahvatila.
     Gospodar i njegove mašine posedovali su moći što ih je svet izgubio, pa je on oko sebe okupio skupinu ljudi koje je naučio mnogim mudrim stvarima. Mora da je bio izuzetna ličnost i Alvin je neodređeno shvatao magnetizam kojim je privukao tolike ljude. Na hiljade ih je dolazilo u Lis iz gradova koji su umirali, tražeći odmor i mir za svoj um posle mnogih godina pometnje. Ovde, u šumama i planinama, služajući glas Gospodara, konačno su pronašli spokoj.
     U sam smiraj svog dugog života, Gospodar je zamolio prijatelje da ga iznesu napolje kako bi mogao da vidi zvezde. Čekao je, gubeći polako snagu, do kulminacije Sedam Sunaca. Dok je umirao, izgleda da je popustila njegova odlučnost s kojom je tako dugo krio svoju tajnu, pa je ispričao mnoge stvari o kojima će u budućim vekovima biti napisane bezbrojne knjige. Stalno je pominjao "Velike" koji su sada napustili svet, ali koji će se sasvim sigurno jednog dana vratiti, pa je zadužio svoje sledbenike da ostanu tu kako bi ih pozdravili kada se pojave. To su bile poslednje razumljive reči koje je izgovorio. Posle više nije bio svestan ničega oko sebe, ali pred sam kraj izrekao je jednu rečenicu koja je bar delimično obelodanila njegovu tajnu i koja je u potonjim vekovima opsedala umove svih onih koji bi je čuli: "Divno je posmatrati raznobojne senke na planetama sa večnom svetlošću." I onda je umro.
     Tako je nastala religija Velikih. Po Gospodarevoj smrti, mnogi sledbenici su se razišli, ali bilo je i onih koji su ostali verni njegovim učenjima, razrađujući ih polako tokom vekova. U početku su verovali da će se Veliki, ko god oni bili, uskoro vratiti na Zemlju, ali ta nada je izbledela s protokom vremena. Bratstvo se ipak održalo, nastavivši da okuplja nove članove iz okolnih zemalja, tako da su mu snaga i moć porasli do te mere da je upravljalo celim Južnim Lisom.
     Alvinu je bilo veoma teško da prati starčevu priču. Čudno je koristio reči, tako da mladić nije mogao da odeli istinu od predanja... ako je ova priča uopšte sadržala i trunku istine. Stekao je samo mutnu predstavu o pokolenjima fanatika što su čekali neki veliki događaj koji nisu razumeli, a koji je trebalo da se zbije u neodređenoj budućnosti.
     Veliki se nikada nisu vratili. Snaga pokreta polako je slabila i ljudi Lisa proterali su ga najpre u planine, da bi na kraju utočište našao u Šalmiranu. Čak ni tada stražari nisu gubili nadu, već su se zakleli da će, bez obzira na to koliko dugo morali da čekaju, biti spremni kada Veliki dođu. Veoma davno ljudi su otkrili način kako da prkose Vremenu i to znanje je opstalo i pošto su mnoga druga bila izgubljena. Ostavivši svega nekolicinu da čuvaju Šalmiran, ostali su utonuli u san bez snova - odloženo oživljavanje.
     Njihov broj se polako smanjivao pošto su spavače budili kako bi zamenili one koji su umrli, ali stražari su i dalje verovali svom Gospodaru. Sudeći po rečima koje je Gospodar izgovorio na samrti, bilo je gotovo sigurno da su Veliki živeli na planetama Sedam Sunaca, tako da su stražari u potonjim godinama pokušavali da pošalju signal u svemir. Već davno je slanje signala postalo samo beznačajan obred i priča se sada bližila svom kraju. Uskoro će samo tri mašine ostati u Šalmiranu, bdijući nad kostima ljudi koji su tako davno došli ovamo zbog nečega što su samo oni mogli da razumeju.
     Slabašni glas je zamro, a Alvinove misli se vratiše svetu koji je on poznavao. Više nego ikada ranije osećao je kako ga pritiskaju razmere njegovog neznanja. Nakratko mu je bio osvetljen jedan sićušni deo prošlosti, ali sada se tama ponovo sklopila nad njim.
     Istorija sveta predstavljala je takvu masu nepovezanih niti, da niko nije mogao reći koje su bile važne, a koje beznačajne. Ova fantastična priča o Gospodaru i Velikima možda je bila samo jedno u nizu predanja koja su nekako preživela još od civilizacija što su postojale u Osvitu. Pa ipak, ove tri mašine nisu nalikovale nijednoj koju je Alvin ikada video. Iako je bio u iskušenju da odbaci celu tu priču kao izmišljotinu nastalu samozavaravanjem i zasnovanu na ludilu, ipak nije mogao to da učini.
     "Ove mašine", reče on iznenada, "sigurno ste ih ispitali? Ako su stigle na Zemlju zajedno sa Gospodarem, one sigurno još čuvaju njegove tajne."
     Starac iskrivi lice u grimasu osmeha.
     "One znaju", reče on, "ali nikada neće progovoriti. Gospodar se za to pobrinuo pre no što je drugima poverio kontrolu nad njima. Pokušavali smo i pokušavali, ali sve je bilo uzalud."
     Alvin je shvatio. Setio se Asocijatora u Diasparu i zapreka koje je Alejn postavio na svoje znanje. Čak i te zapreke, sada je u to bio uveren, moći će posle izvesnog vremena da se uklone, a Glavni Asocijator sigurno je mnogo složeniji od ovih malih robota-robova. Pitao se da li bi Rorden, koji je bio tako vešt u otkrivanju tajni prošlosti, mogao da izvuče iz mašina skriveno znanje. Ali Rorden je bio daleko i nikada neće hteti da napusti Diaspar.
     Odjednom mu je pred očima blesnuo ceo plan. Toga se mogao setiti samo neko veoma mlad, pa ipak je i Alvinova samouverenost stavljena na veliku probu. Kada je jednom doneo odluku, on je odlučno i lukavo krenuo ka svom cilju.
     Pokazao je prema trima mašinama.
     "Jesu li istovetne?" upitao je. "Hoću da kažem, može li svaka od njih sve da uradi, ili su možda na neki način specijalizovane?"
     Starac ga zbunjeno pogleda.
     "Nikada nisam o tome razmišljao", odvrati on. "Kada mi nešto treba, zatražim od one koja mi je pri ruci. Mislim da među njima nema razlike."
     "Sada verovatno nemaju puno posla", naivno nastavi Alvin. Teon ga pogleda nekako zapanjeno, ali je Alvin pažljivo izbegao prijateljev pogled. Starac prostodušno odgovori.
     "Ne", reče on tužno. "Šalmiran je sada sasvim drugačiji."
     Alvin zastade kao da saoseća s njim: a onda, vrlo brzo, poče da govori. Starac u početku kao da nije shvatao njegov predlog: kasnije, kada mu je postao jasan, Alvin mu nije dao vremena da ga prekine. Pričao je o velikim skladištima znanja u Diasparu i o veštini sa kojom Čuvar Zapisa ume da ih koristi. Iako su Gospodareve mašine odolele svim ostalim ispitivanjima, možda bi Rorden uspeo iz njih da izvuče tajnu. Predstavljalo bi pravu tragediju ako bi se takva prilika propustila, jer se ona nikada više neće ukazati.
     Zarumenevši se od žučnog objašnjavanja, Alvin završi svoju molbu ovim rečima:
     "Pozajmite mi jednu od ovih mašina... vama nisu sve potrebne. Naredite joj da sluša moja naređenja i poneću je u Diaspar. Obećavam da ću je vratiti bez obzira na to da li eksperiment uspe ili ne."
     Čak je i Teon bio šokiran, dok je preko starčevog lica prešao izraz užasa.
     "Ne mogu to da učinim!" zadahta on.
     "Zašto da ne? Pomislite samo šta bismo mogli otkriti!"
     Ovaj drugi otresito odmahnu glavom.
     "To bi se protivilo Gospodarevim željama."
     Alvin je bio razočaran... razočaran i ljut. Ali bio je mlad, a njegov portivnik star i umoran. Ponovo je počeo da ga ubeđuje, stalno iznova napadajući i koristeći svaku i najmanju stečenu prednost. Sada je Teon prvi put video jednog Alvina za koga uopšte nije pretpostavljao da postoji... video je u njemu ličnost koja je iznenađivala i samog Alvina. Ljudi iz Doba Osvita nikada nisu dozvoljavali da im neka prepreka zadugo smeta na putu, a snaga volje i odlučnost koje su stekli nasleđem još nisu nestale sa Zemlje. Još kao dete Alvin se suprotstavio silama koje su pokušale da ga oblikuju po ustrojstvu Diaspara. Sada je bio stariji, a i protivnik mu nije bio najveći grad na svetu, već jedan starac koji je još samo žudeo za mirom, što će ga van svake sumnje uskoro pronaći.

9. GOSPODAR ROBOTA

     Veče je već bilo dobro poodmaklo kada su kola za vožnju po tlu tiho sklznula kroz poslednji zaklon od drveća i zaustavila se na velikom proplanku Erlija. Prepirka koja je vođena tokom većeg dela putovanja sada je zamrla i uspostavljeno je primirje. Ni u jednom trenutku nisu bili na pragu tuče, možda zato što su snage bile neravnopravne. Teonu je mogao da pomogne samo Krif, a Alvinu je na raspolaganju stajala argusovska mašina sa mnogobrojnim pipcima, koju je čuvao s toliko ljubavi.
     Teon nije vodio računa o rečima koje je upotrebljavao. Nazvao je svoga prijatelja siledžijom i kazao Alvinu da bi trebalo da se stidi. Međutim, Alvin se samo nasmejao i nastavio da se igra svojom novom igračkom. Nije znao kako je izvršen transfer, ali sada je samo on mogao da upravlja robotom, da se služi njegovim glasom i gleda njegovim očima. Mašina nije slušala nikog drugog na celom svetu.
     Seranis ih je čekala u sobi iznenađenja, koja kao da nije imala tavanicu, iako je Alvin znao da se iznad nje nalazi pod. Izgledala je zabrinuta i činilo se da je nesigurnija nego ikada ranije od kada ju je on znao, tako da se odmah setio izbora koji je bio pred njim. Gotovo da je zaboravio na to. Verovao je da će Veće, na neki način, uspeti da reši iskrsli problem. Sada mu je postalo jasno da mu se njegova odluka možda neće dopasti.
     Kada je Seranis progovorila, glas joj je odavao zabrinutost, a na osnovu povremenih zastajkivanja Alvin je zaključio da ponavlja reči koje je unapred uvežbala.
     "Alvine", poče ona, "mnogo toga ti ranije nisam kazala, ali sada ću morati, kako bi razumeo naše postupke.
     Poznat ti je jedan razlog izolacije naše dve rase. Strah od Osvajača, ta mračna senka koja postoji u dubinama svakog ljudskog uma, okrenula je tvoj narod protiv sveta i učinila da se izgubi u vlastitim snovima. Ovde u Lisu taj strah nikada nije bio tako veliki, iako smo mi na svojim plećima osetili posledice napada. Mi smo za naše korake imali valjanije razloge i ono što smo učinili, učinili smo otvorenih očiju.
     Veoma davno, Alvine, ljudi su tragali za besmrtnošću i stekli je. Zaboravili su da svet koji je prognao smrt mora takođe prognati rađanje. Moć da se život produži u nedogled pruža zadovoljstvo pojedincu, ali uslovljava stagnaciju rase. Rekao si mi da si ti jedino dete koje se u Diasparu rodilo za sedam hiljada godina... a video si koliko mi dece imamo ovde u Erliju. Još pre mnogo vekova žrtvovali smo svoju besmrtnost, ali Diaspar još sledi taj lažni san. Zato su se naši putevi razišli... i zato se nikada više ne smeju ukrstiti."
     Iako je nešto tako očekivao da čuje, ipak ga je pogodilo. Ali Alvin je ipak odbio da prihvati da su mu svi planovi propali... iako tek napola smišljeni... i samo je jednim delom svoga uma slušao Seranis. Razumeo je i pamtio sve što je rekla, ali svesni deo njegova uma vraćao se putem za Diaspar, pokušavajući da zamisli sve prepreke na koje bi mogao da naiđe.
     Bilo je očigledno da je Seranis nesrećna. Glas joj je bio preklinjući i Alvin je znao da se ona ne obraća samo njemu, već i svome sinu. Teon je zabrinuto posmatrao majku, ali u toj zabrinutosti nazirao se i jasan trag optužbe.
     "Nipošto ne želimo da te zadržimo ovde u Lisu protiv tvoje volje, ali moraš shvatiti do čega bi dovelo mešanje naše dve rase. Između naše i vaše kulture postoji jaz koji je veći od svih koji su odvajali Zemlju od njenih drevnih kolonija. Razmisli samo o ovome, Alvine. Ti i Teon ste sada otprilike istih godina... ali kada on i ja budemo već vekovima mrtvi, ti ćeš još biti mladić."
     U sobi je bilo veoma tiho, toliko tiho da je Alvin mogao čuti čudne, žalobne krike nepoznatih životinja koji su dopirali iz polja iza sela. A onda je upitao, gotovo šapatom:
     "Šta želiš da uradim?"
     "Iznela sam tvoj slučaj pred Veće, kao što sam i obećala; međutim, zakon se mora poštovati. Možeš ostati ovde i postati jedan od nas, ili se možeš vratiti u Diaspar. Ako se za to odlučiš, moraćemo prethodno da ti preoblikujemo ustrojstvo uma tako da se nećeš sećati Lisa i nikada više nećeš pokušati da stigneš do nas."
     "A Rorden? On će i dalje znati istinu, čak ako ja sve i zaboravim."
     "Mnogo smo puta razgovarali sa Rordenom dok nisi bio ovde. Shvatio je da je naša odluka mudra."
     U jednom mračnom trenutku, Alvinu se učinilo da se ceo svet urotio protiv njega. Iako je u Seranisinim rečima bilo dosta istine, on nije želeo to da uvidi: mislio je samo na to kako su mu propali svi još nejasni planovi, na to da je došao kraj njegovoj potrazi za znanjem, koja je sada postala najvažnija stvar u njegovom životu.
     Seranis mora da mu je pročitala misli.
     "Ostaviću te samog", reče ona. "Ali nemoj zaboraviti... kakav god da bude tvoj izbor, uzmaka nema."
     Teon krenu za njom prema vratima, ali ga Alvin pozva da ostane. On upitno pogleda majku, koja je trenutak oklevala, ali onda ipak potvrdno klimnu. Vrata se tiho zatvoriše za njom i Alvin je znao da se neće otvoriti dok to ona ne odobri.
     Alvin sačeka da mu se uzburkane misli primire.
     "Teone", poče on, "pomoći ćeš mi, zar ne?"
     Ovaj drugi klimnu, ali ništa ne reče.
     "Onda mi reci ovo... kako bi tvoji mogli da me spreče kada bih pokušao da pobegnem?"
     "Vrlo lako. Ako bi pokušao da pobegneš, moja majka bi preuzela kontrolu nad tvojim umom. Kasnije, kada bi postao jedan od nas, više ne bi želeo da odeš."
     "Shvatam. Znaš li da li i sada motri na moj um?"
     Teon je bio zabrinut, ali je već samim tim što je negodovao odgovorio Alvinu na pitanje.
     "To ne bi trebalo da ti kažem!"
     "Ali hoćeš, zar ne?"
     Mladići su se ćutke dugo promatrali. A onda se Teon osmehnu.
     "Mene ne možeš da namagarčiš, znaš. Šta god da planiraš... a ja ne mogu da ti čitam um... čim pokušaš to da sprovedeš u delo, majka će preuzeti stvar u svoje ruke. Neće te puštati iz vida dok sve ne bude sređeno."
     "To znam", odvrati Alvin, "ali da li u ovom trenutku vidi moj um?"
     Teon je oklevao.
     "Ne, ne vidi", konačno reče. "Mislim da te namerno pušta na miru, kako njene misli ne bi uticale na tebe."
     Samo to mu je bilo potrebno da zna. Prvi put Alvin se odvažio da se usredsredi na jedini plan koji mu je nudio bar neku nadu. Bio je suviše tvrdoglav da bi prihvatio ijednu od mogućnosti koje mu je Serenis ponudila, pa čak i da nije imao zbog čega da rizikuje, gorko bi se opirao bilo kakvom pokušaju da se osujeti njegova volja.
     Seranis će se uskoro vratiti. Ništa nije mogao preduzeti dok se ponovo ne nađu napolju, pa čak i tada će Seranis biti u stanju da kontroliše njegove postupke ako pokuša da pobegne. A, pored toga, bio je siguran da bi mu mnogi seljani mogli preprečiti put pre no što se nađe na sigurnom.
     Veoma pažljivo, proveravajući svaku pojedinost, razmotrio je jedini put koji ga je mogao vratiti u Diaspar pod njegovim uslovima.
     Teon ga je upozorio kada se Seranis približila i on brzo skrenu misli u bezopasne vode. Od početka joj je bilo teško da razume njegov um, a sada se Seranis činilo da se nalazi negde daleko u svemiru i da odozgo posmatra svet obavijen neprobojnim oblacima. Ponekad bi se pojavila naprslina u pokrivaču i na trenutak bi mogla da uhvati nešto od onoga što je ležalo ispod. Pitala se šta je to Alvin pokušavao da skrije od nje. Načas je uronila u sinovljev um, ali Teon ništa nije znao o planovima ovog drugog. Ponovo je razmotrila mere opreza koje je preduzela: kao što su muškarci jačali mišiće pred neki veliki napor, ona je prošla kroz sva ustrojstva prisile koja će možda morati da upotrebi. Ali izraz njenog lica ništa od toga nije otkrivao kada se sa vrata osmehnula Alvinu.
     "Pa", poče ona, "jesi li se odlučio?"
     Alvinov odgovor zvučao je dosta iskreno.
     "Jesam", reče on. "Vratiću se u Diaspar."
     "Žao mi je i znam da ćeš nedostajati Teonu. Ali možda je tako i najbolje: ovo nije tvoj svet, a moraš misliti i na svoj narod."
     Krajnje samouvereno se odmakla u stranu kako bi propustila Alvina kroz vrata.
     "Čekaju te ljudi koji su u stanju da ti izbrišu sećanje na Lis: očekivali smo ovakvu tvoju odluku."
     Alvinu je bilo milo kada je video da ga Seranis vodi u pravcu u kome je želeo da ide. Nije se osvrnula da vidi da li je sledi. Svaki njen pokret govorio mu je: "Samo ti pokušaj da pobegneš ako želiš... moj um je moćniji od tvoga." Znao je da je to sasvim tačno.
     Tek kada su odmakli malo od kuće, zastao je i okrenuo se prema svom prijatelju.
     "Zdravo, Teone", reče on, ispruživši šaku. "Hvala ti na svemu što si učinio. Jednog dana ću se vratiti."
     Seranis je zastala i pomno se zagledala u njega. Osmehnuo joj se, odmeravajući dvadeset stopa razdaljine među njima.
     "Znam da ovo radiš protiv svoje volje", poče on, "i ne krivim te zbog toga. Ne sviđa mi se ni ono što ja činim." (To nije bilo tačno, pomisli on. Već je počeo da uživa u ovoj igri.) Brzo se osvrnuo oko sebe: niko se nije približavao, niti se Seranis pokrenula. I dalje ga je posmatrala, verovatno pokušavajući da prodre u njegov um. Govorio je brzo kako bi sprečio da se makar i obrisi plana pomole među njegovim mislima.
     "Mislim da nisi u pravu", izjavi on, potpuno nesvestan svoje intelektualne arogantnosti koja izmami osmeh na Seranisinom licu. "Loše bi bilo po Lis i Diaspar da zauvek ostanu razdvojeni: jednoga dana će možda očajnički biti potrebni jedno drugome. Zato se vraćam kući sa svime što sam naučio... i mislim da me ne možeš u tome sprečiti."
     Nije više čekao, i to je bilo dobro. Seranis se nije ni pokrenula, ali je istog časa osetio kako gubi kontrolu nad svojim telom. Sila koja je potisnula u stranu njegovu vlastitu volju bila je mnogo jača nego što je očekivao, što je značilo da mnogi skriveni umovi pomažu Seranis. Bespomoćno je krenuo nazad prema središtu sela, pomislivši u jednom užasnom trenutku da mu je plan propao.
     Onda je primetio sjaj čelika i kristala - i metalne ruke se glatko sklopiše oko njega. Njegovo telo im se odupiralo, kao što je znao da mora, ali borba mu je bila je uzaludna. Tle mu se izmaklo ispod nogu i on na trenutak ugleda Teona, sleđenog od iznenađenja, sa budalastim osmehom na licu.
     Robot ga je nosio na desetak stopa iznad zemlje, mnogo brže no što je čovek mogao da trči. Seranis je već u narednom trenutku shvatila njegovo lukavstvo i njena kontrola nad Alvinom je popustila, tako da je prestao da se opire. Međutim, još nije bila poražena, usledilo je ono čega se Alvin najviše pribojavao i za šta se najviše pripremao.
     U njegovom umu sada su se borila dva različita entiteta, jedan je preklinjao robota, molio ga da ga spusti. Pravi Alvin je čekao, bez daha, tek malo se opirući silama protiv kojih je znao da nema izgleda da se bori. Kockao se: nije bilo načina da unapred bude siguran hoće li mašina razumeti složena naređenja koja joj je izdao. Kazao je robotu da ni po koju cenu ne sme poslušati nijedan njegov novi nalog dok ne bude na sigurnom u Diasparu. Tako je glasilo naređenje. Ako bude izvršeno, to znači da je Alvin svoju sudbinu stavio izvan bilo kakvog ljudskog upliva.
     Mašina se ni u jednom trenutku nije pokolebala, već je nastavila da hita putem koji joj je brižljivo odredio. Jedan njegov deo još je ljutito preklinjao robota da ga oslobodi, ali već je znao da je bezbedan. Uskoro je i Seranis to shvatila, jer su sile u njegovom umu prestale međusobno da se bore. Ponovo je našao svoj mir, kao i onaj nekadašnji lutalica iz drevnog doba, koji je, privezan za jarbol broda, čuo kako zamire pesma sirena preko mora tmastog poput vina.

10. DUPLIRANJE

     "I tako će on, znaš", završi Alvin, "izvršiti svako moje naređenje, bez obzira na njegovu složenost. Ali čim mu postavim neko pitanje o njegovom poreklu, jednostavno se sledi, evo ovako."
     Mašina je nepokretno počivala iznad Glavnog Asocijatora, dok su njena kristalna sočiva svetlucala na srebrnastoj svetlosti poput gomile dragulja. Od svih robota koje je Rorden ikada sreo, ovaj je bio daleko najzagonetniji: bio je gotovo ubeđen da ne potiče iz ljudske civilizacije. Uopšte nije iznenađivala činjenica što je Gospodareva ličnost preživela vekove kada je uz sebe imao ovakve večne sluge.
     Alvinov povratak doneo je toliko problema da se Rorden gotovo plašio i da razmišlja o njima. Ni njemu samom nije bilo lako da prihvati postojanje Lisa i sve što je ta činjenica donosila sa sobom. Pitao se kako će Diaspar reagovati na to novo saznanje. Možda će velika inercija grada ublažiti šok. Mogle bi proći godine pre no što svi njegovi stanovnici u potpunosti pojme činjenicu da nisu sami na Zemlji.
     Ali ako bude po Alvinu, stvari će se odvijati mnogo brže. Bilo je trenutaka kada je Rorden požalio što Seranisin plan nije uspeo... sve bi bilo mnogo jednostavnije. Problem je izgledao ogroman i drugi put u životu Rorden nije bio načisto koji je put ispravan. Zapitao se koliko će ga još puta Alvin dovesti u takvu nedoumicu, pa se pomalo kiselo osmehnuo na tu pomisao. No, to uopšte nije bilo važno: Alvin će postupiti onako kako njemu bude odgovaralo.
     Do sada je tek desetak osoba pored onih iz Alvinove porodice saznalo istinu. Njegovi roditelji, s kojima gotovo ništa više nije imao zajedničko i koje često nedeljama nije viđao, izgleda da su i dalje mislili kako je stigao samo do nekog isturenog dela grada. Jedina osoba koja je burno reagovala bio je Jeserak: kada je pregrmeo prvobitni šok, upustio se u žestoku svađu sa Rordenom i njih dvojica od tada više nisu govorila. Alvin, koji je već izvesno vreme znao da do toga mora doći, nagađao je pojedinosti, ali na njegovo razočaranje nijedan od protagonista nije želeo o tome s njim da razgovara .
     Kasnije će imati dovoljno vremena da upozna Diaspar sa istinom: trenutno ga je zaokupljao samo robot, tako da ni o čemu drugom nije brinuo. Osećao je, a sada je i Rorden delio njegovo uverenje, da je priča koju je čuo u Šalmiranu samo deo neke mnogo veće storije. Rorden je u početku bio skeptičan; i dalje je verovao da "Veliki" spadaju u jedan od bezbrojnih svetskih religijskih mitova. Samo je robot znao istinu, a on je već odoleo milionvekovnom ispitivanju i činio je to i dalje.
     "Nevolja je u tome", reče Rorden, "što na svetu više nema inženjera."
     Alvin je bio zbunjen: iako je druženjem sa Čuvarem Zapisa uveliko obogatio svoj rečnik, bilo je još na hiljade arhaičnih reči koje nije razumeo.
     "Inženjer je", stade da objašnjava Rorden, "bio čovek koji je projektovao i pravio mašine. Mi ni ne možemo zamisliti doba bez robota... ali jednom je svaka mašina na svetu morala biti izmišljena, a pre no što su napravljeni Glavni Roboti bili su im potrebni ljudi da vode računa o njima. Kada su jednom mašine mogle same o sebi da brinu, ljudi-inženjeri više nisu bili neophodni. Mislim da se sve upravo tako nekako odigralo, mada je to ipak samo nagađanje. Sve mašine koje danas imamo postojale su i u osvit naše istorije, a mnoge su nestale znatno pre njenog početka."
     "Kao što su letelice i svemirski brodovi", umeša se Alvin.
     "Da", složi se Rorden, "kao i veliki komunikatori koji su mogli da dopru do zvezda. Sve te stvari nestale su kada više nisu bile potrebne."
     Alvin zavrte glavom.
     "I dalje verujem", primeti on, "da za nestanak svemirskih brodova postoji neko složenije objašnjenje. Ali vratimo se ovoj mašini... misliš li da bi nam Glavni Roboti mogli pomoći? Ja, razume se, nikada nijednog nisam video i ne znam mnogo o njima."
     "Da nam pomognu? Kako?"
     "Nisam baš siguran", neodređeno odgovori Alvin. "Možda bi mogli da je nateraju da izvršava sva moja naređenja. Oni popravljaju robote, zar ne? Pretpostavljam da bi i ovde bila u pitanju neka vrsta popravke..."
     Glas mu zamre kao da on ni samog sebe nije uspeo da ubedi u takvu jednu mogućnost.
     Rorden se osmehnu: ideja je za njega bila suviše domišljata da bi u nju polagao mnogo nade. Međutim, ovo istorijsko istraživanje bilo je prvo od svih Alvinovih preduzetništva za koje se i on sam prilično zagrejao, a osim toga u ovom trenutku nije imao nikakav bolji plan.
     Uputio se ka Asocijatoru, iznad koga je robot i dalje lebdeo kao da glumi nezainteresovanost. Kada je počeo, gotovo automatski, da ukucava pitanja na velikoj tastaturi, odjednom mu na um pade jedna tako neprimerena misao da je prsnuo u smeh.
     Alvin iznenađeno pogleda svog prijatelja kada se Rorden okrenu prema njemu.
     "Alvine", izusti on, nastavivši da se kikoće, "bojim se da ćemo morati još mnogo da učimo o mašinama." Zatim spusti šaku na robotovo glatko metalno telo. "One, znaš, ne poseduju mnoga ljudska osećanja. Uopšte nismo morali da šapućemo dok smo kovali zaveru."
     Alvin je znao da ovaj svet nije bio sazdan za Čoveka. Pod sjajem trihromatskih svetiljki... tako zaslepljujućih da su ga bolele oči... činilo se da se dugački, široki hodnici protežu u nedogled. Svi roboti Diaspara moraju proći ovim velikim prolazima na kraju svojih strpljivih života, ali nijednom u milion godina njima nije odjeknuo bat ljudskih koraka.
     Nije bilo teško pronaći karte podzemnog grada, grada mašina bez kojih Diaspar nije mogao da postoji. Nekoliko stotina jardi napred hodnik će se proširiti u jednu kružnu odaju čiji je prečnik veći od milje, a tavanicu pridržavaju veliki stubovi koji takođe mora da izdržavaju i nezamislivu težinu Energetskog Centra. Ovde su, ako su karte govorile istinu, boravili Glavni Robori, najveće od svih mašina, koji su bdeli nad Diasparom.
     Odaja je bila tu i bila je još prostranija nego što je Alvin zamišljao... ali gde su mašine? Zastao je u čudu pred kolosalnom, ali besmislenom panoramom ispod sebe. Hodnik se završavao visoko u zidu odaje... koja je sigurno predstavljala najveću zatvorenu zapreminu što ju je čovek ikada sagradio... a sa obe strane vodile su dugačke rampe, naniže, ka udaljenom podu. Ceo taj veličanstveno osvetljen prostor zapremalo je na stotine velikih, belih struktura, toliko neočekivanih da je za trenutak Alvin pomislio da vidi neki podzemni grad. Taj utisak bio je zapanjujuće živ i nikada ga se nije oslobodio. Nigde ni traga od onoga što je očekivao da će videti... poznatog sjaja metala koji je Čovek od početka vremena naučio da povezuje sa svojim slugama.
     Ovde je bio kraj evolucije koja je bila gotovo isto tako duga kao i Čovekova. Njen početak gubio se u maglama Doba Osvita, kada je čovečanstvo prvi put naučilo da koristi energiju i počelo da šalje svoje bučne motore oko sveta. Para, voda, vetar... sve je to izvesno vreme bilo u upotrebi, a onda napuštano. Vekovima je energija materije upravljala svetom, dok i sama nije bila prevaziđena, a sa svakom promenom stare mašine su zaboravljane, a njihovo mesto zauzimale su nove. Vrlo polako, tokom mnogo miliona godina, ljudi su se sve više približavali svom idealu: savršenoj mašini. I taj ideal koji je nekada bio san, a zatim daleka mogućnost, najzad je postao stvarnost:
     Nijedna mašina ne sme sadržati nijedan pokretni deo.
     Ovde se nalazio krajnji izraz tog ideala. Na njegovo ostvarenje Čovek je utrošio možda hiljadu miliona godina, a onda je u trenutku svog trijumfa zauvek okrenuo leđa mašinama.
     Robot koga su tražili nije bio velik poput mnogih njegovih sadruga, pa ipak su se Alvin i Rorden osećali poput patuljaka dok su stajali u njegovom podnožju. Pet slojeva sa vodoravnim linijama podsećalo je na neku zver koja čuči, a kada je skrenuo pogled na svog robota, Alvin pomisli kako je čudno što i za jednog i za drugog treba upotrebiti istu reč.
     Na gotovo tri stope iznad tla protezala se celom dužinom strukture jedna široka providna ploča. Alvin prisloni čelo o gladak, neobično topao materijal i zagleda se u unutrašnjost mašine. U početku ništa nije video: ali kada je zaklonio oči, uspeo je da razabere hiljade slabih tačaka svetlosti koje su lebdele u praznini. Bile su poređane jedne iza drugih u trodimenzionoj rešetki, koja je njemu delovala isto onako čudno i besmisleno kao što mora da su drevnom Čoveku delovale zvezde.
     Pridružio mu se i Rorden, pa su se zajedno zabuljili u to usnulo čudovište. Posmatrali su ga dugo, ali raznobojne svetiljke nisu se nimalo pomakle sa svojih mesta, niti se njihov sjaj promenio. A onda se Alvin odvojio od mašine i okrenuo ka svom prijatelju.
     "Šta je to?" upita on u nedoumici.
     "Kada bismo mogli da zavirimo u vlastite umove", odvrati Rorden, "oni bi nam isto tako malo značili. Roboti nam se čine nepokretni jer nismo u stanju da vidimo njihove misli."
     Tada je Alvin prvi put osmotrio dugačku aveniju titana sa izvesnom dozom razumevanja. Celog života prihvatao je bez pogovora čudo koje su predstavljali sintesajzeri, mašine koje su iz veka u vek proizvodile beskrajnu reku svega što je gradu bilo potrebno. Hiljadu puta posmatrao je taj čin stvaranja, nikada ne pomislivši da negde mora postojati prototip onoga što je video kako dolazi na svet.
     Kao što je ljudski um u stanju izvesno vreme da se bavi jednom mišlju, tako su ovi veliki mozgovi bili u stanju da uhvate i zauvek zadrže najzamršenije ideje. Sheme svih stvorenih stvari bile su zamrznute u ovim večnim umovima i bio je potreban samo dodir ljudske volje da se one ostvare.
     Svet je prešao golemi put od kada je, iz sata u sat, pećinski čovek strpljivo glačao vrhove za strele i noževe od tvrdog kamena.
     "Naš se problem sada", poče Rorden, "sastoji u tome kako da stupimo u vezu sa tim stvorenjem. Ono ne poseduje nikakvo neposredno saznanje o Čoveku, jer ne postoji način da utičemo na njegovu svest. Ako je moje obaveštenje tačno, tu negde mora da postoji prevodilac. To je bio tip robota koji je bio u stanju da pretvara ljudska uputstva u naredbe koje su Glavni Roboti mogli da razumeju. Oni su predstavljali čistu inteligenciju sa vrlo malo sećanja... isto kao što je ovo ovde ogromno sećanje sa srazmerno malom inteligencijom."
     Alvin malo porazmisli o tome. A onda pokaza na svog robota.
     "Zašto ne bismo njega upotrebili?" predloži on. "Roboti poseduju krajnje prozaične umove. Neće odbiti da prenese naša uputstva, jer sumnjam da je Gospodaru uopšte pala na pamet neka situacija slična ovoj."
     Rorden se nasmeja.
     "Pretpostavljam da nije, ali kako postoji mašina koja je naročito napravljena za taj posao, mislim da će biti najbolje nju da upotrebimo."
     Prevodilac je bio veoma mali, u obliku potkovice postavljene oko video ekrana, koji se uključio kada su mu se približili. Od svih mašina u ovom velikom udubljenju, jedino je on reagovao na Čovekovo prisustvo i njegov pozdrav učini im se pomalo prezriv. Na ekranu se pojaviše reči:

     IZNESITE SVOJ PROBLEM
     MOLIM VAS, RAZMIŠLJAJTE JASNO

     Ne obazirući se na uvredu, Alvin poče svoju priču. Iako je nebrojeno puta komunicirao sa robotima bilo putem govora bilo putem misli, sada je imao osećaj da se obraća nečem što je bilo više od mašine. Iako u ovom stvorenju nije bilo života, ono je posedovalo inteligenciju koja je možda bila veća od njegove. Bila je to čudna misao koja ga, međutim, nije potpuno obeshrabrila... jer kakva korist od puke inteligencije?
     Njegove reči zamreše i njih ponovo opkoli tišina ovog premoćnog mesta. Nekoliko trenutaka ekran je bio ispunjen kovitlacima magle, a onda se izmaglica raščistila i mašina je odvratila:

     POPRAVKA NEMOGUĆA
     NEPOZNATI TIP ROBOTA

     Alvin se razočarano okrenu ka svom prijatelju, ali još dok je to činio, natpis se izmenio i pojavila se nova poruka:

     DUPLIRANJE ZAVRŠENO
     MOLIM VAS PROVERITE I POTPIŠITE

     U isto vreme iznad jedne vodoravne ploče počela je da treperi crvena svetiljka koju Alvin nije ranije primetio, a bio je ubeđen da bi je video da se tu i malopre nalazila. Onako zbunjen, nagao se prema njoj, ali Rordenov uzvik natera ga da se iznenađeno okrene. Ovaj drugi pokazivao je prema velikom Glavnom Robotu, kod koga je Alvin pre nekoliko minuta ostavio svoju mašinu.
     Ona se nije pomerila, ali se umnožila. Pored nje je u vazduhu lebdeo duplikat tako veran da Alvin nije znao koja je mašina original, a koja kopija.
     "Gledao sam dok se to događalo", uzbuđeno reče Rorden. "Odjednom kao da se izdužio, kao da je u tom trenutku nastalo milion replika sa obe strane. A onda su sve osim ove dve nestale. Ona desna je original."

11. VEĆE

     Alvin je bio zapanjen, ali je polako počeo da shvata šta se po svoj prilici dogodilo. Ništa nije moglo naterati njegovog robota da prekrši naređenja koja su mu tako davno bila data, ali zato je bilo moguće stvoriti duplikat koji bi imao isto znanje, ali bez neuklonive blokade memorije. Rešenje je bilo predivno, ali nije bilo uputno za um da se suviše dugo bavi silama koje su to omogućile.
     Kada ih je Alvin pozvao, oba robota kao jedan krenuše prema njemu. On poče da izdaje naređenja, kao što je to često činio umesto Rordena, i postavi pitanje koje je već toliko puta postavljao u različitim oblicima.
     "Možeš li mi reći kako je tvoj prvi gospodar stigao do Šalmirana?"
     Rorden je žalio što njegov um nije bio u stanju da razabere nečujne odgovore, od kojih nikada nije uspeo da uhvati čak ni delić. Ali ovog puta to i nije bilo potrebno, jer mu je zadovoljan osmeh koji se razlio Alvinovim licem bio dovoljan.
     Dečak ga pobednički pogleda.
     "Broj Jedan je ostao isti", reče on, "ali je zato broj Dva voljan da odgovori."
     "Mislim da bi trebalo da sačekamo da se vratimo kući, pa tek onda da počnemo da postavljamo pitanja", primeti Rorden, praktičan kao i uvek. "Biće nam potrebni Asocijatori i Rekorderi kada jednom počnemo."
     Iako je bio nestrpljiv, Alvin je morao priznati da je to bio mudar savet. Kada se okrenuo da pođe, Rorden se nasmeši njegovoj žurbi i tiho primeti:
     "Da nisi nešto zaboravio?"
     Crvena svetiljkica na Prevodiocu i dalje je treperila, a na ekranu je stajala poruka.

     MOLIM PROVERITE I POTPIŠITE

     Alvin ode do mašine i stade da pregleda ploču iznad koje je treptala svetiljkica. U njoj je bio prozorčić od neke gotovo nevidljive tvari, kroz koji je okomito prolazila svojevrsna gramofonska igla. Vrh igle počivao je na listu belog materijala na kome je već bilo nekoliko potpisa i datuma. Poslednji od njih poticao je od pre skoro pedeset hiljada godina i Alvin prepoznade ime pređašnjeg predsednika Veća. Iznad ovog potpisa videla su se samo još dva, ali nijedan od njih nije ni njemu ni Rordenu ništa govorio. To i nije bilo iznenađujuće, jer su tu stavljeni pre dvadeset tri, odnosno pedeset sedam miliona godina.
     Alvin nije shvatao svrhu ovog obreda, ali je znao da nikada neće uspeti da razume umove koji su sagradili ovo mesto. Uz izvesno osećanje nestvarnog, on dohvati "gramofonsku iglu" i poče da ispisuje svoje ime. Imao je utisak da se ona sasvim slobodno kreće u vodoravnoj ravni, jer prozorčić, što se toga tiče, nije pružao veći otpor od kakvog mehura sapunice. Ali zato ne bi mogao da je izvuče, čak i kada bi uložio svu svoju snagu: znao je to, jer je probao.
     Pažljivo je ispisao datum i pustio iglu. Lagano se vratila preko lista u svoj prvobitni položaj... posle čega je nestala i ploča sa svojom trepčućom svetiljkom.
     Dok se udaljavao, Alvin se pitao zašto su njegovi preci dolazili ovamo i šta su tražili od mašine. Van svake sumnje, posle mnogo hiljada ili miliona godina neki drugi ljudi zagledaće se u ovu istu ploču i zapitati se: "Ko je bio Alvin od Loroneja?" Hoće li? Možda će umesto toga uzviknuti: "Vidi! Evo Alvinovog potpisa!"
     Ova misao nije bila neobična za njegovo sadašnje raspoloženje, ali znao je da ne bi bilo mudro da je saopšti svom prijatelju.
     Na ulasku u hodnik osvrnuli su se da još jednom pogledaju ogromnu prostoriju; opsena je bila još jača nego malopre. Pod njihovim nogama pružao se mrtvi grad sa čudnim, belim zgradama, grad blistav od jarke svetlosti koja nije bila namenjena ljudskom oku. Možda je bio mrtav, jer nikada nije ni živeo, ali Alvin je dobro znao da će ove mašine biti tu i kada Diaspara više ne bude; one će i dalje mozgati o stvarima koje su im veoma davno usadili značajniji ljudi od njega.
     Malo su razgovarali vraćajući se ulicama Diaspara okupanim Sunčevom svetlošću koja im je posle bleštavila u gradu mašina izgledala bleda i beskrvna. Svaki je na svoj način razmišljao o znanju koje će uskoro steći, tako da nijedan od njih dvojice nije primećivao lepotu velikih kula koje su promicale pored njih, niti začuđene poglede sugrađana.
     Čudno je, razmišljao je Alvin, kako je sve što mu se dogodilo vodilo ka ovom trenutku. Dobro je znao da je čovek sam kovač svoje sudbine, pa ipak, od kada je sreo Rordena, stvari kao da su se zbivale automatski prema nekom unapred određenom cilju. Alejnova poruka... Lis... Šalmiran... u svakom trenutku mogao je skrenuti s puta, ne primetivši ono što je bilo važno, ali nešto ga je vodilo napred. Prijatno je bilo zamišljati da je miljenik Sudbine, ali njegov racionalni um to nije mogao da prihvati. Svaki čovek mogao je pronaći stazu koju je on sledio i mora da su nebrojeno puta u prošlosti i drugi stigli bar dotle. On je jednostavno bio prvi koji je imao sreće.
     Prvi koji je imao sreće. Reči su podrugljivo odzvanjale u njegovim ušima dok su ulazili u Rordenovu odaju. Tamo ih je ćutke čekao, sa šakama strpljivo prekrštenim u krilu, neki čovek u neobičnoj odori kakvu Alvin nikada ranije nije video. Alvin je upitno pogledao Rordena i zapanjio se, videvši kako mu je prijatelj prebledeo. A onda mu postade jasno ko je taj posetilac.
     Kada su ušli, on je ustao i formalno se naklonio. Bez ijedne reči predao je Rordenu mali cilindar, a ovaj ga je ukočeno prihvatio i slomio pečat. Pisane poruke bile su prava retkost, tako da je ova primopredaja, izvršena u tišini, bila još upečatljivija. Kada je završio čitanje, Rorden vrati cilindar uz laki naklon, što Alvinu izmami osmeh, uprkos strahu koji ga je obuzeo.
     Pokazalo se da se Rorden brzo oporavio, jer kada je progovorio, glas mu je bio savršeno normalan.
     "Izgleda da Veće želi da razgovara sa nama, Alvine. Bojim se da smo ga ostavili da čeka."
     Toliko je i samom Alvinu bilo jasno. Kriza je nastupila ranije... mnogo ranije... nego što je očekivao. Nije se on plašio Veća, govorio je sebi, već ga je izluđivao ovaj prekid. Pogled mu i protiv njegove volje skrenu ka robotima.
     "Moraćeš ih ostaviti", odlučno reče Rorden.
     Pogledi im se sudariše. Zatim Alvin osmotri Glasnika.
     "Dobro", izusti tiho.
     Svi su bili veoma tihi dok su išli prema sali Veća. Alvin je prebirao po argumentima koje još nije valjano ni smislio, verujući da mu neće biti potrebni još mnogo godina. Pre bi se moglo reći da je bio iznerviran nego uznemiren, a i ljutio se na sebe što se nije pripremio.
     U predvorju su ih ostavili da čekaju svega nekoliko minuta, ali dovoljno dugo da se Alvin upita zašto; čudna stvar se dešavala, mislio je da se ne plaši, a kolena samo što mu nisu zaklecala. A onda su se velika vrata otvorila i oni krenuše prema dvadesetorici ljudi koji su sedeli za slavnim stolom.
     Ovo je bio, Alvin je to znao, prvi Sastanak Veća za njegova života i on se osetio pomalo polaskan kada je primetio da nema praznih mesta. Nije uopšte znao da je Jeserak bio član Veća. Pod njegovim zapanjenim pogledom starac se nelagodno promeškoljio na stolici i kradomice ga pogledao kao da želi da kaže: 'Ovo nema nikakve veze sa mnom.' Većinu ostalih lica Alvin je očekivao da ovde vidi, a samo dvojicu uopšte nije poznavao.
     Predsednik im se prijateljski obratio i dok je Alvin odmeravao poznata lica pred sobom, nije uspeo da otkrije ma i najmanji razlog za Rordenovu zabrinutost. Polako mu se vraćala samouverenost: zaključio je da je Rorden bio kukavica. Time je svom prijatelju naneo veliku nepravdu, jer iako hrabrost nije bila jedna od Rordenovih najupadljivijih osobina, njegova zabrinutost bila je vezana gotovo u podjednakoj meri za njegovu drevnu službu kao i za njega samog. Nikada u istoriji nijedan Čuvar Zapisa nije bio skinut sa svoga položaja: Rorden se strašno plašio da on ne bude prvi.
     Već posle nekoliko minuta od ulaska u salu Veća, Alvinovi planovi pretrpeli su značajne izmene. Govor koji je tako pažljivo ponavljao bio je zaboravljen: kitnjaste fraze koje je uvežbavao nevoljno je odbacio. U pomoć mu je pritekao njegov najneverniji saveznik... osećaj komičnosti koji ga je oduvek sprečavao da se sasvim ozbiljno ponaša čak i u najsvečanijim prilikama. Veće se sastajalo možda jednom u hiljadu godina: možda je ono i upravljalo sudbinom Diaspara... ali njegovi članovi bili su samo umorni starci. Alvin je poznavao Jeseraka i verovao je da su i svi ostali slični njemu. Osetio je zbunjujuće sažaljenje prema njima i odjednom se setio reči koje je u Lisu izrekla Seranis: "Pre mnogo vekova žrtvovali smo besmrtnost, ali Diaspar i dalje sledi taj lažni san." Ovi ljudi su to uistinu i činili i on nije verovao da im je to donelo sreću.
     I tako, kada je Alvin, na predsednikov zahtev, počeo da opisuje svoje putovanje u Lis, ostavljao je utisak mladića koji se slučajno spotakao o otkriće kome nije pridavao neku naročitu važnost. Nije bilo ni nagoveštaja o nekakvom planu ili dubljem cilju: iz Diaspara ga je odvela samo urođena znatiželja. To se moglo dogoditi bilo kome, ali ipak je uspeo da ostavi utisak da očekuje kakvu-takvu nagradu za svoju oštroumnost. Šalmiran i robote uopšte nije pomenuo.
     Bila je to prilično dobra predstava, mada je Alvin jedini u njoj do kraja uživao. Izgleda da je gotovo celo Veće bilo prijatno zadivljeno, iako se po izrazu Jeserakovog lica videlo da ne može da se odluči da li da odahne ili da ostane nepoverljiv. Rordena Alvin nije smeo ni da pogleda.
     Kada je završio, nastupila je kraća tišina tokom koje je Veće razmatralo njegovo izlaganje. A onda je reč ponovo uzeo predsednik:
     "Veoma nam je drago", poče on, očigledno krajnje pažljivo birajući reči, "što su te najuzvišenije pobude nagnale da učiniš ono što si učinio. Međutim, doveo si nas u pomalo tešku situaciju. Jesi li siguran da je tvoje otkriće bilo sasvim slučajno i da niko nije, da kažemo, uticao na tebe?" Njegov pogled zamišljeno odluta ka Rordenu.
     Alvin se poslednji put prepusti vragolastim podsticajima svoga uma.
     "Ne bih rekao", odvrati on, pošto je prethodno tobože dobro o tome razmislio. Zanimanje članova Veća istog časa je poraslo, a Rorden se nelagodno promeškolji pored njega. Alvin uputi publici ljubak osmeh i brzo dodade prostodušnim glasom:
     "No, ubeđen sam da mnogo dugujem svom tutoru."
     Posle ovog neočekivanog i krajnje zavodljivog komplimenta, svi se zagledaše u Jeseraka, koji pocrvene, zausti nešto da kaže, ali se u poslednjem trenutku predomiili. Nastupila je čudna tišina, dok je Predsednik ne prekinu.
     "Hvala", reče on žurno. "Ostaćeš ovde dok ne razmotrimo tvoju izjavu."
     Rorden je čujno odahnuo... i to je bio poslednji zvuk koji je Alvin za izvesno vreme čuo. Prekrio ga je plašt tišine; video je kako se članovi Veća žučno prepiru, ali ni reč od toga nije stizala do njega. U početku je bilo zabavno, ali predstava mu je uskoro postala dosadna, tako da mu je bilo drago kada se tišina ponovo podigla.
     "Zaključili smo", reče predsednik, "da se zbio nesrećan splet okolnosti za koji niko nije odgovoran... mada smatramo da je Čuvar Zapisa trebalo ranije da nas obavesti o tome šta se događa. Međutim, možda je i dobro što je došlo do ovog opasnog otkrića, jer sada možemo preduzeti odgovarajuće korake da do nečeg sličnog više nikada ne dođe. Sami ćemo se pobrinuti za prevozni sistem koji si pronašao, a ti"... prvi put se okrenuo prema Rordenu... "ti ćeš se postarati da se iz Zapisa odstrane svi podaci o Lisu."
     Usledio je pljesak i izraz zadovoljstva razlio se po licima savetnika. Brzo je razrešena jedna veoma teška situacija i uspeli su da izbegnu veliku neprijatnost da ukore Rordena, tako da su sada mogli da pođu svojim putem, uvereni da su oni, vodeći građani Diaspara, obavili svoju dužnost. Uz malo dobre sreće proći će vekovi pre no što iskrsne neki novi problem.
     Čak je i Rorden, iako je bio razočaran što zbog Alvina, a što zbog sebe samog, osetio olakšanje što je sve ovako ispalo. Sve se moglo završiti mnogo, mnogo gore...
     Glas koji nikada ranije nije čuo prekinu njegovo sanjarenje i sledi savetnike na njihovim mestima, posle čega njihovi samozadovoljni osmesi polako počeše da im iščezavaju sa lica.
     "A zašto nameravate da zatvorite put za Lis?"
     Prošlo je nekoliko trenutaka pre nego što je Rordenov um, ne želeći da se suoči sa krahom, priznao sam sebi da je to bio Alvinov glas.
     Alvin je osetio samo trenutno zadovoljstvo zbog postignutog uspeha. Tokom predsednikovog izlaganja bes u njemu neumoljivo je rastao, jer je polako shvatao da će se njegovi planovi, i pored sve njegove umešnosti, izjaloviti. Osećanja koja je iskusio u Lisu, kada ga je Seranis upoznala sa ultimatumom, sad sa se vratiše, ali ovog puta dvostruko jača. Prvu bitku je dobio i ukus pobede još je bio sladak.
     Ovog puta nije imao robota koji će mu pomoći i nije znao kakav će biti ishod. Ali više se uopšte nije plašio ovih budalastih staraca koji su mislili da vladaju Diasparom. Video je on prave vladare grada i razgovarao sa njima u zagrobnoj tišini njihovog bleštavog, pokopanog sveta. I tako je Alvin u svom besu i aroganciji odbacio masku, pa su savetnici sada uzalud tražili onog nespretnog mladića koji im se malopre obratio.
     "Zašto nameravate da zatvorite put za Lis?"
     U sali Veća nastupila je tišina; samo su se Jeserakove usne iskrivile u tajanstveni osmeh. Ovog Alvina nije poznavao, ali bio mu je manje stran od onoga koji im se malopre obratio.
     Predsednik je u prvi mah zaključio da će biti bolje da se ne obazire na izazov. Možda nije mogao da poveruje da je ovo bilo nešto više od nevinog pitanja, bez obzira na žestinu kojom je postavljeno.
     "To je stvar visoke politike o kojoj ovde ne možemo da raspravljamo", izjavi on pompezno. "U svakom slučaju, Diaspar ne može da rizikuje mešanje sa drugim kulturama." Uputio je Alvinu dobroćudan, ali pomalo zabrinut osmeh.
     "Kako je to čudno", nastavi hladno Alvin. "U Lisu su mi isto to rekli za Diaspar." Bilo mu je drago kada je primetio da ih je to uznemirilo, ali nije svojoj publici pružio priliku da uzvrati.
     "Lis je", nastavi on, "mnogo veći od Diaspara i njegova kultura nipošto nije podređena. On je oduvek znao za nas, ali je odlučio da ne skreće na sebe pažnju... kao što rekoste, kako bi izbegli mešanje. Zar vam se ne čini da i jedni i drugi grešimo?"
     S puno nade je osmotrio niz lica, ali ni na jednom nije primetio razumevanje. Istog časa njegov bes prema tim olovnookim starcima dostiže vrhunac. Krv mu je jurnula u obraze i mada mu je glas sada bio mirniji, u njemu se nazirao prizvuk ledenog prezira koju više ni najmiroljubiviji savetnici nisu mogli da ne primete.
     "Naši preci", poče Alvin, "sagradili su carstvo koje je sezalo do zvezda. Ljudi su slobodno putovali između tih svetova... a njihovi naslednici se sada plaše da zavire iza zidova svoga grada. Da vam kažem zašto?" Napravio je pauzu: niko se nije ni pomerio u velikoj, praznoj prostoriji.
     "Zato što se bojimo... bojimo se nečega što se dogodilo u početku istorije. U Lisu sam čuo istinu, mada sam već odavno nagađao o čemu je reč. Moramo li se zauvek poput kukavica kriti u Diasparu, pretvarajući se da ništa osim njega ne postoji... zato što su nas pre pola milijarde godina Osvajači proterali nazad na Zemlju?"
     Dirnuo je u njihov potajni strah, strah koji on nikada nije osećao i čiju moć stoga nikada nije mogao da shvati. Neka urade kako im drago: rekao je istinu.
     Iskalio je bes i ponovo je bio onaj stari, tek pomalo uznemiren zbog onoga što je učinio. Okrenuo se ka predsedniku i poslednji put pokazao koliko je nezavistan.
     "Mogu li dobiti vašu dozvolu da se udaljim?"
     Nijedna reč nije izgovorena; otpušten je jedva primetnim klimajem glave. Velika vrata se otvoriše pred njim i tek kada su se ponovo zatvorila i pošto je prošlo dosta vremena, salom Veća prolomi se grmljavina.
     Predsednik je sačekao dok se nije stišala. Onda se obratio Jeseraku.
     "Čini mi se", poče on, "da bi prvo tebe trebalo da čujemo."
     Jeserak razmisli o ovoj primedbi tražeći u njoj moguće zamke. A onda odgovori:
     "Mislim da Diaspar upravo gubi mozak koji je najviše obećavao."
     "Kako to misliš?"
     "Zar to nije očigledno? Do sada je mladi Alvin već sigurno na pola puta do Grobnice Jarlana Zeja. Ne, ne bi trebalo da se umešamo. Biće mi vrlo žao ako ga izgubim, mada nikada nije mnogo mario za mene." Uzdahnuo je. "Što se toga tiče, on nikada ni za koga nije mnogo mario osim za Alvina od Loroneja."

12. BROD

     Tek jedan sat kasnije Rorden je uspeo da se oslobodi Veća. Ovo odugovlačenje gotovo ga je izludelo, a kada je stigao do svojih odaja, znao je da je prekasno. Zastao je na ulazu, pitajući se da li je Alvin ostavio kakvu poruku; prvi put je tog časa postao svestan činjenice da će mu predstojeće godine biti veoma prazne.
     Poruku je našao, ali njen sadržaj je bio krajnje neočekivan. I posle nekoliko čitanja, Rorden je i dalje bio potpuno zbunjen:
     "Odmah dođi u Lorensku kulu."
     Pre toga je samo jednom bio u Lorenskoj kuli kada ga je Alvin tamo odeo da posmatraju zalazak Sunca. To je bilo pre mnogo godina: iskustvo je bilo nezaboravno, ali ga je senka noći koja se prikrada preko pustinje toliko uplašila da je pobegao, praćen Alvinovim preklinjanjem da ostane. Zakleo se da nikada više neće tamo otići...
     A evo ga opet ovde, u toj ogoljenoj odaji, prošaranoj vodoravnim otvorima za ventilaciju. Od Alvina nije bilo ni traga, ali čim ga je pozvao, mladić se istog časa odazvao.
     "Na ogradi sam... prođi kroz središnji otvor."
     Rorden je oklevao: toliko stvari bi mnogo radije učinio. Ali već trenutak kasnije stajao je pored Alvina, leđima okrenut gradu, dok se pustinja u nedogled prostirala ispred njega.
     Izvesno vreme su se ćutke, u tišini, gledali. A onda Alvin reče, prilično skrušeno:
     "Nadam se da te nisam uvalio u nevolju."
     Rorden je bio dirnut, tako da mu je sve ono što je želeo da mu kaže istog časa zamrlo na usnama. Umesto svega toga samo je odgovorio:
     "Veće je bilo suviše zabavljeno prepirkom da bi se mene setilo." Zakikotao se. "Jeserak je otpočeo krajnje nadahnutu odbranu kada sam otišao. Bojim se da sam ga potcenio."
     "Žao mi je Jeseraka."
     "Ružno si se poigrao starcem, ali mislim da je i on u tome prilično uživao. Konačno, bilo je izvesne istine u tvojoj primedbi. On je bio prvi koji ti je pokazao drevni svet i savest mu je prilično nečista."
     Alvin se prvi put osmehnu.
     "Baš čudno", reče on, "ali dok se nisam razbesneo, nisam tačno znao šta želim da učinim. Sviđalo se to njima ili ne, srušiću zid između Diaspara i Lisa. Ali to može da sačeka. To više i nije tako važno."
     Rorden se uznemiri.
     "Kako to misliš?" nestrpljivo upita. Tek je tada primetio da je sa njima na ispustu samo jedan od robota. "Gde je druga mašina?"
     Alvin polako podiže ruku i pokaza preko pustinje, prema izlomljenoj liniji brda i dugačkom nizu peščanih dina, izukrštanih poput smrznutih talasa. Rorden u daljini primeti nepogrešiv odsjaj Sunca na metalu.
     "Čekali smo tebe", reče tiho Alvin. "Čim sam napustio Veće, otišao sam pravo do robota. Šta god da se dogodilo, nisam želeo da ih se bilo ko dočepa pre nego što saznam sve čemu su mogli da me nauče. Za to mi nije bilo potrebno mnogo vremena, jer nisu naročito inteligentni i znaju manje nego što sam se nadao. Ali zato sam otkrio tajnu Gospodara." Na trenutak je zastao, a onda je ponovo pokazao prema gotovo nevidljivom robotu. "Gledaj!"
     Svetlucava tačka izdigla se iznad pustinje i zaustavila na nekih hiljadu stopa iznad tla. U početku, ne znajući šta da očekuje, Rorden nije primetio nikakvu drugu promenu. A onda, ne verujući svojim očima, ugleda oblak prašine kako se lagano diže iz pustinje.
     Ništa nije užasnije od kretanja tamo gde nikada ne bi trebalo da ga bude, ali Rorden više nije bio u stanju da se iznenadi niti uplaši kada su velike peščane dine počele da se razmiču. Nešto se ispod peska migoljilo, nalik na džina koji se budi iz sna, i uskoro do Rordenovih ušiju dopre tutnjava zemlje koja pada i cvilenje stene koju cepa neka sila kojoj se ništa ne može odupreti. A onda, iznenada, veliki gejzir peska šiknu stotinama stopa u vazduh i tle nestade sa vidika.
     Prašina je polako počela da se sleže u škrbastu ranu koja je zjapila preko lica pustinje. Međutim, Rorden i Alvin i dalje su uporno zurili u nebo, na kome se do malopre nalazio samo robot koji je čekao. Rorden teško da je mogao zamisliti ono o čemu je Alvin razmišljao. Bar mu je postalo jasno na šta je mladić mislio kada je kazao da sada više ništa nije bilo naročito važno. Veliki grad iza njih i još veća pustinja pred njima, plahost Veća i ponos Lisa... sada je sve to izgledalo krajnje tričavo.
     Pokrivač od zemlje i kamenja mogao je zamagliti, ali ne i sakriti ponosne obrise broda koji se i dalje uzdizao iz rascepljene pustinje. Dok ga je Rorden posmatrao, on se lagano stao da okreće prema njima, sve dok nije načinio puni krug. A onda, veoma lagano, krug je počeo da se širi.
     Alvin stade da govori, veoma brzo, kao da su imali sasvim malo vremena.
     "I dalje ne znam ko je bio taj Gospodar, niti zašto je došao na Zemlju. Stekao sam utisak, slušajući robota, da se spustio potajno i sakrio brod tako da ga je lako mogao pronaći ako mu ikada ponovo zatreba. Na celom svetu nije bilo boljeg mesta za to od dijasparske luke, koja je sada zatrpana peskom i koja mora da je čak i u njegovo doba bila potpuno napuštena. Možda je izvesno vreme živeo u Diasparu pre no što je otišao za Šalmiran: u tim danima put je sigurno još bio otvoren. Međutim, brod mu više nikada nije zatrebao i sve ove vekove čekao je tamo napolju, ispod peska."
     Brod je sada bio već dosta blizu, a kontrolni robot ga je navodio ka ispustu. Rorden je mogao da vidi da je dugačak otprilike stotinu stopa i zašiljen na oba kraja. Pokazalo se da nije imao prozore niti bilo kakve druge otvore, mada čovek nije mogao biti siguran, jer je bio prekriven debelim slojem zemlje.
     Odjednom ih zasu prašina jer se deo trupa otvorio prema napolje i Rorden na trenutak ugleda malu, praznu prostoriju sa drugim vratima na suprotnom kraju. Brod je sada lebdeo na samo jednu stopu od ispusta, kome je prišao krajnje oprezno poput kakve osetljive, žive stvari. Rorden se trgnuo kao da se boji, što je bilo vrlo blizu istine. Za njega je taj brod simbolisao sav užas i tajanstvo Vaseljene i probudio je, jače nego što je to bilo koji drugi predmet bio u stanju, strahove cele ljudske rase koji su tako dugo paralizovali njenu volju. Alvinu je jedan pogled na prijatelja bio dovoljan da shvati kakve mu se misli roje u glavi. Tada je prvi put shvatio da u ljudskom umu postoje sile kojima čovek nije u stanju da gospodari, te da Veće pre zaslužuje žaljenje nego prezir.

     Brod se u potpunoj tišini udaljio od kule. Čudno je to, pomisli Rorden, da se već drugi put u životu oprostio od Alvina. Mali, zatvoreni svet Diaspara znao je samo za jedno zbogom, a ono je bilo za večnost.
     Brod je sada bio samo tamna mrlja na nebu, a onda ga je Rorden odjednom potpuno izgubio. Nije ga video kako nestaje, ali uskoro je sa nebesa zagrmelo, začuo se najstrašniji od svih zvukova koje je Čovek ikada stvorio... dugotrajna tutnjava vazduha koji se survavao, milju za miljom, u tunel iznenada izbušen kroz nebo.
     Čak i pošto je poslednji odjek zamro u pustinji, Rorden se nije pomerio s mesta. Razmišljao je o mladiću koji je otišao... pitajući se, kao i mnogo puta do tada, da li će ikada shvatiti taj jedinstveni i zbunjujući um. Alvin nikada neće odrasti: za njega je cela Vaseljena bila igračka, slagalica koju je trebalo rešiti samo da bi se on zabavio. U toj svojoj igri sada je pronašao poslednju, smrtonosnu igračku koja je mogla da uništi ono što je ostalo od ljudske civilizacije... ali bez obzira na ishod, za njega će to i dalje biti samo igra.
     Sunce je sada već bilo nisko na obzorju i iz pustinje je dopirao hladni vetar. Međutim, Rorden je i dalje čekao, prkoseći svojim strahovima, tako da je uskoro, prvi put u životu, ugledao zvezde.

     Čak ni u Diasparu Alvin nije video takvu raskoš kakva se pred njim ukazala kada su unutrašnja vrata skliznula u stranu. U prvi mah nije shvatao čemu sve to: a onda je počeo da se pita, osećajući se pri tom prilično nelagodno, koliko li je ovaj sićušni svet proveo vremena putujući između zvezda. Nije bilo nikakvih kontrolnih uređaja, već samo jedan veliki, ovalni ekran koji je potpuno prekrivao suprotni zid i ukazivao na to da ovo nije bila neka obična soba. Ispred njega su u polukrugu bila raspoređena tri niska kauča: ostatak kabine ispunjavala su dva stola i veći broj primamljivih stolica, kao i mnogo neobičnih uređaja koje Alvin u prvi mah nije umeo da prepozna.
     Kada se udobno smestio ispred ekrana, osvrnuo se da potraži robote. Na svoje iznenađenje, zaključio je da su nestali: a onda ih je pronašao, uredno su bili sklonjeni u udubljenja visoko ispod zakrivljene tavanice. Njihov postupak bio je tako prirodan da je Alvin smesta shvatio njihovu namenu. Setio se Glavnih Robota: ovo su bili Prevodioci, bez kojih nijedan neobučen ljudski um nije mogao da upravlja mašinom tako složenom kao svemirski brod. Doveli su Gospodara na Zemlju, a onda su, kao njegove sluge, krenuli za njim u Lis. Sada su bili spremni, kao da u međuvremenu nije prošlo mnogo eona, da se ponovo pozabave svojim starim dužnostima.
     Alvin im izdade probno naređenje i veliki ekran istog časa ožive. Pred njim se nalazila Lorenska kula, neobično skraćena i očigledno iskrenuta na bok. U daljnjim pokušajima uspeo je da dobije nebo iznad grada i veliko prostranstvo pustinje. Jasnoća je bila savršena, gotovo neprirodna, potpuna, mada je imao utisak da nije došlo ni do kakvog uvećavanja. Alvin se pitao da li se i sam brod pomerao kako se slika menjala, ali nije znao kako bi to proverio. Malo je eksperimentisao dok nije bio u stanju da dobije svaki prizor koji bi poželeo: bio je spreman da krene.
     "Odnesi me u Lis"... bila je to jednostavna komanda, ali kako ju je brod mogao ispuniti, kada ni on sam nije znao u kom pravcu bi trebalo da krene? Alvin se toga nije ranije setio, a kada je sebi postavio to pitanje, mašina je već jezdila preko pustinje neverovatnom brzinom. On slegnu ramenima, sa zahvalnošću prihvatajući ono što nije mogao da razume.
     Teško je bilo proceniti razmere prizora koji je promicao ekranom, ali mora da je prelazio mnogo milja u minutu. Nedaleko od grada boja tla se promenila u zagasito sivu, tako da je Alvin znao da prelazi preko dna jednog od izgubljenih okeana. Diaspar mora da se nekada nalazio veoma blizu mora, mada ni u najstarijim zapisima nije bilo nikakvog nagoveštaja o tome. Iako je grad najverovatnije bio veoma star, okeani su sigurno nestali mnogo pre nego što je sagrađen.
     Stotinama milja dalje tle je počelo oštro da se izdiže i vratila se pustinja. Alvin je jednom zaustavio brod iznad nekog neobičnog ustrojstva ispresecanih linija, koje su se jedva nazirale kroz prekrivač od peska. Na trenutak je bio zbunjen: a onda je shvatio da iz visine posmatra ruševine nekog zaboravljenog grada. Nije se dugo zadržao: srce mu se cepalo pri pomisli da su milijarde ljudi za sobom ostavile samo ove brazde u pesku.
     Konačno se pomolila i blaga zakrivljenost obzorja, pretvorivši se u planine koje su se našle pod njim gotovo istog časa kada ih je i ugledao. Mašina je počela da usporava i spušta se ka zemlji u velikom luku, dugačkom stotinama milja. A onda je pod sobom ugledao Lis, njegove šume i beskrajne reke koje su predstavljale prizor neuporedive lepote, tako da je odlučio da na trenutak ne pođe nikuda dalje. Zemlja je prema istoku bila u senci i velika jezera plutala su po njoj nalik na tamnije mrlje noći. Ali što se više približavao zalazak Sunca, vode su sve jače poigravale i iskrile se od svetlosti, obasipajući ga takvim bogatstvom boja kakvo nije mogao ni da zamisli.
     Nije mu bilo teško da pronađe Erli... što je bila sreća, jer roboti dalje nisu mogli da ga vode. Alvin je očekivao nešto slično i bilo mu je drago što je otkrio da su i njihove moći bar u nečemu ograničene. Posle kraćeg eksperimentisanja, spustio je brod na padinu brda sa koga je prvi put ugledao Lis. Lako je upravljao mašinom: trebalo je samo da nagovesti svoje želje, a roboti bi se pobrinuli za pojedinosti. Pretpostavljao je da se najverovatnije ne bi izvršili opasna ili nemoguća naređenja, ali nije nameravao to i da ispita.
     Alvin je bio prilično siguran da ga niko nije mogao videti kako se približava. Smatrao je to dosta važnim, jer nije želeo ponovo da se upusti u mentalnu bitku sa Seranis. Planovi su mu i dalje bili pomalo neodređeni, ali nije nameravao da rizikuje dok ponovo ne uspostavi prijateljske odnose.
     Priličan šok je doživeo kad je otkrio da ga originalni robot više ne sluša. Kada mu je naredio da iziđe iz svog malog odeljka, on je odbio da se pomeri i ostao je nepokretan, ravnodušno ga posmatrajući svojim mnogobrojnim očima. Na Alvinovo olakšanje, duplikat ga je smesta poslušao, ali nikakvo umiljavanje nije moglo naterati prototipa da izvede makar i najjednostavniju radnju. Alvin se malo zabrinuo, a onda se dosetio šta je uzrok pobuni. Iako su bili veoma vešti, ovi roboti nisu bili naročito inteligentni, tako da su događaji koji su se zbili proteklog sata bili suviše za nesrećnu mašinu. Prisustvovao je prenebregavanju svih Gospodarevih naređenja... naređenja koja je ispunjavao tako zdušno mnogo miliona godina.
     Sada je bilo kasno za žaljenje, ali Alvinu je bilo krivo što je napravio samo jedan duplikat, budući da je pozajmljeni robot poludeo. Alvin nikoga nije sreo na putu za Erli. Čudno je bilo sedeti u svemirskom brodu dok mu se vidno polje sasvim lako kretalo duž poznate staze, a šapat šume odzvanjao u ušima. Pa ipak, i dalje nije mogao potpuno da se poistoveti sa robotom i dosta je truda ulagao da ga kontroliše.
     Već je gotovo pao mrak kada je stigao do Erlija, čije su se kućice kupale u bazenima svetlosti. Alvin se držao senki i već je gotovo dospeo do Seranisine kuće, kada su ga konačno otkrili. Odjednom je začuo ljutito, kreštavo zujanje i vid mu je zamaglilo pomamno mlataranje krilima. Nevoljno je ustuknuo pred napadačem: a onda je shvatio šta se dogodilo. Krif nije voleo ništa što je letelo bez krila i samo ga je Teonovo prisustvo sprečavalo da napadne robota tokom prethodne Alvinove posete. Ne želeći da povredi prelepo, ali glupo stvorenje, Alvin zaustavi robota i potrudi se da izdrži udare koji počeše da pljušte po njemu. Iako je udobno sedeo na udaljenosti od jedne milje, nije mogao da se pri svakom udaru ne trgne i bi mu drago kada je Teon došao da ispita šta se to događa.

13. KRIZA

     Kada mu se gospodar približio, Krif se udaljio, i dalje zlokobno zujeći. U tišini koja je usledila Teon je izvesno vreme posmatrao robota. A onda se osmehnuo.
     "Drago mi je što si se vratio. Ili si možda još u Diasparu?"
     Ovo nije bilo prvi put da je Alvin osetio žaoku zavisti kada je shvatio koliko Teonov mozak brže radi od njegovog.
     "Ne", odvrati on, pitajući se istovremeno koliko mu robot verno prenosi glas. "Nalazim se u Erliju, nedaleko odatle. Ali za sada ostajem ovde."
     Teon se od srca nasmejao.
     "Mislim da ti je to pametno", reče on. "Majka ti je oprostila, ali Centralno Veće nije. Upravo se sada održava sastanak iza zatvorenih vrata: morao sam da im se sklonim s puta."
     "O čemu raspravljaju?"
     "Ne bi trebalo da znam, ali postavili su mi gomilu pitanja o tebi. Morao sam da im ispričam šta se dogodilo u Šalmiranu."
     "Nije važno", odvrati Alvin. "Od tada se mnogo toga dogodilo. Voleo bih da porazgovaram s tim tvojim Centralnim Većem."
     "Oh, celo Veće, razume se, nije tu. Međutim, trojica članova vrše istragu još od tvog odlaska."
     Alvin se osmehnu. Verovao je da je tako: kuda god pošao, za sobom kao da je sejao užas.
     Udobnost i sigurnost svemirskog broda ulivali su mu samopouzdanje kakvo je retko pre toga osetio i bio je svestan da potpuno gospodari situacijom dok je za Teonom ulazio u kuću. Vrata prostorije za sastanke bila su zaključana i prošlo je dosta vremena pre no što je Teon uspeo da im privuče pažnju. Potom su se zidovi nevoljno razmakli i Alvin glatko uvede svog robota u odaju.
     Prostorija je bila ona ista u kojoj je vodio svoj poslednji razgovor sa Seranis. Iznad glava prisutnih treperile su zvezde kao da nije bilo tavanice niti gornjeg sprata, pa se Alvin ponovo zapitao kako su postizali tu opsenu. Trojica savetnika slediše se na svojim mestima kada je krenuo kroz vazduh prema njima, ali na Seranisinom licu primetio je tek trenutno iznenađenje.
     "Dobro veče", pozdravi ih on učtivo, kao da je njegov posredan ulazak predstavljao najprirodniju stvar na svetu. "Odlučio sam da se vratim."
     Iznenađenje koje su te reči izazvale premašilo je sva njegova očekivanja. Jedan od savetnika, mlad čovek sa kosom koja je već počela da sedi, prvi se oporavio.
     "Kako si dospeo ovamo?" zadahta on.
     Alvin pomisli kako bi bilo mudro izbeći odgovor na to pitanje: način na koji je postavljeno izazvalo je sumnju u njemu, pa se zapitao nije li podzemni prevozni sistem bio zatvoren.
     "Pa, isto kao i prošli put", slaga on.
     Dvojica savetnika prodorno se zagledaše u trećeg, koji, zbunjeno se predajući, raširi ruke. Ponovo reč uze mlađi čovek koji ga je prvi oslovio.
     "Nisi li imao izvesnih... teškoća?"
     "Nikakvih", reče Alvin, odlučivši da ih još više zbuni. I uspeo je.
     "Vratio sam se", nastavi on, "zato što sam to sam želeo, ali zbog nesuglasica do kojih je među nama došlo prethodni put ostajem za sada skriven. Ako se lično pojavim, možete li mi obećati da nećete pokušati ponovo da mi ograničite kretanje?"
     Niko ništa nije odgovorio, pa se Alvin pitao kakve li upravo misli međusobno razmenjuju. A onda mu se Seranis obratila u ime svih.
     "Pretpostavljam da to ne bi imalo više nikakvog smisla. Diaspar je već sigurno saznao za nas."
     Alvin malo pocrvene kada do njega dopre njen glas.
     "Da, Diaspar zna", odvrati on. "Ali Diaspar ne želi da ima ikakve veze s vama. Ne želi da se pomeša sa jednom manje vrednom kulturom."
     Reakcija savetnika pričinila mu je veliko zadovoljstvo; čak je i Seranis neznatno porumenela na ove njegove reči. Alvin je shvatao da bi problem bio napola rešen ako bi mu pošlo za rukom da Lis i Diaspar dovoljno iznervira. Napredovao je, mada nesvesno, u izgubljenoj umetnosti vođenja politike.
     "Međutim, ne želim da ostanem napolju celu noć", nastavi on. "Mogu li smatrati da imam vaše obećanje?"
     Seranis uzdahnu, a oko usana joj zaigra jedva primetan osmeh.
     "Da", reče ona. "Nećemo ponovo pokušati da ovladamo tobom. Mada ni prošli put nismo bili baš naročito uspešni."
     Alvin je sačekao da se robot vrati. Vrlo pažljivo, izdao je mašini uputstva i naložio joj da ih ponovi. Zatim je napustio brod i vazdušna komora se nečujno zatvorila za njim.
     Osim tihog šaputanja vetra nije se čuo nikakav drugi zvuk. Neka tamna senka na tren je zaklonila zvezde: i brod je nestao. Tek kada se udaljio, Alvin je shvatio da je nešto prevideo. Zaboravio je da se čula robota u mnogome razlikuju od njegovih; noć je bila znatno mračnija nego što je očekivao da će biti. Nekoliko puta je potpuno izgubio stazu kojom je trebalo da stigne do sela, a još nekoliko puta je jedva uspeo da izbegne drveće. Bila je to najtamnija od svih šuma; u jednom trenutku nešto prilično veliko krenulo je ka njemu kroz šikaru. Čulo se tiho pucketanje grančica i dva smaragdna oka nepomično se zagledaše u njega negde sa visine njegovog pasa. Tiho je uzviknuo, posle čega mu je preko šake prešao nečiji neverovatno dugačak jezik. Trenutak kasnije krupno telo nežno se očešalo o njega i udaljilo, ne ispustivši nikakav zvuk. Nije imao pojma šta bi to moglo biti.
     Uskoro se kroz drveće pred njima ukazaše svetla sela, ali njemu više nisu bila potrebna, jer mu je staza pod nogama postala reka prigušene, plave vatre. Mahovina po kojoj je koračao je svetlucala, tako da je za sobom ostavljao tamne tragove koji su polako nestajali. Bio je to prelep i zanosan prizor, pa je Alvin zastao da ubere nekoliko stručaka te čudne mahovine koja mu je potom nekoliko minuta sijala u skupljenim šakama, da bi onda konačno zgasnula.
     Teon ga je sačekao ispred kuće, a onda ga drugi put predstavio trojici savetnika. Pomalo ljutito je primetio da s mukom skrivaju iznenađenje: budući da nije držao do nekorektne prednosti koje mu je donosila njegova mladost, nije ni voleo kada bi ga na nju podsećali.
     Malo su govorili dok se on krepio. Pitao se kakve li su mentalne zabeleške upoređivali. Trudio se da mu um bude što rasterećeniji sve dok nije završio: a onda je počeo da priča kao što nikada do tada nije pričao.
     Govorio je o Diasparu. Opisao je grad onako kako ga je poslednji put video, usnulog na prsima pustinje, sa kulama koje su se presijavale kao zarobljene duge na nebu. Iz riznice sećanja izvukao je pesme koje su pesnici iz davnina spevali o Diasparu i govorio je o bezbrojnim ljudima koji su ceo svoj život posvetili njegovom ulepšavanju. Rekao im je da niko više ne bi bio u stanju da ikada iscrpi ni stoti deo gradskog blaga, pa ma koliko živeo. Izvesno vreme posvetio je opisivanju čuda koje su ljudi iz Diaspara uspeli da stvore: pokušao je da im predoči bar delić te lepote koju su umetnici poput Šervana i Perildora stvorili da bi im se ljudi večno divili. Govorio je i o Loroneju, čije ime je nosio, i s izvesnom čežnjom se zapitao da li su odista zvuci njegove muzike bili poslednji koje je Zemlja ikada uputila ka zvezdama.
     Saslušali su ga do kraja, nijednom ga ne prekinuvši niti mu postavivši ma kakvo pitanje. Bilo je već veoma kasno kada je završio i Alvin je osećao silan umor. Napetost i uzbuđenje koje mu je doneo ovaj dugačak dan konačno su se odrazili na njemu i on je sasvim iznenada zaspao.

     Alvin je još bio umoran kada su nešto malo posle svitanja napustili selo. Iako je bilo veoma rano, nisu bili prvi na putu. Kod jezera sustigoše trojicu savetnika, te sa njima izmenjaše pomalo krute pozdrave. Alvin je savršeno dobro znao kuda se uputio odbor za istragu, pa je pomislio da bi možda cenili ako im uštedi trud. Zaustavio se kada su stigli do podnožja brda i okrenuo se prema svojim saputnicima.
     "Bojim se da vam sinoć nisam kazao celu istinu", poče on pažljivo. "Nisam stigao u Lis starim putem, tako da nije neophodno da ga zatvarate."
     Na licima svetnika očitavali su se kako olakšanje, tako i sve veća nedoumica.
     "Pa kako si onda stigao ovamo?" upita ga vođa odbora, a Alvinu postade jasno da je ovaj konačno podozreva da nagađa istinu. Pitao se nije li uhvatio naređenje koje je njegov um upravo poslao preko planina. Međutim, ništa nije kazao, već je samo ćutke upro prst u nebo na severu.
     Suviše brzo da bi je ljudsko oko moglo slediti, igla srebrne svetlosti u luku prelete planine, ostavljajući za sobom užareni trag dugačak čitavu milju. Zaustavila se dvadest hiljada stopa iznad Lisa. Nije usledilo nikakvo usporavanje niti kočenje. Zaustavila se u trenu, tako da je oko koje ju je sledilo nastavilo da prati nešto što nije videlo preko još četvrt neba pre nego što mu je mozak naredio da se zaustavi. Sa neba se prolomi moćna grmljavina, zvuk vazduha kojeg je poput biča ošinuo i smrskao žestoki prolazak broda. Malo kasnije brod se, veličanstveno se presijvajući na Suncu, spustio na padinu brda stotinu jardi od njih.
     Teško bi bilo reći ko se najviše iznenadio, ali Alvin se prvi oporavio. Dok su išli... bolje reći, gotovo trčali... prema svemirskom brodu, pitao se da li je on uvek putovao ovako naglo. Ta ga je misao uznemirila, mada za vreme svog prvog putovanja nije osetio nikakvo kretanje. Još ga je više zbunjivalo to što je koliko juče ovo blistavo stvorenje bilo skriveno ispod debelog sloja stenja čvrstog poput železa. Alvin je shvatio šta se dogodilo tek kada je stigao do broda i nepažljivo opekao prste položivši ih na trup. Oko krme je još bilo tragova zemlje, pretvorene u lavu. Ostalo je otpalo, otkrivši čvrsti metal kome ništa nisu mogli ni vreme niti bilo koja prirodna sila.
     Alvin se sa Teonom zaustavio na otvorenim vratima i osvrnuo prema ćutljivim savetnicima. Pitao se o čemu razmišljaju, budući da na osnovu njihovih izraza lica nije mogao ništa da dokuči.
     "Moram izmiriti dug u Šalmiranu", reče on. "Molim vas kažite Seranis da ćemo se vratiti do podneva."
     Savetnici su posmatrali kako se brod sada sasvim polako udaljava prema jugu... jer trebalo je da prevali mali put. A onda mladi muškarac koji je predvodio grupu filosofski slegnu ramenima.
     "Do sada ste nam se uvek suprotstavljali kada smo želeli da izvršimo neke promene", primeti on, "i uspevali ste. Međutim, mislim da budućnost nije ni na vašoj ni na našoj strani. I Lis i Diaspar su stigli do kraja jednog doba i mi to moramo iskoristiti najbolje što umemo."
     Izvesno vreme vladala je tišina. A onda jedan od njegovih sadruga krajnje zamišljenim glasom reče:
     "Ne znam ništa o arheologiji, ali ta mašina je suviše velika da bi bila neka obična letelica. Šta mislite, nije li to..."
     "Svemirski brod? Ako jeste, nalazimo se pred krizom."
     I treći se duboko zamislio.
     "Istovremeni nestanak i letelica i svemirskih brodova predstavlja jednu od najvećih tajni Međuvlašća. Ta mašina mogla je biti i jedno i drugo: bilo bi bolje da za sada pretpostavimo najgore. Ako je to zaista svemirski brod, moramo mladića po svaku cenu sprečiti da napusti Zemlju. Postoji opasnost da ponovo privuče Osvajače. A to bi onda bio kraj."
     Mučna tišina spusti se na družinu i potraja sve dok vođa ponovo ne progovori.
     "Ta je mašina došla iz Diaspara", poče on polako. "Tamo neko sigurno zna istinu. Mislim da bi nam bilo najbolje da stupimo u vezu sa našim rođacima... ako se udostoje da sa nama razgovaraju."
     Mnogo pre no što je Alvin imao bilo kakva prava da to očekuje, seme koje je posejao počelo je da niče.

     Kada su stigli do Šalmirana, planine su još bile u senci. Sa visine na kojoj su se nalazili, velika zdela sa tvrđavom izgledala je sićušna: izgledalo je nemoguće da je sudbina Zemlje nekada zavisila od tog malenog diska boje abanosa.
     Kada je Alvin spustio brod među ruševine, obuze ga očaj koji mu sledi dušu. Nigde nije bilo ni traga starcu ni njegovim mašinama, tako da su se pomučili dok nisu pronašli ulaz u tunel. Na vrhu stepeništa Alvin viknu kako bi ga upozorio na njihov dolazak: niko mu nije odgovorio, pa oni krenuše ćutke dalje, kako ga ne bi probudili ako spava.
     Odista je spavao, sa šakama mirno prekrštenim na grudima. Oči su mu bile otvorene, zagledane u masivni krov koji nije video, kao da su bile u stanju da kroz njega sagledaju zvezde. Na usnama mu je titrao jedva primetan osmeh: Smrt mu nije došla kao neprijatelj.

14. IZVAN SISTEMA

     Pored njega su bila dva robota, nepokretno lebdeći u vazduhu. Kada je Alvin pokušao da priđe telu, ispružili su pipke da ga u tome spreče, tako da je zastao. Ništa nije mogao da učini: dok je stajao u toj tihoj sobi, osetio je kako mu neka hladnoća steže srce. Prvi put je video mermerno lice Smrti i bilo mu jasno da je zauvek izgubio deo detinjstva.
     Znači, ovo je bio kraj čudnog bratstva, možda poslednjeg koje će svet ikada upoznati. Iako su možda celog života sami sebe obmanjivali, njihovi životi nisu bili uludo straćeni. Kao nekim čudom otrgli su od prošlosti znanje koje bi inače zauvek bilo izgubljeno. Sada je njihov red mogao poći putem miliona drugih vera koje su nekada mislile da su večne.
     Ostavili su ga da spava u svojoj grobnici u planinama, gde ga nijedan čovek neće uznemiriti do kraja Vremena. Njegovo telo čuvale su mašine koje su ga za života opsluživale i koje ga, Alvin je to znao, nikada neće napustiti. Neraskidivo vezane za njegov um, čekaće ovde na naređenja koja nikada neće dobiti, dok se same planine ne sruše.
     Mala četvoronožna životinja, koja je isto tako odano služila čoveku bila je istrebljena pre odveć dugo vremena, tako da mladići nisu čak ni čuli za nju.
     Ćutke su se vratili do broda koji ih je čekao i uskoro je tvrđava za njih ponovo postala samo tamno jezero u brdima. Međutim, Alvin nije zaustavljao mašinu: nastavili su da se penju sve više dok se pod njihovim nogama nije video ceo Lis, veliko zeleno ostrvo u narandžastom moru. Alvin nikada pre toga nije bio tako visoko: kada su se konačno zaustavili, pod sobom su videli celu Zemljinu poluloptu. Sa ove visine Lis im je izgledao sasvim mali, tek tamna senka na sivonarandžastoj površini pustinje... a daleko iza linije zakrivljenosti lopte nešto je svetlucalo poput kakvog raznobojnog dragulja. To je bio Teonov prvi susret sa Diasparom.
     Dugo su ostali tako visoko, posmatrajući Zemlju kako se pod njima okreće. Od svih Čovekovih drevnih moći ovo je sigurno bila jedna od onih koje nikako nije smeo da izgubi. Alvin je žalio što ne može vladarima Lisa i Diaspara da pokaže svet onako kako ga je sada video.
     "Teone", oslovi ga on konačno, "šta misliš, da li činim ono što treba?"
     Pitanje je iznenadilo Teona, koji ništa još nije znao o iznenadnim sumnjama što su povremeno obuzimale njegovog prijatelja. Niti mu je bilo lako da mu nepristrasno odgovori: kao i Rorden, ali s manje razloga, Teon je osećao kako njegov karakter polako tone. Nije bio u stanju da izbegne vrtlog koji je Alvin ostavljao za sobom na svom putu kroz život i koji ga je polako usisavao.
     "Mislim da si u pravu", polako odvrati Teon. "Naša dva naroda dovoljno su dugo bila razdvojena." To je, pomisli on, bila istina, mada je bio svestan da njegova vlastita osećanja utiču na odgovor. Međutim, Alvin je i dalje bio zabrinut.
     "Ima jedan problem o kome do sada nisam razmišljao", nastavi on ozbiljno, "a to je razlika u dužini naših života." Ništa više nije kazao, ali obojica su znala o čemu onaj drugi razmišlja.
     "To me veoma onespokojava", priznade Teon. "Ali došao sam do zaključka da će se taj problem sam od sebe rešiti kada se naši narodi ponovo upoznaju. Ne možemo i jedni i drugi biti u pravu... možda mi živimo suviše kratko, a vi sigurno živite predugo. Vremenom će se doći do nekog kompromisa."
     Alvin baš nije bio siguran u to. Mada je u tome video jedinu nadu, znao je da će prelazni vekovi biti strašno teški. Ponovo se setio Seranisinih gorkih reči: "Oboje ćemo biti davno mrtvi, a ti ćeš još biti mladić." Pa dobro: prihvatiće uslove. Čak i u Diasparu se nad svim prijateljstvima nadnosila ista senka: da li se nešto dogodilo pre stotinu ili milion godina na kraju uopšte nije bilo važno. Dobrobit rase zahtevala je da dođe do mešanja ove dve kulture: kada je u pitanju bio takav jedan cilj, onda sreća pojedinaca uopšte nije bila važna. Na trenutak je Alvin video čovečanstvo kao nešto više od žive pozadine vlastitog života i bez oklevanja je prihvatio nesreću do koje će jednog dana neminovno doći zbog izbora koji je napravio. Nikada više o tome nisu razgovarali.
     Svet ispod njih nastavljao je sa svojim beskrajnim okretanjem. Osetivši u kakvom je Alvin raspoloženju, Teon nije započinjao razgovor, ali je zato Alvin uskoro ponovo prekinuo tišinu.
     "Kada sam prvi put napustio Diaspar", poče on, "nisam znao šta očekujem da ću pronaći. Na tom prvom putovanju mogao sam da se zadovoljim Lisom... ali sada mi sve na Zemlji izgleda tako malo i nevažno. Sa svakim novim otkrićem nicala su nova pitanja, tako da se više neću smiriti dok ne saznam ko je bio Gospodar i zašto je došao na Zemlju. Ako to ikada otkrijem, pretpostavljam da ću početi sebi da postavljam pitanja vezana za Velike i Osvajače... i tako će to ići u nedogled."
     Teon još nikada nije video Alvina u takvom raspoloženju i nije želeo da prekine njegovo izlaganje. Tokom poslednjih nekoliko minuta puno toga je saznao o svom prijatelju.
     "Robot mi je kazao", nastavi Alvin, "da ova mašina može stići do Sedam Sunaca za manje od pola dana. Šta misliš, da li bi trebalo da pođem tamo?"
     "A da li ti misliš da bih te ja mogao sprečiti u tome?" tiho odvrati Teon pitanjem.
     Alvin se osmehnu.
     "To nije nikakav odgovor", primeti on, "čak i da je istina. Ne znamo čega sve ima tamo napolju, u svemiru. Osvajači su možda otišli iz Vaseljene, ali možda postoje druge inteligencije koje su neprijateljski raspoložene prema Čoveku."
     "Zašto bi morale postojati?" upita Teon. "To je jedno od pitanja oko koga se naši filosofi već vekovima spore. Malo je verovatno da će rasa koja poseduje pravu inteligenciju biti neprijateljski raspoložena."
     "A Osvajači..."
     Teon pokaza prema beskrajnoj pustinji ispod njih.
     "Nekada samo imali Carstvo. A šta sada imamo što bi oni mogli poželeti?"
     Alvina malo iznenadi ovo neobično gledište.
     "Da li ceo tvoj narod deli to mišljenje?"
     "Ne, samo nekolicina. Prosečna osoba ne brine brigu oko toga i najverovatnije bi ti odgovorila da su Osvajači, da su stvarno želeli da unište Zemlju, to učinili još pre mnogo vekova. Malo ljudi ih se još plaši, a majka je među njima."
     "Stvari u Diasparu stoje sasvim drugačije", reče Alvin. "Moji sunarodnici su velike kukavice. Ali šteta za tvoju majku... misliš li da ti ne bi dozvolila da pođeš sa mnom?"
     "Siguran sam da ne bi", naglasi Teon. Jedva da je i primetio da je Alvin njegov pristanak smatrao za gotovu stvar.
     Alvin je malo razmišljao.
     "Do sada je već sigurno saznala za ovaj brod i jasno joj je šta smeram. Ne smemo se vratiti u Erli."
     "Ne: doveli bismo sami sebe u opasnost. Imam bolji plan."

     Malo selo u koje su se spustili nalazilo se svega desetak milja od Erlija, ali Alvin se iznenadio kada je video koliko se razlikuje po arhitekturi i uređenju. Kuće su imale po nekoliko spratova i bile su podignute duž zakrivljene obale jezera, okrenute prema vodi. Duž obale je bilo usidreno puno raznobojnih barki: ostavile su dubok utisak na Alvina koji nikada nije čuo za nešto slično, pa se pitao čemu služe.
     Ostao je da čeka u brodu dok je Teon otišao da se vidi sa prijateljima. Zabavno je bilo promatrati zaprepaščenje i zapanjenost na licima onih koji su se okupili oko broda, nesvesni da ih on iznutra promatra. Teon je bio odsutan svega nekoliko minuta i sada se jedva probijao kroz znatiželjnu gomilu. Odahnuo je kada su se vrata vazdušne komore zatvorila za njim.
     "Majka će dobiti poruku za dva do tri minuta. Nisam rekao kuda ćemo, ali ona će to brzo pogoditi. Donosim ti vesti koje će te zanimati."
     "Kakve?"
     "Centralno Veće će otpočeti razgovore sa Diasparom."
     "Šta!"
     "Dobro si čuo, mada još nije izdato zvanično saopštenje. Tako nešto ne može dugo ostati tajna."
     Alvinu je to bilo milo: nikada nije ni pomislio da je bilo šta moglo ikada ostati tajna u Lisu.
     "O čemu raspravljaju?"
     "Verovatno o tome kako da nas spreče da odemo. Zato sam se odmah vratio ovamo."
     Alvin se pomalo skrušeno osmehnu.
     "Znači, ti smatraš da strah može uspeti tamo gde logika i ubeđivanje zakažu?"
     "Vrlo verovatno, mada si sinoć ostavio stvarno odličan utisak na savetnike. Još su dugo razgovarali pošto si ti otišao na spavanje."
     Bez obzira na razlog koji je doveo do ovoga, Alvin je bio veoma zadovoljan. Diaspar i Lis su sporo reagovali, pa ipak su događaji sada brzo napredovali ka klimaksu. A da li će taj klimaks imati neprijatne posledice po njega, Alvin nije mnogo mario.
     Nalazili su se veoma visoko kada je robotu izdao poslednja uputstva. Brod se gotovo zaustavio, na možda nekih hiljadu milja iznad Zemlje, tako da im je ona gotovo ispunjavala nebo. Nije baš izgledala primamljivo: Alvin se pitao koliko je brodova u prošlosti isto ovako lebdelo jedno kraće vreme, a onda nastavilo svojim putem.
     Nastupila je poduža pauza, tokom koje je robot možda proveravao kontrole i kola koje nisu bile korišćene mnogo geoloških era. Zatim je usledio neki veoma tihi zvuk, prvi koji je mašina ispustila. Bilo je to jedva čujno zujanje, koje se brzo pojačavalo, oktavu za oktavom, dok se nije izgubilo na ivici čujnosti. Nisu osetili nikakvu promenu niti kretanje, ali iznenada je primetio da ekranom promiču zvezde. Zemlja se ponovo pojavila i, okrećući se, prošla pored njih... zatim se opet stvorila pred njima, u malo izmenjenom položaju. Brod je "lovio", ljuljao se u prostoru poput igle kompasa koja traga za severom. Nekoliko minuta nebo se okretalo i vrtelo oko njih, dok se brod konačno nije primirio, poput kakvog ogromnog projektila usmerenog ka zvezdama.
     U središtu ekrana nalazio se veliki prsten Sedam Sunaca, blistajući se prelepim duginim bojama. Delimično se videla i Zemlja u obliku tamnog polumeseca oivičenog zlatnim i grimiznim tonovima zalazećeg Sunca. Alvin je znao da se nešto dešava, nešto što je prevazilazilo celokupno njegovo iskustvo. Čekao je, čvrsto stežući naslon sedišta, dok su sekunde prolazile, a Sedam Sunaca svetlucalo na ekranu.
     Nije se začuo nikakav zvuk, već je osetio samo iznenadni trzaj koji je, kako se činilo, zamaglio vidno polje... uklonivši sa njega Zemlju kao da ju je zbrisala neka džinovska šaka. Bili su sami u svemiru, sami sa zvezdama i neobično smanjenim Suncem. Zemlja je nestala kao da nikada i nije postojala.
     Ponovo su osetili trzaj, koji je ovog puta bio praćen tihim mrmorenjem, kao da su generatori prvi put ispoljili izvestan deo svoje moći. Pa ipak, još je nekoliko trenutaka izgledalo kao da se ništa nije dogodilo: a onda je Alvin postao svestan činjenice da ni Sunca više nije bilo i da pored broda lagano promiču zvezde. Na trenutak se osvrnuo i ugledao... ništa. Nebesa iza njega potpuno su nestala, poništila ih je polulopta noći. A onda su zvezde počele da uranjaju u nju, da nestaju poput iskri palih u vodu. Brod je putovao mnogo brže od svetlosti i Alvin je znao da se više ne nalazi u poznatom svemiru Zemlje i Sunca.
     Kada je treći put došlo do iznenadnog, vrtoglavog trzaja, srce samo što mu nije stalo. Više nije bilo sumnje: vidno polje mu se čudno zamaglilo i na trenutak je njegova okolina izgledala čudno izobličena. Smisao tog izobličenja shvatio je u magnovenju na način koji nije umeo da objasni. Bilo je stvarno i nije predstavljalo varku njegovih očiju. Nekako je uspevao da uhvati, dok je prolazio kroz tanku opnu sadašnjosti, po koju promenu koja se događala u svemiru oko njega.
     U istom trenutku mrmor generatora pretvorio se u tutnjavu koja je potresla brod... taj zvuk ostavio je na njega snažan utisak, jer to je bio prvi krik pobune koji je Alvin čuo od mašine. A onda je sve bilo gotovo; iznenadna tišina kao da mu je odzvanjala u ušima. Veliki generatori obavili su svoj posao: do kraja putovanja više neće biti potrebni. Zvezde pred njima plamtele su plavobelilčastom svetlošću koja je prelazila u ultraljubičastu. Nekom magijom Nauke ili Prirode Sedam Sunaca se i dalje videlo, mada su se njihov položaj i boje malo izmenili. Brod je hitao ka njima kroz tunel tame, van granica prostora i vremena, brzinom koju um nije bio sposoban da shvati.
     Teško je bilo poverovati da su napustili Sunčev sistem brzinom koja će ih, ukoliko nije brižljivo uravnotežena, uskoro provesti kroz srce Galaksije i izbaciti u još veću prazninu s njegove druge strane. Ni Alvin ni Teon nisu bili u stanju da sagledaju pravu veličinu svog putovanja: čuvene sage o istraživanjima potpuno su izmenile Čovekov pogled na Vaseljenu, pa čak i sada, milionima vekova kasnije, drevne tradicije nisu potpuno iščezle. Nekada davno postojao je brod, šaputalo je predanje, koji je oplovio Kosmos između izlaska i zalaska Sunca. Milijarde milja nisu za takve brzine predstavljale nikakvu prepreku. Za Alvina je ovo putovanje bilo tek nešto važnije i možda manje opasno od njegovog prvog putovanja u Lis.
     Teon je bio taj koji je glasno izrekao ono što su obojica mislila dok se sjaj Sedam Sunaca polako pojačavao pred njima.
     "Alvine", primeti on, "nemoguće da je ta formacija prirodna."
     Ovaj drugi klimnu.
     "Godinama to već mislim, ali mi i dalje izgleda fantastično."
     "Sistem možda uopšte nije sagradio Čovek", složi se Teon, "ali svakako ga je stvorila neka inteligencija. Priroda nikako nije mogla da oblikuje savršeni krug od zvezda, po jednu za svaku osnovnu boju, i još da sve budu podjednakog sjaja. U vidljivoj Vaseljeni ne postoji ništa slično Središnjem Suncu."
     "Zbog čega bi onda neko napravio nešto takvo?"
     "Oh, mogu da ti navedem mnoge razloge. Možda je to signal, kako bi svaki nepoznati brod koji uđe u Vaseljenu znao gde treba da potraži život. Možda označava središte galaktičke uprave. Ili je to možda... osećam da je to pravo objašnjenje... najveće od svih umetničkih dela. No, glupo je sada nagađati. Ubrzo ćemo saznati istinu."

15. VANAMOND

     Čekali su, izgubljeni u mislima, dok su se Sedam Sunaca iz sata u sat sve više razmicala, ispunivši konačno neobični tunel noći kroz koji je brod plovio. Zatim su spoljašnja sunca, njih šest, jedno za drugim nestala na rubu tame, a ostalo je samo Središnje Sunce. Iako ono nikako više nije moglo u potpunosti da se nalazi u njihovom svemiru, i dalje je blistalo bisernim sjajem koji ga je izdvajao od svih ostalih zvezda. Iz minuta u minut njegovo bleštavilo postajalo je sve jače, dok na kraju sunce nije iz tačke preraslo u sićušni disk. Disk koji je sada počeo da se širi pred njima...
     Usledilo je najkraće moguće upozorenje: na trenutak je kroz prostoriju zatreperio duboki ton nalik na zvonjavu. Alvin je stegao naslon stolice, mada je to bio sasvim uzaludan gest.
     Veliki generatori ponovo naglo oživeše i gotovo zaslepljujućom brzinom opet se ukazaše zvezde. Brod se vratio u normalni svemir, u Vaseljenu sunaca i planeta, prirodni svet u kome se ništa nije moglo kretati brže od svetlosti.
     Već su se nalazili u sistemu Sedam Sunaca: veliki prsten raznobojnih kugli preovlađivao je nebom. A kakvo je to samo nebo bilo! Nestalo je svih zvezda koje su znali, svih poznatih sazvežđa. Mlečni Put više nije bio nerazgovetna magličasta traka u jednom uglu nebesa: nalazili su se u središtu stvaranja i njegov veliki krug delio je Vaseljenu na dva dela.
     Brod se i dalje velikom brzinom kretao ka Središnjom Suncu, a preostalih šest zvezda tog sistema predstavljalo je raznobojne svetionike raspoređene ukrug po nebu. Nedaleko od najbližeg među njima videle su se sićušne iskre orbitirajućih planeta - svetovi koji mora da su bili ogromni kada su se videli sa ovolike udaljenosti. Bio je to prizor veličanstveniji od svega što je Priroda ikada stvorila i Alvin je znao da je Teon bio u pravu. Ova savršena simetrija predstavljala je namerni izazov upućen zvezdama nasumce razbacanim unaokolo.
     Uzrok sedefaste svetlosti Središnjeg Sunca sada je bio jasno uočljiv. Ta velika zvezda, sigurno jedna od najsjajnijih u celoj Vaseljeni, bila je zaodenuta u gasni omotač koji je umekšavao njeno zračenje i davao joj tu osobenu boju. Okolna maglina mogla se videti samo posredno i bila je izuvijana u neobičnim oblicima koji su varali oko. Ali nalazila se tamo, i što bi čovek duže zurio u nju, to je izgledala sve prostranija.
     Alvin se pitao kuda li ih robot to vodi. Sledi li on neko drevno sećanje, ili u svemiru oko njih postoje signali-vodilje? Izbor odredišta potpuno je prepustio mašini i uskoro je primetio bledu iskru svetlosti u čijem su pravcu putovali. Gotovo se gubila u sjaju Središnjeg Sunca, a oko nje primećivali su se još slabiji odsjaji drugih svetova. Njihovo veliko putovanje bližilo se kraju.
     Planeta, ta prelepa kugla raznobojne svetlosti, sada je od njih bila udaljena svega nekoliko miliona milja. Na njenoj površini nigde nije mogla da vlada tama, jer kako se okretala ispod Središnjeg Sunca, ostale zvezde prelazile su jedna za dugom preko njenog neba. Alvinu tada postadoše jasne reči koje je Gospodar izgovorio na samrti: "Divno je posmatrati raznobojne senke na planetama sa večnom svetlošću."
     Sada su već bili tako blizu da su mogli da razaznaju kontinente, okeane i providnu izmaglicu atmosfere. Bilo je ipak nećeg zbunujučeg u svemu tome i ubrzo uočiše da su granice između kopna i vode čudno pravilne. Kontinenti ove planete nisu više bili onakvi kakvima ih je Priroda stvorila... oblikovanje jednog sveta mora da je predstavljalo tričavi zadatak za one koji su sazdali čitava sunca!
     "To uopšte nisu okeani!" iznenada uzviknu Teon. "Pogledaj - vidiš li oznake u njima?"
     Pošto su se još malo primakli planeti, Alvin je uspeo da razabere na šta je njegov prijatelj mislio. Uočio je jedva vidljive pruge i linije duž ivica kontinenata, duboko unutar granica onoga za šta je u prvi mah pomislio da je more. Nešto slično već je jednom video u pustinji oko Diaspara, na osnovu čega je zaključio da su uzalud preduzeli ovo putovanje.
     "Ova planeta je suva kao Zemlja", primeti on smrknuto. "Sva voda s nje je nestala... one oznake predstavljaju bazene soli na mestima gde su mora isparila."
     "Oni nikada ne bi dozvolili da se tako nešto dogodi", odvrati Teon. "Ipak, mislim da smo zakasnili."
     Njegovo razočaranje bilo je toliko da Alvin nije imao hrabrosti bilo šta da izusti, već je samo nastavio da zuri u taj veliki svet pred sobom. Planeta se okretala ispod broda upečatljivo sporo, a njena površina kraljevski se uzdizala da ih dočeka. Sada su već mogli da vide zdanja... sićušne bele izbočine koje su se nalazile svuda osim na bivšem okeanskom dnu.
     Nekada je ovaj svet bio središte Vaseljene. Sada je postao nepokretan, vazduh je bio prazan, a po tlu nisu milele nikakve tačkice koje bi govorile o životu. Brod je ipak nastavljao svrhovito da klizi povrh smrznutog mora kamena... mora koje se ponegde skupilo u velike talase koji su izazivali nebo.
     Ubrzo potom brod se zaustavio, kao da je robot konačno uspeo da dovede svoja sećanja do njihovog izvora. Ispod njih se nalazio stub od snežnobelog kamena koji se izdizao iz središta ogromnog mermernog amfiteatra. Alvin malo pričeka: a pošto je mašina ostala nepokretna, on joj naredi da se spusti do podnožja stuba.
     Sve do tog trenutka Alvin se pomalo nadao da će na ovoj planeti pronaći život. Ali ta se nada izjalovila čim je izišao iz vazdušne komore. Nikada ranije, pa čak ni u Šalmiranu, koji je bio sasvim izvan sveta, nije upoznao potpunu tišinu. Na Zemlji se uvek čuo mrmor glasova, meškoljenje živih bića, ili uzdisanje vetra. Ovde sada nije bilo ničeg od toga, niti će ikada ponovo biti.
     Zašto ih je mašina dovela ovamo, to niko nije mogao reći, ali Alvin je znao da to i nije bilo važno. Taj ogromni stub od belog kamena bio je možda dvadeset puta viši od čoveka i nalazio se u krugu od metala tek malo izdignutom iznad nivoa ravnice. Bio je potpuno gladak i njegova namena predstavljala je tajnu. Mogli su da nagađaju do mile volje, ali nikada ne bi dokučili da je on nekada označavao nultu tačku svih astronomskih merenja.
     Znači, ovo je bio kraj svih njegovih istraživanja, tužno pomisli Alvin. Znao je da bi bilo beskorisno posetiti i ostale svetove Sedam Sunaca. Čak ako je negde u Vaseljeni još i postojala inteligencija, gde je mogao da je potraži? Video je zvezde raštrkane poput čestica prašine po nebesima i znao je da mu ni sve preostalo Vreme Vaseljene ne bi bilo dovoljno da ih sve istraži.
     Odjednom ga ophrvaše takva usamljenost i potištenost kakve još nikada nije iskusio. Tek je sada upeo da shvati strah Diaspara od velikih prostranstava Vaseljene, užas koji je nagnao njegove sunarodnike da se okupe u malom mikrokosmosu svog grada. Teško je posle svega bilo priznati da su bili u pravu.
     Okrenuo se prema Teonu, tražeći podršku, ali Teon je stajao čvrsto stisnutih šaka, namrštenih veđa i staklastog pogleda.
     "Šta je bilo?" upita ga uznemireno Alvin.
     Teon je nastavio da zuri u prazno i dok mu je odgovarao.
     "Nešto dolazi. Mislim da bi bilo bolje da se vratimo u brod."

     Galaksija se mnogo puta okrenula oko svoje ose pre no što je Vanamond stekao svest. Njegovo sećanje na te prve eone i na stvorenja koja su se tada brinula o njemu bilo je veoma oskudno... ali još je pamtio svoj očaj kada su oni na kraju otišli i ostavili ga samog među zvezdama. Tokom potonjih eona lutao je od sunca do sunca, polako se razvijajući i uvećavajući svoje moći. Nekada je sanjao o tome da pronađe one koji su ga doneli na svet i mada je taj san do sada već izbledeo, nikada nije potpuno zamro.
     Na nebrojeno svetova zatekao je ostatke koje je život za sobom ostavio, ali na inteligenciju je naišao samo jednom... a od tog Crnog Sunca pobegao je u užasu. No, Vaseljena je bila veoma velika, a on je tek krenuo u potragu.
     Iako se zbila daleko u prostoru i vremenu, snažna erupcija energije iz srca Galaksije privukla je Vanamonda i naterala ga da prevali mnogo svetlosnih godina. Uopšte nije ličila na zračenje zvezda i pojavila se u njegovom polju svesti naglo poput meteorskog traga preko vedrog neba. Krenuo je prema njoj, ka poslednjem trenutku njenog postojanja, dok su iza njega čilila na dobro poznat način mrtva, nepromenljiva ustrojstva prošlosti.
     Znao je ovo mesto, jer je ovde već ranije bio. Onda tu nije bilo života, ali sada je otkrio inteligenciju. Nije znao kakav to dugačak metalni oblik leži u ravnici, jer mu je bio stran kao i svi ostali predmeti fizičkog sveta. Još je bio obavijen oreolom energije koja ga je privukla ovamo s drugog kraja Vaseljene, ali to ga sada uopšte nije zanimalo. Oprezno, pomalo nervozan poput kakve divlje zveri koja se sprema na borbu, on posegnu ka dva uma koja je otkrio.
     Istog časa je shvatio da se njegova duga potraga najzad okončala.

16. DVA SUSRETA

     Ovakav jedan susret do samo pre nekoliko dana bio je potpuno nezamisliv, pomisli Rorden. Iako se još praktično nalazio u nemilosti, njegovo prisustvo bilo je u toj meri neophodno da niko nije predložio da se on isključi. Šestoro posetilaca sedelo je naspram Veća; na svakog posetioca dolazila su po dva kooptirana člana, kakav je i on sam bio, koji su stajali levo i desno od njih. To je značilo da nije mogao da im vidi lica, ali izrazi onih preko puta bili su dovoljno rečiti.
     Rorden nije smatrao da su mnogo postigli: nije mu ni bilo jasno kako bi se to moglo uraditi. Alvin je otišao u svemir i tu se ništa nije moglo izmeniti. Veće, koje još nije u potpunosti prihvatilo Lis, i dalje, izgleda, nije bilo u stanju da shvati šta se dogodilo. Očigledno je bilo samo to da je uplašeno, baš kao i većina posetilaca. Sam Rorden nije bio onoliko užasnut koliko je očekivao da će biti: njegovi strahovi nisu nestali, ali konačno se sa njima suočio. Nešto od Alvinove vlastite nepromišljenosti - ili je to bila hrabrost? - izmenilo je njegove poglede na svet i otvorilo mu nove vidike.
     Predsednikovo pitanje ga je zateklo, ali se brzo snašao.
     "Mislim", poče on, "da je čista slučajnost to što do ovoga nije došlo i ranije. Ništa nismo mogli učiniti da stvar sprečimo, jer smo zaostajali za događajima." Svima je bilo jasno da je pod "događajima" mislio na Alvina, ali niko ništa nije primetio. "Nema svrhe prepirati se oko prošlosti: i Diaspar i Lis su pravili greške. Kada se Alvin vrati, možete pokušati da ga sprečite da ponovo napusti Zemlju... ako to budete u stanju. Mislim da u tome ipak nećete uspeti, jer će on do tada možda već mnogo toga naučiti. Ali ako se ono čega se bojite već dogodilo, niko od nas ništa tu ne može. Zemlja je bespomoćna... kao što je to već milionima vekova."
     Rorden je zastao i osmotrio prisutne za stolom. Njegove reči nikome nisu bile po volji, niti je on očekivao da će biti.
     "Pa ipak, ne vidim razloga za ovoliko uzbuđenje. Zemlja nije u nimalo većoj opasnosti nego što je oduvek bila. Zašto bi dva mladića u jednom malom brodu navukla bes Osvajača ponovo na nas? Ako želimo da budemo pošteni, moramo priznati da su Ovajači mogli da unište naš svet još pre mnogo vekova."
     Svi su zamukli od zapanjenosti. Ovo je bila jeres... ali Rordenu bi milo kada vide da se dvojica posetilaca, izgleda, slažu s njim.
     Predsednik ga prekide, strašno se namrštivši.
     "Zar ne postoji predanje koje kaže da su Osvajači poštedeli Zemlju samo pod uslovom da Čovek nikada više ne pođe u svemir? I nismo li mi sada prekršili te uslove?"
     "Nekada sam i ja u to verovao", reče Rorden. "Mnoge stvari prihvatamo bez pogovora, a ova je jedna od takvih. Međutim, moje mašine nisu nikada čule za to predanje, one znaju samo istinu... a nigde ne postoji nikakav zapis o nekom sličnom sporazumu. Ubeđen sam da bi nešto tako važno bilo zasvagda zabeleženo, kao što su zapisane i znatno beznačajnije stvari."
     Alvin bi se u ovom trenutku ponosio njime, pomisli Rorden. Čudno da je branio mladićeve ideje, budući da bi ih sigurno napadao da je Alvin bio prisutan. Bar se jedan od njegovih snova ostvario: odnos između Lisa i Diaspara još je bio klimav, ali stvari su ipak krenule nabolje. Gde li je, pitao se, sada nalazio Alvin?

     Alvin nije ništa ni video ni čuo, ali nije zastao da se prepire. Tek kada su se vrata vazdušne kabine zatvorila za njima, okrenuo se ka svom prijatelju.
     "Šta je bilo?" upita on pomalo bez daha.
     "Ne znam: to je nešto fantastično. Mislim da nas i dalje promatra."
     "Da krenemo?"
     "Ne: u početku sam bio uplašen, ali mislim da nam ne želi zlo. Kao da je jednostavno... zainteresovano za nas."
     Alvin se upravo spremao da mu odgovori kada ga iznenadi dotad nepoznato osećanje. Telom kao da mu se širio topao, golicav sjaj: to je potrajalo svega nekoliko sekundi, a kada je nestalo, on više nije bio Alvin od Loroneja. Nešto se uselilo u njegov mozak, preklapajući ga kao što jedan krug može delimično da prekrije drugi. Takođe je bio svestan Teonovog uma, koji mu je bio nadohvat ruke, isto kao i njegov isprepleten sa bićem koje se spustilo na njih. Pre bi se moglo reći da je to osećanje bilo čudno nego neprijatno i pružilo je Alvinu prvi put uvid u pravu telepatiju... moć koja je među pripadnicima njegove rase u toj meri bila izobličena, da su je mogli koristiti samo za kontrolisanje mašina.
     Alvin se smesta pobunio kada je Seranis pokušala da ovlada njegovim umom, ali protiv ovog nametanja nije se borio. Bilo bi beskorisno i znao je da ova inteligencija, kakva god da je, nije neprijateljski nastrojena. Potpuno se opustio, prihvatajući bez otpora činjenicu da neka inteligencija, neizmerno veća od njegove, ispituje njegov um. Međutim, što se toga tiče nije bio potpuno u pravu.
     Vanamond je odmah shvatio da mu je jedan od ovih umova bio naklonjeniji i dostupniji od drugog. Osetio je da je oba uma začudilo njegovo prisustvo, što je opet njega veoma iznenadilo. Teško mu je bilo da poveruje da su mogli zaboraviti: van Vanamondove moći shvatanja bili su i zaboravnost i smrtnost.
     Komunikacija je bila veoma teška: mnoge misaone slike u njihovim umovima bile su tako čudne da ih je jedva razabirao. Zbunilo ga je i pomalo zaplašilo ustrojstvo straha od Osvajača koje se stalno ponavljalo; podsetilo ga je na njegova vlastita osećanja koja su ga prožela kada je Crno Sunce prvi put ušlo u njegovo polje znanja.
     Ali oni nisu ništa znali o Crnom Suncu; njihova pitanja upravo su počela da mu se oblikuju u umu.
     "Šta si ti?"
     Odgovorio je na jedini mogući način.
     "Ja sam Vanamond."
     Nastupila je pauza (koliko je samo njihovom ustrojstvu misli bilo potrebno da se oblikuje!), a onda je pitanje ponovljeno. Nisu razumeli: to je bilo čudno, jer nema sumnje da mu je njihova vrsta dala ime; bilo je to jedno od sećanja vezanih za njegovo rođenje. Ta sećanja bila su retka i čudno su počinjala u jednoj jedinoj tački u vremenu, ali su zato izgledala kristalno jasna.
     Ponovo su se njihove sićušne misli probile u njegovu svest.
     "Ko su bili Veliki... da li si ti jedan od njih?"
     On to nije znao: teško im je bilo da mu poveruju i njihovo razočaranje, oštro i jasno, premosti provaliju koja je delila njihove umove od njegovog. Međutim, bili su strpljivi i njemu je bilo milo što im pomaže, jer tragali su za istom stvari kao i on i bili su mu prvi sadruzi koje je ikada imao.
     Alvin je bio ubeđen da nikada, do kraja života, neće više doživeti jedno ovako čudno iskustvo kakav je bio ovaj nemi razgovor. Teško mu je bilo da poveruje da i on može da bude tek puki posmatrač, jer nije želeo da prizna, čak ni pred samim sobom, da je Teonov um mnogo moćniji od njegovog. Preostalo mu je samo da čeka i da se pita, napola ošamućen bujicom misli koje su prevazilazile granice njegovog razumevanja.
     Uskoro je Teon, prilično bled i napet, prekinuo kontakt i okrenuo se ka svom prijatelju.
     "Alvine", oslovi ga on veoma umornim glasom, "ovde je nešto čudno, što uopšte ne razumem."
     Ova vest nije uspela da povrati Alvinu samopoštovanje, što mora da se jasno videlo na njegovom licu, jer se Teon iznenada saosećajno nasmejao.
     "Ne mogu da otkrijem šta je ovaj... Vanamond", nastavi on. "To je stvorenje koje poseduje neiscrpno znanje, ali izgleda da nije naročito inteligentno. Razume se", dodade on, "možda mu je um sasvim drugačijeg sklopa, tako da ne možemo da ga razumemo.. pa ipak mislim da to nije pravo objašnjenje."
     "Pa, šta si uspeo da saznaš?" upita Alvin pomalo nestrpljivo. "Zar ništa ne zna o ovom mestu?"
     Teonov um kao da je bio veoma daleko.
     "U podizanju ovog grada učestvovale su mnoge rase, uključujući i našu", reče on odsutno. "U stanju je da mi pruži ovakve i slične podatke, ali izgleda da ne shvata njihov smisao. Verujem da je svesno prošlosti, ali nije u stanju da je objasni. Čini se da je u njegovom umu nagomilano i ispreturano sve što se ikada dogodilo."
     Zamišljeno je zastao na trenutak, a onda mu se lice ozari.
     "Samo jednu stvar možemo učiniti: moramo Vanamonda kako znamo i umemo odvesti na Zemlju da ga tamo prouče naši filosofi."
     "Da ne ugrozimo sopstvenu bezbednost?" upita Alvin.
     "Nećemo", odgovori Teon, razmišljajući o tome kako je ova Alvinova primedba krajnje netipična za njega. "Vanamond je prijateljski raspoložen. I više od toga... kao da je zaljubljen u nas."
     U tom času Alvin postade potpuno svestan misli koja mu je sve vreme lebdela na ivici svesti. Setio se Krifa i svih onih malih životinja koje su stalno jurcale ("To se neće ponoviti, Majko"), što je nerviralo Seranis. I setio se - kako se to samo činilo daleko! - zoološkog nauma s kojim su krenuli u pohod u Šalmiran.
     Teon je pronašao novog ljubimca.

17. CRNO SUNCE

     Spustili su se u podne na proplanak Erlija, ni ne pomišljajući ovog puta da se kriju. Alvin se pitao da li je ijedan brod u ljudskoj istoriji doneo na Zemlju ovakav teret... ako se Vanamond uopšte nalazio u fizičkom prostoru mašine. Tokom putovanja nije mu bilo ni traga ni glasa: Teon je verovao, a on je bio upućeniji da o tome sudi, da se samo za Vanamondovu sferu pažnje moglo kazati da zauzima neko mesto u prostoru.
     Kada su izišli iz broda, vrata su se polako zatvorila za njima, a iznenadni nalet vetra stao da im se poigrava odećom. Već u narednom trenutku mašina je bila tek srebrna tačka koja je nestajala u daljini neba, vraćajući se u svet kome je pripadala, dok Alvinu ponovo ne zatreba.
     Seranis ih je čekala, Teon je znao da će ih čekati, a Alvin je to napola očekivao. Izvesno vreme je ćutke posmatrala mladiće, a onda se tihim glasom obratila Alvinu:
     "Ti si baš rešio da nam zapetljaš život, je li tako?"
     U njenim rečima nije bilo prekora, već samo izvesne podsmešljive pomirenosti sa sudbinom, pa čak i izvesnog slaganja.
     Alvin odmah oseti na šta je mislila.
     "Znači, Vanamond je stigao,"
     "Da, pre nekoliko časova. Od jutros smo više saznali o istoriji nego što smo uopšte mislili da postoji."
     Alvin je zaprepašćeno pogleda. A onda shvati: nije mu bilo teško da zamisli šta je Vanamondov dolazak značio za ove ljude, sa veoma razvijenim čulom opažanja i umovima koji su umeli savršeno da se prepliću. Reagovali su iznenađujućom brzinom i pred očima mu iskrsnu iznenadna, neprimerena slika Vanamonda, možda pomalo zaplašenog, okruženog gladnim umovima Lisa.
     "Jeste li otkrili šta je on?" upita Alvin.
     "Da. To je bilo lako, mada i dalje ne znamo njegovo poreklo. On je čisti intelekt koji, kako izgleda, poseduje neograničeno znanje. Međutim, detinjast je, i to mislim sasvim doslovno."
     "Svakako!" povika Teon. "Trebalo je da pretpostavim!"
     Alvin je bio zbunjen i Seranis se sažali na njega.
     "Hoću da kažem, čak iako Vanamond poseduje neverovatan, možda neograničen um, on je nezreo i nerazvijen. Njegova stvarna inteligencija manja je od inteligencije bilo kog ljudskog bića", osmehnula se ona, napravivši grimasu, "mada misli mnogo brže od nas i veoma brzo uči. Takođe poseduje neke moći koje ne razumemo. Izgleda da je cela prošlost otvorena knjiga za njegov um - kako, to je teško opisati. Mora da se tom sposobnošću poslužio i prilikom praćenja vašeg traga koji ga je doveo do Zemlje."
     Alvin je ćutke stajao, prvi put i on pometen. Sada je tek shvatio koliko je Teon bio u pravu što je Vanamonda doveo u Lis. I koliko je imao sreće kada je uspeo da nadmudri Seranis: to nije bilo nešto što bi dva puta u životu pokušao.
     "Hoćeš da kažeš", zapita on, "da se Vanamond upravo rodio?"
     "Ako je suditi po njegovim merilima, da. U stvari, on je veoma star, mada očigledno mlađi od Čoveka. Neobično je to što uporno tvrdi da smo ga mi stvorili, a nema sumnje da je njegovo poreklo u vezi sa svim velikim tajnama prošlosti."
     "Šta se trenutno događa sa Vanamondom?" upita Teon pomalo posesivno.
     "Ispituju ga istoričari iz Grevarna. Pokušavaju da iscrtaju bar obrise glavnih događaja u prošlosti, ali za taj posao biće im potrebne godine. Vanamond je u stanju da opiše prošlost do u najsitnije pojedinosti, ali kako ne shvata ono što vidi, veoma je teško s njim raditi.
     Alvin se pitao kako je Seranis mogla sve to da zna: a onda shvati da verovatno svaki aktivni um u Lisu prati kako napreduje veliko istraživanje.
     "I Rorden bi trebalo da bude ovde", reče on, donevši iznenadnu odluku. "Idem u Diaspar po njega."
     "I Jeserak", dodade on odlučno, pošto malo razmisli.

     Rorden još nikada nije video kovitlac, ali da ga je neki zahvatio, smatrao bi to iskustvo potpuno poznatim. U pojedinim trenucima njegov osećaj za stvarnost iznenada bi zatajilo, ustupivši gotovo sasvim mesto utisku da je sve samo san. Ovo je bio jedan od takvih trenutaka.
     Sklopio je oči i pokušao u sećanje da dozove poznatu sobu u Diasparu koja je nekada bila kako deo njegove ličnosti tako i ograda koja ga je štitila od spoljašnjeg sveta. Šta bi pomislio, zapita se on, da je mogao da zaviri u budućnost, kada je prvi put sreo Alvina, i da predvidi ishod toga susreta? Samo je u jedno bio siguran i pomalo ponosan na to: ne bi mu okrenuo leđa.
     Čamac se polako kretao preko jezera, nežno se ljujuškajući, što je Rordenu veoma godilo. Nije mu bilo jasno zbog čega je selo Grevarn podignuto na ostrvu: njemu se to činilo krajnje nepodesno. Istina, raznobojne kuće, koje kao da su plovile usidrene na sićušnim talasima, delovale su nestvarno lepo. Sve je to bilo lepo, pomisli Rorden, ali ne možeš ceo život provesti buljeći u neki prizor. A onda se prisetio da mnogi od ovih ekscentričnih ljudi upravo samo to i rade.
     Ekscentrični ili ne, posedovali su umove vredne poštovanja. On iz Vanamondovih misli nije bio u stanju da izvuče nikakvu suvislost; podsećale su ga na hiljadu glasova koji dreče u isti mah u nekoj prostranoj pećini punoj odjeka. Ali zato su ljudi iz Lisa umeli da ih razmrse i snime kako bi kasnije mogli na miru da ih analiziraju. Sklop prošlosti, za koju su mislili da je zauvek bila izgubljena, već je polako počeo da se pomalja. Bila je tako čudna i neočekivana, nimalo nalik na onu istoriju u koju je Rorden oduvek verovao.
     Za nekoliko meseci podneće Diasparu svoj prvi izveštaj. Mada sadržaj još nije bio izvestan, bio je ubeđen da će zauvek okončati jalovu izdvojenost svoje rase. Prepreke između Lisa i Diaspara nestaće kada obe strane budu shvatile svoje korene, a mešanje ove dve kulture okrepiće čovečanstvo u potonjim vekovima. A čak je i to sada postalo tek manji nusproizvod velikog, upravo započetog istraživanja. Ako je ono što je Vanamond nagovestio odista bilo istina, Čovekovi vidici uskoro će morati ne samo da se prošire na celu Zemlju, već će obuhvatiti i zvezde, pa će čak posegnuti i za drugim galaksijama. Ali o tim daljim vidicima još je bilo rano govoriti.
     Na malom pristaništu dočekao ih je Kalitraks, glavni istoričar Lisa. Bio je visok, pomalo pogrbljen, i Rorden se pitao kako je uopšte uspeo, bez pomoći Glavnih Asocijatora, da toliko toga nauči u svom kratkom životu. Nije mu palo na pamet da je upravo odsustvo takvih mašina uslovilo razvijanje odličnog sećanja kakvo je sretao kod žitelja Grevarna.
     Zajedno krenuše pored jednog od bezbrojnih kanala zbog kojih su stranci smatrali život u selu tako opasnim. Činilo se da je Kalitraks delimično zadubljen u misli i Rorden je znao da je deo njegova uma i dalje bio sa Vanamondom.
     "Jeste li uspeli da utvrdite postupak za određenje datiranja?" upita Rorden posle izvesnog vremena, osetivši se pomalo zapostavljeno.
     Kalitraks se setio svojih dužnosti kao domaćina, ali je ipak nerado prekinuo kontakt.
     "Da", reče on. "To mora biti astronomski metod. Smatramo da može doći do odstupanja od najviše deset hiljada godina, čak i u Dobu Osvita. Moglo bi biti i bolje, ali i ovo je dovoljno dobro za određivanje glavnih epoha."
     "Šta je sa Osvajačima? Da li je Bensor uspeo da ih locira?"
     "Ne: pokušao je jednom, ali beznadežno je tragati za nekim određenim razdoboljem. Zato smo krenuli od početka istorije, pa ćemo posle, u određenim razmacima, praviti preseke. Povezaćemo ih pretpostavkama dok ne budemo u stanju da ih popunimo podacima. Kada bi samo Vanamond mogao da objasni ono što vidi! Ovako moramo da se probijamo kroz gomilu nevažne građe."
     "Pitam se šta li on misli o svemu tome: mora da je prilično zbunjen."
     "Da, pretpostavljam da jeste. Ali veoma je pitom i prijateljski raspoložen i čak mislim da je srećan, ako mogu da upotrebim tu reč. Teon bar u to veruje, a između njih, izgleda, postoji neka čudna naklonost. Ah, evo Bensora sa poslednjih deset hiljada godina istorije. Ostaviću vas s njim."

     Odaja za sastanke Veća malo se izmenila od Alvinove poslednje posete, jer je oprema za projekcije koja se retko koristila bila tako neupadljiva da ju je čovek lako mogao prevideti. Za dugačkim stolom nalazile su se dve prazne stolice: znao je da je jedna Jeserakova. Iako se nalazio u Lisu, Jeserak će gledati ovaj sastanak kao i gotovo ceo svet.
     Ako se Rorden i setio njihovog prethodnog pojavljivanja u ovoj sobi, nije se potrudio da to pomene. Međutim, savetnici su ga se sigurno sećali, što je Alvin zaključio na osnovu dvosmislenih pogleda koje su mu upućivali. Pitao se šta li će misliti kada budu čuli Rordenovu priču. Sadašnjost se za ovih nekoliko meseci promenila do neprepoznatljivosti... a sada će izgubiti i prošlost.
     Rorden poče da govori. Široki putevi Diaspara su opusteli: grad je utihnuo kao što se to zbilo samo jednom ranije, koliko se Alvin sećao. Čekao je, čekao da se ponovo podigne veo prošlosti posle... ako je Kalitraks bio u pravu... više od hiljadu pet stotina miliona godina.
     Rorden je ukratko ponovio prihvaćenu istoriju rase... istoriju u koju su i Diaspar i Lis oduvek verovali bez pogovora. Govorio je o nepoznatim narodima iz Osvita Civilizacija, koji su za sobom ostavili samo šačicu velikih imena i sve bleđa predanja o Carstvu. Čak i u početku, tako je tekla priča, Čovek je želeo da dospe do zvezda, i na kraju je stigao do njih. Milionima godina širio se po Galaksiji, zaposedujući sistem za sitemom. A onda su iz tame, sa druge strane oboda vaseljene, udarili Osvajači i oteli mu sve što je osvojio.
     Povlačenje u Sunčev sistem bilo je gorko i mora da je potrajalo dosta vekova. I sama Zemlja jedva je bila pošteđena prilikom znamenitih bitaka koje su besnele oko Šalmirana. Kada je sve bilo gotovo, Čoveku su ostala samo sećanja i svet sa koga je potekao.
     Rorden zastade: osvrnuo se po velikoj prostoriji i neprimetno se osehnuo kada je sreo Alvinov pogled.
     "Toliko o pričama u koje smo verovali od kada beležimo zbivanja. Moram vam reći da su one izmišljene... izmišljene do poslednje pojedinosti... u toj meri lažne da ih još nismo uskladili sa istinom."
     Sačekao je da do prisutnih dopre pravi smisao onoga što je kazao. Zatim je nastavio polako, pažljivo birajući reći, ali nijednom ne pogledavši svoje beleške; upoznao je grad sa svim onim što su uspeli da izvuku iz Vanamondovog uma.
     Nije čak bilo tačno ni to da je Čovek stigao do zvezda. Celo njegovo malo carstvo bilo je ograničeno orbitom Persefone, jer se pokazalo da je međuzvezdani prostor prepreka koju on nije bio u stanju da premosti. Celokupna njegova civilizacija nagurala se oko Sunca i bila je još veoma mlada kada su - zvezde stigle do njega.
     Sudar mora da je bio strašan. Uprkos neuspesima, Čovek ni u jednom trenutku nije posumnjao u to da će jednoga dana osvojiti dubine svemira. Takođe je verovao da ako u Vaseljeni i ima nekoga ko mu je ravan, sigurno ne postoji niko ko je nadmoćniji od njega. Sada je saznao da su oba ta uverenja bila pogrešna i da tamo među zvezdama postoje umovi mnogo veći od njegovog. Tokom mnogih vekova, prvo u brodovima drugih rasa, a kasnije u mašinama koje je sam sagradio posluživši se pozajmljenim znanjem, Čovek je istraživao Galaksiju. Posvuda je zaticao kulture koje je mogao da razume, ali sa kojima nije mogao da se meri, a tu i tamo nailazio je na umove koji su mu uskoro postajali sasvim nedokučivi.
     Doživljeni šok bio je strašan, ali je doprineo stasavanju rase. Tužniji i neizmerno mudriji, Čovek se vratio u Sunčev sistem da razmišlja o saznanjima do kojih je došao. Prihvatio je izazov i polako razradio plan koji je davao nadu za budućnost.
     Nekada se Čovek najviše zanimao za fizičke nauke. Zatim se još žešće bacio na izučavanje genetike i proučavanje uma. Želeo je po svaku cenu da dosegne granice sopstvene evolucije.
     Milionima godina taj veliki eksperiment crpao je svu raspoloživu energiju rase. Sva ta nastojanja, sve žrtve i trud sveli su se na gomilu reči u Rordenovoj priči. To je Čoveka dovelo do najvećih pobeda. Prognao je bolesti: ako je želeo, mogao je živeti zauvek, a kada je ovladao telepatijom, podvrgao je svojoj volji i najtananiju od svih moći.
     Bio je spreman ponovo da krene, oslanjajući se na vlastite izvore, u velika prostranstva Galaksije. Sada će pred rase sa svetova od kojih je nekada ustuknuo izići kao ravnopravan. I odigraće svoju ulogu, kako doliči, u priči o Vaseljeni.
     To je i učinio. Iz ovog razdoblja, možda najdužeg u celoj istoriji, potiču predanja o Carstvu. Bilo je to Carstvo mnogih rasa, ali u drami koja je usledila to je zaboravljeno, jer ona je bila suviše tragična i okončala se njegovim raspadom.
     Carstvo je potrajalo najmanje milijardu godina. Mora da se suočilo sa mnogim krizama, možda čak i sa ratovima, ali sve se to izgubilo u zajedničkom kretanju velikih rasa ka zrelosti.
     "Možemo biti ponosni", nastavio je Rorden, "na ulogu koju su naši preci odigrali u ovoj priči. Čak i kada su stigli do kulturnog vrhunca, nisu izgubili ništa od svoje inicijative. Za sada samo nagađamo i ne baratamo pouzdanim činjenicama, ali sve navodi na to da je eksperimentima koji su ujedno doveli do pada Carstva i predstavljali njegovu najveću slavu upravljao Čovek i da su oni bili njegova zamisao.
     Otprilike ovakva filosofija nalazila se u pozadini tih eksperimenata. Kontakt sa drugim vrstama pokazao je Čoveku u kojoj meri viđenje sveta neke rase zavisi od njenog fizičkog tela i organa čula kojima je opremljena. Javila se zamisao da bi pravu sliku Vaseljene mogao imati, ako je to uopšte bilo moguće, jedino um koji bi bio oslobođen takvih fizičkih ograničenja... u stvari, čist mentalitet. Ova ideja bila je vrlo rasprostranjena kod drevnih religija i mnogi su verovali da je takav mentalitet krajnja svrha evolucije.
     Uglavnom kao ishod iskustva stečenog za vreme vlastite regeneracije, Čovek je predložio da se pokuša sa stvaranjem takva bića. Bio je to najveći izazov stavljen pred inteligenciju u Vaseljeni i posle mnogo vekova rasprava bio je prihvaćen. U njegovom izvršavanju udružile su se sve rase Galaksije.
     San je od stvarnosti delilo pola milijarde godina. Civilizacije su se izdizale i propadale, mnogo puta je ispadao uzaludan mukotrpni rad na koji su svetovi trošili i čitav vek, ali krajnji cilj nije zaboravljan. Jednoga dana možda ćemo saznati celu priču o ovom najvećem uloženom naporu u svekolikoj istoriji. Trenutno znamo samo to da je okončanje projekta predstavljalo nesreću koja umalo nije uništila Galaksiju.
     Vanamondov um odbija da zađe u to razdobolje. Postoji jedan uski period u koji nema pristup; međutim, verujemo da su za to krivi njegovi vlastiti strahovi. Na početku razdoblja, Carstvo je bilo na vrhuncu svoje slave, napeto očekujući predstojeći uspeh. Na kraju, samo nekoliko hiljada godina kasnije, Carstvo je uzdrmano, a same zvezde slabije sijaju, kao da im je isceđena snaga. Nad Galaksijom se nadneo strah, strah sa kojim se povezuje ime 'Ludi Um'.
     Nije teško pogoditi šta se desilo u tom kratkom periodu. Stvoren je čisti mentalitet, ali on je ili bio lud ili je, što nam se čini verovatnijim, ako je suditi prema drugim izvorima, bio neverovatno neprijateljski raspoložen prema materiji. Vekovima je harao Vaseljenom dok ga izvesne sile, o kojima ništa ne znamo, nisu obuzdale. Kakvo god oružje da je Carstvo upotrebilo za njegovo uništavanje, ono je iscrplo zalihe zvezda: iz sećanja na taj sukob potiču neka, mada ne sva, predanja o Osvajačima. Ali o tome ćemo kasnije.
     Ludi Um nije mogao biti uništen, jer je bio besmrtan. Prognan je na ivicu Galaksije i tamo zatočen, mada ne razumemo kako. Njegov zatvor bila je jedna čudna, veštačka zvezda poznata kao Crno Sunce, gde on i dan-danas boravi. Kada Crno Sunce umre, biće ponovo slobodan. A kada će se to dogoditi, nemamo načina da saznamo."

18. RENESANSA

     Alvin na brzinu pređe pogledom po prisutnima u velikoj sali u kojoj je postalo strašno tiho. Većina savetnika sedela je ukočeno na svojim mestima, zureći u Rordena kao da su u transu. Čak je i za Alvina, koji je već imao prilike da čuje delove priče, Rordenovo izlaganje bilo zanimljivo kao da je u pitanju bila neka nova drama. Što se tiče savetnika, njih ovo otkriće mora da je pogodilo kao grom.
     Rorden je nastavio da opisuje poslednje dane Carstva; govorio je tihim, prigušenim glasom. To je bilo doba, zaključi Alvin, u kome bi voleo da je živeo. Bio je to vek pustolovina, neizmerne srčanosti... hrabrosti kojom se mogla potpuna propast pretvoriti u pobedu.
     "Iako je Ludi Um opustošio Galaksiju, Carstvo je još imalo velike zalihe i ništa nije moglo da slomi njegov duh. Sa hrabrošću kojoj možemo jedino da se divimo, ponovo je započet jedan veliki opit, potraga za greškom koja je dovela do ovakve katastrofe. Sada je, razume se, bilo mnogo onih koji su bili protiv takvog poduhvata i koji su predviđali da će on dovesti samo do još veće nesreće, ali ipak su bili nadglasani. Rad na projektu je otpočet i, zahvaljujući gorko stečenom znanju, ovog puta je uspešno okončan.
     Novorođena rasa posedovala je potencijalni intelekt koji se čak nije mogao ni izmeriti. Ali bila je potpuno infantilna: ne znamo da li su njeni stvoritelji tako nešto i očekivali, ali vrlo je verovatno da su znali da je to neizbežno. Moraće da prođu milioni godina pre nego što dostigne zrelost i ništa ne može da ubrza taj proces. Vanamond je bio prvi od tih umova: mora da negde u Galaksiji postoje i drugi, ali verujemo da ih je svega nekoliko stvoreno, pošto Vanamond nikada nije sreo nijednog od svojih parnjaka.
     Stvaranje čistih mentaliteta predstavljalo je najveće dostignuće galaktičke civilizacije: Čovek je u tome imao glavnu i možda odlučujuću ulogu. Nisam do sada pominjao samu Zemlju, jer priča o njoj suviše je mala da bismo je mogli slediti kroz to neizmerno tkanje. Pošto je oduvek ostajala bez svojih najpustolovnijih duhova, naša planeta je neizbežno postala pomalo konzervativna i na kraju se usprotivila naučnicima koji su stvorili Vanamonda. To, razume se, nije imalo nikakvog uticaja na krajnji ishod.
     Posao koga se Carstvo latilo priveden je kraju: ljudi toga doba osvrnuli su se oko sebe i osmotrili zvezde koje su poharali kada su bili u strašnoj opasnosti i doneli odluku koja se mogla i očekivati. Prepustiće Vaseljenu Vanamondu.
     Nije bilo teško odlučiti se za tako nešto, jer Carstvo je upravo stupilo u prvi kontakt sa veoma velikom i veoma čudnom civilizacijom koju je otkrilo daleko s druge strane zakrivljenosti kosmosa. Ova civilizacija, ako su nagoveštaji koje smo uspeli da sakupimo tačni, evoluirala je na čisto fizičkom planu više no što je do tada smatrano mogućim. Izgleda da se problem krajnje inteligencije mogao rešiti na više načina. Ali to su samo naša nagađanja: jedino što pouzdano znamo jeste da su za veoma kratko vreme naši preci i druge rase krenuli na put koji ne možemo da sledimo. Vanamondove misli omeđene su granicama Galaksije, ali posredstvom njegovog uma zavirili smo u začetke te velike pustolovine..."

     Bleda senka njegove bivše slave, točak Galaksije koji se sporo okreće počiva u ništavilu. Celom njegovom dužinom prostiru se prazni rascepi koje je napravio Ludi Um... rane koje će u narednim vekovima popuniti druge zvezde. Ali one nikada neće dostići blistavost koja je iščezla.
     Čovek se sprema da napusti Vaseljenu, kao što je nekada napustio svoj svet. I ne samo čovek već i hiljade drugih rasa koje su sa njim zajedno stvorile Carstvo. Sve su se okupile, ovde na rubu Galaksije, čija puna debljina stoji sada između njih i njihovog odredišta do koga neće stići još eonima.
     Dugačak niz vatri buknuo je preko Vaseljene, skačući sa zvezde na zvezdu. Hiljadu sunaca umrlo je u jednom trenu, podarivši svoju energiju nejasnom i čudovišnom obliku koji je rascepio Galaksiju po njenoj osi i sada se povlačio u otvoreni bezdan...

     "Carstvo je tada napustilo Vaseljenu, pošavši u potragu za svojom sudbinom. Kada njegovi naslednici, čisti mentaliteti, dostignu punu zrelost, verujemo da će se vratiti. Ali taj dan mora da je još daleko.
     Ovo je, u kratkim crtama, priča o galaktičkoj civilizaciji. Naša vlastita istorija, koju smo smatrali tako važnom, tek je jedna pozna epizoda koju još nismo podrobno ispitali. Ali izgleda da su mnoge starije rase koje su bile manje sklone pustolovinama odbile da napuste svoje domove. Među njima bili su i naši neposredni preci. Većinu ovih rasa zahvatila je dekadencija i one su nestale: naš svet jedva je uspeo da izbegne istu sudbinu. U Prelaznim Vekovima... koji su odista trajali milionima godina... izgubljeno je znanje o prošlosti ili je bilo namerno uništeno. Ovo drugo izgleda mnogo verovatnije: verujemo da je Čovek utonuo u sujeverni varvarizam tokom koga je uništio istoriju kako bi uklonio svaki trag o svojoj nemoći i o svom neuspehu. Nema sumnje da je predanja osvajačima lažno, a Bitka kod Šalmirana samo mit. Tačno je da Šalmiran postoji i da je to jedno od najvećih oružja koje je ikada iskovano... ali ono nije upotrebljeno protiv nekog inteligentnog neprijatelja. Nekada je Zemlja imala samo jedan džinovski satelit - Mesec. Kada je počeo da pada, sagrađen je Šalmiran da bi se on uništio. Oko tog uništenja ispletene su legende koje su vam svima poznate, a ima ih mnogo."
     Rorden napravi pauzu i osmehnu se pomalo nevoljno.
     "Ima još paradoksa koji nisu razrešeni, ali rekao bih da je to problem kojim bi trebalo da se pozabave pre psiholozi nego istoričari. Čak ne možemo u potpunosti verovati ni mojim zapisima, jer i u njima nailazim na jasne dokaze o unošenju izmena u veoma dalekoj prošlosti.
     Samo su Diaspar i Lis preživeli razdoblje dekadencije... Diaspar zahvaljujući savršenim mašinama, Lis zahvaljujući svojoj delimičnoj izdvojenosti i neobičnim intelektualnim moćima svojih žitelja. Ali obe kulture, čak i kada su uspele da se vrate na svoj pređašnji nivo, bile su izobličene pod dejstvom strahova i mitova koje su nasledili.
     Ti strahovi ne moraju više da nas progone. Otkrili smo da su u svim dobima postojali oni koji su se bunili protiv njih i održavali slabu vezu između Diaspara i Lisa. Sada možemo srušiti i poslednje prepreke i naše dve rase mogu zajedno krenuti u budućnost... šta god nam ona donela."

     "Pitam se šta bi Jarlan Zej mislio o ovome?" primeti Rorden zamišljeno. "Sumnjam da bi se složio."
     Park se veoma izmenio, za sada samo nagore. Ali kada se raščisti šut, put za Lis biće otvoren za sve.
     "Ne znam", odvrati Alvin. "Iako je zatvorio pokretne puteve, nije ih uništio, a mogao je. Jednoga dana moramo otkriti celu priču koju krije ovaj Park... i koja se krije iza Alejna od Lindara."
     "Bojim se da će to morati da sačeka", odvrati Rorden, "dok se ne razreše mnogo važniji problemi. U svakom slučaju, nije mi uopšte teško da zamislim kako je radio Alejnov um: mora da imamo mnogo zajedničkih crta."
     Nekoliko stotina jardi prešli su ćutke, sledeći ivicu velike iskopine. Grbonica Jarlana Zeja sada je premeštena na obod iskopine na čijem je dnu veliki broj robota predano radio.
     "Uzgred budi rečeno", primeti iznenada Alvin, "znaš li da je Jeserak odlučio da ostane u Lisu? Od svih - baš Jeserak! Dopada mu se tamo i neće da se vrati. To znači da je ostalo jedno prazno mesto u Veću."
     "Tako je", odvrati Rorden, kao da uopšte o tome nije razmišljao. Pre kratkog vremena malo je bilo stvari koje su mu se činile manje verovatne nego da dobije mesto u Veću; sada je to bilo samo pitanje vremena. U skoroj budućnosti biće podnesene još mnoge ostavke, razmišljao je on. Nekolicina starijih savetnika nije uspela da se suoči sa novim problemima koji su im se svalili na pleća.
     Stali su da se penju uz padinu ka Grobnici, kroz dugačku aveniju večnog drveća. Kraj avenije zaprečio je Alvinov brod koji je ovde, u ovoj poznatoj okolini, izgledao čudnovato neprimereno.
     "Evo najveće od svih tajni", iznenada prozbori Rorden. "Ko je bio Gospodar? Odakle mu brod i tri robota?"
     "Razmišljao sam o tome", odvrati Teon. "Znamo da je došao sa Sedam Sunaca, gde mora da je bila razvijena neka kultura na veoma visokom nivou u vreme kada je civilizacija na Zemlji bila na svom najnižem stupnju. Sam brod je očigledno tvorevina Carstva.
     Verujem da je Gospodar bežao pred vlastitim sunarodnicima. Možda je imao ideje sa kojima se oni nisu slagali: bio je filosof, i to veliki. Otkrio je da su naši preci prijateljski nastrojeni, ali sujeverni, i pokušao je da ih obrazuje, ali su oni pogrešno shvatili i pogrešno protumačili njegova učenja. Veliki su najverovatnije bili ljudi iz Carstva... i nisu oni napustili Zemlju, već samu Vaseljenu. Gospodarevi učenici nisu to razumeli ili nisu mogli da poveruju u tako nešto, tako da su celu svoju mitologiju i obrede zasnovali na lažnim premisama. Jednoga dana nameravam da se posvetim izučavanju Gospodareve istorije, a pokušaću i da obelodanim zašto je krio svoju prošlost. Mislim da će od toga na kraju ispasti veoma zanimljiva priča."
     "Treba na mnogo čemu da mu zahvalimo", reče Rorden dok su ulazili u brod. "Da nije bilo njega, nikada ne bismo saznali istinu o prošlosti."
     "Nisam baš siguran", reče Alvin. "Pre ili kasnije, Vanomond bi nas otrkio. A verujem da na Zemlji ima još skrivenih brodova: jednog dana nameravam da ih pronađem."
     Grad je sada ostao odveć daleko pod brodom da bi podsećao na delo Čovekovih ruku i pred njima je počela da se pomalja zakrivljenost planete. Uskoro su ugledali liniju sumraka, hiljadama milja udaljenu, na njenom maršu preko pustinje koji se nikada ne završava. Iznad i unaokolo počivale su se zvezde, i dalje blistave, uprkos slavi koju su izgubile.
     Rorden je dugo zurio u opustošeni predeo koji nikada ranije nije video. Osetio je iznenadni prezir i bes prema ljudima iz prošlosti koji su dozvolili da Zemljina lepota odumre, jer su je zanemarili. Ako se ostvari jedan od Alvinovih snova, ako velike transmutacijske biljke još postoje, neće proći puno vekova pre no što se ponovo ustalasaju okeani.
     Toliko je toga trebalo uraditi u godinama koje su bile pred njima. Rorden je znao da stoji na prekretnici vekova: oko sebe je osećao kako puls čovečanstva ponovo počinje ubrzano da kuca. Trebalo je suočiti se sa velikim problemima i Diaspar će to učiniti. Za ponovno dokučivanje prošlosti biće potrebni vekovi, ali kada to bude završeno, Čovek će povratiti sve što je izgubio. Ali u pozadini će uvek počivati velika zagonetka Vanamonda...
     Ako je Kalitraks bio u pravu, Vanamond je već napredovao brže nego što su to njegovi tvorci očekivali i filosofi iz Lisa gajili su velike nade u buduću saradnju s njim, koju nisu želeli nikome drugom da prepuste. Veoma su se vezali za detinjasti superum i možda su verovali da bi mogli skratiti eone koje bi zahtevao njegov prirodni razvoj. Međutim, Rorden je znao da je Vanamondu namenjena sudbina u kojoj Čovek neće igrati nikakvu ulogu. Usnio je jedan san i verovao je u njegovu istinitost, a u tom snu se neposredno pred okončanje Vaseljene sreću Vanamond i Ludi Um među leševima zvezda.
     Alvin prekinu njegovo sanjarenje i Rorden se okrenu od ekrana.
     "Želeo sam da vidiš ovo", reče tiho Alvin. "Možda će proći mnogo vekova pre no što ti se ukaže nova prilika."
     "Ne napuštaš, valjda, Zemlju?"
     "Ne: ako i ima drugih civilizacija u ovoj Galaksiji, sumnjam da su vredne truda. A ovde ima toliko posla..."
     Alvin se zagleda u velike pustinje, ali umesto njih, on je video velika prostranstva vode koja će ih prekriti kroz hiljadu godina. Čovek je ponovo otkrio svoj svet i nastojaće da ga ulepšava sve dok bude boravio na njemu. A posle...
     "Poslaću ovaj brod van Galaksije da sledi Carstvo kuda god da je ono otišlo. Potraga može potrajati vekovima, ali robot se nikada neće umoriti. Jednoga dana naši rođaci primiće moju poruku i saznaće da ih čekamo ovde na Zemlji. Vratiće se i ja se nadam da ćemo do tada biti dostojno društvo za njih, koliko god da su se uzdigli."
     Alvin ućuta, zagledavši se u budućnost koju je oblikovao, ali koju možda neće doživeti. Dok Čovek bude ponovo izgrađivao svoj svet, ovaj brod će seći tamu između galaksija i u posle mnogo hiljada godina on će se vratiti. Možda će Alvin biti tu da ga dočeka, a ako i ne bude, neće mu biti krivo.
     Sada su se nalazili iznad pola i planeta ispod njih bila je gotovo savršena polulopta. Posmatrajući pojas sumraka, Alvin shvati da istovremeno vidi i izlazak i zalazak Sunca na suprotnim stranama sveta. Simboličnost je bila tako savršena da će se ovog trenutka sećati celog života.

     U ovoj Vaseljeni spuštala se noć: senke su se izduživale ka istoku koji neće dočekati naredenu. Ali negde drugde zvezde su još bile mlade i svetlost jutra bila je postojana: a putem kojim se nekada kretao Čovek će jednoga dana ponovo stupati."

Drugi deo

19. POVRATAK ZLA

     Činilo se da je naga žena mrtva. Četvorokrilna ptica koja se kružeći spuštala s bledog poslepodnevnog neba isto je mislila. Lenjo je pravila osmice iznad žene koja je ležala tačno pod mestom preseka, ne ispuštajući telo iz vida. Lako je pokretala krila, uživajući u toplim strujanjima koja su dopirala iz obližnjih strmih stena. Prednja krila gurala su vetar prema širokim, paučinasto tankim, stražnjim krilima, donoseći im drevno zadovoljstvo. Međutim, uputstva usađena duboko u genima nateraše je da se ponovo usredsredi na obavljanje zadatka: pronalaženje živih ljudskih bića u ovoj oblasti i dozivanje pomoći.
     Svetlija strana njene čudno oblikovane inteligencije zaključila je da je ova žena, koja se dugo nije pomerala, sigurno mrtva. Ovaj zaključak nije donela služeći se razumom već osećanjem za praktično koji je stekla mnogo pre no što je upoznala razum. Kamičci oko njene glave bili su tamno obojeni, a preko rebara na levoj strani rascvetala joj se velika modrica poput purpurnog izlaska Sunca.
     Ptica je već videla preko dvadeset mrtvih ljudskih bića među drvećem, pretvorenih u pepeo, ali nijedno živo. Odlučila je da ne prijavljuje ovo telo kao mogućeg kandidata. Na to bi bilo utrošeno dragoceno vreme, a pripadnici ove neobične, neupečatljive podvrste ljudskih bića bili su poznati po svojoj krhkosti.
     Četvorokrilna ptica morala je da pokrije veliku neravnu oblast, a vreme joj je već bilo na izmaku. Dugo je ostala da lebdi u vazduhu, neodlučna kako to samo ume da bude biće znatne inteligencije, podižući prednja, a spuštajući zadnja krila. A onda četvorokrilna ode dalje, svaki čas pogledavajući mrvicu koju je ostavila ispod sebe.
     Poslepodnevne senke već su se poprilično izdužile pre nego što se žena pomerila, a njeno slabašno dahtanje izgubilo se u žuborenju obližnjeg potoka. Dah joj je zviždeći izlazio kroz polomljene zube.
     Ovaj zvuk privukao je šestonogu majku koja je išla sa svoja dva mladunca duž blatnjave obale. Umalo da žena na umoru tada nije stekla publiku. Ali ta glatkokožna stvorenja zapazila su da žena veoma liči na one koji su bili pravi vladari ovih oblasti, iako je mirisala sasvim drugačije.
     Majka je skrenula pažnju svojim mladuncima na taj oblik, sada slomljen, ali i dalje opasan, obavestivši ih da ga uvek moraju poštovati. Koristila se jezikom koji se sastojao od jednostavnih reči, ali je zato imao složenu pozicionu gramatiku, a nivoi značenja dobijani su različitom modulacijom glasa. Sve je to pojačavala znacima za gluvoneme, koristeći se pri tom srednjim parom nogu.
     Užurbani uzmak ove porodice nizvodno odaslao je oštar zvuk u poprečni vetar, što je, opet, probudilo zanimanje jednog još čudnovatijeg stvorenja. Bio je to daleki potomak običnog rakuna, čija je koža predstavljala bogati, simbolima bremenit kovitlac crvenog i kestenjastog. Ova umešna inteligencija brzo je procenila situaciju iz svog zaklona među trnovitim grmljem.
     Bio je oprezan, mada ne i zaplašen. Za njega je najvažnije bilo da nekako dovede u vezu odudarajuće prisustvo žene na umoru sa složenim značenjem svog vlastitog života. Još od rođenja on je dovodio u vezu svako iskustvo koje bi stekao sa svojim urođenim osećanjem za ravnotežu i prikladnost razmera... štaviše, to je bio jedini cilj njegovog svesnog bića. Takvo upotpunjavanje bilo je savršeno i sasvim izvan ljudske sposobnosti, ali pojavilo se bez poteškoća kao ishod događaja koji su se zbili u njegovoj evoluciji razuđenoj na milijardu godina. Oživljavanje njegove vrste pre nekoliko vekova obdarilo je odanošću jedno stvorenje koje je u mnogo čemu bilo nadmoćnije u odnosu na ubogog stvora koga je upravo napregnuto posmatralo.
     Na kraju, potpuno svestan ustrojstva događaja, koji bi se mogli razgranati, kao posledica njegovih akcija, nalik na grane nekog beskrajnog drveta, životinja slična rakunu krenu napred. Onjušila je ženu. Takođe je osetila oštri smrad svežeg izmeta u blizini, na tragu kojim je pre nekoliko časova prošla neka mala grabljivica, na trenutak nesigurno zastala, a onda zaključila da će biti bolje da se ženom pozabavi kada padne noć, jer će do tada biti sigurno mrtva. Ovo obaveštenje mreškalo se povrh uobičajenih pratećih začina zalaska Sunca: krhke arome granita koji se hladi, slatkog mirisa večnog cveća, plesnivog zadaha gljiva koje izvlače vodu iz brda i žuboravih potoka.
     Najgori problem predstavljala je ženina naduvena lobanja. Optički disk zaronio je u oba oka. Dugačkim, istanjenim šakama, koje su tek malo podsećale na kandže iz kojih su se razvile, stvorenje je opipalo nepoznati kavez od kostiju ispod kože i mišića. Desna ruka bila je neprirodno iskrenuta. Nekoliko rebara polomljeno.
     Ovaj posebni oblik uzet iz ljudskog spektra nije postojao u vreme nastanka stvorenja-rakuna, te je zato za njega predstavljao zanimljivu zagonetku. Oblik tela bio je arhaičan, pačvorak privremenih rešenja za kratkovečne probleme. Pa ipak, evolucija je opravdala ove neprilične mere uspehom koje su one postigle u surovom svetu prirode.
     Stvorenje je počelo da leči telo. Nije znalo kako je žena dospela ovamo, niti da li po bilo čemu bila posebna. Oprezno je počelo da se služi prirodnim tehnikama, da masira određene tačke na telu za koje je znalo da emituju hormone koji će ga izlečiti. Pomagalo se laktovima... čudan ali neizbežan način koji još nije ničim zamenjen u prirodi... kako bi stvorilo pozitivne vibracije. Meka, naduvena modrica na desnoj slepoočnici odgovorila je na ritmičko pritiskanje kičme. Stvorenje je osećalo kako pritisci polako popuštaju i kako se rasplinjuju kroz ženinu glavu. Zapovesti koje su stizale iz njenih žlezda sporo su prekidale unutrašnja krvarenja. Masiranjem vrata i stomaka naterao je njene unutrašnje organe da počnu da filtriraju odbačenu zgrušanu krv.
     Sumrak je doneo do velikih ušiju stvorenja neko šuštanje, ali nijedan od izdajničkih zvukova nije nagoveštavao opasnost. Stvorenje se udobno smestilo pored ispružene žene i zaspalo, mada na oprezu kakav žena nije poznavala. Kada je počela da mrmlja, stvorenje shvati da razume nepovezane reči.
     "... beži... sagni se... sagni... ne može da nas vidi... iz vazduha..."
     Veći deo onoga što je kazala predstavljalo je nepovezano, grozničavo bulažnjenje. Na osnovu nekoliko kratkih povezanih reči stvorenje je uspelo da shvati da je ženu, kao i celo njeno pleme, nemilosrdno progonila jedna letelica.
     Pleme nije uspelo da umakne. Hladni noćni povetarac koji je dopirao iz toplijih ravnica na zapadu doneo je obećanje da će na sutrašnjem Suncu trunuti ljudsko meso. Stvorenje zatvori nozdrve pred tim mirisom.
     Rakunasto biće bilo je prijatno iznenađeno što može da razume ženine reči. Ovdašnja prostranstva ispunjavali su oblici života nastali tokom dve milijarde godina neprekidnog stvaranja i većina njih nije mogla da shvati jezike kojima su govorili drugi. Ova žena mora da je naučila... možda genetskim podešavanjem... da razume složene jezike kojima su se služila naprednija stvorenja.
     Veliko stvorenje nije odobravalo usađivanje takvog znanja, smatralo je to pogrešnim, što je možda predstavljalo izvitoperenu i arogantnu pretpostavku. Rani ljudski oblik kao što je bio ovaj lako je mogao biti pometen ovakvim složenim, rastrojavajućim umećem. Jezik je nastajao iz pogleda na svet. Bogata opažanja koja su oblikovala njen sadašnji jezik jedva da su nalazila mesta u njenim suženim mentalnim granicama.
     U normalnim prilikama nije dovodio u pitanje dela naprednih ljudskih oblika nazvanih Supre. Ali ova teško povređena žena, rastrgane kože, otekle od dubokih modrica, probudila je u njemu sumnju. Možda je ove povrede zadobila upravo zbog onoga što je znala.
     Posle izvesnog razmišljanja, međutim, njegovo urođeno osećanje da je život samo prašnjavo ogledalo koje odslikava prolazne slike istine reče mu da se ova žena nije našla ovde tek tako. I zato je ostao da sedi i promatra slabu, ali upornu borbu njenog tela da se oporavi.
     Žena je ležala pod noćnim nebom koje se lagano razvedrilo pošto je gomila oblaka sa zapada nastavila prema udaljenim brdima, kao da žuri na sastanak na koji nikada ne može da stigne. Stvorenje oseti sve jače nalete vodene pare koju su ispuštali gusta džungla i šuma. Ovi veliki vlažni klinovi ponašali su se kao nevidljive planine, primoravajući vetar koji je ka njima duvao da se podigne i istrese svoj mokri teret.
     Na obzorju se uzdizala velika svetla traka, tako sjajna i precizna kao da se ne sastoji od zvezda, već pre od slonovače i leda. Nepregledne nazubljene trake prašine puzale su preko rojeva prodorne svetlosti. To su bili dronjci galaktičkog kraka, poslednji bedem koji je štitio središte Galaksije.
     Životinja-rakun znala je da se Zemlja još odavno zaputila prema tom središnjem stožeru pre nego što je njegova vlastita vrsta evoluirala u vreme kada je planeta prvi put ozelenela. Svrha ovakvog jednog poduhvata prevazilazila je njegovu moć shvatanja. Nejasno je osećao da su ljudska bića iz tog vremena naterala Sunce da prođe pored jedne druge zvezde, takve koja je odbijala da sija noću.
     Oštri zaokret oko te mrtve, tamne mase naterao je Sunčev sistem da zaroni prema unutrašnjosti velike galaktičke izbočine. Sunce je prošlo trakama prašine dok je Galaksija rotirala, a njeni spiralni kraci vukli se kao kod morske zvezde koja se vrti ukrug. Sazvežđa koja su se videla tokom noći na Zemlji izobličavala su se i pomerala. Prolazili su vekovi. Život se neprekidno i sam preplitao. Izdigle su se nove inteligencije. Sa udaljenih sunaca stigli su čudni, strani umovi.
     Ciljevi toga vremena bili su obavijeni velom nejasnoće. Sunce se kretalo po izduženoj elipsi koja je zavijala u blizini galaktičkog središta. Jedna svetlucava kugla svetlosti postepeno je sve više rasla na nabesima. Da bi se opstalo u blizini tog vrtoglavog roja od deset milijardi zvezda pokazalo se da je još jedan susret bio neophodan. Tada se, kaže legenda, Sunce očešalo o jedan džinovski molekularni oblak, a privlačno dejstvo gravitacije prestrojilo je postojano kretanje planeta. Preciznost blagih sudara bila je tako tanana da su se nove orbite poklopile sa potrebama potonjih ogromnih inženjerskih preduzetništva: razaranjem celih svetova. Takva su nekada bila ljudska bića.
     Stvorenje-rakun pronašlo je nekoliko planeta... one koje su preživele to epsko doba beskrajnih ambicija... između velikih naplavina svetlosti što su se slivale odozgo. Bezbrojni repovi kometa pokazivali su od Sunca prema paučinastim obalama slabog zračenja. U takvoj jednoj zgusnutoj simfoniji neba lagani ples svetova podsećao je na jednu od manjih tema.
     Međutim, noćas su se nebesa uskomešala, donevši svetleću nevolju. Zureći u njih, stvorenje-rakun posmatralo je crvene i narandžaste svetiljke koje su zaslepljivale, izmicale se i okretale. Bile su to bezglasne i zamršene čarke brze bitke. Sjajni tragovi sporo su bledeli.
     Bio je to prvi čin neprijateljstva ispisan na ovom širokom nebu za blizu milijardu godina. Kao i ranije, nastao je kao posledica sukoba koje su nasledili umovi ljudskih bića... ta neprijatna antologija minulih uticaja.
     Njihovi reptilski podmozgovi, nabrani oko nervne peteljke, sačuvali su naklonost ka obredima i nasilju. Okružujući sve to, limbički mozak je sve misli oblagao osećanjima... to je bio izum ranih sisara. Zajedno, ta dva drevna ostatka omogućavala su ljudskim bićima da na svoj instinktivan način dolaze do saznanja o svetu.
     Krznato stvorenje koje je posmatralo rascvetavanje noći znalo je, zahvaljujući teško stečenoj mudrosti zapretanoj duboko u genima, da bitka u visinama označava pojavu nečeg drevnog i zastrašujućeg. Neokorteks čovečanstva bio je obmotan oko dva životinjska mozga koja nisu spojena kako treba. Taj spoj je u pojedinim erama popuštao, oslobađajući moćne izlive kreativnosti, ludila, spiskane energije.
     Neokorteks je držao konce pomoću svoje sive pronicljivosti, usmeravajući moć razmišljanja napolje, u svet. Ali uvek su jači umovi sledili vlastiti ritam. Pojedini oblici ljudskih vrsta objedinjavali su ovaj trodelni mozak posle junačkih bitaka. Drugi su obrađivali neokorteks dok on nije potpuno ovladao sa dva niža dela, tako da sada sve vreme budno motri na njih.
     Stvorenje-rakun imalo je sasvim drugačiji um, nastao tokom skoro milijardu godina dužeg projektovanja kako darvinijanskim pročišćavanjem tako i pažljivim kresanjem. Sada su se u tom umu uzburkale slutnje. Široko lice se naboralo; izraz na njemu bio je složen i nečitljiv. Iskoristivši svoje pravo neukroćenoga, dozvolio je sebi da zareži duboko i jecavo, izražavajući nelagodnost.
     Veoma malo od ljudske istorije preživelo je kroz milenijume. U svakom slučaju, taj zamršeni zapis, koji su prenosili neusaglašeni glasovi, ovo stvorenje ne bi moglo da shvati.
     Pa ipak, duboko u sebi osećalo je da prisustvuje ne nekom običnom, prolaznom događaju na izbrazdanom nebu, već rađanju jedne divlje, nove ere. U ranom dobu razvitka ljudskih vrsta jednostavniji umovi poistovećivali su mračne elemente života sa nasumičnim tragedijama koje su doživljavala ljudska bića, od oluje i boleština do gomile prirodnih nedaća. To vreme nalazilo se u nezamislivoj prošlosti. Sada se ponovo pojavio najveći ljudski protivnik... ne nerazumna Vaseljena, već on sam. I tako se istinsko zlo vratilo u svet.

20. PRALJUDSKA BIĆA

     Žena je sanjala cela dva dana.
     Ponekad bi počela da se bacaka, promuklo izvikujući neke nerazumljive reči. Stvorenje ju je pažljivo premestilo u hlad nekog visokog drveća čije su grane oblikovale čudne zavijutke nalik na kuke na samom vrhu. Otišao je u potragu za običnim voćem, čije je kriške zatim prinosio ženinim ustima kako bi sokovi kapali niz njeno naduveno grlo. Njemu samom bile su dovoljne male životinje, koje je hvatao tako što bi dugo ostajao potpuno miran, puštajući ih da mu priđu nadohvat ruke. To mu je bilo dovoljno, jer je znao kako da sačuva snagu, nijednog trenutka ne puštajući iz vida ženu koja se veoma polako, ali sigurno oporavljala.
     Fantazija se može iskoristiti na mnogo načina, a lečenje je jedan od važnijih. Spavala je ne samo zato što je to bio najbolji način da povrati snagu. S druge strane očnih kapaka koji su se trzali, u tankom sloju izvan neokorteksa, mozak je ponovo proživljavao događaje koji su doveli do njene traume. Ovaj podmozak spajao je emocionalne i psihološke elemente, ponavljajući njene akcije, tragajući za nekim trenutkom, uporištem u kome je možda mogla da spreči nesreću.
     Osetila je izvesnu utehu kada je konačno shvatila da ničim nije mogla uticati na ishod. Kada je došla do tog zaključka, ukočenost je nestala, a stvorenju koje ju je promatralo izgledalo je kao da joj je telo omekšalo. Tokom ovog procesa pojedina sećanja su odbačena kao suviše bolna da bi bila sačuvana, dok su druga pojačana kako bi zadobila neku vrstu pripovedačke ravnoteže. Ovakav način uređivanja stvari poštedeo ju je tereta žaljenja i straha, koji bi je u ranijim oblicima ljudskosti progonili godinama.
     Drugoga dana nakratko je, mada nejasno, zapevala. U sumrak se probudila. Podigla je pogled prema dugačkoj, šiljatoj njušci svog promatrača i jedva razumljivo zapitala: "Koliko ih je... preživelo?"
     "Samo ti, koliko mogu da osetim." Glas stvorenja bio je dubok, ali ipak napevan, nalik na bas notu koja se na neki nemogući način provukla kroz grlo flaute.
     "Ne...?" Izvesno vreme je ćutala, zagledana u zeleni Mesec koji je plivao s druge strane planina.
     A onda slabim glasom izusti: "Supre..."
     "Oni su ovo učinili?"
     "Ne, ne. Videla sam u letelicama neka ljudska bića, nalik nama. Supre su bili zauzeti... daleko odavde. Mislila sam da će nam pomoći."
     "Imali su drugog posla." Pokazao je prema južnom obzorju. Pri slaboj svetlosti sumraka nazirao se debeli stub uljanog dima koji je ličio na nadgrobni spomenik od opsidijana.
     "Šta..."
     "Tu je od juče." Ta nadnoseća udaljena nesreća ojačala je odlučnost stvorenja.
     "Ah." Sklopila je oči i utonula u neobičan san, tokom koga su joj kapci podrhtavali. Za nju je to bio skliski silazak u lavirint u kome su se borili porivi-blizanci, osveta i opstanak. Ova dva nagona, koja su bila drevna još pre nego što su se prva ljudska bića uspravila, retko bi se spregla u čvrstom braku. Pa ipak, da nije osetila ubod njihovog nadmetanja, ona ne bi bila, prema vlastitoj proceni, pravo ljudsko biće.
     Narednog dana je ustala. Nesigurno škripeći, otišla je do potoka, gde je legla licem okrenuta prema tlu i dugo pila. Na levoj šaci nedostajao joj je jedan prst, ali je zahtevala da pomogne stvorenju u potrazi za bobicama i jestivim lišćem. Malo je govorila. Kada su srebrnasti brodovi prozujali nebom, potražili su zaklon, ali ovog puta se nisu začuli kotrljajući zvuci udaljenih eksplozija kojih se sečala od prošlog puta. Nije pričala o onome što se dogodilo, a njen saputnik nije pitao.
     Nabasali su na tri ljudska bića pretvorena u pepeo i ona je svako oplakala. "Nikada ranije nisam videla oružje", rekla je. "Poput živih plamenova."
     Prebirala je po razbacanim kostima. "Imali su neobične letelice. Gađali su munjama, eksplozije..."
     Za vreme večernjeg obroka zapevala je hipnotički sporu pesmu, koja je već izbila iz nje jednom ranije dok je još bila u stanju nalik na san, izvijajući svojim tužnim glasom dugačke tonove. A onda su joj se oči iznenada napunile i ona pobeže u grmlje. Kasnije se smeteno vratila i pokušala da se osmehne, svesna da je ljudskim bićima bilo svojstveno da prikrivaju osećanja i da stvorenju-rakunu to ništa nije značilo.
     Ujutro trećega dana prekinula je dugu tišinu rečima: "Ja sam Klej. Da li se vi služite imenima?"
     Stvorenje nije upotrebljavalo imena kada je bilo među svojima, ali je znalo da ljudska bića to čine, kao i životinje koje su ih oponašale. "Mene su nazvali Tragač za Ustrojstvima."
     "E, pa, Tragaču, zahvaljujem ti na..."
     "Naše vrste su saveznici. Ništa ne treba govoriti." Tragač pognu veliku glavu na pomalo neprirodan način. Klej shvati, osetivši pri tom jak bol, da je Tragač dosta dugo proučavao ljudska bića, tako da se usudio da proba da izvede taj gest koji je značio poniznost.
     "Pa ipak, dugujem tako mnogo."
     "Moja vrsta došla je mnogo posle tvoje. Imali smo koristi od vaše borbe."
     "Sumnjam da smo vam mnogo dobra učinili."
     "Život se nastavlja na život. Tvoja vrsta je već bila fosilna i od nje je ostao samo prah kad smo mi prohodali."
     Nastavili su da skupljaju bobice u tišini. Tragač je mogao da se propne, poput Kentaura, ili čak da se potpuno uspravi na stražnjim nogama, služeći se svojim srednjim šapama kao nespretnim šakama. To mu je pomagalo u hvatanju malih riba u hladnom potoku koji je žuborio preko crnih kamenčića. Zaklonjeni drvećem, jeli su žutozelenu ribu, ne ispekavši je prethodno. Klej je preživela duboko osećanje gubitka tokom nekoliko noći i bol se smanjio, omogučivši rumenilu da se vrati u njene obraze, prestavši da je lišava njene oštroumnosti. Ona i Tragač krenuše kroz šumu u potrazi za telima, što joj je ulilo snagu, uprkos strahu od onoga na šta je mogla da naiđe.
     Nije bila udata, ni za muškarca ni za ženu, ali je svaku osobu iz svog plemena blisko poznavala. Nepoznati ugljenisani ostaci na izvestan način su predstavljali blagoslov. Očigledno su neki prvo istruleli, a zatim bili spaljeni.
     Celo poslepodne podrobno su tražili, nailazeći na sve više spaljenih tela. Na kraju su se našli iznad prostrane doline; bili su umorni i poveli su razgovor o tome u kom pravcu da nastave.
     "Verujem da ste dobro", začu se nečiji glas iza njih.
     Klej se okrenu. Tragač je već negraciozno zamicao među obližnje drveće. Na spoljašnjoj palubi bronzane letelice koja je nečujno balansirala u vazduhu stajao je jedan visoki, stameni muškarac. Prišao im je s leđa, tako da ga čak ni Tragač nije primetio, što je za Klej bilo upozorenje da neće moći da umakne; njegova veličina i tiha snaga letelice nisu s tim imali veze. Trepćući na Suncu, zaključila je da je ovo Supra.
     "Ja... da, jesam."
     "Jedan od naših izviđača konačno je priznao da nije bio siguran da su sva tela koja je video bili leševi. Drago mi je što sam odlučio da to proverim."
     Dok je govorio, njegov se brod lagano spustio pored Klej i on siđe, ne pogledavši u tle. Uprkos tome što je bio krupan, kretao se nesvesnom lakoćom.
     "Spasao me moj prijatelj."
     "Ah. Možeš li ga nagnati da se vrati?"
     "Tragaču! Molim te dođi!"
     Ugledala ga je kako se kreće kroz obližnje žbunje. Bio je bliže nego što je Klej mislila da se to stvorenje može nalaziti; dolazio je iz pravca suprotnog od onog u kome je otišao. Mora da je brži nego što izgleda. Lišće jedva da je zašumorilo, ali znala je da je tamo, samo je još bio oprezan. Čovek se ovlaš osmehnuo i slegnuo ramenima. "Pa dobro."
     "Došao si da pokopaš moje?" upita zajedljivo Klej.
     "Ako je potrebno. Radije bih ih spasao."
     "Za to je suviše kasno."
     Lice mu je bilo tužno kada je klimnuo. "Izviđači su javili da su pronašli neka tela, ali sva su bila spaljena. Ti si jedina koju sam pronašao... i divno je što si živa."
     Njegova smirena blagost ju je izluđivala. "Gde ste bili vi, Supre? Gonili su nas, sledili, sve poubijali!"
     Na njegovom licu stadoše da se smenjuju osećanja, i to takvom brzinom da nije bila u stanju da ih pročita pre nego što bi minula. Ništa nije odgovorio, mada su mu se usta stisnula u crtu, a oči ovlažile. Pokazao je prema stubu dima koji se i dalje uzdizao na udaljenom obzorju.
     Klej je sledila njegov pokret i oštro primetila:
     "Pretpostavljala sam da ste morali i sami da se branite, ali zar niste mogli, mogli..."
     Glas joj je zamro kada je primetila da mu se lice bolno grči jer su ga njene reči pogodile. Ponovo je stisnuo usne i klimnuo. "Napali su istovremeno i novo i staro delo. Nismo mogli da naslutimo šta smeraju, a kada smo to ipak uspeli, bilo je suviše kasno."
     Njen se bes stišao na trenutak kada ga je videla tako ranjivog, ali sada joj je ponovo žestoko zapalilo grlo. "Nismo imali čime da se branimo!"
     "Zar misliš da smo mi imali oružje?"
     "Supre imaju sve."
     On uzdahnu. "Branimo se mašinama koje rade za nas, zahvaljujući geniju prošlosti."
     "I u prošlosti je dolazilo do borbi. Čula sam..."
     "Dalekoj prošlosti. Mnogo pre tvog vremena. Mi..."
     "Ali oni su znali kako. Zašto niste i vi?"
     Ponovo mu se izraz lica nekoliko puta promenio, za nju zbunjujućom brzinom. A onda on podrugljivo izvi usta, dajući na taj način oduška svojoj ogorčenosti. "Reci mi ko su to oni, pa ću možda moći da ti odgovorim."
     "Oni?" Odjednom se pokolebala. "Mislila sam da ćeš ti to znati. Oni... pa, više su ličili na nas..."
     "Nego na mene?"
     Dugo ga je proučavala. Bio je dvostruko veći od nje i imao je ogromnu glavu. Međutim, uši su mu bile male, a nos kratak, poput primisli. "Da, bili su naše visine. Imali su ljudske glave i.."
     "Praljudska bića", ispravi je čovek odsutno, kao da mu je nešto drugo odvuklo pažnju.
     "Šta?"
     "Oh, izvini. Mi vašu vrstu nazivamo praljudska bića, pošto ste najraniji poznati oblik."
     Usta joj pobeleše. "A kako sebe nazivate?"
     "Ah, ljudska bića", odvrati on, a videlo se da mu je nelagodno.
     "E, pa", reče ona zagrižljivo, "oni koji su spalili vaš grad i nas pobili bili su takođe praljudska bića."
     "Da li su imali ušne školjke?"
     "Ne mogu da se setim. Stvari su se brzo događale i..."
     "Da li su im zubi bili razmaknuti kao tvoji? Koliko sam uspeo da razaberem proučavajući te stvari sa Čuvarem Zapisa, to je bila rana modifikacija još ranijih ljudskih oblika."
     "Slušaj, ja..."
     "Veliki razmaci sprečavaju hranu da se zadržava i raspada. Kao što možeš da vidiš, i mi oponašamo takav raspored, ali nam ipak svakog veka rastu novi jer se stari istroše. Ako..."
     "Zar misliš da sam imala vremena da razmišljam o tome?"
     Čovekov zanesen učenjački izraz nestade kada trepnu. "Samo sam se ponadao da mi možeš biti od pomoći."
     "Vi upravljate svetom, ne mi."
     On mirno odvrati: "Više ne."
     Ona potisnu bujicu ogorčenja u sebi i tiho upita: "Ko su bili oni?"
     "Ne znam. Ličili su na ljudska bića."
     "Nisu bili nalik na moj narod."
     "Svakako da nisu. Vi vladate samo onim veštinama koje su potrebne za održavanje šuma. Taj narod ovladao je ratnom tehnologijom koja je veoma drevna."
     Zamišljeno se zagledao u nebo, trljajući rame kao da mu je bilo ukočeno. Primetila je da mu je lagano, komotno odelo bilo umrljano i iscepano.
     "Suprotstavili ste im se?"
     "Koliko smo mogli. Bili smo iznenađeni, tako da smo videli samo plamen, a ne i ljude."
     Tragač se oglasi pored njih. "Munje su se kasnije vratile ovamo da spale mrtva ljudska bića."
     Oba ljudska bića se trgoše. Čovek trepčući primeti: "Neverovatno si tih."
     Tragač odvrati: "To je naše umeće. Nisi pronašao nijedno ljudsko biće koje nije bilo spaljeno?"
     Čovek se namršti. "Za sada ne."
     "Sumnjam i da hoćeš", reče Tragač. "Temeljiti su."
     Klej upita: "Šta su uradili sa vašim gradovima?"
     "Dođite." Izdao je naređenje, ne odvrativši pogled sa neba. Izdahnuo je vazduh kao da daje oduška svojim uzburkanim osećanjima, a zatim pružio ruku prema Tragaču sa dlanom okrenutim nagore. "Stekli smo odličnog saveznika."
     Tragaču je to, izgleda, bilo dovoljno. Bronzana sjajna letelica na trenutak se zanese kada se stvorenje u nju ukrcalo. Klej prođe kroz široki otvor u jednostavnu, udobnu kontrolnu kabinu. Supra sede i brod se odiže od tla gotovo nečujno.
     "Ja sam Alvin", reče on, kao da bi svako trebalo da zna ko je on. Ova nehajna samouverenost govorila joj je više od njegovog imena, pa je uzvraćala na njegova pitanja vezana za proteklih nekoliko dana kratko i jasno. Retko je imala prilike da viđa Supre, a ovaj je nije osvojio.
     Ali dok su se peli, postojano ubrzavajući, Klej je ostala bez daha i nije ni pokušala da prikrije iznenađenje. Već kroz nekoliko trenutaka ugledala je pod sobom prostor u kome je živela i radila sveden na tačku na jednom neizmerno većem platnu. Posmatrala je planine kojima se divila kao devojčica; sada su je podsećale na pešadiju u vojsci što maršira oko prevoja sveta. Njeno pleme dobro je poznavalo zelenu složenost šuma, ali ona nije u potpunosti shvatala veličinu onoga što su Supre učinili. Kroz uske kanjone proticalo je mnogo smeđih rečica, dajući planinskoj oblasti izgled čvornovate kičme iz koje su se protezali mnogi živci do žutosmeđih pustinja iza njih. Najviši vrhovi bili su okrunjeni blistavim snežnim kapama, ali primetila je da one nisu začetnice bezbrojnih reka. Svaki blatnjavi živac pojavljivao se iznenada visoko u kanjonu i žurno se ukopavao što dublje.
     Klej upre prstom u njih, ali pre no što je uspela da postavi pitanje, Alvin reče: "Napajamo ih iz tunela. Velika Milenijumska jezera leže ispod zemlje."
     Ovakvo oblikovanje zemljišta bilo je staro svega nekoliko vekova, ali već je njeno veličanstvo vlaga uspelo da povrati veliki deo suvog središta kontinenta ove planete. Alvin se nemarno zavali na sedištu, dok je brod pravio veliki zaokret kako bi joj pokazao što više od prostora ispod njih. Ona primeti jednu sjajnu iskru uglačanog metala daleko na samoj zakrivljenosti planete.
     "Diaspar", reče Alvin.
     "Legenda", prošaputa ona.
     "I te kako je stvaran", odvrati on, prelazeći pogledom preko niza ekrana koji su osmatrali prostor oko njih.
     "Da li su oni i tamo otišli?"
     "Napadači? Ne. Nemam pojma zašto nisu."
     "Da li ime Diaspar potiče od 'dispear'?" Očaj - prim.prev.
     "Molim?" Ukočio se na sedištu. "Ne, svakako da ne. Ko ti je to kazao?"
     "Tu smo šalu mi smislili", odvrati ona da bi ga odobrovoljila. "Da ste vi, Supre, dugo bili zatvoreni unutar njegovih zidina..."
     "Gluposti! Mi smo spasli čovečanstvo, izdržavši najezdu pustinje. Mi..."
     "A ona zelena tačka? Odmah pored Diaspara?"
     "To je Lis ."
     "Lajs? Laži - prim.prev. Neko laže?"
     "Ne! Slušaj, ne znam kako se vi praljudska bića zabavljate, ali meni ovo..."
     "Samo sam pokušala da se setim nekih drevnih šala."
     Alvin odmahnu glavom. Nijednog trenutka nije odvratio pogled sa ekrana i ona shvati da on traga za nekim znakom koji bi mu ukazao na ponovnu opasnost od napadača. Nikako joj nije bilo jasno kako su mogli tako da nestanu i prevare Supre. Ali Zemlja je bila tako velika, a u ovom prostranstvu ispod njih bilo je mnogo mesta na kojima su mogli da se sakriju.

21. BIBLIOTEKA ŽIVOTA

     Spustili su se niz kičmu planina čiji su vrhovi bili pokriveni snegom. Klej se iznenadila kada je videla da, gledani odavde, ustremljeni vrhovi liče na izgužvane vreće nemarno bačene na hrastov sto, jer su sve ostale pojedinosti bile neraspoznatljive. Ona nije znala, a Alvin joj to nije kazao, da su planine predstavljale prolazne oblike, penu koju je uzburkao spori valcer što su ga plesali kontinenti.
     Ova koplja koja su ponosno stremila uvis prvo su se probila kroz drevno dno okeana kada su mora presušila. Rađanje prvih vrhova zabeleženo je u letopisima koje su vodila ljudska bića, sada izgubljenim u pukotinama kitnjastih i beskorisnih pojedinosti koje je Diaspar nastavljao da gomila. Ovi stenjući venci izdigli su se po obodima u vreme procvata najveće od svih ljudskih religija. Ta je vera uspela da preobrati ceo svet, proniknula je u filosofsku dubinu duše tadašnjih ljudi, a sada je bila sasvim zaboravljena. Samo je Čuvar Zapisa znao ime tog verovanja, a on se nije potrudio da skine veo sa te prašnjeve ere zbog Alvina. Siloviti povodi i velike opsene prošlosti ličili su na duhove otrcanih, pobeđenih planinskih venaca, sada utonulih u mora peska.
     Klej je zurila preko širokih ravnica pustinje, koje su dugo podsećale na talasaste pokrove za Zemljin leš, a koje su sada ustupale mesto šumama. Peskovite pustoši i dalje su okruživale dragulj zvani Diaspar. Primetila je dok su klizili ka jugu da iz udaljenog Lisa jedan dugačak prst rečne doline, upravljen u pustinju, poseže, onako skvrčen, prema Diasparu. Ponovno osvajanje planete nastavljalo se po njenom obodu; kada je to videla, preplavilo ju je iznenadno osećanje lakoće, vedre, bestežinske nade. Bar je na trenutak zaboravila na gubitak plemena; grejala se na prizoru svoga sveta, prvi put sagledavši njegovu zamršenu celovitost.
     Nešto se pomerilo na udaljenoj krivini obzorja i ona upre prstom. "Šta je to?"
     "Ništa opasno", odvrati Alvin. Na samim granicama svog teleskopskog vida uspela je da razabere jednu dugačku pravu liniju koja je pokazivala gotovo pravo naniže. Izgledalo je kao da se kreće, a onda ju je izgubila među udaljenim oblacima. Alvin nije obraćao pažnju na nju; zanesen, prelazio je hitro pogledom preko mnogih podataka koje su mu nudili zidovi broda.
     "Kuda idemo?"
     Trepnuo je kao da se upravo vratio sa nekog udaljenog mesta.
     "Do pakla i nazad."
     Kada se zbunjeno namrštila, osmehnuo se. "To je jedna drevna izreka. Dođi, pokazaću ti da na Zemlji stvarno postoji i pakao... samo malo."
     Zaronili su kroz oluju koja je besnela oko polutara. Debeli oblaci, purpurni od vlage, ispunjavali su visine. Tokom nekoliko poslednjih godina mnogo češće je imala priliku da oseti vetrove i kiše jer se vlaga širila kroz sprženu ekosferu.
     Brod se obrušio kroz slojeve retke magle i nadleteo prizore preko kojih je vetar nosio pesak. Tragač spusti svoju zašiljenu šaku u njenu i promrmlja: "Sačekaj." Ona mu uputi jedan brzi, upitni pogled. Krugovi oko njegovih velikih očiju koji su podsećali na lopovsku masku kao da su obećavali neko vragolasto otkrovenje. Alvin očigledno nije primećivao ništa osim smenjivanja slika po zidovima, kao da su za njega ovi prizori prostora i neograničenog vremena predstavljali nešto sasvim uobičajeno.
     "Vidiš?" Prizvao je prizor pustinje, prostran poput celog kontinenta, na jedan pregradni zid. Polako je počela da se pomalja mreža crvenih linija, slike su se gomilale nalik na blede vene koje se javljaju ispod bezbojne kože. "Stari tuneli podzemne železnice koji vode ka gradovima što su nekada živeli."
     "Kada?"
     "Pre više godina nego što bi uspela da izbrojiš kada ništa drugo ne bi radila celog života."
     Netremice je gledala. Na displeju se videla prepletena mreža ulica ispod nestalnog peska, senke gradova kojima se više ni imena nisu znala.
     "Toliko ih je..."
     "Diaspar je tada imao na raspolaganju mnoge mogućnosti. Nismo ih iskoristili."
     "A sada?"
     Alvin se nasmeja. "Nebrojene! Beskonačne!"
     A onda je, na njeno iznenađenje, Tragač progovorio piskavim i melodičnim glasom. "Ima mnogo više vrsta beskonačnosti nego konačnosti."
     Alvin iznenađeno izvi obrvu. "Čuo si za transfinitima?"
     "Govoriš o matematici. Ja sam mislio na vaše vrste."
     Tragač se nije obratio Alvinu od ulaska u brod. Primetila je da životinju nije zaplašila ova sjajna, brza letelica. Sedeo je sasvim opušteno, a ništa nije moglo da promakne njegovim hitrim, pametnim očima.
     Alvin napući usne. "Tako, znači, mudrače. Da li si znao da se tvoja vrsta razvila kako bi ljudska bića ostala intelektualno poštena?"
     Klej nije bila u stanju da razabere Tragačev izraz lica dok je odgovarao, jedva naglašavajući reči: "Tako misle ljudska bića."
     Alvin je bio zbunjen. "Ja... pretpostavljam da i mi imamo svoje opsene."
     "Istina zavisi od organa čula", primeti Tragač; Klej se učini da je u njegovim napola progutanim rečima bilo blagog peckanja. Ili je to ona možda nametala ljudske osobine Tragačevim sitnim borama oko očiju, u obliku proreza, i vrhovima žutih ušiju koji su se naočigled stanjivali?
     "Posedujemo zapise o dugačkim raspravama između tvoje i moje vrste", poče Alvin. "Proučio sam ih."
     "Zapise iz biblioteke ljudskih bića", primeti Tragač. "Ne naše."
     Klej uoči u Tragačevim očima ponor, tamu koja će uvek razdvajati različite vrste. Tokom stotina miliona godina reči su predstavljale obične signalne vatre paljene da bi se oterala noć koja se prikradala.
     "Da", reče Alvin staloženo, "i to je ono što boli. Znamo šta su ljudska bića mislila i činila, ali polako uviđam da je veliki deo istorije proticao van ljudskog roda."
     "I treba da je tako."
     "Ali mi ćemo sve povratiti", izjavi strogo Alvin.
     "Ne možete povratiti vreme."
     Alvin umorno klimnu. Klej je znala ponešto o njegovoj prošlosti i videla je da se promenio u ovih nekoliko vekova od kada je kao odvažni mladić izmenio sudbinu ljudskih bića. Pripadnik njene vrste odavno bi prošao doba mudrosti i umro tokom vremena koje je ovaj čovek proživeo; bio je to samo još jedno znamenje svega nepoznatog što je razdvajalo vrste. Alvinov duh vidno je klonuo, kao da ga je ovaj let nakratko odvojio od činjenice koju nikako je mogao da svari.
     Brod se spuštao pored nekog crnog zida za koji je u prvi mah pomislila da je čvrst. A onda je primetila pepeljastosive izuvijane pramenove kako se uzdižu kroz naduvene oblake i shvatila da je to stub dima koji je danima posmatrala.
     "Biblioteka Života", reče Alvin. "Napali su je nečim što liči na munje. Munje koje pogađaju, prave rupe i proganjaju. Pronašli su blago koje vekovima nisu uspeli da otkriju satirući vetrovi.
     "Podzemna biblioteka?" upita Klej. Njeno pleme je jednom ismejalo nekog Supru koji im je pričao o pokušaju da se zarobi značenje u čvrstoj tvari. Ljudi koji su živeli i radili ne izlazeći iz dubokih šuma smatrali su da je stalnost samo opsena, što ona i jeste.
     "Ostavština odvojena od Diaspara", blago primeti Alvin. "Drevni su znali da nam u našem kristalnom gradu neće biti potrebno njihovo skladište. Ali nagon za očuvanjem bio je duboko usađen u njih i zato su je duboko zakopali."
     "Povratna ljudska osobina", primeti Tragač.
     "Jedini način da se shvati prošlost", oštro mu je parirao Alvin.
     "Značenje je prolazno", reče Tragač.
     "A transfinitna geometrija?"
     "Geometrija označava. Ona ne poseduje značenje."
     Alvin nešto ozlojeđeno progunđa i udarcem noge otvori vrata na brodu. Klej se zakašlja kada je zapahnu ljuti dim, ali Alvin ga nije ni primećivao. Kada su izišli, obreli su se u središtu velike aktivnosti. Svuda oko broda radile su čitave legije robota. Supre su upravljali ekipama koje su se izvlačile iz nazubljenih otvora tunela u pustinji, noseći dugačke cilindre sjajnog stakla.
     "Pokušavamo da spasimo poslednje ostatke biblioteke, ali najveći deo je uništen", reče Alvin, žurno se udaljujući od potmule tutnjave ogromnog požara. Dim je isticao iz kanala izdubljenih u pustinji. Mnogobrojni sićušni, čađavocrni klinovi stvarali su ogromnu lomaču koja se nadnosila nad njima, ispunjavajući pola neba.
     "Šta se nalazilo tamo unutra?" upita Klej.
     "Zamrznuti život", odgovori Tragač.
     "Da", potvrdi Alvin, čiji je pogled odavao iznenađenje. "Zapis o svekolikom dejstvu života tokom razdoblja od preko milijardu godina. Ostavljen je ovde u slučaju da rasi ikada ponovo zatrebaju biološka skladišta."
     "Znači da ovo gori", dodade Tragač, "kodiranje."
     Alvin ogorčeno klimnu. "Spremište DNK veliko poput kakve planine."
     "Zašto se nalazilo u pustinji?" upita Klej.
     "Zato što je moglo doći vreme u kome bi čak i Diaspar zatajio, ali bi čovečanstvo nastavilo dalje. Bar tako kaže Čuvar."
     Ekipe robota kretale su se u savršenom poretku koji čak ni metež oko gašenja požara nije mogao da poremeti. Jurili su na točkovima, nogama i gusenicama, podižući rastresito tle dok su preko njega gurali velike gomile sitnijeg i krupnijeg šljunka u otvore kroz koje su još lizali plamenovi. Uočila je mesta na kojima su eksplozije razjapile dugačke jame. Sada je vatra proždirala duboke vene nagomilane genetske mudrosti ove planete, a roboti su podsećali na ekipe insekata koje su automatski pohitale da zaštite svoju kraljicu, da sačuvaju nasledstvo koje ne mogu da koriste. Klej nije mogla da odvoji pogled od lomače na kojoj je nestajala baština bezbrojnih izumrlih vrsta, pretvarajući se u nadgrobni oblak ugljenika.
     Mašine su automatski izbegavale njih troje dok su prelazili preko niskog brda što ih je odvelo u otvorenu stvrdnutu ravnicu. Zahvaljujući savršenstvu koje je upoznao u Diasparu, Alvin se nije trudio da se sklanja bataljonima robota što su hitali pored njih. Tragač bi se svaki put vidno trgao kada bi ogromne mašine protutnjale opasno blizu njih, uskovitlavši vazduh.
     Klej je primetila da su vlati trave i šikara već doprle dovde, da probuđeni život osvaja mrtvi pesak. Supre su jurili unaokolo, izdajući naređenja nizovima mašina; činili su to hitrim pritiskanjem dugmadi na ručnim uređajima.
     "Loše stojimo u ovoj bici", ogorčeno reče Alvin, "Pokušavamo da ugasimo vatru zatrpavajući plamen. Međutim, napadači su upotrebili neku novu elektromotivnu vatru koja odoleva čak i zatrpavanju."
     "Umetnost sukoba", proprati zajedljivo neka žena.
     Klej se okrenu i ugleda visoku ženu snažne građe nedaleko odatle. Njen glas bio joj je nekako blizak, prisan.
     "Alvine!" pozva ga žena i potrča prema njima. "Izgubili smo jedan filum."
     Alvin se još više uozbilji. "Nadam se da je posredi nešto manje važno?"
     "Mirijasoma."
     "Mnogotelesni? Ne!" Na licu mu se ogledao očaj.
     Klej upita: "Šta su oni?"
     Alvin se zagleda u daljinu, a na licu su mu se očitavala mnoga osećanja. "Oblik koji je moja vrsta davno poznavala. Složena inteligencija koja je koristila trutove sposobne da primaju elektromagnetska uputstva. To stvorenje moglo je, kad god je to htelo, da se rasprši."
     Klej je s nelagodnošću posmatrala ženu, osećajući neku čudnu napetost na ivici opažanja. "Nikada nisam nijednog videla."
     "Još ih nismo oživeli", odvrati Alvin. "A sada su izgubljeni."
     Tragač primeti: "Ne trči pred rudu."
     Alvin ne obrati pažnju na njega. "Sigurna si da smo sve izgubili?"
     "Nadala sam se da će ostati bar tragovi, ali... da. Sve."
     Klej je čula ženine reči, ali je istovremeno osetila neki dublji, rezonantni glas koji joj je odzvanjao u umu. Žena se okrenu ka njoj i reče: "Da, poseduješ talenat. Slušaj."
     Ovoga puta ženin glas odzvanjao je samo Klejinim umom, obrubljen čudnim, drndavim bas notama. Ja sam Seranis, Supra koja može ovo.
     "Ja, ja ne razumem", izusti Klej. Pogledala je Tragača i Alvina, ali nije mogla da pročita na njihovim licima šta misle.
     Vas praljudska bića ponovo smo stvorili zahvaljujući zapisima u ovoj Biblioteci. Zatim smo vas uvećali kako biste nas mogli razumeti posredstvom ovog neposrednog talenta.
     "Ali Alvin nije..."
     On je iz Diaspara i ne poseduje taj talenat. Samo mi iz Lisa imamo niti mikrotalasnog aktivnog magnetita usađene u lobanju i mozak. One se prepliću između vašeg - i našeg - neurološkog kola. Kada se stimulišu električnom aktivnošću, one pojačavaju i prenose naše misli. Seranis dohvati Klejine šake, podiže ih, tako da su joj dlanovi bili okrenuti prema njenom licu, a zatim ih prinese svojim slepoočnicama. Klej oseti da se glas pojačao. Ja sam antena i prijemnik, isto kao i ti.
     "Ovo nikada ranije nisam mogla!" reče Klej naglas, kao da je, stekavši ovaj novi talenat, posumnjala u svoj stari glas.
     Ovaj talenat mora prvo da se stimuliše, pošto nije urođen praljudskim bićima. Seranis se ironično osmehnu. Da ste ga imali, mogao vam je biti od pomoći u vaše doba. Mi u Lisu ga posedujemo jer smo veoma dugo živeli za celinu, za našu zajednicu. Ovo nas povezuje.
     "A Alvin?"
     Diaspar je vrhunski urbani mehanizam, a Lis zeleno, šumovito veličanstvo. Njihova umetnost nadmaša njihove granice, dok naša peva o našem vremenu i našoj zajednici. Diaspar je odbacio sveobuhvatnu bliskost koju obezbeđuje ovaj talenat, mada on pruža beskrajno zadovoljstvo. Mi iz Lisa plaćamo svojom smrtnošću cenu za to.
     "Taj vas talenat - ubija?"
     Seranis se umorno osmehnu. Da. Naš mozak je izložen stresovima usled kojih neumitno gubi strukturu, supstancu. Ovaj nedostatak konačnosti delimo s vama, praljudskim bićima. Klej je znala da razgovara sa osobom koja je vratila njenu vrstu u svet, ali nikako nije mogla da odluči da li bi zbog toga trebalo da bude ljuta ili zahvalna. "Zašto ste ga onda podarili nama, koji ga ranije nismo posedovali - pre no što ste nas smućkali u svojoj Biblioteci?"
     Da li je Seranis stisnula usne u znak opreza? Za sada, biće dovoljno da ti kažem da vas dovoljno dobro poznajemo, te tako možemo da razaberemo vaše kinestetičke radosti, vaše hitro i strasno doživljavanje sveta. Mi iz Lisa smo to izgubili. Klej pomisli: Izgubili u lažima?
     Seranis trepnu i Klej bi jasno da je shvatila. Ova mala šala prodrla je čak i kroz ovaj neobični medijum.
     Seranis ogorčeno primeti: Da, verovali smo u veliku laž o Osvajačima. Neki kažu da smo po tome dobili ime.
     "Osvajači?"
     Nekada su i Diaspar i Lis verovali da je čovečanstvo napustilo zvezde, bežeći pred nekom hordom. Ali činjenica - koju je otkrio Alvin kada je odlutao iz Diaspara, stigao do Lisa i dospeo mnogo dalje od njega - kazuje da se čovečanstvo povuklo pred saznanjem da postoje među zvezdama i veći umovi od njegovog. Pokušali smo da stvorimo neku još veću silu od te, umove oslobođene same materije. I uspeli smo. Međutim, iscrpljenost i strah doveli su nas do beskrvnog povlačenja, dok su gradovi odumirali, a nade bledele.
     Kroz ove misli probijala se ogromna tuga, duge note koje su odzvanjale u Klejinom umu poput dirljive naricaljke. Ovi akordi nalazili su svoj kontrapunkt u svetu koji ju je okruživao i pritiskao - mešavini udaljenih vatri koje su pucketale, ljutom mirisu masnog dima, promuklom izvikivanju naređenja i pometnji, potmulom struganju teških mašina.
     Shvatila je da je Alvin posmatra sa zanimanjem i setila se da je izgovorila njegovo ime. Istog časa ju je proželo osećanje da se otvara ponor između nje i svakoga ko nije mogao da uhvati svilenkastu brzinu ovog talenta, njegovu paučinastu toplotu i zapreta značenja.
     To joj je donelo još nešto - čist, nesputan opažaj. Seranis se okrenula da glasno izda nekoj mašini naređenje, a Klej oseti odjek ženinog okretanja, vazduha koji nije izdahnula, trenutne pritiske i savijanja. Duboko u Seranis još je gorela lagana seksualna vatra. Narod Lisa sačuvao je uzbudljive strasti ranog čovečanstva, putenu radost i žudnju koje su opijale um kozjim parenjem, dozivajući pulsirajuću nuždu usađenu u reptilske mozgove na blatnjavim obalama.
     Seranis je bila zrela onako kako to Alvin nikada neće biti. Nijedno od toga dvoga nije bilo ni dobro ni loše; svaka podvrsta izabrala je sasvim drugačiji put.
     "Ah, da", natera Klej sebe da izusti, otrgnuvši um od toplog, zasitnog zadovoljstva koje je pružao ovaj talenat. "Ja, ja..."
     "Ne moraš ništa da kažeš", reče Alvin, osmehujući se. "Zavidim ti. Štaviše, potrebna si mi."
     Nizovi traktora koje su vozili roboti tutnjali su pored njih, zaglušujući svaki razgovor i bacajući kamenčiće visoko u vazduh. Tragač se nervozno pomerao napred-nazad, motreći na gargantuovske mašine. Sada je izgledao poput životinje koja se obrela u nepoznatoj sredini, oprezne i plašljive. Klej je brinula za njega, ali je znala da ne može ništa da učini za Tragača bez saglasnosti Supri.
     "Ja tebi potrebna?" upita ona. "Zbog čega?"
     Alvin odvrati ravnim glasom: "Ti si sada prava retkost. Zato sam i krenuo u potragu."
     Munja je tragala za našim praljudskim bićima, dodade Seranis. Alvin je lično krenuo da potraži preživele, ali...
     Klej je prelazila pogledom sa Alvina na Seranis, svesna njihove opuštenosti. Ponovo su bili dvostruko veći od nje, a njihova koža boje čokolade zračila je zdravljem. Seranisino lice bilo je, doduše, izborano, ali to je samo doprinosilo njenoj ozbiljnosti. Na sebi su imali udobnu odeću koja im nije sputavala pokrete. Izgled nehajnog blagostanja lebdeo im je oko uglađene gipkosti. Pogledala je sebe: telo joj je bilo svo u modricama od povreda, izgrebano od provlačenja kroz žbunje, koža rasparana, krastava, prljava.
     Odjednom se osetila veoma nelagodno.
     Izvini, obrati joj se zabrinuto Seranis. To je greška mojih vlastitih osećanja. U Lisu nagost sama po sebi sadrži izvesne seksualne i društvene znake. Klej je začuđeno upita: "Gola koža?" Njen narod uživao je da se svet češe o njegovo telo, ali to samo po sebi nije sadržalo nikakvo drugo značenje. Za nju je strast poticala iz konteksta, a ne iz odeće.
     Alvinova vrsta ne gaji takva osećanja, pošto besmrtnima nije potrebna reprodukcija.
     "Ne bave se seksom?"
     Retko. Još veoma davno oni su sami sebe promenili - dodade jedna podstruja - (ili su možda mašine obavile neko sitno kresanje) - proprativši ove reči kratkim smehom - kako bi izbegli stvaranje fermenta seksualnosti. Proterali su seksualno signaliziranje, sve nesvesne znake i gestove. Ja još posedujem ovu crtu, tako da su se neka od mojih osećanja prenela na tebe. Ja...
     "Nema veze", odvrati kratko Klej. Obično uopšte nije osećala nikakav sram zbog svoje nagosti i mnogo je više volela da bude naga. Odeća ju je sputavala i lišavala svilenkaste osetljivosti.
     Međutim, trenutno ju je mučilo iznenadno, jako osećanje manje vrednosti. Počelo je da navire umotano u uznemirujući stid, zasnovano na saznanju da je njena vrsta tako ograničena. Za Supre je ona bila živi fosil.
     Sa izvesnim zadovoljstvom setila se da je Alvin bio gluv za nalete struje-talenta i da je zato govorio naglas, mada su joj teški pokreti grla i jezika počeli već da izgledaju brutalni i nespretni. "Zašto se toliko brinete za nas?"
     "Vi praljudska bića ste nam od neprocenjive vrednosti", odvrati oprezno Alvin.
     "Zato što obavljamo teške poslove?" upita podrugljivo Klej.
     "I sama znaš da ste vešti u baratanju biološkim sistemima za razliku od nas, kasnijih adaptacija", ravnodušnim glasom reče Seranis.
     "Oh, svakako." Klej podiže mali prst koji brzo stade da menja u pet različitih alatki - iglu, konektor, bioključ, sekač, spojnicu.
     "Ovo nisu vaši dodaci?"
     "Pa", pažljivo zausti Seranis, "neke od njih smo modifikovali. Međutim, praljudska bića posedovala su skrivene sposobnosti."
     Klejina usta se ironično iskriviše. "Baš dobro što ste mi podarili ovaj talenat-govor. Mogu da osetim da postoji nešto što ne želite da mi kažete."
     "U pravu si." Alvin zamlatara rukama kako bi zahvatio uskomešani zid dima koji je stajao poput čvrste, zloslutne prepreke. "A sada smo zabrinuti jer se može desiti da vas sve izgubimo."
     "Da nas izgubite?"
     Hvatala je Seranisine misli, ali slojevi su predstavljali tek nagrizene klinove, zamagljene značenjima koja je mogla da oseti, ali ne i da odgonetne. U trenutku između reči nas i izgubite osetila je dugačak, rastegnut razmak u kome su teški blokovi značenja projurili pored nje. Bili su to neki ogromni predmeti koji su brisali kroz visoki, nadsvođeni prostor što ga je nazirala samo u umekšanim senkama. Tada je tek shvatila koliko su Seranisine misli bile brze i duboke - razabrala je da zahvaljujući ovom raskošnom talentu lebdi u jednom sićušnom uglu ogromne katedrale ideja, daleko od velikog poprečnog broda, nesvesna lavirinata koji će zauvek ostati zastrti. U daljini su zjapili prolazi, koji su usled perspektive bili svedeni tek na mala usta, pa ipak je istog trenutka postala svesna da su to hodnici misli kojima ona nikada za života neće moći da luta. Mrtva tišina tih ledenih prostora, koji su svi pripadali Seranis, sadržala je neodgonetljivu tajnu. Ovi ljudi su izgledali kao ljudska bića, uprkos svojoj veličini i čudnoj tečnoj, gracioznosti, ali ona je iznenada osetila da su joj isto onoliko strani kao i svaka životinja koju je videla u bujnim šumama. Ipak, pripadali su dugoj genetskoj tradiciji njene vrste, pa im je stoga dugovala izvesnu odanost. No, puka veličina njihovih umova...
     "Mogli bismo da izgubimo vas, praljudska bića", reče Alvin nekako popustljivije i strpljivije. "Zapisi o tvojoj vrsti zbrisani su u napadu. Sva ostala praljudska bića su spaljena. Ti si, Klej, poslednji preostali primerak."

22. ŠIRA TOPOLOGIJA

     Mnogo vremena je svakog dana provodila radeći među ruševinama. Roboti su raščistili najveći krš, ali bilo je mnogo mesta na kojima je samo pažljiv, razuman čovek bio u stanju da spase kakav delić uzdrmane prošlosti i bilo joj je drago što može da pomogne. Odsečen prst na levoj šaci ponovo joj je izrastao, ali još je bio krut i slab, pa joj je dobro došla vežba. Bilo joj je potrebno i vreme da sredi misli, da se izvuče iz provalije bola.
     Napad je bio sistematičan. Kako je saznala, plavičaste munje napale su naročito jedno krilo Biblioteke. Letelice su se obrušavale i obrušavale u veličanstvenoj pometnji boja, po nekoliko dugih trenutaka počivajući u vazduhu, nalik na zloslutnu dugu iz čijih su podnožja sevale električne strele ka tlu.
     U tom krilu bila je smeštena Biblioteka Čovečanstva. Najstariji oblik koji je tamo bio pohranjen bila su praljudska bića, a sada su i oni i sve mnogobrojne varijacije čovečanstva koje su se razvile odmah posle njih bili izgubljeni - osim Klej.
     Bilo joj je veoma teško da sve to shvati. Roboti su se prema njoj ponašali sa napadnim, prekomernim poštovanjem. Sve Supre bile su krajnje ljubazne i odnosile su se s uvažavanjem. Osećala je da je u svakom trenutku dok je radila krajnje pažljivo štite. S druge, pak, strane, trudeći se da je ne primete, posmatrala je Supre kako izdaju naređenja legijama robota, ali nije umela da odgonetne njihovo raspoloženje.
     A onda je, sasvim iznenada, jednog dana neka žena-Supra prestala da radi i počela da igra. Kretala se s puno energije i lakoće, vrtela se i njihala, dok su joj stopala letela preko šuta Biblioteke, a šake bile podignute kao da će njima obuhvatiti nebo. Ostale Supre su joj se pridružile, poređavši se iza nje, i već posle nekoliko časaka svi su se kretali zapanjujućom brzinom u kojoj nije bilo nikakvog nagoveštaja žurbe niti mahnitosti.
     Klej je bilo jasno da prisustvuje uglađenom obredu praljudskih bića, koji je daleko prevazilazio sve što je pleme koristilo da rastera unutrašnji bol. Nije uspela da uoči nikakvo ustrojstvo u njihovim arabeskama, ali je zato osetila suptilne elemente kako promiču u svakom pokretu. Bilo je prilično jezivo promatrati nekoliko stotina tela koja se vrte i skaču, odbijaju i klize, uopšte se ne gledajući, ne pevajući, ne koristeći ni najtišu muziku. U potpunoj tišini nije mogla da uhvati nikakav znak koji bi govorio o talentu; bili su potpuno tihi i svako od njih je kružio prateći neku zatvorenu krivu. Supre su plesale bez prestanka ili znaka umora ceo ostatak dana, celu noć i dobar deo narednog jutra.
     Klej je promatrala njihove ustrajne, poletne plesove bez nade da će ih shvatiti. Iako im to nije bila namera, Supre su joj stavile do znanja da je potpuno sama. Ni Tragač nije bio neko društvo; tek bi povremeno pogledao Supre i odmah potom nastavio da spava. Čeznula je za svojim narodom i pokušala je da napusti zemljište Supra, ali kada se približila perimetru, koža joj se zažarila i osetila je nesnosan svrab. Dok su se visoke, savršene prilike vrtele u noći, setila se ljubavi i života izgubljenih u dimnjaku smrti; pokušala je da zaspi, ali nije mogla.
     A onda su bez ikakve najave, miga, iznenada prestali - osvrnuli su se unaokolo osmotrivši jedni druge - i bez reči se vratili na posao. Roboti su se ponovo pokrenuli i niko nikada nije pomenuo ono što se dogodilo.
     Narednog dana, dok je posao išao svojim tokom, Seranis je uzela uzorke njene kose, kože, krvi i urina. Za Biblioteku, objasnila je Seranis.
     "Ali Biblioteka više ne postoji."
     Dođi.
     Seranis povede nju i Tragača dole, kroz razrušeni portal. Klej je ceo život proživela u nepravilnim lepotama šuma u kojima je njen narod radio. Nije bila pripremljena na posvemašnju geometriju ispod zemlje, zavojite podzemne galerije koje su krivudajući nestajale u daljini, alabasterske spirale koje su zavaravale oči, uveravajući je kako je sila teže narušena.
     Već smo je obnovili.
     Ekipe bronzanih robota upravljale su velikim, glomaznim mašinama koje su lučile glatke zidove. Metalnoplava tvar polako je curela, bešavno se spajala, a kada ju je Klej trenutak kasnije dodirnula, ta potpuno ravna površina bila je čvrsta kao kamen.
     "Ali zbog čega? Izgubili ste genetski materijal." Trenutno joj se više dopadalo da govori nego da se koristi talentom, iz straha da ne oda svoja prava osećanja.
     Možemo da spasemo tvoj lični DNK, razume se, a i ovde smo nešto malo spasli. Ostale vrste borave u šumi. Biće nam potrebna tvoja pomoć da ih sakupimo.
     Struje koje je odašiljala Seranis nežno su je podsticale da koristi samo svoj talenat, ali Klej se opirala, želeći da među njima dvema zadrži izvesno odstojanje. "Dobro. Očitali ste moju spiralu, a sada me pustite napolje..."
     Ne još. Moramo staviti u pogon određene procese. Da bismo ponovo stvorili tvoju vrstu biće nam potrebna i tvoja pomoć.
     "Već ste jednom sve to obavili i bez mene."
     Teškom mukom i sa puno grešaka.
     "Slušajte, možda bih mogla da pronađem neke svoje sunarodnike. Možda ste prevideli..."
     Alvin je siguran da niko nije preostao.
     "Kako može biti siguran. Mi smo spretni u skrivanju."
     Alvin poseduje sigurnost o kojoj ti ništa ne možeš znati.
     Tragač progovori svojim visokim, melodičnim glasom, nalik na poigravanje Sunčevih zraka po površini vode: "Alvin se kreće po vlastitom luku."
     Seranis je s pažnjom proučavala to veliko stvorenje. "Ti ga shvataš kao segment neke više topologije?"
     Tragač se uspravi na zadnje noge: mišići mu se napeše pod krznom i on stade da pokreće prednje noge i šake, šaljući složene signale koje Klej nije bila u stanju da odgonetne.
     "Prvo je rešio središnju suprotnost između unutrašnjosti i spoljašnosti Diaspara", reče Tragač svojim neobičnim, lepršavim glasom. "To je postigao prevazišavši blokove koje su podigli kulturna uskogrudost, nepoznata istorija, agorafobija njegovog naroda, kompjuteri. Ovu suprotnost između unutrašnjosti i spoljašnosti on je prvobitno preobratio tako što je provalio izvan nje, ali samo da bi tu upoznao njen odraz u suprotnosti između Lisa i Diaspara. Da bi prebrodio ovu suprotnost, njegov duh ju je smotao u suprotnost između provincijalizma Zemlje i sveobuhvatnosti same Galaksije. Zatim je suočio kompjutere Diaspara sa paradoksom blokiranog sećanja jednog od pomoćnih robota iz Šalmirana. To ga je ponovo povelo napolje, u svemirskom brodu."
     Seranis je u čudu zinula i Klej je tada imala prvi put priliku da vidi jednu zadivljenog Supru. "Otkud ti to sve...?"
     Tragač samo odmahnu. "I tako je ispod Sedam Sunaca naišao na još jednu prepreku, prazan kavez nečega što je uveliko nadmašivalo čovečanstvo. Trenutno se suprotstavlja ovoj prostornoj prepreci u svom umu i traga za načinom da je pretvori u prepreku u vremenu."
     "Ja... ja ne razumem..." reče Klej.
     "Ja razumem." Seranis je oprezno posmatrala Tragača. "Ova životinja sagledava naše kretanje u drugoj ravni. Od delića naših razgovora uspeo je mnogo toga da sastavi i iščeprka. Ali šta podrazumevaš pod preprekom u vremenu?"
     Tragačeva široka usta se oklembesiše, dok su se ljudska izvijala naviše kada bi želela da se osmehnu. Klej je podozrevala da Trgač time izražava nešto slično podrugljivom uživanju, jer su mu oči sevale nekom vrstom vedre, vrcave radosti. "Nudim vam dva značenja. On kopa natrag po vremenu, sve bliže ivici evolucije, tragajući za praljudskim bićima. Takođe, on traži nešto van vremena, novi kavez."
     Klej oseti da se Seranis odjedanput uznemirila, a zatim je ukočeno primetila: "To je besmislica."
     "Svakako", odvrati Tragač. "Ali nije moja." Nekako je suvo zalajao i Klej se mogla zakleti da je to bio smeh propraćen tamnim tonovima.
     Klej oseti kako se ozlojeđenost kotrlja preko dubokog, ustalasanog mora Seranisinog uma. "A drugo?" upita Seranis.
     "Nijedan kavez nije večan."
     "Hoćeš li nam pomoći?"
     "Preda mnom je viši cilj", tiho odvrati Tragač.
     "To sam i pretpostavljala", Seranis izvi obrvu. "Viši od sudbine inteligentnog života?"
     "Vi ste samo lokalna inteligencija."
     "Nekada smo se širili među zvezdama - i možemo to ponovo."
     "Pa ipak ste ostali zatvoreni unutar svojih koža."
     "Kao i ti", jetko odvrati Seranis.
     "Znaš da se razlikujemo. Sigurno si u stanju to da osetiš." Tragač se lupnu nekoliko puta po lobanjskom ispupčenju koje se nadnosilo nad njegovu njušku, kao da kuca na kakva vrata.
     "Da, osećam nešto", odbrambeno odvrati Seranis.
     Klej nije mogla ništa da izvuče iz Tragača. Nelagodno se premeštala sa noge na nogu, izgubljena u njihovom brzom razgovoru i izmenjenim pogledima.
     "Vi, ljudska bića, imate osećanja", polako reče Tragač, "ali ta osećanja vas poseduju."
     Seranis ga bocnu: "A tvoja vrsta?"
     "Mi imamo porive koji služe drugoj svrsi."
     Seranis klimnu, produbivši još više Klejin osećaj da dele neizmerno mnogo unutrašnjih uvida, koje drugi nisu primećivali baš kao ni vazduh koji su udisali. Svi su oni živeli poput mrava u senci planina milenijuma, a sama masa vremena zaklanjala je svaki svet. Pa ipak, niko nije jasno govorio. Mutno je nagađala da je protok vekova na izvestan način zamaglio sve što je bilo izvesno, doveo u sumnju i same kategorije poznavanja sebe. Istorija je sadržala bezbrojne primere koji nisu išli u prilog lakoj vladavini. Na kraju su sve priče postale nekako skliske, sumnjive, pa je razgovor krenuo ka mračnim provalijama neznanja i bolnim šikljanjima sećanja starog kao kontinenti, što je smekšavao jezike, nagoneći ih da govore dvosmisleno i lukavo.
     Tragač prekinu dugu, napetu tišinu koja je zavladala među njima. "Trenutno smo saveznici, to oboje znamo."
     "Srećna sam što to čujem. Pitala sam se zašto si pravio Klej društvo."
     "Želeo sam da je spasem."
     Seranis sumnjičavo upita: "Slučajno si naišao?"
     "Bio sam ovde da bih saznao sve o novim opasnostima koje uznemiravaju moju vrstu."
     Seranis prekrsti ruke i prebaci težinu sa jedne na drugu nogu: vekovima star gest ljudskih bića za koji je Klej pretpostavljala da ima isto značenje kod svih vrsta: u izvesnoj meri zaštitnička uzdržanost u pogledu procene. "Jesi li potomak primeraka koje smo mi napravili?"
     "Iz vaše Biblioteke Života?" Tragač se nakašlja kao da želi da prikrije koliko ga sve ovo zabavlja, a zatim pokaza svoje žute zube, široko se i nedokučivo iscerivši. "Genetski - da. Ali kada ste jednom oslobodili moju vrstu, mi smo preuzeli svoje drevne zadatke."
     Seranis se namršti. "Mislila sam da ste vi prvobitno bili sadruzi jedne vrste ljudskih bića koja je nestala."
     "Tako je mislila ta vrsta."
     "Tako kažu dijasparske biblioteke", odvrati Seranis pomalo iznervirano.
     "Tačno. I pored toga, bila je to mudra vrsta."
     "Praljudska bića?" upita Klej. Dopalo bi joj se da saga o njenim precima uključuje i prijatelje poput Tragača.
     Njegove velike oči su je nekoliko trenutaka pomno posmatrale: "Ne, bili su od soja koji je drugačije poznavao zvezde od vas."
     "Bolje?"
     "Drugačije."
     "I oni su potpuno izgubljeni?" upita Klej tiho, polako postajući svesna velom prekrivene zbrke istorije.
     "Nema ih više."
     Seranis sumnjičavo upita: "Izumrli - ili istrebljeni?"
     "Iz vaše perspektive", odvrati Tragač, "nema razlike."
     "Ako je suditi po tebi, biće pre da je istrebljenje," primeti veselo Klej, nadajući se da će prekinuti napetost koja je nekako uspela da se uvuče u razgovor.
     "Upravo tako", poče ravnodušnim glasom Seranis. "Postojanost ove biosfere zavisi od toga da li ćemo uspeti da održimo u životu mnoge vrste. Što je njihov broj veći, to će život na Zemlji biti suroviji ako je zadese nove nedaće."
     "A to će se dogoditi", izjavi Tragač, vrativši se bez imalo napora u položaj za hodanje, što je značilo da ništa više neće reći.
     Prokleta životinja! Seranis nije uspela da prikrije ovu misao od Klej, ili možda nije htela.
     Napustili su Biblioteku Čovečanstva u proključaloj tišini; Seranis je namerno blokirala svoj talenat, tako da Klej nije mogla da uhvati ni najmanji zajedljivi delić njenih misli.

23. BANKET NA KRAJU VREMENA

     Te večeri Alvin je predsedavao velikoj gozbi za tri stotine zvanica na kojoj je Klej bila počasni gost. Roboti su radili celog tog dana da bi podigli veliku dvoranu za banket sa mnogo tornjeva, koja kao da je ječeći izrasla iz samog tla. Zidovi su bili boje peska, ali su se prelivali opalnim sjajem. Unutra je prostrana tavanica od preklapajućih lukova gledala na stolove koji su takođe izrastali iz granitnog poda. Po zidovima su se uvijale spirale, sijajući blagim, plavim sjajem pri dnu, koji je postepeno prelazio u crveni što su se više pele, okružujući prostoriju, stvarajući utisak tajnovitosti koji je podsećao na zalazak Sunca iznad azurnog mora. Trikovi perspektive odveli su Klej do lažnih hodnika, a ponekad bi joj se učinilo da na hiljade drugih gostiju jede u daljini. Povremeno bi u podu zinule rupe kroz koje bi izronili roboti koji su nosili hranu, što ju je u toj meri uznemirilo da se više nije pomerila s mesta. Iako je napolju bila hladna pustinjska noć, u ovoj prostoriji strujao je topli prolećni povetarac, donoseći miris borovih šuma koji je tako dobro poznavala. Njena odora kao da nije bila od materijala, milovala ju je poput vode, a ipak pokrivala od članaka do grla.
     Jeli su žitarice i povrće praiskonskog porekla, koji su datirali čak iz praskozorja čovečanstva. Ove biljke već su se proširile mladom biosferom, a obrok je priređen zahvaljujući bogatoj žetvi, koja je ovamo doneta sa polja širom planete. Klej je silno uživala u jakim sosovima i opojnim aromama, ali je istovremeno učestvovala u razgovoru sa svojim domaćinima.
     Često je njihov govor prolazio pored nje, pun arabeski telepatskog značenja, koje su klizile između udarnih verbalnih naglašavanja. Supre iz Lisa ublažavale su svoje brzovatrene signale kako bi ih Klej razumela. Oni iz Diaspara upotrebljavali su jedino onaj podskup njihovog jezika koji je ona mogla da prati. Nastojali su da njihove slojevite unakrsne reference budu jednostavne radi nje, ali kada bi ih poneo žar kitnjastog razgovora, gubili bi se u kraljevstvima mistične složenosti.
     Osetila je da se ispod njihove čvrste rešenosti da povrate ono šta mogu krije žaljenje i bes. Pa ipak, Alvin je pravio šale, čak je naveo drevno geslo nekog učenog društva iz praskozorja nauke. "Nullius in verba", izgovori on suvo, "ili u prevodu:, 'Ne veruj nikome na reč.' Zar ne bi rekla da su u svetlosti toga biblioteke besmislene?"
     Klej slegnu ramenima. "Ja nisam učenik."
     "Tačno! Vreme je da prestanemo da izučavamo našu istoriju. Trebalo bi da je ponovo stvorimo." Alvin poprilično potegnu iz pehara.
     "Htela bih samo da proživim svoj život, hvala", reče tiho Klej.
     "Ah", izusti on, "ali pravi trik se sastoji u tome da naučimo da cenimo ono što smo bili i što smo postigli - ne dozvoljavajući da nas to uguši."
     Alvin se zanosno osmehnu, što Klej nije primetila kod ostalih Supra. Srećno je mahnuo nečemu što se ispostavilo da je jato džinovskih krljuštavih ptica koje su proletele kroz dvoranu, prelepo kružeći, a zatim odlepršale pravo kroz tavanicu, ne ostavivši nikakav trag.
     Seranisinu pažnju odvukao je jedan živ talent-govor, ali ona je iskazala svoju veštinu kada se istovremeno obratila Klej: "Hoće da kaže da bi ovde na kraju dugačkog hodnika vremena trebalo da zanemarimo odjeke."
     Klej se namršti, žaleći što Tragač nije došao na ovaj zbunjujući banket, ali povučena životinja je odabrala da ode na počinak. Bila je zabrinuta. Koliko god da je pošteno pokušavala da odgovori na to pitanje, nije joj bilo jasno zbog čega je Tragač ostao s njom kada bi ga Supre verovatno pustile da ode. Njegovi kratki odgovori dražili su Seranis, a to bi moglo biti opasno. Iako Supre nikada nisu naudile praljudskim bićima, nije bila siurna da su poštovali slično načelo kada su u pitanju bili njihovi odnosi sa udaljenijim vrstama. U svakom slučaju, bolje je biti oprezan nego verovati teoriji, što dobro zna miš kada su u pitanju slonovi.
     Kako ne bi ispala potpuni glupak, pokušala je da se ponovo uključi u razgovor. Alvin je bio u središtu pažnje, ali brzo je pogled vratio na nju kada je upitala: "Kako možete da odbacite istoriju?"
     Pažljivo se zagledao u nju, kao da pokušava da pročita nešto nedokučivo. "Namernim zanemarivanjem." Nagnuo se napred, prodorno i oštro je gledajući očima u kojima se nazirala veselost. Dan proveden u plesu kao da ga je oslobodio nekog tereta o kome ona ništa nije znala. "Istorija se sastoji iz pojedinosti! Carevi su nalik na dinosauruse. Njihova imena i budalaštine su nevažni. Od izvesne važnosti mogu biti samo datumi njihovog pojavljivanja na sceni i nestajanja sa nje."
     Neko mu doviknu sa kraja stola: "Čuvar Zapisa će te izgrditi!"
     Alvin odvrati: "Ne, neće. Njemu je poznato da jedino zahvaljujući osećanju ravnoteže uspevamo da podnosimo veliku težinu vremena. Inače bi nas slomila."
     "Igramo po vremenu!" doviknu drugi neki glas. "Ono je ispod nas."
     Alvin se zakikota. "I to je tačno na neki način. Prozivka carstava je tek prašina pod našim nogama - pa ipak se držimo starih navika. One traju."
     "Potrebna nam je neka ljudska neprekidnost trajanja", razumno primeti Klej. "Moje pleme..."
     "Da, jedinstveni izum. Kada smo vas sve obnovili, bilo je očigledno da vam ne smemo dozvoliti da oživite stare carske navike."
     Klej se namršti. "Carske...?"
     "Razume se", reče Seranis. "Ti to ne znaš." Udahnula je oblak začina koji je prolazio pored nje i dok su ga njena pluća gutala, ona odasla: Uzeli smo vaš genotip iz Doba carstva, kada je čovečanstvo poharalo Sunčev sistem i umalo nije samo sebe zatrlo.
     U Seranisinom talenat-glasu istovremeno se osećala žaoka prekora i melem oprosta. To je samo nerviralo Klej, koja se trudila da prikrije svoja osećanja.
     "Moje pleme nije... ratovalo." Morala je da zastane kako bi u svom duboko usađenom rečniku pronašla odgovarajuću reč, jer je nikada ranije nije upotrebila. Za razumevanje te definicije i njene važnosti bilo joj je potrebno dosta vremena. Istog časa je predvidela da će ubuduće morati mnogo da je koristi.
     "Tako smo mi želeli da bude." Alvin se osmehnuo kao da vodi razgovor o vremenu. "Mislili smo da ćete se u najboljem slučaju širiti teritorije radi, a ne da biste dostigli neke političke ciljeve i poreze, kao u carskom modelu."
     "Nismo znali da smo bili u toj meri... isplanirani." Klej zaškrguta zubima, nadajući se da je njen talenat neće odati. Ogoljenost njenih misli polako je počela da joj ide na živce.
     "Nismo dirali vaš osnovni sklop, veruj mi", ljubazno joj reče Seranis. Ponudila je Klej jednu oporu voćku, ali se nije uzbudila kada ju je ova odbila. "Odanost grupi predstavlja najvažniji način na koji tvoja vrsta traga za identitetom. To stvara društvenu toplinu. Ta vrsta ustrojstava traje od detinjstva do transplanetnih saveza."
     "A kako vi radite zajedno?"
     Alvin reče: "Ne napadamo jedni druge, jer su te karakterne osobine gotovo uništene kod nas. Ali najvažnije je to što težimo jednom višem cilju, neka je blagosloven."
     "Kakvom?" upita Klej.
     "Možda bi bolje bilo upotrebiti reč neprijatelj nego cilj. Do sada sam govorio da je istorija naš istinski dušmanin, jer nam se vukla za petama dok smo pokušavali da pobegnemo od nje. Ali sada smo upoznali aktivnog neprijatelja koji vodi poreklo iz same istorije i moram reći da me ispunjava nestrpljenje."
     Alvin je očigledno bio najmlađi od svih prisutnih Supra, mada Klej nije mogla pouzdano da utvrdi starost nijednog od ovih blagih, savršenih lica. "Neprijatelji? Neke druge Supre?"
     "Ne, ne. Sećaš se ljudi koji su, navodno, pucali na tebe, koji su pobili tvoje saplemenike, koji su uništili Biblioteku Života?"
     "Da." Klej stisnu usne u pokušaju da prikrije mržnju. Primitivna osećanja ovde ne bi imala dobru prođu.
     "To su bile opsene."
     "Videla sam ih!"
     "Pojavili su se i ovde. Pomno sam pregledao naše zapise i..." on pucnu prstima "...pronašao ih. Upravo onakve kakvima si ih ti videla. Bili smo suviše zaposleni da bismo išta primetili i zato ti dugujemo zahvalnost."
     "Bili su stvarni!"
     "Pažljiva analiza njihovih spektralnih slika pokazuje da su to umešno načinjene refrakcije zagrejanog vazduha."
     Klej ga je belo gledala. Imala je osećaj da joj je neko ukrao stvarnog neprijatelja, kao da je u mraku promašila stepenik. "Onda... šta..."
     Alvin se zavali na stolici i šakama obuhvati vrat otpozadi, visoko odigavši laktove. Podigao je pogled prema vedrom nebu i kao da je veoma uživao u pogledu na mnogobrojne zvezde. Mnoge komete razmotale su svoje prozračne repove; bilo ih je toliko da su ličile na jato strela uperenih u nevedljivo Sunce, koje se sklonilo iza zakrivljenosti Zemlje.
     Alvin polako nastavi: "Šta zagreva vazduh? Munje. Ali trebalo je to obaviti krajnje stručno, zar ne?"
     Seranis je bila iznenađena. Klej je prozrela da Alvin još nikome nije pričao o ovome, pošto je u dugačkoj dvorani, za svim dugački stolovima, zavladala tišina.
     Seranis reče: "Munje nisu ništa drugo do - električna struja. Ali da bi se stvorile realistične slike..."
     Klej upita: "I samo zato da bi nas prevarili?"
     Alvin detinjasto kliknu i pljesnu rukama, zapanjivši svoju utihlu publiku. "Tačno! Kakva sposobnost!"
     Seranis tiho zapita: "Već?"
     Alvin klimnu. "Ludi Um. Vratio se."
     Nalet mećave talenat-govora pogodi Klej. Sve Supre bile su na nogama i sve je zujalo od njihovih nagađanja. A unutar njene glave udarni talasi samo su još više pojačavali bujicu.
     Ponovo je osetila lavirint njihovih umova, kinestetički potisak ideja koje su promicale, nejasna i nerazumljiva obličja.
     Kovitlaci.
     Neko crno sunce tutnjalo je pored zvezda boje rubina.
     Purpurni gejziri na beskonačnoj ravnici.
     Ravnica se skupljala dok nije postala disk, sa crnim suncem u svom središtu.
     Zvezde su se cepale u fosforescentne tapiserije.
     U pojedinim trenucima crno sunce je plivalo na obodu načičkane, paučinaste Galaksije. Zatim je zloslutno zazujalo u samoj žiži spiralnih krakova.
     Ona se odvojila se od sve tmastijih gromovnih glava, pobegavši od ove oluje. Sklonila se. Čekala.
     Dahčući od mentalnog napora, pitala se kakvi su bili ljudi iz Lisa kada su bili sami. I da li su ikada mogli da budu sami.
     Supre, praljudska bića, Tragač - svi su oni poticali iz različitih era u eonski dugim istraživanjima evolucije. Ova pustinja podsećala je na sažeženu izložbenu vitrinu punu istorijskih neobičnosti. Šta su uskomešane struje činile kada bi različita doba rešila da se urote?! A ona je zaglavila ovde gde ju je čvrsto vezivala prijatna, svemoćna, ljubazna razumnost Supra.
     Klej dlanovima pritisnu uši. Međutim, time nije odagnala odzvanjanje talenat-govora. Čim prođu kroz taj svoj logički lavirint, ponovo će je primetiti.
     I obratiti joj se. Početi da je razuveravaju. Da se ponašaju prema njoj kao prema nekom kućnom ljubimcu koga se neodređeno sećaju.
     Nije nikakvo čudo što se nisu sećali mnogobrojnih vrsta pasa i mačaka, pomisli ona gorko. Praljudska bića savršeno su ih zamenjivala.
     Njen narod... Vekovima su već radili za Supre, brinući se o biosferi koja je cvetala. Supre su dovoljno toga znale, tako da su im dozvolile da obrazuju plemena i da ispoljavaju svoju volju u pogledu šuma. Ali ovako odvojena od te krhke matice, Klej se borila za vazduh poput drevne ribe na suvom.
     Udaljila se, posrčući, dok joj je bes zamagljivao vid. Sukobi koji su se gomilali u njoj izbiše na površinu i njoj je samo preostalo da se nada kako ih je mećava talenat-govora prikrila. Ali ona sama više nije mogla da ih izbegava.
     Ovde se osećala poput kakve bube koja beži pred stopalima ovih rastresenih supermena. Bili su prilično ljubazni na svoj hladni, jednostran način, ali jasno je uočavala njihove napore da se spuste na njen nivo - što ju je razdraživalo. Žudnja za sunarodnicima dostigla je vrhunac.
     Jedina njena nada da će ikada više videti svoj rod ležala je u ovim Suprama. Ali obuzeo ju je hladan i lepljiv strah kada je pokušala da zamisli kakva će biti sveža praljudska bića.
     Odlivci tela iz nekog ledenog topioničarskog lonca. Njeni rođaci, da, njeni klonovi. Ali stranci. Stranci koje život nije obeležio, neodgajeni. Oni će biti njen narod samo u uskom genetičkom smislu.
     Osim ako negde ne živi još koje praljudsko biće. Ono bi znalo šta je to plemenska bliskost, zajednička kultura za kojom je čeznula.
     Ali svaka nijansa u govoru Supra nagoveštavala je da je neće pustiti.
     Nisu oni bili svemoćni - morala je stalno da podseća samu sebe na to. Prema Tragaču bili su razdražljivo ljubazni, očigledno ne znajući tačno šta on predstavlja.
     Bili su ranjivi zbog samih svojih tekovina. Besmrtnici su bili neverovatno oprezni; mogli su da nastradaju nesrećnim slučajem. Oprez je mogao biti uzrok greške. Mogli su promašiti nekog od njenih u gustim šumama.
     Niko iz kristalne elegancije Diaspara ili Lisa ne bi bio u stanju da sledi trag u divljini.
     Pa dobro, onda. Pobeći će.

24. BEG

     Iznenađenje i diverzija su taktike koje najbolje uspevaju ako se brzo izvedu. U Klejinom slučaju do iznenađenja trebalo je da usledi na perimetru koji su Supre podigle oko uništene Biblioteke. Još nije znala kako to da izvede.
     Poverila je Tragaču o čemu razmišlja. Bila je ubeđena da je on neće izdati. Nije bio iznenađen ovim vestima, ili, bar, što se tiče Klej, životinja nije pokazivala nikakvu vidljivu reakciju, mada mu se krzno ustalasalo ćilibarnim šarama. Nadala se da će joj dati neki kratak, ali praktičan savet. Međutim, on je samo klimnuo i nestao u noći.
     "Prokletstvo", promrmlja ona. Tek pošto je odlučila nešto da preduzme, beznadežnost situacije učinila joj se komičnom. Konačno, ona je ovde bila najmanje inteligentno ljudsko biće, okruženo tehnologijom koju nije ništa bolje razumela od magije.
     Gozba se nastavila u celom kampu. Talasi talenat-govora zapljuskivali su njen um, otežavajući joj da jasno razmišlja. Nadala se da će ova bujica takođe prikriti njene planove.
     Kroz tamu odjeknu reska eksplozija. Tragač se iznenada stvori pored nje. "Kreni", reče.
     Povici, munje purpurnog zračenja, niz šupljih prasaka. Svetlucave ploče se pogasiše.
     Jednostavno su se izvukli. Tragač je izveo neki trik pomoću koga je ispraznio zaštitnike u blizini Biblioteke, a Supre i roboti su istog časa reagovali. Uprkos svom naučničkom umeću, Supre su se upaničili kada je nastupilo bučno savijanje zaštitnika. Povukli su sva standardna naređenja izdata robotima i usredsredili se na ponovno uspostavljanje odbrambenih mehanizama.
     Tragač je pažljivo posmatrao šta se dešava dok su bez žurbe prolazili kroz kamp uputivši se ka strani koja je bila najbliža šumi. "Trenutak se približavao", bilo je sve što je hteo da kaže.
     "Ali roboti..."
     "Oni sada neće još i ovo očekivati. Oni nikada ne shvate kada je pravi trenutak za nešto."
     Ćutke su napustili kamp Supra, držeći se senki. Unaokolo su žurili roboti da ponovo podignu bedeme oko Biblioteke, ali njih uopšte nisu primećivali.
     Stigli su do šume pod nebom bez Meseca, opervaženog ogrlicom od gustih zvezda. Klej napregnu vid kako bi pojačala infracrveno zračenje i iscedila boju iz bledog sjaja milion sunaca.
     Ceo prvi sat trčali su bez prestanka, a kada je teren postao strmiji, njih dvoje usporiše. Šta god da je Tragač upotrebio da ih oslobodi, to neće dugo potrajati. Ispunjavao ju je nemir pod dičnim i rastržućim ograničenjima Supra i ne bi još dugo mogla pred njima da krije svoja osećanja. Podozrevala je da je Tragač osetio njen nemir i pripremio se da ih izvuče pre nego što Seranis pročita Klejine namere i pojača nadzor nad njom.
     Posle izvesnog vremena Klej je zaboravila na sve nevolje i predala se isceliteljskom naručju šume. Iz razgovora Supri razabrala je da ona i njeni srodnici nisu bili prava, originalna ljudska bića koja su proistekla iz prirodnih sila daleke starine, ali to gotovo i da nije bilo važno. Mada joj se genetski sklop lako mogao izmeniti, što se pokazalo kod uključivanja u talenat-misli, Supre su se držale originala kada su oživljavale njenu vrstu. Sama šuma koja ju je okruživala i dalje je uspevala da prodre u dubine njenog bića.
     Tragač nije usporavao svoj ritmički korak; njegove četiri noge kao da su klizile po tlu dok je rukama uklanjao prepreke, krčeći oboma put. "Sada nas sigurno već traže", primeti Klej posle dugog ćutanja.
     "Da. Ono što sam uradio istrošiće se brzo."
     "Šta si to uradio?"
     Tragač je pogleda, otvori iskrivljena usta, ali ništa ne reče.
     "Je li to nešto što ne smem da znam?"
     "To je nešto što ne možeš da znaš."
     "Oh." Navikla se već da je Supre prave glupačom. Tragač, čija je vrsta nastala dobrih sto miliona godina posle praljudskih bića, nije se razmetao svojim sposobnostima, ali su one zbog toga izgledale još strašnije.
     "Ipak nas mogu pronaći", reče ona. "Supre znaju toliko trikova."
     "Moramo potražiti zaklon. Još je nešto na nebu."
     Ona podiže pogled, ali vide samo maglu koja se nisko spustila. Teško je disala od naprezanja da drži korak sa Tragačem dok su se probijali kroz gustiš. "Kako to da nas ne vide?"
     "Mi plivamo u kadi života."
     Ova tvrdnja je svakim korakom postajala sve istinitija. Zalazili su sve dublje u zagrljaj zemlje koja se živo menjala. Gljive i lišajevi prekrivali su svaki vidljivi kamen. Njihova debela, gnjila boja radila je sa vidljivom energijom, stvarajući mehuriće i peneći se dok je jela kamen i ispuštala vetrove u maglu što je polegla iznad tla. Na mestima gde su oni obavili svoj posao već je počela da raste isprepletena trava.
     Klej je oprezno koračala kroz ogolelu oblast poprskanu žutozelenim mrljama, plašeći se da koja ne napadne njena stopala. Nisu sve pare što su počivale povrh predela obuzetog groznicom predstavljale puke bioproizvode čija je namena bila da osole atmosferu malim količinama korisnih elemenata. Leteći crvi iznenada se podigoše sa stabljike plesnjivog korova i sjatiše se oko njih. Užasnuvši se, počela je da ih tera rukama, ali joj Tragač smireno preporuči: "Budi mirna. Žedni su."
     Oblak se opalno prelivao, a jedinke koje su ga sačinjavale podsećale su na sićušne leteće komadiće leda koji odbijaju bledu svetlost zvezda. I pored svega, izgledali su pametno dok su tako predano i vešto zujali. Leteli su oko nje u pravilnim krugovima. Shvatila je da ona njima mora da izgleda poput planine od hemijske letine. "Šta to oni..."
     "Ne govori. Namirisaće ti stomačnu oblogu i zaroniće ti niz grlo."
     Odmah je ućutala i zatvorila nozdrve. Preklopna hrskavica u njenom nosu bila je korisna jer je onemogućavala gubljenje vode u pustinjama drevne Zemlje, kojih se tek nejasno sećao čak i Čuvar Zapisa. Sada je sprečavala lepetave crve, dok je ona zadržavala vazduh dugo i bolno, pitajući se šta je to hranljivi miris probavnih kiselina. Čvrsto je zatvorila i oči, škrgučući zubima. Kada bi smela sebi da dozvoli da vrisne, samo jednom...
     Magla je oklevala, ljutito zujeći, a zatim otišla u potragu za nekom ukusnijom gozbom.
     "Oni tragaju da bi našli i izmenili", reče Tragač. "Ne samo da bi se najeli."
     "Otkud znaš?" zamišljeno ga upita ona.
     "U moje doba postojali su mnogi oblici koji su živeli od hemijskog umeća. Radili su na samim molekulima, preobražujući čvrste minerale u elegantne i korisne.
     Klej zadrhta. "Od njih sam se sva naježila."
     "Očigledno su stvoreni da bi pomogli lišajevima u razaranju i pripremanju tla za život."
     "Nikada ih ranije nisam videla."
     "Oni spravljaju napitke u svojoj molekularnoj kuhinji na obodu šume. Tvoja vrsta živi duboko u šumi."
     "Nadam se..."
     "Dosta priče. Požuri."
     Brzo su trčali. Tragač je često zastajkivao da malo otpuzi napred i oslušne tle. Klej je bilo potrebno vreme da uskladi hemijski sastav svoje krvi. Povremeno hodanje pomoglo joj je da ubaci hormonalna uputstva koja će zaustaviti menstrualni ciklus i pojačati izdržljivost. Stalno je podizala pogled ka nebu na kome se izdizalo središte Galaksije. Njegovo paučinasto zračenje nije bilo dobrodošlo; osećala se kao da je na otvorenom.
     Skačući duž strme padine brda, Tragač reče: "Dolaze."
     "Supre?" upita ona.
     "I još nešto."
     "To si saznao osluškujući..."
     Tragač je čučnuo, njuška mu se suzila, uši raširile. U jednom trenutku bio je potpuno miran, a već u sledećem je krenuo, ovog puta mnogo brže. Ona potrča da ga sustigne. "Šta..."
     "Napred", doviknu joj on.
     Isprekidano je disala dok su se teškom mukom peli uskom stazom. Duboka bas nota kao da je dopirala odasvud dok nije shvatila da je oseća stopalima. Jedan vrh iznad njih rastvori se uz prasak i stenjanje i iz njega iznenada izbi gejzir. Tone vode šiknuše visoko i stadoše da prskaju okolinu. Zasuše ih krupne kapi.
     Tragač povika: "Nova reka. Napetost stene danima je rasla i zato sam potražio mesto gde će izbiti. Obezbediće nam nakratko zaklon."
     Kapi su dobovale po Klej. Tragač joj dade znak da požuri. Kroz mlaz vode iznad glave ugledala je deliće zračenja svih duginih boja kako u kaskadama padaju preko neba.
     "Traži", izjavi Tragač.
     "Ko?"
     "Ne ko, nego šta. Ono što je uništilo Biblioteku."
     Posmatrali su kako se filigranska užarenost širi i raste. Kroz izmaglicu gejzira nestalna paučinasta ustrojstva sijala su poput neke šare rasprostrte preko celog čovečanstva. Klej je već ranije imala prilike da vidi ovu prelepu tapiseriju - da je vidi kako se spušta i donosi munjevitu smrt svima koje je volela. Njena elegantna hladnoća zabola joj se u srce olovnom čvrstinom. Uspela je da se oslobodi užasa, ali on se sada vratio. Ti svetlucavi pipci pratili su je, paleći sve unaokolo, i umalo je nisu ubili. Žudela je da pronađe načina da uzvrati. Rat. Ta drevna reč odzvanjala joj je ubrzanim pulsom, u zapaljenim nozdrvama, na suvim, zategnutim usnama.
     Odeća joj se pripijala uz telo dok je stajala na kiši koja je po njoj dobovala, nadajući se da ih je ovaj kratkovečni vodoskok spasao. Koliko dugo je ova izmaglica mogla da ih skriva?
     A onda su se između gipkog sevanja pojavile ćilibarne tačke - delo Supra koje se širilo iz Biblioteke. Dugo je čekala da ih ugleda iza sebe, ali oni nisu pretraživali tle. Umesto toga kretali su se u formacijama oko šarolikih svetlucavih talasa.
     Tragač je bio skroz mokar, a krzno mu je potamnelo od vlage. "Dole", reče on zapovednički.
     Uvukoše se u plitku pećinu. Gejzir koji je stvarao reku raširio je baldahin od magle, ali Klej je uspela da podesi vid, tako da je razabirala nejasne slike koje je nazirala kroz pramenove. Ona i Trgač posmatrali su zamršena izmicanja i skretanja brodova Supra dok su se trudili da opkole i uguše sjajna koplja koja su odozgo letela prema tlu.
     "Voda će nas izvesno vreme skrivati", reče Tragač.
     "Da li su se opet okomili na Biblioteku?"
     "Ne. Izgleda da... tamo."
     Jedna traka blistavosti probi se kroz ćilibarnu kesu koju su ispreli brodovi Supra. Zaronila je prema zemlji i vrtoglavo se rasprsla u prste bockave svetlosti. Ovi pojuriše preko planina, pa u doline, poput potočića uzburkane reke što teče vazduhom. Jedna narandžasta spiralna nit suknu blizu njih, besno pucketajući. Trenutak se zadržala na putu kojim su došli, kao da njuši trag, a onda je odjurila dalje, ostavivši za sobom samo besno praskanje koje je polako slabilo.
     Supre su, izgleda, uspele da zarobe preostala sjajna koplja. Udarci se raspršiše u boje i stadoše da se mute po nebu poput brze, zarobljene vatre, koju su Supre odbijali munjama.
     A onda je nebo zgaslo kao da ga je napustilo nepoznato prisustvo. Ćilibarni brodovi Supra okrenuše nazad prema Biblioteci.
     "Imamo sreće", izjavi Tragač.
     Klej primeti: "Dobar ti je taj trik sa vodom."
     "Sumnjao sam da će uspeti."
     "Stavio si na kocku naše živote...?"
     "Da."
     "Baš dobro što ne grešiš."
     "Oh, grešim ja i te kako." Tragač uzdahnu kao da je umoran. "Živeti znači grešiti."
     Klej se namršti. "Ma hajde, Tragaču! Neko ti pomaže, imaš neku vezu."
     "Ja sam smrtan kao i ti."
     "S čim si to povezan?" bila je uporna Klej.
     On podiže jedno ćilibarno rame; nije umela da protumači taj njegov gest. "Sa svime. I ničim. Teško je razgovarati o tome na ovom ograničenom jeziku. I besmisleno."
     "Pa, u svakom slučaju, to će Supre zabaviti neko vreme. Već su otkrili kako mogu da se bore protiv munje."
     "Tražila je nas, znala je da smo pobegli."
     "Kako je mogla da zna?"
     "To je inteligencija oslobođena materije kojoj su dostupni nama nepoznati načini saznanja." Tragač je već krenuo dalje, okliznuo se na šljunku i ispružio, odronivši kamenčiće koji se bučno otkotrljaše niz padinu. Ponovo se podigao, dok mu se umor ogledao u očima, i krenuo dalje "kučeći", kako se to nekada zvalo, ali sada više nije postojao takav opis, jer više nije bilo pasa.
     Posrčući preko kamenitog grebena, Tragač dodade: "I treba da ostanu nepoznati."

25. BIOLOŠKI

     Postigli su dobro vreme. Gejzir je izbacivao paperjaste oblake duž kičme planinskog grebena. Oni su postajali sve gušći i rasprskivali su se u kišu. Skrivao ih je uzburkani vazduh koji je donosio miris vlage.
     Sprženoj Zemlji bilo je potrebno mnogo više od vode koja je tako dugo ležala skrivena u podzemnim jezerima. Posle mnogo stotina miliona godina ostala je bez kože, površinskog sloja, koga je Sunce isitnilo i pretvorilo u paru. Supre su pustile u ta osušena prostranstva lišajeve koji su u stanju da jedu kamen i luče organsku smesu. Legije ispreplitanih, samodeljivih ćelija stale su da ruju po nezdravoj pustoši. Za nekoliko trenutaka takav jedan korpus mikroba u stanju je da izluči bogatu kaljugu bakterija, gljivica, pospešivača truljenja. Količina plesnjivog tla raste, plodovi mikroskopskih pobeda i zastoja vode rat u svakoj šaci peska na Zemljinoj kugli. Samo tlo je procvalo poput zrele biljke.
     Tragač je rekao da bi trebalo da idu duž ovih radnih perimetara šume. Ljuta isparenja terala su Klej na kašalj, ali dobro je znala da smeđe, pokretne magle prikrivaju njihovo kretanje i štite ih od onih odozgo. Na noćnom nebu više nije bilo brodova Supra.
     Skliznuli su u senke okolnih šuma, ali Klej se svejedno osećala neprijatno. Ubrzo su se osvrnuli ka rasprostrtoj mreži uskih dolina kroz koje su prošli. Primetila je da se život proširio za ovih nekoliko dana od kada je ovaj predeo posmatrala iz Alvinove letelice.
     Široke, zelene površine spremno su čekale da posluže kao prirodne stanice Sunčeve energije. Neke su već pratile zmijoliko krivudanje novorođenih potoka, rastinje se spretno širilo, a u tome su mu pomagale životinje. Takve biljke često su koristile životinje, sledeći drevni recept. Veoma davno cveće je regrutovalo legije šestonožnih insekata i dvonožnih primata da im služe. Ukusni nektar i voće zavelo je mnoge da raznose seme. Zračeća lepota cveća očarala je prve ljude, a kasnije i druge životinje, tako da su im pažljivo služili, čupajući iz vrtova sve što nije bilo lepo; konačno, korov je samo biljka koja nije lukava.
     Međutim, trava je bila ta koja je najčvršće i najduže držala čovečanstvo u ropstvu, a sada se ponovo vraćala. Već su se velike ravnice pšenice, kukuruza i pirinča prostirale između krakova rečnih dolina, a obrađivale su ih životinje koje su dugo odgajane za taj posao. Čovečanstvo je drugima poverilo da se brinu o navodnjavanju i obrađivanju tla. Među mnogim vrstama koje su Supre oživele bile su i pametne, usko usmerene inteligencije usidrene u velikim glodarima. Pokazalo se da su oni mnogo bolji za taj posao od traktora i veštačkog đubriva koje je upotrebljavala drevna, nezgrapna tehnologija.
     Klej se sada već osećala gotovo kao kod kuće jer su putovali kroz gušću šumu. Rasplamsala je svoje hormone i rezerve hrane kako bi oterala san i držala korak sa Tragačem, koji nije pokazivao znake umora. Ova šuma nije podsećala ni na jednu oblast koja je ikada postojala. Skrpana iz ostavštine večno plodne biosfere, ona se dičila oblicima koje su delile milijarde godina. Supre su dosta vešto ponovo aktivirali veliki broj genotipova u Biblioteci. Retke grabljivice nalazile su lak plen, a malo je koja biljka ostajala bez pogodnog tla pošto bi lišajevi stvorili zaštitni pokrov.
     Ipak, sve je moralo da se bori i prilagođava. Sjajnost Sunca povećala se za preko deset odsto od osvita čovečanstva. Naleti plima na obale još su više usporili okretanje planete, produživši dan za četvrtinu. Život se suočio sa sve dužim, toplijim danima, dok se kora pomicala i pucala. U Eri Okeana olupine nastale sudaranjem kontinenata iznedrile su sveže planine i otvorile duboke šavove u dnu mora - sve to kao strpljiva reakcija na pomahnitalo zujanje prilagođavanja života ovim neizmernim sapinjanjima. Vrste su se izdizale i umirale, reagujući na fina štelovanja svojih genetskih zapisa. I sav taj užurbani sled i strasno vrenje bilo je drama koja se odigravala pred pogledom čovečanstva - koje je imalo vlastiti program.
     Tokom poslednjih milijardu godina svi ciklusi života na Zemlji sledili su ritmove koje su odredile vladajuće inteligencije. Priroda je tako dugo pomagala u saradnji između Čovečanstva i Evolucije da su učinci bili nerazdvojivi. Pa ipak, Klej se uplašila kada su naišli na dolinu sa ćutljivim prilikama koje su se teško kretale.
     "Oprez", prošaputa Tragač.
     Prelazili su preko maglom pokrivenih nizija u kojima se osećao težak miris lišajeva koji su stvarali plodno tle. Iz magle su se pojavile klecave senke. Klej i Tragač zauzeše odbrambeni stav, leđa uz leđa, jer su ih zdepaste prilike odjednom okružile sa svih strana. Klej se prebaci na infracrveno zračenje kako bi izdvojila kretanje naspram blede, oblačne pozadine, ali je utvrdila da su prilike suviše hladne da bi se tako videle. Sablasno, krečući se s mukom, izgledalo je kao da posvuda iskaču iz tla.
     "Roboti?" prošaputa ona, žaleći što nije naoružana.
     "Ne." Tragač se pomno zagledao u ta spora, nezgrapna obličja. "Biljke."
     "Šta?" Klej je sada razabrala šuštave zvuke koje su pravili njihovi udovi mučeći se da načine pokret.
     "Vidiš - otkačinju se od starijih."
     Pri slaboj svetlosti Klej i Tragač su posmatrali kako se spore, oprezne mahune odvajaju od stabala velikog drveća. "Nekada su biljke prve krenule", poče Tragač, "iz mora na kopno, kako bi životinje mogle za njima. Cveće je stvorilo dom za insekte - izmislilo ih, zapravo, kako ja gledam na stvari."
     "Ali zašto...?"
     "Svaki korak predstavljao je poboljšanje u razmnožavanju", reče Tragač. "Evo još jednog."
     "Nikada nisam čula..."
     "Do ovoga je došlo mnogo posle mog vremena, kao što sam ja došao posle tebe."
     Biljke su dugo trpele torturu glodara i ptica, koji su jeli po hiljadu semenki na svaku koju bi slučajno bacili na tle. Pa ipak, biljke su imale veliku moć nad svojim životinjskim parazitima; kada je bolje prilagođeno drveće sa širokim listovima zamenilo mahovine, to je brzo okončalo vladavinu dinosaurusa. Vekovna strategija biljaka sastojala se u poboljšanju razmnožavanja, a to je u Dobu Sisara podrazumevalo primoravanje životinja da raznose njihovo seme. Kada je troma evolucija konačno pronašla način da izbegne ovo rasipanje, biljke su odlučile da oponašaju primate u pogledu brige oko mladunaca.
     Klej priđe jednoj od tih zdepastih, bodljikavih stvari. Imala je debelu osnovu i kretala se bacakajući napred široke, grube dodatke nalik na korenje. Ličili su na teturave ananase koji su izišli u laganu šetnju. Svako veliko drvo izlistalo je nekoliko šetača, koji su zatim prelazili na mokrije tlo gde je bilo više Sunčeve svetlosti. Klej pade na pamet da bi mogla jednog pojesti, jer su neodoljivo podsećali na ananse, ali je Tragaču njihovo oštro trnje mirisalo na otrov. Idući dalje tom dolinom, naišli su na jedan ogromni žbun koji je bio zaposlen izbacivanjem potomaka u obliku kotrljajućih lopti što su tražile vlažnu podlogu i toplinu.
     Držali su se dubokih kanjona. Pokrov magle pružao im je izvestan zaklon pred patrolama Supra koje su sada krstarile nebom. "Oni ne poznaju dobro ovu raskoš", primeti Tragač, sa zadovoljstvom škljocnuvši oštrim zubima. "Kao ni njihovi roboti."
     Klej je shvatila da u tome ima istine, mada je uvek pretpostavljala da su mehanička čuda bila po definiciji višeg reda veličine. Čovečanstvo je dugo upravljalo planetom, brinulo se o samoregulišućoj supi satkanoj od tla i vazduha, od okeana i bogatih kontinenata. Na kraju, iscrpljeni i neusmereni, preneli su taj zadatak na robote, da bi posle više miliona sjajnih godina otkrili da je robotima prirođeno da budu obazrivi, možda čak u toj meri da to prelazi u grešku.
     Evolucija je oblikovala inteligencije rođene iz silikona i metala sa istom sigurnošću i nepokolebljivošću kao i one umove koji su nastali iz ugljenika i enzima. Roboti su se izmenili, ali su se ipak i dalje držali Naloga koje im je usadio Čovek: da omoguće opstanak vrsta uprkos trošenju sveta. Roboti su na kraju bili ti koji su zaključili da ne mogu u nedogled da održavaju planetu na organskom nivou. Jedan škrti elemenat u njima odlučio je da organsko kraljevstvo treba smanjiti na najmanju moguću meru. Ubedili su vođe osipajućih gradova ljudi da se povuku i dozvole im da usisaju svu preostalu vodu sa zemlje u prostrane šupljine od bazalta.
     Tako su sluge Supra stotinama miliona godina upravljale jednostavnom, isušenom Zemljom.
     "Mašine se plaše malih, upornih stvari", objasnio je Tragač te noći. "Tananih preokreta u životu." Podigli su bivak pored jednog nakostrešenog grma koji je lučio toplotu, štiteći ih od ledene magle.
     "Zar ih nisu mogli podesiti?" upita Klej. Viđala je rutinska čuda koja su izvodili roboti. Teško je bilo poverovati da te ravnodušne, metodične prisutnosti nisu bile u stanju da ovladaju čak ni ovim bogatim svetom svojom postojanom preciznošću.
     "Možeš u nedogled gutati i najjači otrov ako je veoma razređen, nekoliko čestica na bilion", polako odvrati Tragač.
     Što je više upoznavala ovu životinja, to joj se ona činila lakše dostupna, manje čudna. Ali iza Tragačevog pogleda vrebala je hladna inteligencija, tako da nikada nije bila načisto kako da shvati ono što je kazao. Malopređašnje spremno baratanje brojkama, na primer, predstavljalo je iznenadno odstupanje od njegovog škrtog načina izražavanja.
     "Roboti mora da to znaju."
     "Tačno, ali uzmi na primer ozon. Otrovni gas, plav, vrlo eksplozivan - a tanak sloj ovog gasa preko vazduha sve određuje."
     Klej klimnu. Tokom dugog sumraka Zemlje ozonski omotač bio je bezbroj puta uklanjan. Ekscesi čovečanstva stalno su iznova trošili ozon. Oscilacije u sjajnosti Sunca poremetile su celokupnu ravnotežu atmosfere. Jednom je veliki meteor probio štitnike čovečanstva, koji su bili zanemareni, i umalo nije uništio civilizaciju. Sve je to ležalo zakopano u drevnim zapisima.
     Tragač zevnu. "Roboti su preuzeli da vode računa o tim delikatnim stvarima, pa su pojednostavili problem."
     "Izgleda da ovde drže sve pod kontrolom."
     "Plaše se onoga čime ne mogu da vladaju."
     "Ali mnogo čime su ovladali - Alvin im je naložio da ožive biosferu."
     "I stvore biološki haos."
     Tragač leže na leđa, nekako se čudno osmehujući, i stade da se češe po velikom, plavom stomaku. Pramenovi magle boje žada kovitlali su se obilato iznad toplotnog žbuna. Male životinje kružile su oko crnog grma dok je njegova postojana toplota puzila kroz vazduh. Malo se životinja plašilo bilo Klej bilo Tragača; sve vrste su već tako dugo bile i mušterije i ortaci. Čak kao da su razumele Tragačev lenji govor. Klej je podozrevala da su ih hipnotisali bogati, napevni tonovi Tragačevog glasa, laki, ali rečiti. Krug je olabavio kao da je ovaj grm bio logorska vatra. Pravu vatru, razume se, nisu smeli da upale da ih Supre ne bi otkrile.
     Klej je slušala Tragača koji je izlagao pogled na svet svoje vrste. Mnogo posle praljudskih bića pojedine životinje stekle su inteligenciju i unele su u vlastite gene elemente rasnog sećanja. Mnogo miliona godina vladao je običaj da se mudrim vrstama usađuje briga za njihov krhki svet, da se "ugrađuje" poštovanje prema evoluciji i njihovom mestu u njoj. To je postao svojevrstan društveni cement koji je bio isto onoliko potrebna koliko i religija najranijim ljudskim oblicima, pa čak i u praljudskim bićima.
     "Mnogi organizmi gospodarili su Zemljom", reče Tragač, "počev od sive sluzi, preko slepih crva, do džinovskih, zaboravnih reptila - a sve troje je opstalo duže nego vi, praljudska bića." Tragač je frknuo tako glasno da ju je trgnuo. "Ne znamo da li su dinosaurusi imali religiju."
     "A tvoja vrsta?"
     "Ja poštujem ono što postoji."
     "Vidiš, naše pleme je odlučilo da ne uči svu tu mrtvu istoriju - mi smo imali posao koji je trebalo obaviti."
     "I to dobar."
     "Tako je", složi se ona zbunjeno, ali ponosno. "Podešavanje šuma kako bi opstale uprkos svom tom otpadu u vazduhu, biljaka koje mlate jedne druge - to još nije biosfera, to je haos!"
     "Ali plodan." Žmirkajući, on izvuče voćku iz nekog skrivenog džepa u mesnatom krznu. Iscerio se, što je predstavljalo divlji prizor. Sada joj je bilo lakše da čita raspoloženja ove životinje, tako da je učestvovala u njegovoj peckavoj veselosti.
     Razumela je Tragačeve poglede. Roboti su pomogli čovečanstvu da istakne svoju inteligenciju i osigura besmrtnost svima u Diasparu. Ali da bi svet opstajao, roboti su morali upravljati oskudnom, suvom biosferom čiji je jedini vrhunac bio ukočen, bezvredni Čovek.
     Neka debela stvar, slična pacovu, sa šest nogu, približi se grmu. Istog časa jedno crno uže fijuknu kroz vlažni vazduh i obmota se oko plena koji zaskviča. Veliki glodar bio je zatim uvučen u ždrelo koje se odjednom razjapilo u blizini korenja grma. Pošto se grm zatvorio, došavši do večere, Klej je još nekoliko trenutaka mogla da čuje prigušene krike. Evolucija je još dejstvovala, odstranjujući promašaje iz genetskog bazena, bez treptanja i strpljivo.

26. VATRENO KOLO

     Magla je narednog jutra počela da se diže. Tragač je nastavio da osmatra nebo. Ravnomerno su napredovali uz padine škrbastog planinskog lanca, čiji su teren i bogata fauna podsećali na oblast u kojoj je Klej odrasla. Pretraživala je udaljene obode, tragajući za osmatračnicama. Njeno pleme nije bilo jedino pleme praljudskih bića, tako da je još neko mogao umaći, uprkos Alvinovoj ubeđenosti. Zamolila je Tragača da podesi svoj nos na ljudski miris, ali nikakvi tragovi nisu uzburkali promenljive povetarce.
     Dva puta su potražili zaklon kada su se leteće lisice pojavile iznad njih. Supre su do sada već sigurno poslale svoje ptice u izviđanje, ali ni ona ni Tragač, koji je imao daleko oštriji vid, nisu nazreli nijedan nezgrapni, širokokrilni obris.
     Posmatrali su veliko jato prozračnih, srebrnih lisica kako prate i koriste struje u dolini, kada joj Tragač dade znak. Začula se udaljena tutnjava, kao da su se planine nad njima očešale o surovo nebo. Lisice su reagovale na to tako što su se okupile u grupu koja je podsećala na srebrnu krošnju kakvog drveta.
     Plave brazde uzburkaše vazduh. Nekoliko preostalih oblaka raspršiše se u ciklonskom vrtlogu.
     Klej zausti: "Šta..."
     Žuta svetlost stade da seva iznad njihovih glava. Za njom je usledio zvučni zid koji je odbacio Klej na Tragača. Završila je s licem u lišću, ne znajući kako je tamo dospela.
     Svuda oko njih šuma je bila uništena, kao da ju je nešto u žurbi izgazilo. Potmuli udari polako su bledeli.
     Zavladala je sablasna tišina. Klej je ustala i počela da pregleda polomljeno drveće zatvorivši usta pred parama koje su izbijale iz raspolućenog, smrdljivog žbuna. Dve leteće lisice ležale su jedna pored druge, kao da su se mrtve parile. Njihove staklaste oči bile su još otvorene i divlje su šarale u uskim, koščatim glavama.
     "Mozgovi im se još bore", primeti Tragač. "Ali uzalud."
     "Šta to bi?"
     "Isto što i napad na tvoj narod!"
     "Da... ali ovog puta..." ona napravi pokret šakom preko obzorja izmrcvarene šume, "...razorilo je sve!"
     "Ove lisice su nastradale umesto nas."
     "Da, jadna stvorenjca..." Glas joj zamre jer su bistre oči životinja prvo usporile pomicanje, zatim zgasle, i na kraju se sklopile.
     "Ne zna gde se tačno nalazimo, pa nasumce odašilje električnu energiju da obavi posao."
     Tragač nežno smota dve lisice u svoj dlan i njime polako napravi nadgrobni znak, kao da ih nudi nebu. Kada je rastvorio kandže, Klej više nije videla lisice, nije ih bilo ni na tlu, niti igde u blizini.
     "Šta..."
     Tragač otresito reče: "Mislim da bi trebalo da se sakrijemo."
     Brzo su se uspeli uz oštri nagib do najvišeg drveća koje je Klej ikada videla. Dugačke grane nalik na prste sa kukama na krajevima sezale su daleko u vazduh. Što se više pela, imala je sve jači utisak da je na otvorenom, bliže nebu koje je bljuvalo smrt. Odavde je mogla da vidi udaljene obale purpurnih oblaka koji su se utrkivali sa paocima otrovne svetlosti. Narandžaste niti lučno su se spuštale duž dugačkih zaokreta.
     "Prati magnetsko polje Zemlje", reče Tragač, kada ona upre u njih prstom. "Ispituje."
     Sada je Klej bilo jasno zašto Supre nisu poslale-ptice tragače. U daljini, iznad Biblioteke Života, pojavile su se hitre plave i narandžaste strelice. Um joj je prožeo nejasni osećaj pomahnitale borbe.
     "Talenat", izusti ona. Tragač je upitno pogleda. "Osećam - emociju." Setila se Tragačeve primedbe: Vi imate osećanja, osećanja vama vladaju. Kako li je ne osećati ove nalete? Ili je možda Tragač osećao nešto sasvim drugačije? "Supre se bore... zabrinuti su... uplašeni."
     "Ono biće gore zaposlilo ih je dok traga."
     Nastaviše brzo dalje. Klej je želela da pređe preko najvišeg vrha, a zatim da se probijala duž širokih padina brda prema mestu gde je nekada živela. U glavu joj se urezala slika celog predela za vreme leta sa Alvinom i sada ju je prožimala strašna potreba da se vrati u poznati kraj.
     Kada je ovo saopštila Tragaču, on ravnodušno odvrati: "Tamo će te tražiti."
     "Pa šta? Tražiće me svuda."
     "Tačno", odvrati Tragač, a ona pomisli kako je osvojila poen, ma kako nevažan on bio.
     Tragač onjuši vazduh i pokaza nosem koji se grčio. "Idemo ovuda."
     "Zašto?" Njen dom nalazio se u suprotnom smeru.
     "Želela si da pronađeš praljudska bića."
     "Moj narod?"
     "Ne još."
     "Prokletstvo. Želim moj narod."
     "U ovom pravcu leži jedina tvoja nada da konačno nađeš zajednicu."
     "Tragaču, ti dobro znaš šta ja želim", reče ona plačnim glasom.
     "Znam šta ti je potrebno."
     Ona šutnu kamen; bila je razočarana, zbunjena, iscrpljena.
     "A to je?"
     "Da pođeš ovim putem."
     Nastavili su da kaskaju. Klej je oduvek bila dobar trkač, ali Tragač joj je izmakao, ne pokazujući uopšte znake umora. Kada ga je sustigla, on se zaustavi pored jednog veoma velikog drveta i poče da njuška oko njegovog korenja. Nije se žurio, kretao se oprezno, a kako ga je Klej do sada već dovoljno upoznala, pustila je da bude po njegovom.
     Veliki obližnji grm ispuštao je miris kuvanog mesa i Klej stade da ga smeteno posmatra. Mali pacov, blatnjavi kornjaš, sa uvećanom glavom prođe pored njih u potrazi za hranom; bio je dovoljno pametan da zna da Klej i Tragač ne predstavljaju opasnost. Uhvatio je miris mesa i usporio, nalazeći se na velikoj muci. Grm izbaci semenke nalik na mala koplja koja se zabiše u pacova. On zacvile i pobeže glavom bez obzira. Još jedna pobeda biljaka; pacov će poneti seme, hraniti ga, a zauzvrat će dobijati narkotički sok dok na kraju ne skonča. A onda će iz pacovljevog tela niknuti novi grm.
     Razmišljala je o tome da uhvati pacova kako bi došla do mesa, kao i narkotika, ali Tragač reče: "Hodi."
     Nekako je uspeo da otvori jednu stranu drveta. Klej se nije iznenadila, jer je njen narod tražio zaklon u mnogim vrstama drveća koje su biotehnikama bile stvorene upravo za to. Ušla je unutra i uskoro se kora sklopila za njima, ostavivši samo beskrvni fosforescentni sjaj da ih vodi. Drvo je bilo šuplje. U njemu su se nalazili okomiti odeljci povezani rampama i izraslinama u obliku spona svuda duž zidova. Neko stvorenje gotovo je ispunilo sve odeljke velikim kontejnerima, zrnastim balama sirove celuloze.
     "Skladište", bilo je sve što je Tragač odgovorio na njeno pitanje. Uspeli su se kroz deset odeljaka gotovo ispunjenih stogovima pravougaonih, korom prekrivenih kontejnera, dok nisu stigli do velike nadsvođene komore, koja je bila potpuno prazna, sa širokim, providnim zidom. Klej lupnu po njemu, a čvrsta, voštana materija pruži blagi otpor. Posmatrala je nepokretno drveće napolju, te raskošne cilindre koji su stremili put neba i koji bi zatreperili poput ukrasa kada bi ih na trenutak obasjala svetlost.
     Ovo mesto moglo je biti bezbedno; dopustila je sebi da se malo opusti. Izvadila je nož i počela da dubi zid. Uz malo truda uspela je da izvadi komad koji je ispao iznenađujuće ukusan. Izvesno vreme je jela, pa se čak i Tragač poslužio. Mrlje na zidovima, tavanici i podu bile su lepljive i raštrkane bez nekog vidljivog rasporeda. Odeljak je mirisao na smolu i vlažno drvo.
     Dok je žvakala, iskoristila je priliku da baci pogled kroz veliki prozor i samo zahvaljujući tome videla ga je kako dolazi.
     Nešto nalik na štap probilo se kroz visoke oblake, talasavo se približavajući, tako da je imala prilike veoma dugo da ga posmatra. Njegove rebraste tetive bile su čvornovate poput neke velike kičme. Stenjanje i pucanje su tako glasno odzvanjali da ih je mogla čuti i ovde, unutra. Kriveći se dok je prodirala, ta velika, okrugla stabljika parala je nebo poput optužujućeg prsta. Dok ju je posmatrala, sam njen kraj ponovo se savio, podsečajući na prst upravljen naviše.
     "Vreme je da se legne", blago reče Tragač.
     Šumom se prolomi sonični prasak. Ona se žurno opruži po elastičnom, zelenom podu odeljka i podiže pogled naviše kako bi mogla da gleda kroz veliki prozor.
     "Pada na nas!" povika ona.
     "Njegova se spretnost sastoji u tome da stalno pada i da se stalno ponovo oporavlja."
     "Smrskaće ove..."
     "Lezi mirno."
     Shvatila je da je ovo bilo ono tanušno, udaljeno kretanje koje je primetila na obzorju iz Alvinove letelice. Grafitno crne tetive vijugale su preko ogromne stvari u obliku debla tamne mahagoni boje. Iz njegovog vrha razmatali su se prsti vlaknastih vitica dok je stvar padala poput klade. Vitice su poletele prema vrhovima drveća. Neke su se zakačile za grane.
     Snažni udar potrese njihovo drvo.
     Imala je taman toliko vremena da vidi kako se debele vitice čvrsto hvataju za granje okolnog drveća i stežu ga.
     Činilo se da široko jezgro visi u vazduhu i promatra zelenu kožu planete ispod sebe, odabirući ono što mu se dopada. Pomerilo se na istok u jednom otkucaju srca.
     Veliko ubrzanje priljubilo ju je uz meki pod. Odignuti su od tla. Praskavi pritisak preplavio je njihov odeljak krckanjem, pucketanjem i dubokim stenjanjem.
     Kroz prozor je mogla da vidi obližnje drvo kako juri pred njima. Korenje se smotalo pod njim, ispuštajući smeđe oblake za sobom. Na jednom drugom drvetu grane su se odelile na mestima gde se splelo nekoliko debelih vitica; stablo se odvojilo i smrskalo o šumsko tlo.
     Preostalo joj je samo da ćutke leži, boreći se za vazduh, dok se gomila debala podizala pored njih, hitajući prema prstu koji ih je mamio i koji se sada povlačio u nebo sve većom brzinom. Povukao ih je na istok, a drveće se bacakalo u vazdušnim strujama, kao da sa sebe otresa zemlju i gravitaciju.
     Uprkos sve većoj napetosti, izbrazdane i uglačane vitice uspele su da se povuku. Uvukle su svoj teret sastavljen od drveća u udobno gnezdo smešteno u osnovi tupe, zakrivljene palice.
     "Šta... je..."
     "Vatreno kolo", reče Tragač. "Njegovo središte plovi visoko u svemiru i okreće se dok orbitira. Krajevi se vrteći spuštaju kroz vazduh i ljube Zemlju."
     Tragačev smireni, melodični glas pomogao joj je da potisne sve veću paniku. Ljuljali su se dok su se dizali. Obronci oblaka jurili su prema njima, obavijajući obližnja debla sablasnom belinom - a zatim zaostajali dok su ona grabila sve više. Na trenutak je ugledala donju stranu samog vatrenog točka, na kojoj su svezane gomile žičanih vlakana pridržavale vitice.
     "Okrećemo se protiv Zemljine teže, ali ćemo se osloboditi."
     Posle ovih Tragačevih reči pred očima joj se stvori slika ogromne palice koja je polako prodirala kroz vazduh planete, jednim svojim vrhom dodirujući površinu, dok se istovremeno drugi nalazio daleko u svemiru. Takva jedna neizmerna stvar bila bi mnogo duža od same debljine Zemljinog vazduha; bila bi to tvorevina nalik na mali, vitki, zasebni svet.
     Kotrljajući, duboki trzaji potresali su zidove i pod. Srce joj je bolno lupalo, a vetar zviždao u ušima.
     Napetost koju je izazvalo uporno povećavanje brzine zategla je vitice. One su se istezale i uvijale, ali su ipak uspevale da zadrže dugačko, cevasto drveće čvrsto priljubljeno uz donju stranu. Primetila je da je jezgro okićeno žbunovima i šikarom. Vatreni točak suknu ka plavo-crnim prostranstvima dok je vazduh oko njih postajao sve ređi. Vetar je zavijao u njihovom odeljku, a ona je usisavala vazduh, plašeći se da ovaj ne iscuri kroz neku pukotinu.
     Međutim, Tragač ju je potapšao po ispruženoj šaci i ona pogleda veliku životinja. Oči su mu bile zatvorene kao da spava. To ju je zapanjilo i dosta je vremena prošlo pre nego što se dosetila da je on sigurno već i ranije kroz ovo prošao, da im se trenutno ne događa ništa veliko i važno. Kao da odgovara na ove njene pretpostavke, Tragač obliza usne, otkrivši crne desni i šiljate, žute zube.
     Ona oseti pucanje u ušima. Ponovo pogleda napolje, između debala koja su se sporo međusobno gurala. "Iznad" se sada iskrenulo u odnosu na sve tamniju zdelu neba, ali i dalje se pružalo duž kestenjastog tela vatrenog točka sa kojim su skupa rotirali. Crno grmlje je poput tačaka ispunjavalo veliko prostranstvo koje se udaljavalo, a sivo osvetljenje činilo je perspektivu još krućom. Poprečni potpornji, crveni poput kedra, vezivali su dugačke trake u isprepletenu mrežu, koja se vidno uvijala na vetru što je zavijao i besneo duž nje.
     Jednom su udarili u najbliže drvo čija grana samo što nije lupila u prozor, ali njihovo drvo se izmaklo u stranu, tako da su se sudarili zidovima.
     U ušima joj ponovo puknu, a dah postade isprekidan. Zajedno sa velikim komadima lakšeg drveta podigoše se i kestenjaste ivice. Cvilele su, oblikujući vetar - tako da je tutnjeća oluja oslabila, a uvijanje i trzanje se smanjilo. I dalje se čulo pucanje i praskanje, ali ona oseti malo popuštanje u strukturi za koju su bili povezani.
     Poslednja tanušna izmaglica atmosfere sasvim je izbledela, stopivši se sa crnilom poprskanim zvezdama. Osećala se kao da joj je neki nevidljivi, neumoljiv neprijatelj seo na grudi i da će joj zauvek pričati jezikom trzavih, niskih, bas tonova. Hladan, redak vazduh bockao joj je nozdrve, ali bilo ga je dovoljno kada bi se napregnula da napuni pluća.
     U podnožju prozora počela je vedro da se izdiže široka zakrivljenost planete, dok je ona dahtala. Njeni glatki oblaci boje slonovače izgledali su dovoljno blizu da ih je mogla dodirnuti - samo što nije bila u stanju da podigne ruke.
     Celom zašiljenom dužinom Vatrenog točka marširali su lenji talasasti obrisi. Krenuli su ka Klej, dobijajući na visini. Kada je prvi stigao, udario je velikom jačinom u jezgro i drveće se zatreslo na svojim viticama. Turbulencija koju je osetio ceo Vatreni točak slila se u ove talase što su se rasuli u pucketanju bićeva na njegovim krajevima. Debla su se sudarala i razbijala, ali pritisak u njima nije se menjao.
     Tragač ponovo obliza usne, ne otvorivši oči.
     Nastavili su da se okreću, sežući sve više. Mogla je da vidi celo prostranstvo Vatrenog točka. Bio je blago zaobljen, u daljini se zaoštravao, poput nekog beskrajnog auto-puta koga nije brinula nemogućnost da se premosti volja planeta. Bio je obavijen viticama, a blizu sredine bujala je zelena šuma.
     Suprotni kraj bio je tanak kao igla. Dok ga je posmatrala, njegov vrh je zaronio u atmosferu. Talasi izazvani ovim udarom jurnuše nazad ka njoj. Kada su stigli do nje, već su postali blaži, jer drveće je sada bilo čvrsto privezano za donju stranu jezgra Vatrenog točka.
     Kroz zidove su se probijali duboki, svečani tonovi. Ceo Vatreni točak bio je poput ogromnog instrumenta na kome su nevešto svirali vetar i gravitacija, a talasi pevali neku čudnu pesmu koja joj je odzvanjala kroz kosti.
     U pozadini Vatrenog točka nalazilo se celo prostranstvo Zemlje. Klej je i dalje osećala jako ubrzanje u podu odeljka, ali bilo je sada slabije pošto se gravitacija sudarala sa centrifugalnim kovitlacem. I vazduh je postao gušći, jer su zidovi drveta počeli da ispuštaju slatkastu paru punu vlage.
     Duboki utisak na nju ostavio je pogled na njen svet, koji se prostirao u tihoj veličanstvenosti. Približavali su se vrhuncu uspinjanja, Vatreni točak je sada stajao uspravno, kao da je nameravao da se zarije u srce planete.
     Bilo Vatrenog točka stade da lupa. Osetila je mnogobrojna podešavanja i promene koje su dovodile do potresa dok se borio protiv oba elementa, vazduha i vakuuma. Još pre vrlo kratkog vremena mislila je da proždrljivo zelenilo koje je nagrizalo blede pustinje vodi epsku borbu. A sada je bila svedok beskrajnog kovitlaca pred kojim su bile nemerljivo veće poteškoće.
     Već na prvi pogled je znala da su sama Zemlja i Vatreni točak dva slična sistema, srodnoci veoma različitih razmera.
     Vatreni točak bio je sličan drvetu, van svake sumnje živ, ali ipak je njegovih devedeset devet procenata bilo mrtvo. Drveće je predstavljalo koplja mrtve šume, a celulozu su koristili preci živih ćelija koje su stvorile njegovu koru.
     I Zemlja je predstavljala tanku kožu zelenog života povrh ogromne gromade stenja. Međutim, daleko dole, u magmi, nalazili su se elementi predačkih hordi koje su pre nastale. Klizanje i pucanje celih kontinenata čija je kliska osnova bila od krečnjaka, slojevi nastali iz ogromnog broja leševa morskih školjki. Svi živi sistemi, u celini, predstavljali su kožu obmotanu oko nečeg mrtvog.
     "Do viđenja", reče Tragač, čudno se podigavši. Čak je i njegova snaga jedva bila dovoljna da se odupre centrifugalnom potisku.
     "Šta! Ne odlaziš valjda?"
     "Oboje odlazimo."
     Bučni udar. Klej oseti da pada. Od straha je počela da se rita, ali samo je uspela da se odbaci ka tavanici. Gadno je udarila vrat, bolno odskočivši. Um joj je bez prestanka govorio da pada, uprkos onome što su joj oči videle - a onda se automatski uključio neki drevni podsistem njenog uma i ona se istog časa primirila.
     Nije stvarno padala, osim u smislu u kome su tu reč upotrebljavali fizičari. Nije više imala masu i odskakala je po odeljku dok ju je Tragač posmatrao, zevajući i zavaljujući se.
     "Slobodni smo!"
     "Nakratko."
     "Šta?"
     "Pogledaj ispred sebe."
     Njihove vitice su skliznule. Oslobođeno drvo se udaljavalo od Vatrenog točka. Kretali su se po tangenti u odnosu na veliki krug koji je pravio prilikom svojih okretanja. Jezgro je već postalo sasvim mala tačka na ogromnom, zakrivljenom drvetu koje je lebdelo između vazduha i svemira. Imala je utisak da je Vatreni točak zaronio usta u bogatu močvaru Zemljinog vazduha, puneći se naizmenično s jedne, pa s druge strane.
     Ali šta ga je pokretalo naspram dejstva stalnih pomahnitalih vetrova koji su ga vukli? Bila je ubeđena da poseduje neku ogromnu veštinu kojom rešava taj problem, ali nije bilo znakova na osnovu kojih bi mogla da zaključi šta je u pitanju.
     Pogledala je napolje, duž zakrivljenosti Zemlje. Ispred njih se na crnilu poprskanom zvezdama nalazila neka tamnosmeđa mrlja.
     "Prijatelj", reče Tragač. "Tamo."

27. JONA

     Peli su se neverovatnom brzinom. Okrećući se, Vatreni točak je otišao dalje, dok je grandiozno vrtenje bacalo dugačke senke celom njegovom drvenastom dužinom.
     Uprkos vetrovima kojima je točak bio izložen, žbunje se nije odvajalo od njega. Gornji kraj, od koga su se upravo odvojili, sada se, rotirajući se, spuštao prema nadolazećem sumraku. Najgušći je bio u središtu, u ovalnoj tački koja je sledila kružnu orbitu do trećine Zemljinog prečnika iznad površine. U najudaljenijoj tački, stenjući i pucajući od napetosti, veliko deblo dostiglo je udaljenost od dve trećine Zemljinog prečnika, zašavši u hladni svemir.
     Udaljavali su se brzinom većom od trinaest kilometara u sekundi. To je bilo dovoljno da drveće stigne do drugih planeta, mada one nisu bile njihovo odredište. Hitali su ispred čvorišta i posmatrali ga kako se okreće i spušta sa gizdavom odlučnošću, kao da se svom dušom priklanja potrebi da se vrati na planetu koja ga je držala privezanog za sebe.
     No, sudbina mu beše da zauvek bude posrednik između dva velika okeana kojima će drugi spokojno ploviti, dok će on upoznati samo beskrajno komešanje vazduha i ciču studen vakuuma.
     Klej je u tišini sve ovo posmatrala, držeći se jedne lepljive mrlje na zidu odeljka. Vatreni točak zračio je nekom svečanom veličanstvenošću, bestrasnom pomirenošću sa sudbinom koja mu je namenila da njegova ruka-vodilja uranja u pomahnitale vetrove. Ugledala je zaštićeni džep u kome su do maločas bili ukotvljeni i koji je sada zračio svetlošću boje slonovače - plazmom stvorenom usled šoka od ponovnog ulaska u atmosferu. Ogromna ruka ponovo je zaronila, koristeći momenat sile, da bi izvela naredno spuštanje.
     Sada joj je bilo jasno zašto joj se malopre učinilo da je na trenutak zastala iznad šume; na dnu je rotacija gotovo potirala orbitalnu brzinu. Takva preciznost svedočila je o neizmernoj kontroli i ona šapatom zapita: "Je li inteligentno?"
     "Svakako", odvrati Tragač. "I veoma staro."
     "Da bi to činilo..."
     "Stalno u pokretu, stalno idući bez cilja."
     "Kakve su mu misli, kakvi snovi."
     "U pitanju je drugačiji oblik inteligencije nego što je tvoja - nije ni veća ni manja."
     "Ko ju je stvorio?"
     "Stvorila je samu sebe, delimično."
     "Kako može bilo šta te veličine...?"
     Tragač se veselo okrenu u vazduhu, neskladno škljocajući zubima. Kao da nije bio zainteresovan da joj odgovori.
     "Stvorili su je Alvin i ostali, je li tako?"
     Tragač uzvrati razdraganim piskom: "Vreme je mnogo pouzdanije od inteligencije."
     "Neko je zamislio tu stvar."
     "Neko telo? Igra reči. "Somebody": neko; "Some body": neko telo; prim.prev. Da, telo planira - ne um."
     "A? Ne, hoću da kažem..."
     "U dalekoj prošlosti postojale su životinje stvorene da tragaju za ledenim asteroidima u hladnim prostranstvima s druge strane planeta -Uuuh! - Dovoljno dobro su poznavali genoumeće da su mogli da se podešavaju - Aah! - Možda su sreli neke druge oblike života sa drugih zvezda... Ne znam - Uh! - Sumnjam da je to uopšte važno; vreme je oblikovalo neka od takvih stvorenja u ovo - uuf!" Tragač je retko kad tako dugo govorio, pa je čak uspeo ovog puta da svaku rečenicu naglasi odbijanjem o zid.
     "Stvorenja koja su proždirala led?"
     Tragač se spusti na jednu lepljivu mrlju, uhvati se za nju sa dve noge, a preostalim nogama i rukama zamlatara po vazduhu.
     "Poslate su da tragaju za njim, a zatim da ga spiralnom putanjom pošalju ka unutrašnjim svetovima."
     "Voda za Zemlju?"
     "U to vreme roboti su se odlučili za suvu planetu. Spoljašnji oreol ledoroida bio je upotrebljen na nekom drugom mestu."
     "Zašto nisu koristili svemirske brodove?"
     "Od metala? Oni ne mogu da se razmnožavaju."
     "To je u stanju da rađa, tamo napolju na hlandoći?"
     "Polako, da."
     "Kako su uspeli da stvore Vatreni točak? On nije ledojed, toliko je i meni jasno."
     "Vreme je veliko. Okolnosti su imale ogromnog udela u tome. Više nego kada je u pitanju tvoja vrsta."
     "Je li bistrije?"
     "Vi ljudi se stalno na to vraćate. Različito je, ne veće."
     Posramljena, mada nije znala zašto, Klej primeti:
     "Pretpostaljala sam da mora biti bistrije od mene kada je u stanju sve to da uradi."
     "Leti poput ptice, za njega nema granica. I dugo misli, kao što i priliči stvari iz velikih, sporih prostranstava."
     "Kako leti? Sam vetar..." Još ni ne izgovorivši pitanje do kraja, razabrala je odgovor. Dok se druga ruka Vatrenog točka podizala prema vrhu kružnog luka, nazrela je tanke bele pramenove koji su izbijali iza njega. Videla je nešto slično kod letelica Supri, koje su za sobom ostavljale trag od oblaka.
     "Posmatraj to kao drvo koje leti", reče Tragač.
     "A? Drveće ima korenje."
     "Drveće hoda, zašto ne bi i letelo? Mi smo gosti letećeg drveta."
     "Hmmm. Čime se hrani?"
     "Onim što nalazi u vazduhu, onim..." Tragač pokaza rukom ispred sebe, duž njihove putanje. Hitali su uvis i podalje od zakrivljenog kolosa koji se okretao. Klej ugleda tanku izmaglicu koja je počivala naspram tame svemira, manje sjajna od zvezda, ali bogatija od njih. Oko Zemlje je postojao oreol od svitaca koje je privukao ogromni zreli sjaj planete. S one strane ivice noći lebdeo je taj paučinasti oreol poput venca iznad Zemljine senke.
     Dok su jurili, jedna čestica je počela da se uvećava. Razvila se u složeni sklop sačinjen od potpornja i napola izduvanih balona. Imala je žile poput čvornovate orahovine. Mesnate vitice obavijale su preseke poput paučine. Klej je pokušala da zamisli kako Vatreni točak vari ovo čudo, ali je na kraju ipak zaključila da bi to prvo morala da vidi, pa da poveruje.
     Međutim ova sitnica je izbledela čim je pogledala ispred sebe. I ostalo drveće poput njihovog pružalo se uzdužno; neko se lagano okretalo, dok se ostalo silovito vrtelo. Ali sve je išlo prema nečemu što ju je podsetilo na ananas obložen šiljcima i krznom. Oko te stvari koja je polako kružila okupila se izmaglica bledih čestica.
     "Sve je to... živo?"
     "Na izvestan način. Jesu li roboti živi?"
     "Razume se da nisu - jesu li to roboti?"
     "Ne od metala, to ne. Ali čak su i roboti u stanju da naprave svoje kopije."
     Klej sva očajna primeti: "Je li ti jasno šta podrazumevam pod reči živ?"
     "Nisam siguran."
     "E, pa, ako ne znaš, mogu ti reći", odvrati ona iznervirano.
     "Dobro."
     "Šta?"
     "Priča je trik da se odagna tajna iz sveta."
     Klej nije znala šta da mu odgovori, pa je odlučila da se okane te uspavane tajne. Njihov konvoj drveća približavao se magličastom sjaju koji je optakao ananas.
     Gravitacija je pritiskala ravne podove, uspravne zidove, pravougaone krutosti. Bestežinsko stanje dopuštalo je punu simetriju valjaka i lopti. U gomili predmeta, velikih i malih, Klej je razabirala slobodnu, laku, novu geometriju. Potreba određuje oblik, a mnoštvo paoka i udova koji su štrčali iz mnogobrojnih školjki i grube kože pokoravali su se zahtevima momenta sile.
     Posmatrala je jednu narandžastu kuglu kako pruža tanku stabljiku u obližnje mnoštvo valjaka. Zatim je počela da se okreće oko stabljike. To joj je pružalo postojanost, tako da je stabljika mogla lako da prodre kroz tanke zidove svoga plena. Klej se pitala kako je kugla uspela da se popne gore; podozrevala je da su u tome glavnu ulogu odigrali unutrašnji fluidi koji mora da su se okretali u suprotnom smeru. Da li je ovo bio napad? Čudno raspoređeni gumičasti stubovi nisu se ponašali poput žrtve. Naprotiv, okupili su se oko kugle. Polagano, stabljike su je obgrlile; pulsirali su celom svojom okorelom smeđom dužinom. Klej se pitala ne posmatra li ona to razmenu: valjci su energično lupali, sprovodeći biohemijsku transakciju.
     Njihova flotila drveća probila se kroz insektoliku izmaglicu života, prolazeći pored mnoštva oblika koji su se ponekad izmicali da ih propuste. Međutim, pojedini su pokušali da ih uhvate. Imali su uglasti oblik, zašiljene noseve i bili su iznenađujuće brzi. Ipak, drveće je nastavilo da uranja, ostavljajući gonioce za sobom, pravo u rascepljeni ananas.
     Sada je tek primetila da su samo pojedini delovi ove ogromne stvari izgleda bili čvrsti. Na krajevima su se nalazile velike kape koje su delovale prilično čvrsto, ali na glavnom delu tela uočavale su se sve mnogobrojnije pojedinosti. Sunčeva svetlost odbijala se od nebrojeno facetnih tačaka, da bi Klej najzad shvatila da je to, u stvari, mnoštvo vretenastih izraštaja koji štrče iz središnje ose. Videla je da je osa duboko zarivena u obilje stabljika i paučine, nalik na lukovičasti, smeđi koren.
     Do tada je o toj stvari razmišljala kao o ananasu, a sada je ananas zamenila "bodljikavom kruškom". Kada su se našli iznad lepljive zelene krune na jednom kraju "kruške", preko nje pređe neki talas. Iznenadni blesak nagna je da zatrepće i zakloni oči. Brzo podešavanje njenih zenica omogučilo joj je da vidi i kroz sjaj. Talas se sasvim lako zaustavio, prekrivši pola kape, tako da je jedna strana ostala zelena, a druga se videla kao svetli hromirani sjaj. Prodorni blesak podsetio ju je na to koliko snažna može da bude Sunčeva svetlost kada ne prolazi kroz filter vazduha.
     "Ono pliva", reče Tragač.
     "Gde?"
     "Ili, bolje rečeno, korača po kavezu."
     "Ja..." poče Klej, a onda se seti Tragačeve primedbe o rečima koje brišu tajnu. Uvidela je da će sjajna polovina odbijati Sunčevu svetlost, obezbeđujući trnovitoj kruški mali bočni potisak. Kako se ona okretala, talas promenljivih boja hitao je oko kupole, što je uslovljavalo da potisak uvek deluje u istom pravcu.
     "Drži se zida", reče Tragač.
     "Ko, šta je... oh."
     Prizor joj je odvukao pažnju od samog prilaska. Podsvesno je očekivala da će drveće usporiti. Sada je vlaknasto bogatstvo stabljika izrastalo uznemirujuće brzo iz ose. Kretali su se ka gustoj oblasti ispreplitanih pramenova.
     U potpunoj bistrini svemira uočavala je sve manja i manja obličja od kojih mnoga uopšte nisu bila pričvršćena za trnovitu krušku, već su lebdela poput insekata koji se goste. Tek je tada shvatila prave razmere složenosti onoga ka čemu su hitali. Trnovita kruška bila je velika poput planine. Njihovo drvo bilo je palidrvce koje se naglavačke zaletalo u nju.
     Drvo predvodnik udarilo je u široku žutosmeđu mrežu. Rasteglo je ovu membranu i odskočilo - ali nije poletelo unazad. Umesto toga, ogromna rukavica hvatača pretvorila je odskok u namreškane talase. Zatim je i drugo drvo udarilo u blizini ivice mreže, odaslavši više kružnih talasa. Treće, četvrto - a onda je došao red na njih.
     Tragač ništa nije kazao. Iznenadni trzaj od koga joj je pripala muka podsetio ju je na silovitost ubrzanja, a zatim je usledila reakcija, od čega joj se stomak podigao. Poremećaj je potrajalo jedan dugi trenutak, a onda su se primirili. Kroz prozor je mogla da vidi ostalo drveće položeno u mrežu i da oseti kako se mreža usled njihovih udara nepravilno pomera.
     Kada je osciliranje prestalo, ona uzdrmano primeti: "Tvrdo... spuštanje."
     "Cena prolaza. Vatreni točak na ovaj način plaća svoj dug za momenat sile", odvrati Tragač, odlepivši se od lepljive mrlje.
     "Dug? Za šta?"
     "Za momenat sile koji zauzvrat dobija kada prihvata putnike."
     Klej trepnu. "I ljudi ulaze u Vatreni točak?"
     "To se odigrava u oba smera."
     "Da, svakako, ali..." Jednostavno nikada joj nije palo na pamet da bi neko bio dovoljno hrabar da siđe kroz atmosferu i završi obešen o rep velikog svemirskog drveta dok ono okleva, napinje se, iznad tla. Kako li su iskakali? Klej oseti da je sve to suviše složeno za nju. Usredsredila se na ono što se trenutno događalo. "Dobro, a kome se plaća taj dug za momenat sile?"
     "Našem domaćinu."
     "Šta je ovo?"
     "Jona."
     "Šta to znači?"
     "To je jedan odista drevni naziv. Tvoj prijatelj Alvin bi svakako umeo da ti ispriča odakle potiče."
     "Nije on moj prijatelj - mi smo rođaci, koje deli razdoblje od milijardu godina." Klej se ironično osmehnu, a zatim se namršti, jer je osetila kako kroz zidove njihovog drveta dopiru duga i spora pulsiranja. "Kaži mi, šta radi taj Jona?"
     "Želi da nas proguta."

28. LEVIJATAN

     Stvorenja su već užurbano počela da rade u odeljcima. Imala su mnogo nogu i predstavljala jedva nešto više od zbirke kao ebonos crnih štapića i zategnutih mišića povezanih sivim hrskavicama; spretno su premeštala i gurala teret u dugim povorkama.
     Iako su bili brza i sposobna, Klej je osećala da ovo nisu bile pojedinačne jedinke u pravom smislu te reči; nisu živele vlastite život, baš kao ni odbačene ćelije njene kože.
     Ona i Tragač krenuše za teretom kroz glavna vrata - ulaz kroz koji su ušli u šumi pre samo dva sata. Izlebdeli su napolje u zbunjujuću mešavinu radnika sličnih paukovima, pravougaonih paketa i račvastih, cevastih prolaza koji su dalje vodili do zelene raskoši.
     Klej se iznenadila kako se brzo prilagodila nultoj gravitaciji. Poput mnogih sposobnosti koje izgledaju sasvim prirodne kada se savladaju, kao složeni trik samog hodanja, refleksi neophodni za bestežinsko stanje bili su "snažno upreteni" u njenu vrstu. Da je na trenutak zastala da razmisli, shvatila bi da je ovo još jedan pokazatelj da ona nikako ne može da spada u red najranijih ljudskih bića, koja su bila vezana za planetu.
     Ali nije zastala da razmisli. Odbacila se kroz vlažni vazduh velikih prolaza, odbijajući se s uživanjem o gumaste zidove. Paukovi nisu obraćali pažnju na nju. Nekoliko ih je naletelo na nju dok su žurili da odnesu nešto što je ličilo na neku vrstu preokrenutog drveta. Njegova spoljašnjost bila je od tamne kore, koja je oblikovala šuplji kontejner, debelih zidova, otvoren i na vrhu i na dnu. Unutra su se pružale fine, sive grančice koje su se susretale u središtu, u krupnom, visećem, plavom voću.
     Ona gladno posegnu za jednom voćkom, ali je obližnji pauk žestoko udari i otera. Tragač, međutim, lenjo ubra dve voćke, a pauci se povukoše nazad kroz vazduh kako bi ga izbegli. Pitala se kakav je miris ili gest upotrebio; životinja jedva da je bila budna, a još manje usredsređena.
     Jeli su, a sok je u kapljicama lebdeo u vlažnom vazduhu. Kanjoni svetlosti pozivali su ih da krenu u svim pravcima. Klej privuče obližnja providna cev koja je bila velika kao i ona i kroz koju je grgoljila neka ćilibarna tečnost. Iz ovog sidrišta mogla je da se orijentiše u toj zbunjujućoj zbrci smeđih paoka, zelenih krošnji, sivih otvora i čvornovatih izbočina. Njihovo drvo-brod visilo je u zagrljaju tankog lišća. Drvo je očigledno bilo ubačeno iz potpunog vakuuma u svemiru kroz providni prolaz koji je Klej mogla da vidi kako se već povlači prema mreži za hvatanje što ih je zaustavila. Sitne životinje skakutale su duž kablova vezanih u čvorove i pahuljastih vitica, cvrkučući, cvileći, ispuštajući vidljive žute vetrove. Svuda je bilo živo, sticao se utisak da ništa tu nije boravilo suviše dugo.
     "Dođi", pozva je Tragač. S lakoćom se odbacio i Klej krenu za njim niz maslinastozelenu cev širokog otvora. Iznenadila se što može da vidi kroz njene zidove.
     Sunčeva svetlost se probijala kroz veličanstveni baldahin. Oblaci su se obrazovali čak i iz pramičaka, stvarajući kapljice koje je lišće žudno usisavalo. Zabavljala se prateći sporo, ali stalno ritmičko pokretanje ovog mesta dok Tragač nije jurnuo napred, izleteo iz cevi i našao se u prostranoj, šupljoj polulopti zelene mahovine. Druga polulopta bila je providna. Propuštala je snop žute Sunčeve svetlosti koja se odbijala i prelamala daleko dole u živom lavirintu oko njih.
     Tragač se uputio pravo prema zdeli od mahovine i zakačio se za jednu nisku biljku. Klej je čudno odskočila od gipke mahovine, očešala se o jedno vretenasto drvo i konačno stigla do Tragača. On je jeo grimizne lukovice koje su tu rasle u izobilju. Klej je probala nekoliko i dopao joj se bogati, zrnasti ukus. Ali što je glad bila manja, to se povećavala njena nervoza. Tragač je, izgleda, nameravao da zaspi, kada ona reče: "Namerno si nas ovamo doveo, je li tako?"
     "Svakako." Tragač lenjo zatrepta.
     Besna zbog ovolike nezainteresovanosti, Klej povika: "Želela sam da pronađem svoj narod!"
     "Nema ga više."
     "To ti kažeš, svemoćni Alvin je to kazao, ali ja želim sama da se uverim."
     "Alvin i njegov narod umešni su u nekim stvarima. Jedna od njih je skupljanje obaveštenja. Verujem da je traganje savesno obavljeno."
     "Ja sam im promakla!"
     "Samo nakratko."
     "Rekao si da mogu pronaći ljude slične meni ako krenem za tobom."
     "Još u to verujem."
     "Ipak, i dalje želim sama da se uverim!"
     "Cena toga biće smrt", tiho primeti Tragač.
     "Do sada smo dobro napredovali."
     "Brojčani nizovi mogu da imaju mnoge nazive, pa opet da budu konačni."
     "Ali... ali..." Klej je želela da izrazi strah od toga što je otrgnuta od svega što je znala, ali ju je ponos primorao da kaže: "...Nešto na nebu želi da me ubije, je li tako? A da bismo pobegli, mi bežimo na nebo? Kakva glupost!"
     "Vidim da si uznemirena." Tragač prekrsti šake preko stomaka, tobože skrušeno. "Svejedno, moramo pobeći što dalje i što brže možemo."
     "Zašto mi?"
     "Bez mene bi bila bespomoćna."
     Klejina usta se iskriviše, izražavajući bes i samoruganje.
     "Svakako, ovde gore. U šumi bismo bili ravnopravni."
     Tragač ništa nije kazao i Klej shvati da izigrava diplomatu. Istinu govoreći, uprkos svom njenom iskustvu i veštini, Tragač se kretao po raznolikom terenu nesvesno, sigurno i sa veštinom na kojoj mu je zavidela.
     "Kuda onda idemo?"
     "Za sada na Mesec."
     "Gde...?" Pretpostavljala je da su pravili luk iznad Zemlje, ali da će se vratiti na nju na nekoj udaljenoj tački. Znala je da su Supre odlazile i na druge svetove, ali nikada nije čula da je to uradio neko njenog roda. "...zbog čega?"
     "Moramo nastaviti dalje i biti pažljivi."
     "Da bismo spasli svoju kožu?"
     "Tvoju kožu."
     "Pretpostavljam da ti nemaš kožu, samo krzno."
     "Ali ono ne želi moje krzno."
     "A ko je to ono?"
     Tragač se osloni i udobno smesti, prekrstivši svih šest udova. Poče zatim da govori, meko i melodično, o vremenima tako dalekim da su i sama imena razdoblja bila zaboravljena. Velika životinja gustog krzna ispričala joj je kako je čovečanstvo srelo razvijenije inteligencije na zvezdanom svodu i ustuknulo nazad, povukavši se posle najjačeg udarca nanetog njegovom ponosu. Pokušali su da stvore jedan viši um, a njihov neuspeh bio je neizmerno veliki kao i njihova namera. Stvorili su Ludi Um, bestelesno biće kome nije bila potrebna materija. Pokazalo se da je neopisivo zlo. Tek posle junačke borbe uspeli su da zatvore i obuzdaju Ludi Um. Da bi ga pouzdano utamničili, trebalo je uložiti milione iscrpljujućih životnih vekova.
     Pa ipak, rasa je bila uporna, stvorila je parnjaka Ludom umu po imenu Vanamond. Obojica su prebivala u dubinama dalekog svemira. Međutim, posle tog poslednjeg velikog poduhvata čovečanstvo je izgubilo polet. Kasnije vrste ljudskih bića su se povukle, dopustivši svojim mašinama da liše njihov svet raznolikosti i izazova dok nisu ostale upaljene jedino svetlosti Diaspara u pesku koji će jednoga dana ovladati svime.
     "Kukavički", reče Klej.
     "Glupi ponos", primeti Tragač.
     "Zašto? To nema smila."
     "Smatrati da su ljudska bića vrhunac stvaranja?"
     "Oh. Sada mi je jasno."
     Klej se uglavnom, tokom puta na Mesec, obuzdavala. Već je odranije znala jedan deo Tragačeve priče, jer je to bila plemenska bajka. Međutim, Ludi Um bio je stariji od planina kojima je lutala, predstavljao je nejasni mit koji su im ispričale Supre. Pominjale su i Vanamonda, ali za taj podjednako tanan entitet govorilo se da je razapet između zgnječenih zvezda i zračećih oblaka.
     Kada su nastavili put, pred njih je isplivao zelen i raskošan Mesec. Jonino lagano okretanje pružalo je raznolike poglede na veliko nebesko telo i Klej je sa Tragačem krenula kroz zelene lavirinte da posmatra njegovo približavanje. Mesečev pejsaž sastojao se od nazubljenih oštrih planina i kolosalnih vodopada. Ove snažne suprotnosti oblikovane su od lakih elemenata upućenih put Sunca u kometama. Iznad Mesečevog vazduha nalazio se sloj debeo svega nekoliko molekula, koji je zadržavao gustu smesu gasova. U sloju su bile izbušene stalne rupe koje su omogućavale ulaz svemirskim letelicama, kao i životu rođenom u svemiru, a celo to ustrojstvo održavalo se zahvaljujući postojanom punjenju koje su obezbeđivali aktivni vulkani. Ova atmosferska stupica bila je tako dobro usklađena sa slabom Mesečevom gravitacionom silom da je on gubio manje vazduha od Zemlje.
     Mesec koji ih je pozivao počivao je gotovo pravo prema Suncu, tako da je bio gotovo uronjen u senku dok Jona nije počeo da skreće prema njegovoj suprotnoj strani. U jednom prolaznom trenutku Sunce, Mesec i Zemlja bili su poređani geometrijski savršeno, a onda su se ponovo razišli, krećući se svojim složenim putanjama. Klej je posmatrala ovaj trenutak tajanstvene, jednostavne ravnoteže, osetivši paradoks koji joj je govorio da se u srcu svih promena nalaze ravnoteža i mirovanje.
     "Pogledaj", javi se Tragač. "Oluje."
     Klej pogleda dole prema tami i kovitlacu zarobljenog Mesečevog vazduha, ali poremećaj se nalazio iznad te oštre razdeobnice. U crnilu iznad oba pola zmijoliko su se uvijale niti plamteće narandžaste boje.
     "Prokletstvo", prošaputa Klej kao da su je spiralna vlakna mogla ćuti. "Ludi Um?"
     "Traži nas. Mislio sam da će početi od nekog drugog mesta."
     Tragač pokaza ušima ka nečemu što je Klej ličilo na prazan prostor oko Zemlje. Tragač joj je objasnio da linije Zemljinog magnetskog polja bivaju potisnute Sunčevim vetrom koji ih odbacuje unazad. Podigla je pogled i počela da trepće, zagledavši se u ultraljubičasto zračenje; razabrala je tanano svetlucanje ogromne zapremine oko planete. Videla je oblast za koju nije ni slutila da postoji, kraljevstvo kojim su preovlađivala planetna magnetska polja planete. Bila je to paučinasta lopta, zgužvana na Sunčevoj strani, a sa naspramne izdužena i istanjena pod dejstvom Sunčevog vetra u zašiljeni rep. Arkade kratkovečnih rešetki nastajale i iščezavale u gumastoj arhitekturi magnetosfere i njoj postade jasno da su i to otisci stopala Ludog Uma. "Tamo nas traži."
     "On uživa u pojasevima magnetskog polja", smrknuto primeti Tragač. "Nadam se da će nas tražiti samo na tom području."
     "Ali proširio se i ovamo."
     "Mora."
     Klej prože hladni drhtaj. Strašne sile hodile su ovim ogromnim prostorom, a ona je bila samo žena rođena da hodi tihim stazama zaklonjenih šuma, da potkresuje, sadi i hvata miris vetra koji uzdiše. Njoj ovde nije bilo mesto.
     "Da li je u stanju da prodre kroz vazdušni omotač?" upita ona.
     Tragač samo isturi uvo u pravcu južnog pola Meseca. Ona pređe na infracrveno i ugleda slabašne pramenove gejzira ispod čvrste zakrivljenosti atmosfere. Tamo su se rasprskavvale narandžaste iskre.
     "Već je probio vazdušni sloj." Ugrizla se za usnu i umalo nije pustila granu.
     "A pošto je već unutra, može da lovi koliko mu drago, budući da je u stanju da sledi linije Mesečevog magnetnog polja po sopstvenoj volji." Tragač se odbaci bez upozorenja, udari o jednu ogromnu orhideju i obori jednu spojnu cev.
     "Hej, čekaj!"
     Sustigla ga je u jednoj elipsoidnoj komori u kojoj je vojska crnih paukova slagala nizove ovalnih kontejnera. Jedva je uspevala da prati Tragača kroz tu vrtoglavu gužvu. Veće životinje promicale su pored nje, neke dovoljno velike da je zgnječe jednim udarcem perajastog krila ili prepolove kljunom, ali nijedna nije obratila pažnju na nju. Grozničavi zvižduk odjeknuo je kroz taj bučni metež. Tragač je, međutim, zastao da se sunča ispod gornje kupole.
     "Šta da radimo? Da se vratimo na Zemlju?"
     "Mislio sam da uhvatimo brod koji se upravo približava."
     Kroz kupolu je ugledala manju verziju njihovog Jone kako u luku dolazi iz jednog od otvora u sloju vazduha. Tragač je kazao da je Jona jedan od ukletih iz svoje vrste, zarobljen u beskrajnom ciklusu između Zemlje i Meseca. Manji Jona ronio je Mesečevim vazduhom, uživajući u skromnoj slobodi. Osećala je izvesno sažaljenje prema ovim živim brodovima, ali onda je ugledala nešto što je odagnalo manje nevolje. Na vidiku se pojavila velika masa, koja im se približavala sa jedne više orbite.
     "Šta..."
     "Kucnuo je čas za parenje."
     "Parenje? Zar oni... u letu?"
     "Oni su uvek u letu."
     "Ali... ta stvar, tako je ogromna."
     "To je Levijatan. Jone su njegov okot. Što je bliži Suncu, to je želja u njemu jača i tako to traje već eonima. Mi ćemo jednostavno iskoristiti radost spajanja."
     Dok je ogromna gromada bez po muke klizila ka njima, ona je posmatrala njenu pegavu, plavozelenu kožu, prepletene džungle koje je pružala ka Sunčevim večnim, hranljivim bakljama.
     Klej nije odolela da se ne nasmeje. "Mislim da mi je draža moja požuda u manjim dozama."

29. UREĐIVANJE SUNCA

     Velika bića komuniciraju preko izaslanika. Kroz Jonu počeše da prolaze lagane, nezgrapne oscilacije. Klej primeti vodeni mehur koji je bio izbačen u svemir iz Jonine rožnate kože u njenoj blizini. Zamreškao se, tragajući za pogodnim oblikom koji bi zauzeo, a onda se izdužio u elipsoid.
     "Požuri", reče Tragač. "Odlazak."
     Tragač ju je vešto vukao kroz zelene lavirinte. Kada su stigli do razjapljenih usta nečega što je ličilo na džinovski šuplji koren, on je gurnu da uđe prva. Pala je naglavačke i pljesnula na neki mekani, elastični jastuk. Fine somotske dlačice koje su ispuštale beli biljni sok zalepiše se za nju. U nozdrvama oseti oštar, mesnati miris. Ubrzo ju je ošamutila gusta para koja je nastajala i rasplinjavala se, da bi se ponovo skupila u velikim, providnim talasima. Tragač odgurnu udarcem šake jedan gumenasti mehur veličine čoveka, učinivši to bez napora i nehajno. Otpoče šištanje. Nešto ih je povuklo niz šuplju cev koja se sve više sužavala. Zidovi su sijali bisernom mekoćom i ona oseti da joj biljni sok oblaže stopala i leđa.
     Tragač odlomi jednu svetlucavu ploču i poput drevnog bacača diska hitnu je prema njoj. Ta lepljiva stvar obmota se oko nje i Tragač pričvrsti drugi kraj za splet gušćih vlakana. Kretali su se sve brže u kovitlacu svetlosti koja se prelamala. Klej je zadržala vazduh, uplašivši se pomamnog šištanja oko njih.
     "Šta..." zausti ona, ali joj se jedna meka, hladna lopta biljnog soka uhvati za usta kada udahnu. Oduvala ju je i osetila da se Tragač nalazi uz nju. Sjaj zida se smanjivao. Rebrasta cev ispred njih se savijala, zatim je nabrekla - i oni izleteše kroz nju u jarki sjaj svemira. Jona je izbacio gumenasti mehur. Potpuno ih je obavijao omotač od biljnog soka koji je ubrzo oblikovao savršenu kuglu.
     "Jona vodi ljubav sa Levijatanom", izjavi Tragač, čvrsto je držeći.
     "Mi smo seme?"
     "Uspeli smo da ga prevarimo, da."
     "Šta će se dogoditi ako nešto pokuša da nas izlegne?"
     "Odbićemo poziv."
     Ovakva uljudnost izgledala je sumnjiva; približavali su se širokoj, pegavoj, donjoj strani Levijatanovog stomaka, dok je Jona već nestajao iza njih. Pege su predstavljale gomile pene tamne poput rubina. Levijatan je bio bar desetostruko veći od Jone, što je ovaj seksualni čin izvrgavalo ruglu. Dok su mu se primicali, osetila je novi strah zbog njegove ogromnosti; ovo stvorenje bilo je veličine kakvog manjeg planinskog lanca.
     Ovog puta povećali su momenat sile svog novog domaćina pomoću mreže mehurića koji kao da su iskakali i preoblikovali se dok su oni uranjali, tako da se Klej posle svakog lakog udara odbijala od gipkih zidova njihovog vlastitog semena-kugle.
     Kada su se primirili, jedna velika igla umešno se zari u njihov mehur. Svetlost boje rubina davala je svemu pakleni, zastrašujući sjaj. Igla je prodrla unutra i počela, kako se činilo, da njuška unaokolo; njen oštri vrh kretao se silovito i veoma vešto, primetila je Klej, trudeći se da ih nabode - ali Tragač podiže nogu i stade da urinira pravo po njoj. Igla se povuče i pobeže.
     "Ne, hvala", reče Tragač. Njihov mehur se raspuknu, oslobodivši ih.
     Ponovo ju je Tragač poveo kroz vrtoglavi lavirint zelenog rastinja, sledeći tagove koje ona nije mogla da vidi. "Kuda idemo?"
     "Da nađemo Kapetana."
     "Neko ovim upravlja?"
     "Zar tebe tvoje telo ne vodi?
     "Dobro, kuda ovaj Levijatan ide?"
     "Ka spoljašnjim svetovima."
     "Misliš da smo ovde za sada bezbedni?"
     "Nigde nismo bezbedni. Ali ovde ćemo se sakriti u mnoštvu."
     "Zar misliš da Ludi Um ne može da pretpostavi gde se nalazim? Do sada me je lako sledio."
     "Ovde ima mnogo složenijih oblika od tebe. Oni će zatrti tvoj trag."
     "A šta je sa mojim talentom? Zar taj Um ne može da nanjuši taj moj, ovaj, 'miris'?"
     "To je moguće."
     "Prokletstvo! Šteta što ga je Seranis aktivirala."
     "Morala je."
     Klej je sledila Tragača na malom rastojanju, trudeći se da ne zaostane dok su se odbijali o gumene zidove i klizili niz zakrivljene prolaze, sve dublje u Levijatana. Tragačeva primedba je natera da na trenutak zastane i da žurno uvuče slatkasti, težak vazduh. "Morala?"
     "Biće ti potreban. A da bi se talenat razvio, potrebno je vreme."
     Klej je imala želju da urlajući izrazi svoje razočarenje zbog brzine kojom su se događaji odigravali i zbog nastale zbrke, ali je do sada već naučila da bi joj Tragač samo uputio svoj divlji, crnousti osmeh. Ovaj uspori i zaokrenu među guste slojeve velikih, širokih listova. Činilo se da su pričvršćeni za grane, ali sve je bilo tako veliko da Klej nije mogla da sagleda kraj ove tamnosmeđe šume koja je postepeno postajala sve gušća. Među lišćem su trčala i skakala mnoga mala stvorenja.
     Iako nije osetila nikakav prelaz, primetila je da u ovoj oblasti vlada slaba gravitacija. Pala je sa jednog lista na drugi, skliznula na treći i dočekala se na neko mačkasto stvorenje. Uginulo joj je na rukama, izazvavši u njoj osećanje krivice. Mačka je imala krila i glatko, narandžasto krzno. Tragač se lagano spusti niz jednu tanku granu, ugleda pticu-mačku, a zatim je odra u nekoliko poteza, pa stade da kida komade mesa.
     Njihov cilj - da pronađu Kapetana - ubrzo je bio zaboravljen, jer su oboje bili gladni. Klej je polako postajalo jasno da ovo ogromno unutrašnje prostranstvo ne predstavlja luksuzni salon za putnike. Bio je to svet, nedirnut svet, sa svojim vlastitim svrhama.
     Putnici nisu ni na koji način bili povlašćeni. Morali su da se bore za prevlast i hranu. Ovo je došlo do punog izražaja kada su naišli na jednu veliku životinja koja je ležala delimično rasparčana na grani. Tragač se zaustavio i zamišljeno stao da razgleda rastrgnuti trup. Klej primeti da šare na krznu, njuška i široki zubi životinjai podsećaju na Tragačeve.
     "Tvoj, ovaj, sunarodnik?"
     "Istog smo porekla."
     Klej nije primetila ni najmanji trag tuge na Tragečevom licu.
     "Koliko vas ima?"
     "Nedovoljno. Mada broj ništa ne znači."
     "Poznavao si ovoga?"
     "Izmešao sam genetske podatke s njim."
     "Oh! Žao mi je, ja..."
     Tragač šutnu leš, koji je već počeo da privlači oblak crvića lešinara. "Bio mi je neprijatelj."
     "Pošto si, ovaj, 'izmešao'...? Hoću da kažem..."
     "I pre i posle."
     "Ali zašto si onda... mislim, mi obično ne..."
     Tragač uputi Klej pogled koji je predstavljao mešavinu besnog mrštenja i cerenja, zakotrljavši pri tom jezikom. "Nikada ne razmišljamo samo o jednoj stvari."
     "Čak ni za vreme seksa?" Klej se nasmeja. "Imaš li dece?"
     "Dva mladunčeta."
     "Tragaču! Pa ti si žensko? Nikada mi nije palo na pamet!"
     "Ne u istom smislu kao ti."
     "E, pa, sasvim sigurno nisi muško ako rađaš mladunčad."
     "Jednostavan seks kakav vi upražnjavate predstavljao je prolaznu adaptaciju."
     Klej se zakikota. "Tragaču, sve mi se čini da mnogo šta propuštaš."
     "Ljudska bića su poznata kao dobri poznavaoci seksa sa uvećanim organima."
     "Hm. Shvatiću to kao kompliment."
     Tiho komešanje privuče Klejinu pažnju. Ona odgurnu u stranu ogromnu granu paprati i ugleda neki ljudski obris kako se udaljava od njih. "Hej!" povika ona.
     Obris se okrenu, pa nastavi dalje.
     "Hej, stani! Ja sam prijatelj."
     Ali prilika se brzo stopi sa zelenim i smeđim tonovima i nestade. Klej potrča za njom. Pošto se nespretno spustila niz nekoliko grana i stabala, stala je, oslušnula, ali je čula samo uzdah povetarca i kliktanje nepoznatih ptica.
     Tragač ju je sledio. "Želela si da se pariš?"
     "A? Ne, ne mislimo sve vreme samo na to. Tako ti, znači, izgleda? Samo sam htela da porazgovaram s njim."
     Tragač reče: "Nikoga nećeš pronaći."
     "Ko je to bio? Reci, to nije bilo priviđenje, je li tako? Poput onih koja su pobila moje pleme, a za koja je Alvin kazao da su bila samo slike?"
     "Ne, to je bio Kapetan."
     Klej oseti kako je preplavljuje ponos. Ljudska bića upravljaju ovom ogromnom stvari!
     "Alvin je kazao da je moja vrsta istrebljena, da sam jedino ja ostala."
     "Tako je."
     "Znači, ovaj Kapetan pripada nekoj drugoj vrsti? On je Supra?"
     "Nije. Mislim da ti, u stvari, ne želiš da čeprkaš po tome. Sve je to nevažno..."
     "Slušaj. Ja sam usamljena. Daću sve od sebe da pronađem bilo kakvu vrstu ljudskih bića."
     Tragač zabaci svoju krupnu glavu unazad, podižući i spuštajući obrve, što je Klej dosta uznemirilo. "Imamo mi preča posla nego da jurimo ljudska bića."
     "Ako ti nećeš da mi pomogneš, sama ću pronaći Kapetana."
     "Dobro."
     Klej nije shvatila njegov odgovor, ali već je bila navikla na takve stvari kada je Tragač bio u pitanju. Napravila je grimasu, svesna koliko će muke imati da bilo šta pronađe na jednom ovako ogromnom mestu.
     Tragač više ništa nije kazao i činilo se kao da mu je nešto drugo odvuklo pažnju. Probijali su se naviše, prkoseći blagoj centripetalnoj gravitaciji i na kraju izbili na prostranu padinu svu od velikih listova. Sunčeva svetlost žarila je i palila sa otvorenog neba koje je uokvirivalo sve manji Mesec. Klej je znala da je Zemlja, kada je oživela pre više od pet milijardi godina, počela je da se optače membranom koju je sazdala od vazduha i vode, a glavni cilj je bio da se uredi Sunce. Duboko u zemaljskoj šumi nikada nije pomislila na to kako stvari stoje sa drugim planetama, ali sada se uverila da je i Mesec od Zemlje naučio ovu veštinu. Bilo je nečeg svežeg i treperavog u vezi s ovim Mesecom prevučenim tankom koprenom, kao da roboti Supra nisu dugo i njega isušivali. Na mestima gde je nekada maria označavala tamne mrlje vulkanske lave, sada su prava mora zapljuskivala škrbave planine snežnih vrhova. Trenutno je izgledalo da Zemljino šireće, lakomo zelenilo oponaša svog mlađeg kolegu bar u pogledu ove prekomerne neravnoteže.
     Tragač se savi i prisloni uvo uz jednu purpurnu stabljiku. Grickao je mlade izdanke, prodirući kroz glatku koru, ali izgleda da je i osluškivao. A onda se uspravi i reče: "Idemo ka Veneri."
     "Šta je to?"
     "To je planeta do Zemlje, druga od Sunca."
     "Možemo li tamo živeti?"
     "Mislim da bi trebalo da pitaš možemo li tamo izbeći smrt?"
     Posle toga Tragač zaspa, a Klej, koja je bila na oprezu u toj gustoj džungli, ostade uz njega. Posmatrala je kako se Zemlja i Mesec smanjuju, te planete-bliznakinje koje izgledaju nekako preobilne spram bezvremenog bleštavila Galaksije.
     Instinktivno je osećala da Mesec nije bio samo nadsvođen staklenik održavan spolja. Ko bi se, konačno, brinuo o njemu? Već mnogo dugih eona čovečanstvo bilo je zaključano u svojoj pustinjskoj tvrđavi. Sada su se o sazrevanju brinuli organizmi koji su se prilagodili na stvarnu okolinu, a njih su opet stvarali drugi organizmi. Pretpostaviti da se to sve nekako drugačije odigrava - što su činili drevni ljudi - značilo bi gledati na svet kao na igru sa strogo određenim pravilima, kao što je to sa sportovima kojima se ljudi bave, koja su uz to jasna i nepromenljiva. Čak i planete moraju da popuste pred pritiskom Sunaca.
     Sunce je sagorevalo vodonik blizu pet milijardi godina pre no što su se na Zemlji razvile vrste koje su bile u stanju da razumeju tu jednostavnu činjenicu i njen dublji smisao. Sagorevanjem vodonika dobija se helijum, pepeo u obliku gasa koji se taloži u jezgru Sunca. Helijum zadržava zračenje bolje od vodonika, usled čega raste temperatura jezgra. Kao posledica toga dolazi do žešćeg sagorevanja vodonika. Sunce postaje toplije. Za razliku od logorskih vatri, solarne peći rade sve bolje što se u njima skuplja više pepela.
     Život na Zemlji je izbegao dodir ove smrtonosne ruke fizike... bar za izvesno vreme. Mnogo pre no što su se pojavila ljudska bića, pokrov ugljen-dioksida pomogao je da se Zemlja zagreje. Što je Sunce postajalo toplije, međutim, život je sve više tanjio taj pokrov kako bi zadržao prijatnu klimu.
     Ali ugljen-dioksid je takođe bio medijum kroz koji je bogata energija dobijena sagorevanjem vodonika na Suncu pretvarana u živu tvar. Bio je i osnovna hrana za fotosintezu. Stanjivanjem pokrova ugljen-dioksida dovedena je u pitanje osnovna reakcija. I tako, nedugo pošto su se ljudska bića razvila - posle nekih sto miliona godina - u vazduhu je bilo tako malo ugljen-dioksida da se sav biljni svet našao u opasnosti.
     U toj tački Zemljina biota mogla je radikalno prilagoditi svoj hemijski ritam. I ostale planete su prošle kroz to sito i preživle. Međutim, umešale su se inteligencije koje su vladale u toj eri, uključujući tu i pretke Tragača.
     Udaljavanje Zemlje od solarne peći ublažilo bi postojano gomilanje unutrašnjih vatri. To je zahtevalo velike manevre kojima je izvršen novi razmeštaj planeta i kojim su stvorene nove mogućnosti za njihovu upotrebu.
     Sve je to bilo zapisano u prašnjavim dokumentima u Diasparu, a prošlo je kroz Klejine misli samo kao filigranski mit. Ulepšane priče koje je njeno pleme pričalo oko logorskih vatri podučavale su o takvim stvarima kroz parabolu i preuveličavanja. Njena vrsta nije bila baš učena u pravom značenju te reči, ali njihovo šumsko umeće zahtevalo je poznavanje mudrih mitova, morali su "osećati" zašto i kako su biosfere sazdane i kako su se hranile. Nešto od te tradicije Klej je čak nasledila na nivou instinktivnog razumevanja.
     Zato je oblacima optočena lepota svetova-blizanaca bila dovoljna da ostane bez daha, da joj srce brže zakuca ljubavlju koja je možda bila obeležje prave inteligencije. Dok je Tragač spavao, ona je posmatrala tačkice kako se penju preko oštre ivice vazduha Lune da bi srele druge grudvice u laganom, grandioznom plesu. Iz pravca Zemlje približavao se još jedan Jona. Čestice su se međusobno primicale ka njemu dolazeći iz ekscentričnih orbita oko Meseca. Podesila je oči, kako bi mogla da razazna prodorni infracrveni sjaj koji je govorio o unutrašnjoj toplini, i ugledala jedan veći oblak, nalik na zamrznuti prizor kakvog uskomešanog, raskošnog pčelinjaka. Potoci su strujali između Zemlje i Meseca, beskrajna razmena vrsta. Jedna tanja rečica izdvojila se sa orbita u obliku broja osam koje su spajale blizance. Potekla je unutra i Klej vide - zaklonivši šakom oči od Sunca - da se usmerila prema gustom roju koji se okupio oko same zvezde.
     U tom je trenutku osetila i strah - strah od ogromnosti i usamljenost. Bilo joj je žao što i njen klan ne može ovo da vidi, žalila je što ne postoji još umova sličnih njenom da sa njom podele ovu lepotu.
     Toliko se usredsredila na nebo koje se pred njom raskriljavalo da nije čula potajno prikradanje šapa koje su grebuckale po tlu. Ali je krajičkom oka uhvatila senku nečega što se bacilo pri slaboj gravitaciji.
     Napad je došao otpozadi. Imala je na raspolaganju samo delić sekunde da vidi napadača, sjajnocrnu i jarkocrvenu stvar. Bila je poput slepog miša zakačena za krila i visila je.
     Kandže zaparaše vazduh na mestu gde se Klej do malopre nalazila.
     Sagla se i bacila u stranu, odskočivši od raspukle grane. Umesto da pobegne u neznanu lisnatu divljinu, gde je mogao da je sačeka čopor napadača, zaletela se nazad u tu nečujnu, glatku stvar.
     Stvor to nije očekivao. Upravo je primetio Tragača, pa nije bio načisto da li je ovaj novi sudeonik događaja predstavljao pretnju ili neočekivanu gozbu.
     Klej je udari po sredini. Puče noga; krhka građa bila je posledica bestežinskog stanja. Dva prsta je pretvorila u igle, koje je obično koristila za pomoć bolesnim stvorenjima. Zarili su se u plamenocrvene uši napadača, probivši uvećane bubne opne koje su predstavljale njegov glavni senzorni organ. Stvorenje se udalji, teturajući od bola i besa.
     Klej se spusti na jednu široku granu, spremnih ruku. Drhtala je od žudnje i straha koji su i posle milijardu godina odabira i dalje smatrani osnovnim osobinama ljudskosti. Krošnja je uzvratila na ovu njenu napetu zabrinutost nemom ravnodušnošću.
     Tragač se probudio, protegao i zevnuo. "Ima li još hrane?"

30. KAPETAN OBLAKA

     Ugledali su brod Supra trećeg dana po dolasku. Pojavio se plamteći sa strane koja je bila okrenuta prema Zemlji, kako je Klej sada nazivala stražnje slojeve Levijatana.
     Ona i Tragač su tamo provodili mnogo vremena, uživajući u pogledu na sve manji zeleni Mesec i odmarajući se među ogromnim rastinjem nalik na cvetove. U blizini Meseca počela je da raste jedna žuta zvezda. Na kraju se pretvorila u gladak, srebrnasti brod koji je balansirao na tankoj zapaljenoj baklji.
     Klej je upravo postala svesna svega toga kada ju je Tragač povukao iza prašnika koji se nadnosio nad njom. "Ne miči se", prošaputa on.
     Vitka letelica je kružila oko Levijatana kao da njuška, a nos joj se okretao i izvijao, iako je bio od sjajnog metala. Baklja ugasnu i fini mlaznici potisnuše letelicu u kontrazumu, van vidokruga, duž ispupčenja Levijatana. Klej je osećala prisustvo neke senke, nalik na neprepoznatljivi zvuk. Brod Supra se vratio i sada se šunjao sasvim blizu štrčećeg rastinja, rizikujući da se sudari sa najvišim stabljikama.
     Tragač spusti obe svoje velike šake sa jastučićima na dlanovima na Klejino lice. I ranije je to činio kada je bila suviše uznemirena kako bi je uspavao. Pod pritiskom tih grubih dlanova, prekrivenih finom crnom dlakom, polako je počela da se opušta. Znala je koje su posledice tog dodira: potpuno pražnjenje njenog uma. Na taj način će njen talenat emitovati što je manje moguće. Svaki Supra na brodu koji dolazi iz Lisa bio je u stanju da uhvati njene misli, ali samo ako su one bile jasno usredsređene u jasne poruke. Bar se Klej nadala da je tako.
     Brod je dosta dugo ostao sasvim miran, kao da ne može da odluči da li da uđe unutra. Oblak života rođenog u svemiru koji je okruživao Levijatana udaljio se od broda, strepeći možda od njegovih raketa. Precizna valjkasta simetrija i jarki sjaj letelice delovali su čudno i zlokobno među pokretnim rojevima; bio je tako čvrst i zatvoren, ništa nije ispuštao. Iznenada se žuta udarna baklja ponovo upalila, razgoneći oblake života. Brod je nestao za nekoliko trenutaka u smeru suprotnom od Sunca.
     "Mora da su pogodili da sam pobegla u ovom pravcu", reče Klej.
     "Ispituju sve mogućnosti za bekstvo koje su ti bile na raspolaganju."
     Tragać je, izgleda, bio zabrinut, mada je retko kad bila sigurna šta znači brzo smenjevanje mrštenja, mreškanja krzna i pokazivanje zuba.
     "Osetila sam nešto..."
     "Tragali su za tvojim mirisom misli."
     "Nisam znala da i to imam."
     "Osoben je."
     "Možeš li ga ti osetiti?"
     "Kod tvoje vrste mnoga sećanja su zavedena blizu prijemnika za miris u mozgu. Mirisi bude sećanja. Kod mene nije tako."
     "Dakle?" Ponekad ju je Tragačevo okolišno izlaganje ljutilo. Nije bila sigurna da li on nagoveštava mnogo govoreći malo, ili se jednostavno zabavlja.
     "Jedan Supra u stanju je da se seti mirisa tvoga mišljenja. Taj čin prisećanja podstiče tvoj talenat, jača ga."
     "Uspevaju da me nateraju da bolje emitujem samim tim što se sećaju?"
     "Otprilike."
     Klej nikako nije mogla da dovede u vezu ovo sa čudnim, pipavim prisustvom koje je osetila. "Svejedno, otišli su."
     "Mogu se vratiti."
     "I ti poseduješ talenat, zar ne?"
     "Ako ti to ne znaš, onda pretpostavljam da ga ne posedujem."
     "Pa, da. Iz tebe očigledno ništa ne mogu da izvučem. Ali..."
     "Hajdemo odavde. Brod bi mogao ponovo da pokuša."
     Napustili su cvetnu oblast kojom su lutali ceo dan, pijući gusti nektar. Klej nije uočila kada je nastupila promena, ali u jednom trenutku su prešli u područje sa lakom centrifugalnom gravitacijom. Ovde nije bila posredi jednostavna unutrašnja geometrija kao kod Jone. Unutrašnji delovi Levijatana okretali su se oko nevidljivih osa i struje su tekle niz padine brda. Lokalna gravitacija bila je veoma slaba, ali je određivala oblik i dovodila u red razuzdanu vegetaciju.
     Stigli su u neku prostranu odaju prepunu platformi, prolaza, tunela, balustrada, predvorja, u kojoj su se gurale male životinje, krećući se utabanim stazama. Bila je to centralna stanica za sistem cevi koje su izbijale posvuda, čak i visoko na zidovima. Vlažni vazduh iznad njih bio je unakrsno ispresecan velikim kopljima profilterisane Sunčeve svetlosti koja se pela iz izvora u blizini poda i pružala do udaljenih, neverovatno prošaranih lučnih tavanica - kao da je ovaj svod bio uporište svega ostalog - sa projektovanim pogledom na zvezdani predeo spolja. Središte Galaksije veličanstveno je blistalo.
     Pa ipak, ni sva užurbana veličanstvenost ovog mesta nije uspela da je zaplaši; čak ju je mamila. Hitre životinje bile su inteligentne, na svoj način, i spretno su obavljale svoj posao, udostojivši je retko čak i pogleda. Ljudska bića im očigledno nisu bila zanimljiva, možda im čak nisu bila ni neobična - mada je sumnjala da mnogo Supra koriste Levijatane za putovanja kada imaju brze brodove.
     Nije mnogo razmišljala o tome da je i Supri progone. Događaji su je nosili sve dalje od njenih zemalja i ona je odlučila da radije ide napred nego da bude u stalnom grču. Možda će negde ovde, napolju, uspeti da pronađe praljudska bića, kao što reče Tragač.
     Dok je sledila Tragača u njegovoj ležernoj, ali brzoj pohari, ponovo se u njoj probudila lovačka veština. Tragač je mnogo jeo, a izgleda da je manje životinje lovio sporta radi, jer je proždirao uglavnom biljke. Naročito je uživao da velike listove paprati cepa na trake, vadeći grumuljke zrelih, crvenih semenki.
     Vrenje isprepletenog života oko njih, koje se širilo u sve tri dimenzije kroz Levijatana, osvojilo ju je. Potpuno se razlikovalo od pažljivo usklađenih projekata Supra. Dok je uranjala u ovo složeno bogatstvo, postalo joj je jasno šta ju je to ljutilo i plašilo kod Supra. Još je mogla da podnese njihov nadmoćni izgled, ali u njihovom ozbiljnom ponašanju osećala je nešto odbojno što nije umela da izrazi.
     Alvin je ponekad čak bio i zabavan, ali ostali su zato delovali kruto i zvanično. Seranis je pokazala Klej njihovu umetnost, koja je bila prepuna slika propadanja. Klej je nagonski osećala da je u pitanju moda, iako nastala kao posledica prospavanih vekova, a ne vladavine prirode. Nema sumnje da se entropija uvećala i da će osuditi čak i sjajne zvezde. Međutim, bez bogatstva Sunčeve svetlosti neće imati šta da zapali život. Biote su bile poput veštih računovođa, koji žive od protoka energije, plaćajući sve poreze, ali i koristeći sve rupe u zakonu. Masnoća koja je sagorevala u Klejinoj krvi stvarala je entropiju, ali ona je uspela još brže da izluči tu entropiju kroz višak toplote i materije - čudovišno, neverovatno, ali savršeno legalno izbegavanje drugog zakona termodinamike.
     Ona je, poput celih planeta, izbacivala izmet i pravila đubre. Međutim, ono što je neko odbacivao kao đubre, drugome je bilo hrana i ona je počela da shvata da ova istina važi i u međuplanetnim razmerama. Nema sumnje da je ta uporna magija delovala na Levijatanu, a uskoro će i na Zemlji. Supre su joj delovale odbojno jer su se još držale jalovog, nepomičnog kompasa Diaspara. Alvin nije poznavao život, tu iskru koja visi između dve večnosti. Supre su, u pravom smislu te reči, bile besmrtne, ali ne i žive.
     Odaganala je ove misli, stresavši se. Polagano su išli kroz nisku gravitaciju ove unutrašnje komore, jedući bobice što su visile sa palmovog drveća kadrog da odgriza životinje. Oštro lišće moglo je i čoveku da odseče ruku, ali Tragač joj je pokazao kako da omete niske reflekse biljke i na brzinu otkine bobice. Pešačili su dva dana duž široke obale; Tragač je lovio žute ribe kojih je bilo u izobilju u jezeru. Klej je kroz oblake mogla da vidi kako jezero vijuga iznad njihovih glava, kilometrima u daljini, opisujući široku krivinu rotirajućeg cilindra.
     "Zašto smo stalno u pokretu?" upita Klej kada Tragač nastavi odlučno da ide dalje, iako je počela da se spušta tama. Oštrice Sunčevog sjaja povlačile su se i uticale u ogromnu cilindričnu komoru poput plime svetlosti.
     "Krijemo se među životom."
     "Misliš da me Supre još traže?"
     "Otišli su."
     "To ti kaže tvoja tajanstvena mudrost?"
     Tragač joj pokaza svoje iskričave zube, nedavno očišćene odrescima žute ribe. "Supre su nastavile potragu napolju."
     "Odlično. Hajde da se vratimo onda na Levijatanovu kožu. Dopao mi se pogled."
     U stvari, želela je da pođe u potragu za Kapetanom. Primetila je ljudska bića u blizini providnih čireva, ali svaki put oni kao da su isparavali u vlažnoj džungli pre nego što je uspela da krene za njima.
     Tragač ništa nije rekao kada je izrazla želju da pronađe ljudska bića i nije hteo da joj pomogne da im uđe u trag, mada je ona podozrevala da je bio u stanju da oseti i najsitnije životinje koje su se ljuljale u slojevima zelenila ili tapkale kroz njega. Tri dana su se probijali duž tih jezera, zastajući jedino da bi plivali i plovili. Ova oblast Levijatana se okretala, stvarajući neobične zavojite talase na jezeru koje je zapljuskivalo obalu.
     Protekla su još dva dana, po Klejinom unutrašnjom časovniku, pre no što su stigli na kožu. I ponovo Klej nije osetila kada su napustili oblast kružne gravitacije. Magle su im otežavale kretanje, uvlačeći se u Levijatanove pukotine, donoseći vlagu duž staza velikih sečiva odbijene Sunčeve svetlosti koja je zaranjala duž širokih otvora.
     Tragač ju je naučio jednu od svojih omiljenih igara. Smestili bi se u neki od providnih mehurova u Levijatanovim spoljašnjih oblastima i stali da čekaju. U potpunom vakuumu spoljašnji neobični oblici klizili su i radili. Stvari u ljušturi, kao što je petrovo uvo, zakačinjale su se za Levijatanovu kožu. Ponekad bi greškom izazvale refleksno dvostruko nabiranje glatke kože prema unutra. Kada bi koje od njih skliznulo tamo, Tragač bi smrskao ljusku svojim tvrdim stopalima i progutao stanovnika školjke, zadovoljno mljackajući.
     Po Levijatanu su puzila dugačka, crna stvorenja, pasući fotosintetički prostirač koji je posvuda rastao. Klej je videla kako te tamne alge šaraju kožu punu čireva, povremeno izbacujući spore, dok je nebeska stoka brstila smeđe, lepljive pašnjake.
     Tragač je pokušao da namami neku od životinja do providnog sloja, okrečući se i praveći grimase ne bi li im privukao pažnju. Vakuumska krava zagleda se u ovaj prizor svojim tamnim očima u obliku proreza. Goveđa radoznalost natera je da priđe bliže. Tragač je zgrabi, razvukavši čvrsti, voštani zid šakama i stopalima. Uspeo je da se obesi za preživara kroz tanku opnu. Stenjao je i režao, uveren da je dovoljno snažan da, delujući protiv atmosferskog pritiska koji je omotač gurao prema napolje, uvuče kravu unutra.
     Na trenutak je Klej pomislila da će Tragač uspeti u tome, da će dovoljno privući preživara i izazvati nestabilnost u naboru, što bi mu omogučilo da ga odista i uvuče unutra. Tragač je cičao od silne radosti. Međutim, vakuumska krava počela je da riga paru, da se uvija i na kraju se otrgla,.
     Tragač zaškrguta zubima. "Prokletstvo."
     "Aha, izgledala je ukusno."
     "One su veliki delikates", potvrdi Tragač.
     "Ali su i prilično žilave."
     Kada je prestala da se smeje Tragečevom izrazu lica, Klej skrenu pogled u stranu - i trgnu se kada tamo ugleda neko ljudsko obličje. Ali samo obličje, jer ono što je ugledala nije ličilo ni na šta što je ikada videla.
     Izraz na licu se sve vreme menjao i rasplinjavao: čas je bilo namršteno, čas se osmehivalo, da bi već u narednom trenutku besno sevalo očima. Stvor je delovao zaostalo. A onda je uvidela da mu nameće sopstvenu potrebu da pronađe izraz, nametne red. U stvari, niske oluje mreškale su telo po kome su se borile. Boje i oblici nisu bili ništa drugo do prolazne približnosti.
     Obličje napravi jedan snebivljivi korak prema Klej. Ona se ugrize za usnu. Telo mu se trzalo i uvijalo poput loše slike projektovane na klimavom ekranu. Međutim, ovo nije bila opsena. Svojim nezgrapnim stopalom zgnječio je jednu stabljiku kada je ponovo zakoračio. Mreškava koža ličila je na kakav smeđi preliv boje koji se muti i podrhtava kako se telo kreće.
     Primetila je da može da vidi kroz to telo. Biljke iza njega podsećale su na treperave slike. Začula je tiho zveckanje kada je podiglo ruku jednim glatkim, neprirodnim pokretom, nimalo nalik na zatezanje mišića u zglobovima ramena i lakta.
     "Auuuruuug", izgovori ono, ispustivši zvuk koji je podsećao na čangrljanje kamenja u krčagu.
     "Podražava te, kao i ranije", reče Tragač.
     "Šta je to?"
     "Kapetan."
     "Ali... to je..."
     "Ne ceo Kapetan, razume se."
     "Šta on... šta ono... želi?"
     "Ne znam. Često se pojavi u obliku kakvog novog putnika, u znak učtivosti. Da bi naučio nešto što inače ne bi mogao da sazna."
     Oblik reče: "Vaaaas traaaaažiiiti mnoooogi."
     Klej napući usne. "Da, mnogi žele da me pronađu."
     "Viiii mooooraaatiiii oti-ći."
     "Ja, ja ne mogu da odem. A i zašto bih?"
     "Opaaaaaasnost. Za meeeeeneee."
     "Tebe? Šta si ti?"
     Oblik raširi ruke i pokaza na sve okolno rastinje. Ruke su mu se završavale ptrljcima iz kojih bi u trenu izbio prst ili dva, zatreperio, a onda se povukao u neprekidni protok tela.
     "Sve? Ti si sve?" upita Klej.
     "Sveeeet."
     Tragač reče: "To je Levijatan. Ova složena inteligencija usmerava svoje mnogobrojne delove i manje umove."
     Klej ostade bez daha. "Svaki delić dorinosi njegovoj inteligenciji?"
     "Alvin je mislio da je phylum myriasoma izumrla", primeti Tragač. "Bilo bi mu drago da sazna kako je ponovo pogrešio."
     Klej se osmehnu uprkos golicavom strahu. "Supre ne vole takve vesti."
     Kapetanova noga se, na njene oči, razložila u gomilu delića. Svaki je bio veličine palca i plivao je kroz vazduh pomoću zatupastih krila. Kapetan je predstavljao sklop koji se bez prestanka pokretao: svaki letač dodirivao je onog do sebe, zadržavajući sposobnost da se u svakom trenutku odvoji od celine, da odleti od nje. Pojedinačni članovi ličili su na bizarnu mešavinu ptice i insekta. Svaki je imao po četvoro očiju: jedan par na suprotnim stranama valjkastog tela, a po jedno na vrhu i dnu.
     Potom je Klej začula Kapetana u svom umu. Zveketavi šapat krila odjekivao joj je u glavi poput blagog ćarlijanja misli.
     Predstavljaš opasnost po mene.
     "Tebe? Brod?"
     Ja sam svet.
     Postade joj jasno da je ova stvar uverena u tu tvrdnju. Ona je na neki način upravljala ogromnom složenošću Levijatana i na izvesnom nivou mora da je i bila Levijatan, njegov um, a ne samo njegov mozak. Pa ipak, u svakom trenutku udaljavao se pokoji leteći palac, odlazeći na neki zadatak, a dolazili su drugi da se ujedine u uspravni, namreškani oblak. Ispod njegove jasne poruke osetila je zujanje živinih misli, beskonačnu razmenu koju Levijatan mora da je obavljao kako bi obezbedio da jedno ovako prostrano ustrojstvo dejstvuje. Bilo je to kao kada bi ona bila u stanju da čuje pojedinačne pregovore između svojih vlastitih krvnih ćelija i zidova vena, kiselina u stomaku, žuči iz jetre.
     Klej je razmišljala precizno, polako: Kako to da si svestan sam sebe? Sve vreme se menjaš.
     Oblik dozvoli da mu otpadne leva ruka i da se raspršti u grumenove koji zatim odoše na nove zadatke. Meni nije potrebno da osećam da sam ceo, kao vama.
     Kako onda da znam ko govori? odvratila mu je Klej.
     Kapetan uzvrati: U ovom trenutku govorim ja. Malo kasnije govoriću u tom vremenu..
     Klej pogleda Tragača, ali on ih je posmatrao uz malo pažnje. Ona pomisli: Da li ćeš i onda to biti isto ti?
     Kako bi ti to mogla saznati? Ili kako bih mogao ja? Oduvek nailazim na to da je vaša inteligencija krajnje opsednuta potrebom da sazna šta ste.
     Klej se osmehnu: Čini mi se da je to razumno pitanje.
     Nije razumno. Razum ne može da ti saopšti duboke stvari. Klej je posmatrala kako se oblik postepeno rastače u pravougaoni oblak sastavljen od palčeva. Načinio je učtiv gest, a onda se rastočio u lelujavu kuglu, možda da bi međusobno približio svoje pojedinačne elemente dok spušta površinski deo. Plašiš li me se? upita ona vragolasto.
     Moji delovi poznaju strah. Glad i želju takođe. Oni pripadaju ljudskom rodu kao i ti. Međutim, ja sam drugačija vrsta bića i mogu da izbegnem napad razletevši se na sve strane. Ja sam ne znam šta je to strah, ali zato znam za oprez; ne mogu umreti, ali mogu zadobiti povredu.
     Klej se seti pčela o kojim je brinula u šumi - prijatan, težak posao koji kao da je veoma davno obavljala. Znala je da pčele imaju nešto manje od deset hiljada neurona, pa ipak obavljaju složene zadatke. Koliko li je inteligentnija samo jedna ruka ovog Kapetana-oblaka kada se te stvarčice-palčevi ujedine kako bi udružile svoje umove?
     Pretpostavljam da te nije povredio niko sličan meni?
     Roj se uskomeša. Nije. Mene ne možeš raniti tako što ćeš mi uništiti određene delove, kao što je to sa tobom. Na primer, skinem li ti glavu, iz tebe će iscureti život, oduzeću ti sve što znaš. Međutim, svaki moj deo sadrži nešto od moje inteligencije i oseća isto što i jedan deo sveta.
     Klej iznenada oseti svu čudnovatost ove stvari koja je lebdela pred njom, naduvavala se i delala krajnje tromo i strpljivo, dok je razmišljala o Levijatanovoj zamršenosti. Još jedan phylum? Ne, nešto više od toga - još jedno kraljevstvo života, korak iznad bića koja su zauvek razdvojena u neizbežnoj samoći. Na neki način mu je zavidela. Svaki palac-letač poznavao je pritisak suparništva, gladi i žudnje, ali celina se izdizala iznad tih sirovih nemira, sežući u područja o kojima ona nije mogla ni da sanja. Ponovo je pogledala Tragača i videla na njegovom licu izraz poštovanja, a ne više nezainteresovanosti. Tragač nije želeo da ona krene u potragu za Kapetanom jer je on bio, čak i za Tragača, sveto biće.
     Razgovaram sada s tobom jer svet ne može više da te trpi, reče kapetan.
     Kako to da si ranije pobegao od mene? upita Klej.
     Morao sam da porazgovaram sa svojom braćom.
     Drugim Levijatanima? Još dok je oblikovala tu misao, stigao je Kapetanov odgovor: Drugim svetovima.
     Da li je postojalo nešto iznad Levijatana? Klej je zaustila da ga to pita, ali Kapetan reče: Ja sada razumem mnoge nedavne događaje i tvoju povezanost sa njima. Postoji jedan entitet po imenu Ludi Um koji traga za tobom.
     Znam.
     Onda treba i ovo da znaš...
     U jednom munjevitom času kroz nju se razgranala bujica čuvstava, ideja i zaključaka. U trenu je iskusila kakav je, u stvari, bio um pred njom. Slojevi njegove logike bili su providni, tako da je svaka činjenica sijala skroz i osvetljavala lanac zamisli na drugom nekom nivou. A ta se svetlost zauzvrat prelamala kroz rešetku uma, prosipajući svoj nepostojani sjaj na pretpostavke koje leže ispod.
     Bila je to misao lišena sputanosti protivurečnih ljudskih mozgova. Ovo osobeno svojstvo pojavilo se milijardu godina posle ere praljudskih bića i sada je svedočilo o ograničenjima slepih metoda evolucije. Ubrzani pritisak selekcije delovao je na ono što je već postojalo, radije dodajući nove sposobnost umovima nego da odstranjuje one delove koji nisu savršeno radili. Ljudski mozak bio je oduvek ovako dograđivan i iskazivao je svoje poreklo kroz nezgrapan rad. Kapetan je ponikao iz jednog drugačijeg mehanizma.
     Međutim, ovo saznanje predstavljalo je tek vlakno koje je lelujalo na oluji što ju je preplavila. Pognula se pod težinom onoga što joj je Kapetan podario, a silina udarca ju je ošamutila. Kao kroz maglu videla je Tragača kako priskače da je prihvati u naručje. A onda se vazduh zamaglio od pruga crnih poput abonosa i ona oseti kako se smanjuje pod velikom tamnom težinom.

31. NEBESKE AJKULE

     "Ti to možeš da iskažeš?" upita Tragač, ispoljavajući zabrinutost brzim pomeranjem brade i nabiranjem ćilibarnih šara po krznu.
     "Ja, ja mislim da mogu", Klej je prespavala mnogo časova. Kada je došla k sebi, Tragač joj je priredio gozbu od bobica, voća i debelog, mesnatog lišća. Upravo je pokušavala da objasni šta je osetila u kratkom sudaru umova. Kao i Seranis, Kapetan je takođe slao obaveštenja brže i na mnogo dubljem nivou nego što je Klej bila u stanju da prihvati.
     "Ali zar i ti nisi isto osetio?" upita ona.
     "Ne posedujem tvoj talenat."
     "Šta je Kapetan učinio pošto sam se onesvestila?"
     "Razleteo se poput nekog jata ptica na koje je lovac ispalio hitac."
     "Auh. Možda nije znao kako sve to da mi saopšti, a da me ne preoptereti."
     "Možda. Već sam i ranije viđao Kapetana. Ovaj put bilo je drugačije. Ah..."
     Tragač ščepa neko stvorenje u obliku pacova koje je prolazilo i odgrize mu debeli rep. Pacov je cvileo i siktao i Tragač ga nežno spusti. Pacov se dao u beg, a Tragač se posvetio žvakanju repa. "Pravi delikates", objasni on. "Gaje ukusne repove, ali zato ostalo nije nizašta."
     "Preživeće?"
     "Već za nekoliko dana izrašće mu drugi, raskošni rep." Tragač coknu usnama, pruživši poslednji zalogaj Klej.
     "Ne, hvala, ne jedem pacovske guzice. Govorio si nešto o Kapetanu?"
     "Bilo je čudno."
     "Kako?"
     "Nikada ga ranije nisam video zabrinutog."
     Klej je grizla usne dok su joj se sećanja komešala. Osetila je nijanse u Kapetanovom strahu. Oštre, treperave slike već su polako bledele. Podozrevala je da njena vrsta inteligencije jednostavno nije bila u stanju da smesti u određene kategorije ogroman priliv obaveštenja koji je primila, pa ga je stoga odbacivala.
     "Sa Suprama je u stanju da iziđe nakraj", reče ona. "Međutim, plaši se Ludog Uma."
     Tragač klimnu. "Znači, Um je u potpunosti stigao."
     "U potpunosti?"
     "Svi delovi su se udružili u celinu."
     "Uhvatila sam nešto o tome kod Kapetana." Ona se zabrinuto namršti i zagleda u daljinu. "Listovi od fine bakarne žice obavijaju se oko plavih plamenova..."
     "Gde?"
     "Negde daleko. Gde je hladno, mračno. Imala sam osećaj da se Ludi Um širi preko celih zvezda. Sunaca... poput logorskih vatri."
     "Širi se." Tragač pljesnu kandžama; gest koji je ličio na potajnu pretnju delovao je nekako profesorski.
     Ispričala je Tragaču šta je na trenutak videla. Veći deo predstavljao je ponovo pronađenu istoriju.
     Ludi Um bio je zatočen u iskrivljenom prostorvremenu blizu jedne ogromne crne rupe. Samo je tamošnja sputavajuća zakrivljenost mogla dugo da ga zadrži. To je pre mnogo eona izvelo čovečanstvo u saradnji sa elementima i bićima koje nije mogla da opiše. Oko crne rupe je orbitirao disk sazdan od materije koja je upadala u nju, spljošten u tanku ploču koja se neprekidno okretala. Unutrašnji rub diska pretvoren je u užarenu silovitost pod sabijajućim dejstvom velikih plimskih gradijenata Crne Rupe. Ludi Um držali su utamničenog kovitlaci i čvorovi izobličenog prostor-vremena. Materija je stalno ulazila u disk na njegovoj spoljašnjoj ivici, kako su oblaci prašine, pa čak i zvezde, bivali privlačeni unutra, podležući ubrzo dejstvu trenja i žestokog, razdirućeg pritiska nepopustljivog zagrljaja crne rupe.
     Ludi Um bio je primoran da stalno pliva uzvodno protiv ovog strujanja materije u disku. Ako bi popustio, bujica bi ga ponela do same unutrašnje ivice diska. Odatle bi bio usisan dalje, spiralno uronivši u rupu.
     Tako su izgledali zatvor i mučenje namenjeno Ludom Umu. Nije bio u stanju ništa da stavi na stranu u svojoj borbi da preživi. I to je bilo sve što je spasilo ostatak Galaksije od njegove čudne srdžbe.
     "Ali uspeo je da pobegne", primeti Tragač.
     "On se... rasuo." Ta čudna reč pala joj je iznenada na pamet, prizvale su je sve bleđe slike koje joj je uputio Kapetan. "Ludi Um sastoji se od magnetskih polja i ona su se rasula preko provodnog diska. Za to mu je bilo potrebno mnogo vremena, ali najzad je uspeo."
     "Gde se nalazila ta Crna Rupa?" upita Tragač.
     "Bila je to najveća koju je čovečanstvo uspelo da pronađe - Rupa u središtu Galaksije."
     Oboje pogledaše napolje kroz providnu opnu pod pritiskom. Treperavi sjaj milion sunaca obavijao je središte Galaksije tako da je ono izgledalo veličanstveno poput kakvog kosmičkog roja pčela. Pa ipak, znali su da u samom središtu svog tog sjaja počiva potpuna tama. Deset milijardi godina širenje Galaksije hranilo je tu crnu rupu. Zvezde koje bi joj prišle suviše blizu bile su ogoljene i usisane unutra. Svako umiruće sunce doprinosilo je gustini tame, tom dinamičnom središtu oko koga je stotinu milijardi zvezda kružilo u galaktičkom plesu.
     Klej prošaputa: "Znači da je dovlačenje Sunčevog sistema ovamo, u blizinu središta Galaksije, predstavljalo deo sheme da se uhvati u stupicu Ludi Um?"
     Tragač se složi: "Mora da je tako."
     "Zar ne bi bilo bezbednije da su pobegli najdalje što su mogli?"
     "Bilo bi. Ali osećali su se odgovornim."
     "I tako je čovečanstvo dovelo Sunce i planete ovamo kao neku vrstu straže?"
     "To je jedna mogućnost. Naša zvezda je možda dopremljena ovamo da bi izazvala Ludi Um kada se pojavi."
     "Kako se to moglo izvesti?"
     "Nimalo lako."
     "Rekao si da je to jedna mogućnost. Koja je druga?"
     "Da smo ovde smešteni u svojstvu stražara, zaduženog da obavesti druge."
     "Koga?"
     "Ne znam."
     "Teško je nekoga upozoriti kada ne znaš ko bi to mogao biti."
     "Postoji još jedna mogućnost."
     "Koja?"
     "Da smo ovde da bismo bili žrtvovani."
     Klej ništa ne reče.
     Tragač nastavi: "Možda bi se Ludi Um zadovoljio time da pronađe i uništi one koji su ga zatočili."
     Ležeran glas kojim je Tragač to rekao zamrznu Klej. "Šta je, dakle, posredi?"
     "Možda Supre to znaju."
     "E, pa, onda neka se oni bore protiv Uma. Meni je dosta svega."
     "Nema načina da se izvučeš iz ovoga."
     "Izgleda da ne bi bilo mudro poći što dalje od Sunca. Tamo Um sam sebe akumulira."
     Tragač je posmatrao zvezde, bleštave rupe izbušene u prožimajućoj noći. "Tebe je veoma lako pronaći na Zemlji zbog talenta koji poseduješ. Ovde se stapaš sa mnogim drugim glasovima uma."
     Klej zausti da se usprotivi ali zastade, osetivši kako joj kroz svest odzvanja neka laka, pronicljiva misao. Ona trepnu. Bio je to poziv na lov, osećaj koji ni eoni nisu izbrisali, a koji kao da je odaslala neka brza ptica, obrušavajući se kroz somotski vazduh, očiju prikovanih za plen što je dole bežao.
     Ona ponovo baci pogled na tinjajući sjaj u središtu Galaksije. Naspram njega ocrtavali su se crni obrisi, uglasti i glatki, koji su se uvećavali. Nisu bili metalni, kao što su to brodovi Supri, već zeleni, smeđi i sivi.
     "Pozovi Kapetana!" reče ona.
     "Već jesam", odvrati Tragač.
     Dok je Klej posmatrala približavanje glatkih stvorenja, razabrala je da su veća od uobičajenog života rođenog u svemiru koji je poznavala, kao i da više nema vremena da ih izbegne, čak i kada bi Levijatan mogao istog časa da okrene svoju veliku masu.
     Nebeske ajkule, pomisli Klej; dve reči iskočile su na površinu svesti iz njenog zapretanog rečnika. Izraz je odgovarao, mada mu nije znala poreklo. Bile su elegantno oblikovane za brzinu, sa mlaznicima za ispuštanje gasova. Solarna jedra davala su dodatni potisak, ali nebeska ajkula predvodnik umotala se u svoja jedra dok se približavala, uvukavši srebrnaste ploče u proreze sa strane. Ispupčene parabole spreda i pozadi svedočile su da su razvile radarska čula; i ovi organi uvukli su se nekoliko trenutaka pre susreta kako se ne bi oštetili.
     Prva se zabila u Levijatana, ni ne pokušavši da zakoči. Razbila se o kožu iza plika u kome su bili Tragač i Klej. Videli su da je izdubila veliku rupu u naboranoj površini.
     Nebeske ajkule bile su velike, mišićave, moćne. Klej je posmatrala nekoliko prvih koje su se zarile u išaranu kožu Levijatana, zapitavši se zašto rizikuju da budu veoma oštećene samo radi hrane. A onda joj puknu u ušima.
     "Uništavaju oklop!"
     "Da", odvrati mirno Tragač, "to im je strategija."
     "Ali pobiće sve na Levijatanu."
     "Probijaju samo nekoliko slojeva. Vazduh koji hrli napolje donosi im tako nešto manjih životinja."
     Klej je posmatrala jednu nebesku ajkulu koja se povukla od krzave rane što ju je napravila. Vetar je u trenu razvejao zvezdano zaleđe, što je bio jedini pokazatelj isticanja vazduha. A onda su iz rane počeli da kuljaju komadići i trunje, u obliku gejzira bespomoćnog, uvijajućeg plena. Nebeska ajkula hvatala je sve svojim brzim, širokim ustima, kao da ih je udisala.
     Klej je morala da podseti samu sebe da su hladne, bezglasne, baletske kretnje ovih klizećih oblika, u stvari, divljački napadi, nemilosrdni i delotvorni. U vakuumu je čak i smrt dobijala kvalitet tihe gracioznosti. Pa ipak, kroz sve se prosejavala lepota pretnje, svojstvo koje su u podjednakoj meri delili i grizli soko i čegrtuša.
     U ušima joj ponovo puknu. "Ako izgubimo sav vazduh..."
     "Ne bi trebalo", odvrati Tragač, mada je očigledno bio zabrinut, jer su mu po kaputu milele čađave spirale. "Opne se zatvaraju kako bi ograničile gubitak."
     "Dobro", reče nesigurno Klej. Ali dok je još izgovarala tu reč, podiže se vetar i poče da usisava suvo lišće u ciklon koji se stvarao oko njih.
     "To nije trebalo da se dogodi", primeti ukočeno Tragač.
     "Pogledaj."
     Napolju su se dve nebeske ajkule, uvijajući se, uvlačile u starije useke. Vazduh je prestao da ističe iz njih, tako da su nemani mogle lako da uđu.
     Ostale su se povukle iz rascepa koje su napravile posle svega nekoliko žestokih ugriza. Krstarile su duž širokog poteza kože, tragajući za novim slabim tačkama. U repovima su im se nalazile izduvne i prstenaste komore. Ugledala je sjajni plamen dok su se vodonik-peroksid i katalaza mešali u njima, tako da su ih snažno izabacivanje dima i strujanje gurali napred duž namreškane smeđe kože.
     Iz razjapljenih useka u koje su ušle nebeske ajkule dopreše novi naleti vazduha. Neki od njih doneše životinje koje su se prevrtale u sve ređim kovitlacima, a ajkule ih željno progutaše.
     "One koje su ušle unutra - mora da razdiru opne koje si pominjao", primeti Klej. "Isisavaju zaštićene oblasti."
     Tragač se napregnuo kako bi odoleo vetrovima koji su se postojano pojačavali. "Modifikovana taktika. Čak ako i nestanu one unutra, njihovi sadruzi imaju koristi od ovog dodatnog manevra. To je dobro za vrstu uopšte, uprkos žrtvovanju nekolicine."
     "Da, ali šta ćemo mi?"
     "Dođi."
     Tragač se odbaci, a Klej krenu za njim. Odbijajući se o debla i trupce, Tragač se sklupča u loptu kako bi pružio što manju površinu orkanu koji je zavijao. Klej postupi na isti način, suzivši uz to očne kapke kako bi se odbranila od kiše lišća, kora i grančica koja ju je zasipala.
     Tragač ju je vodio krivudavom stazom odmah ispod kože Levijatana. Uprkos pomahnitalom vetru, čula je zavijanje i povike životinja. Jedno mačkoliko stvorenje ispustilo je cevasti koren za koji se držalo i vrteći se izgubilo. Trouglasti prostirač sa nožicama sudario se sa Tragačem i odbio od Klej pre no što je, pomamno se okrećući, nestao u sumanutoj magli.
     Stigli su do sistema nalik na srce, sa venama i arterijama koje su se prostirale u svim pravcima. Vetar je ječao i skupljao se ovde, nagoveštavajući da ono najgore još nije nastupilo. Nagađala je da su otvorene rane iza njih nastavile da se cepaju i da kroz njih napolje kulja sve veći i veći deo Levijatana. Tog časa Klej je prvi put palo na pamet da bi čak i ovo ogromno biće moglo možda umreti, da bi njegovi sokovi i vazduh mogli iskrvariti u svemir.
     Pohitala je za Tragačem. Pored njih prođe jedan sivi oblak i nastavi u pravcu uzdišućih strujanja. Klej je prepoznala u njemu letelice veličine palca koje su sačinjavale Kapetana, a koje su sada proticale da brane njegov brod. Možda je bilo više od jednog Kapetana, ili je možda postojala posada sastavljena od antoloških bića. Ili je, pak, besmisleno bilo uopšte praviti razliku između pojedinačnih entiteta.
     Ispred njih nalazila se oblast sa koprenastom, prozračnom površinom, prošarana fosforescentnim prugama. Tragač zgrabi jednu ploču od neke voštane tvari, koja je ličila na veliku opnu po kojoj se skupljao polen. Čak je i u haosu koji su stvarali uskovitlani komadi Klej uspela da razabere da je ovo deo neke ogromne biljke. Nalazili su se u vrhu velikog tučka. Tragač je otkinuo komad lepljivog zida. Iznad tog mesta stajala je široka, providna kupola koja je sprovodila Sunčevu svetlost do kožnatog pupoljka biljke. U unutrašnjosti lisnatog pupoljka nalazile su se površine prekrivene ogledalima koja su odražavala jarku Sunčevu svetlost u blistave oštrice, šaljući osvetljenje duboko u unutrašnje pukotine Levijatana.
     Sve je ovo obuhvatila jednim pogledom. A onda ju je Tragač povukao do zida lisnatog pupoljka, gde je upala u lepljivi tvar. Tragač je lajući izdavao naređenja, a Klej ih je izvršavala; od tvrde ploče napravila je piramidu. Tragač je spojio ivice lepkom sa zidova. Poslednju stranu je spustio, tako da su se našli u piramidi. Krenuli su prema providnoj tavanici na kovitlacu vetrova koji su se polako pojačavali. Tragač je čučao na vrhu piramide. Dodirnuo je tavanicu i učinio nešto brzo sa zidom - i oni prođoše, obrevši se u golom svemiru.
     "Ovo neće dugo izdržati", reče Tragač.
     "Dok ne ostanemo bez vazduha", dodade Klej.
     "Ako izdrži i dotle."
     Prednost živih konstrukcija bila je u tome što su one srastale na šavovima, u čemu im je pomagao i lepak, postajući čvršći od bilo kog veštački proizvedenog hermetičkog zaptivka. Priroda je volela sve što je bilo glatko i bez šavova. Uskoro je njihova piramida bila čvrsta i udobna.
     Udaljili su se od Levijatana. Klej se nadala da neće privući pažnju nebeskih ajkula; i zaista, grabljivice su nastavile da pohlepno njuškaju po svežim ranama u sredini broda. Oko Levijatana nalazila se gomila đubreta. U ogroman oblak pristigao je najšarolikiji život rođen u svemiru. Jedan deo predstavljale su male grabljivice koje su harale po svemu što su nebeske ajkule ostavile. Druga stvorenja raširila su paučinaste ploče kako bi uhvatila vazduh koji je isticao iz Levijatanovih rana. Mali stvorovi gnezdili su se po velikim gasnim vrećama, nabubrelim od retkog bogatstva. Prilepci su pohlepno puzali preko rožnate kože prema pukotinama. Kada bi stigli do odredišta, hvatili bi struje fluida koji su u nepravilnim razmacima šikljale u vakuuum.
     Ovo je za neke bila preobilna žetva; Klej je primetila radost kod uzbuđenih, tankooklopnih buba koje su jurile tamo-amo i koje su pustošile oborene delove nekad slavne paprati. Rane su stvarale vodoskoke što su izbacivali raznolike oblake biljnog i životinjskog sveta u okupljenu gomilu gladnih potrošača, čiji je apetit bio podstican štedrošću šikljajućeg vazduha.
     "Nadam se da im se ne sviđa naš ukus", reče Klej.
     Usta su joj bila suva i već je odavno zaboravila na strah. Sada je naprosto gledala. Gargantuanske snage umele su da je nagnaju da se zamisli. Ova osobina uspešnije je pomagala praljudskim bićima da prežive nego otvorena agresija ili upadljiva galantnost i nije je ni ovoga puta izneverila. Vidni strah privukao bi na sebe pažnju. Promicali su kroz mnoštvo različitih oblika rođenih u svemiru; možda je njihova lađa bila suviše čudna, tako da je obeshrabrivala spremne napadače; čak se i gladni lešinari mudro opredeljuju za hranu koja im je poznata.
     "Misliš da će ubiti Levijatana?" upita Klej.
     "Planine se ne plaše mrava", odvrati Tragač.
     "Ali proždiru ga!"
     "Ne mogu dugo da izdrže unutra u planini. Za one rođene u svemiru vazduh u velikim količinama predstavlja jak otrov."
     "Kiseonik?"
     "On rasplamsava vatre koje nama donose život. Previše kiseonika i..."
     Tragač pokaza prstom. Premanovi dima počeli su da se pomaljaju iz nazubljenih rana. Strujanja vazduha postajala su sve tanja, a i donosila su crne pruge.
     "Nebeske ajkule mogu da haraju po unutrašnjosti dok im vazduh ne zapali utrobu." Tragač je posmatrao ovaj prizor gotovo sa naučničkim zanimanjem.
     "Umiru da bi druge mogle da pojedu Levijatana?"
     "Kako izgleda. Mada podozrevam da se iza njihovog ponašanja krije još jedna svrha.."
     "Sve ovo razbojništvo. Užasno je."
     "Da. Mnogi stvorenja su stradala. Ali ne i ona zbog kojih je ovaj napad preduzet."
     "A ko je to?"
     "Mi."

32. ŽIVI MOST

     Sačekali su da prođe napad. Čupavi pramenovi dima stanjivali su se dok je Levijatan lečio unutrašnje prelome, podižući brane koje će sprečiti bujicu vazduha da i dalje izlazi. Preostale nebeske ajkule zloslutno su klizile povrh Levijatanove kože, ali je nisu parale niti dubile. Nisu obraćale pažnju na mestimične prstenove biljnog života oko središta Levijatana. Očigledno je to debelokožno, lepljivo rastinje lučilo otrove ili je bilo u stanju da se odbrani na neki drugi način, tako da mu je bilo dopušteno da širi svoje kožnato lišće na Suncu, ne hajući za napad na Levijatanovo telo.
     Nebeske ajkule su se prvo hranile otpacima. A onda su osetile Kleja i Tragača i sve zajedno krenule prema njima. Usta im se razjapiše, otkrivši šiljate, plave zube. Klej oseti preteća, nema prisustva u svom umu, kao da joj je neko iznenada pritisnuo ledeno staklo na lice. Tragač reče: "Mrzi ih."
     "Ti ih mrziš?"
     "Ne, ti ih mrzi. To će nas zaštititi."
     "Ja..."
     "Smesta."
     Ona pusti da iz nje iscuri deo zapretanih osećanja, zamislivši ih kao jedno oštro koplje hitnuto u najbližu ajkulu. Ovog puta je svoju emisiju osetila kao blistavu iskru otrovne narandžaste boje. Nebeska ajkula se zakoprcala, okrenula, pobegla.
     "Odlično. Ponovi to kad god se neka približi."
     "Zašto ih i Levijatan ne sprečava na ovaj način?"
     "Kada su u čoporu, one prigušuju Levijatanovo ustrojstavo misli i brane se protiv njega. Ali on im to skupo naplaćuje, jer nisu mnogo inteligentne. Dok haraju po bespomoćnom životu koji je izbačen napolje, odbrana je isključena."
     Nebeske ajkule su već bile dosta daleko od Levijatana, sustižući oduvana stvorenja i delove biljki. Njihova uglasta tela su se nadula, a nesvarena gozba u stomacima još se mućkala. I spreda i pozadi, iz njihovih bradavičastih bokova razmotali su se dodaci. Rascvetale su se parabolične antene koje su počele strpljivo da skeniraju sa metronomskom preciznošću. Klej je podozrevala da postoje vrste koje su lovile ove gipke lovce, mada joj je bilo teško da zamisli kako je iko mogao ugroziti ove zle, pokretne žderonje.
     "Znači, ti misliš da smo im mi bili cilj?"
     "One retko napadaju Levijatana; gubici su suviše veliki. Obično ovoj taktici pribegavaju iz očajanja, kada drugde ne mogu da dođu do hrane."
     "Pa, možda im ovo loša godina."
     "Nisu izgledale izgladnele i mršave. Ne, naređeno im je da to urade."
     "Misliš da im je to Ludi Um naredio?"
     "Mora biti."
     Klej se sledila. "Znači da on zna gde se nalazim."
     "Pretpostavljam da samo ispipava, sprovodi svaku ideju koja mu padne na pamet."
     "Pobio je mnogo stvorenja na taj način."
     "Nije ga briga za to."
     Njihov uglast mehur bio je orošen vlagom. Klej obrisa površinu kako bi bolje videla, zaboravivši na nebeske ajkule i počevši da se pita kako će uopšte ovde, napolju, da izdrže duže vremena, bez obzira na Ludi Um. Tragača to, izgleda, nije brinulo. Raširio je zadnje noge, zauzevši položaj koji je nagoveštavao da namerava da se olakša, ali Klej reče: "Tragaču! Ne sada."
     "Ali moram."
     "Slušaj, podavićemo se ovde ako..."
     Tragač bučno prdnu i ispusti tanki mlaz pravo na najbliži zid. "Udahni duboko", reče on.
     Klej udahnu deo smrada - a onda joj puknu u ušima. Tragačev izmet napravio je malu rupu u njihovom zaštitnom omotaču. Vakuum je isisao smeđu sluz.
     Klej se uhvatila za najbliži zid pošto je vetar koji se podizao počeo da joj čupa kosu. Prožeo ju je iznenadni strah i ona stade pohlepno da uvlači vazduh, osetivši da već postaje ređi. Na suprotnom zidu mala rupa je zviždala u znak zloslutnog protesta. Zid polete ka njoj. Ona ga udari, odskočivši kada oseti iznenandu hladnoću. Odjednom joj se lice nađe zagnjureno u Tragačevo krzno i ona se uhvati za njega.
     Mislila je da zatraži objašnjenje, ali za to bi samo uludo trošili vazduh. Tragač suknu, spretno i lako je ponevši. Imala je osećaj da joj je neko zario bodeže u bubne opne. Tragač je zario kandže u zidove, prvukavši ih tako da su obrazovali ugao. Naprezala se da vidi šta se događa.
     Vazduh koji je isticao obrazovao je tanku, vrišteću raketu, koja ih je gurala nazad prema Levijatanu. Zašli su u njegovu senku.
     Ugledala je svežu ranu na obližnjem delu kože. Bleda, ružičasta opna iskliznula je iz njenih ivica. Usek je ličio na oko koje se veličanstveno zatvara, povređeno i okolo crveno. Kretali su se gotovo pravo prema toj pukotini koja se polako zatvarala.
     Tragač skoči u stranu. Time je istog časa promenio pravac vazduha koji je u mlazu isticao. Zatim se priljubio uz suprotni zid i mlaz je ponovo promenio pravac. Ova ispravka kursa odvela ih je pravo kroz zenicu otvora koji se zatvarao.
     Udarili su u veliku, meku paprat i stali da odskaču po pometenoj mreži grana. Ružičasta opna se iznad njih zatvorila, naboravši se duž šava.
     Klej više nije mogla da zadržava dah. Ispustila ga je, zakašljala se, a potom ponovo udahnula redak, ali topao vazduh. Pohlepno je, trepčući, stala da ga udiše.
     Oko njih započe komešanje i klizanje. Levijatan je već počeo da se obezbeđuje i oživljava.
     "Kako... kako si to postigao?"
     "Jednostavan problem dinamike", zevnu Tragač.
     Dva dana su proživeli u ovoj zoni izdeljenoj na segmente i odaje. Vojske malih radnika nalik na insekte milele su posvuda, krpeći i potkresujući. Ružičasta opna postala je deblja taman za onoliko koliko je bilo potrebno da spreči isticanje vazduha, ali ne i prodiranje Sunčevih zraka koji su ubrzavali obnavljanje. Klej je pronašla hranu i odmorila se, posmatrajući gomile užurbanih radnika. Kroz providnu opnu mogla je da vidi život rođen u svemiru i konačno je uspela da shvati njegovu svrhu.
     Mali, puzavi oblici negovali su iskidanu kožu svojim lepljivim izlučevinama. Ostali su, izgleda, prevozili materijale iz udaljenih delova Levijatana do mnogih razderotina i rana. Neobična pravougaona stvorenja naglo su pristizala sa dalekih mesta, vukući vreće sa tečnošću i krupnim semenjem.
     Polako je shvatala smisao Levijatana, njegove tajne koje su se preplitale. Leš jedne nebeske ajkule, koju je proždrala vlastita unutrašnja vatra, postao je hrana za mnoštvo biljaka što su počele da se obnavljaju. Vojske koje su raznosile delove nebeske ajkule nisu pokazivale nikakvu zlobu niti osvetnički bes dok su komadale telo, ponekad zastavši da pojedu koju mrvicu. Samo su predano obavljale svoj posao i to je bilo sve.
     Iako se štošta moglo popraviti, veliko svet-stvorenje bilo je očigledno teško ranjeno. Na mestima gde su ajkule rastrgle zatvorene oblasti pod pritiskom, zjapili su dugački ponori, iz kojih se prosipalo bogatstvo. Cele oblasti su posivele jer ih je zahvatila smrt. Smrad tela oterao je Klej i Tragača iz nekada mirnih gajeva lepljivog drveća sličnog bananama.
     Međutim, Klej je postala svesna stvarnih razmera ogromne štete kada je osetila laganu, ali postojanu gravitaciju koja ju je gurala prema stražnjim slojevima.
     "Krećemo se", reće ona.
     "Moramo." Tragač je pažljivo brao trnjike sa jednog lepog žbuna crvenih bobica. Uveravao ju je da je trnje veoma ukusno, dok su bobice otrovne; taj žbun je bio pravi majstor u pretvaranju.
     "Kuda?"
     "Ka Jovu. Događaji su ubrzali stvar."
     "Da li Levijatan umire?"
     "Ne, ali trpi strašan bol. Traži pomoć."
     "Od Jova?"
     "Ne, mada troši sokove da bi nas tamo odveo. Njegovi mnogobrojni prijatelji mogu da mu pomognu tokom puta."
     "Nas? Zar smo mi toliko važni?"
     Tragač ništa nije odgovorio, pa se Klej udaljila. Pošto se tri puta izgubila, pronašla je providni mehur kroz koji je mogla da vidi prostor iza njih.
     Dugački biserni pramenovi sukljali su iz Levijatana. Izbijali su iz šiljatog, bradavičastog rastinja za koje je Klej bila sasvim sigurna da ga ranije tu nije bilo. Raslo je zapanjujućom brzinom i na neki način bilo je povezano sa hemijskim sistemom koji je napajala Levijatanova unutrašnja hemijska laboratorija. Nos joj se nabrao kada je osetila miris peroksida, a od grmljavine postojanih detonacija zadrhtale su obližnje debele grane.
     Još dok je ogromna gromada ubrzavala, Klej je uspela da vidi skupine života nastalog u svemiru koje su se odvajale i udaljavale. Neke vrste su, izgleda, napuštale brod, osetivši možda da je pred njima nešto opasno. Raširile su široka, srebrnasta jedra koja su odbijala lik Sunca što se smanjivalo. Druge su, pak, imale jedra koja su bila potpuno crna, pa je Klej pretpostavila da bi one mogle biti prirodni plen nebeskih ajkula. Odrazi bi privukli neželjenu pažnju, tako da su ova stvorenja čudnog oblika razvila jedra u obliku padobrana koja su upijala Sunčevu svetlost, a zatim bi rasipale sakupljenu toplotu posredstvom tankih, pirokih peraja za hlađenje.
     Ovakva prilagođavanja vodila su do svih mogućih rasporeda na površini. Stvorenja slična apstraktnim slikama bila su sasvim delotvorna ovde gde gravitacija nije imala udela u oblikovanju evolucionih pritisaka. Njihovi potpornji, ploče, cevi i palube koristile su svaku geometrijsku prednost. Stožeri koji su bili krhki koliko i stabljike cvetova služili su za okretanje prostranih ploča i jedara. Providnim venama proticali su sokovi zelene boje i boje slonovače.
     Dok su oni napuštali ranjenog diva, drugi su pristizali. Velike trupe obrušavale su se da dočekaju Levijatana; Klej su podsećale na vretenaste gomile zelenih čačkalica. Te skupine neverovatnog izgleda bi usporile, zakačile se za Levijatana i istovarile svoj teret. Klej sinu da Levijatan igra ulogu koja nije imala parnjaka u ljudskom svetu. Kružio je među svetovima, pa ipak nije bio običan brod. Čitave flote života rođenog u svemiru razmenjivale su hranu i seme, a van svake sumnje i mnogo više od toga, pukim presecanjem orbite Lervijatana, postižući biološke pogodbe i potom se vraćajući u crne dubine gde su se razmnožavale. Levijatan je bio ambasador, provodadžija, robna kuća i upravnik pogrebnog zavoda, a imao je i mnoge druge nedokučive uloge.
     Pa ipak, ta ogromna životinja bila je sada veoma oštećena, pa je grozničavi nemir ispunjavao vazduh oko Klej. Lenjo se okrenula od Suncem obasjanog prizora stražnjih oblasti baš na vreme da ugleda mali, rumeni disk koji joj se pojavio u vidnom polju. Žile na vratu joj iskočiše i ona se brzo okrenu, znajući šta će da ugleda.
     Ti si mi ovo navukla na grbaču, odaslao je poruku Kapetan.
     Nadnosio se nad njom. Njegove komponente-palčevi lebdeli su puni potisnute energije, dajući izduženom ljudskom obliku izgled povijenog kipa koji je obasjavala pegava svetlost, nalik na senke listova koje su uzburkali hiroviti povetarci.
     "Nisam čak ni znala da postoje nebeske ajkule. Moraš shvatiti, ja..."
     Mnogo toga ja razumem. Nedostaje mi trpeljivosti.
     Klej je žudela da pobegne. Ali kako da izbegne ovaj ljutiti, brzi roj? Bolje da ga zagovara. "Uopšte nije bila moja ideja da dođem ovamo."
     Izduženo ljudsko obličje se nadulo. Leva ruka mu se sjedinila sa telom. Osetila je pretnju iza tih naglih izliva, pojačanih kopljima besa koja su izbijala iz Kapetanovog mračnog talenat-glasa. Nije ni moja. Otarasiću se ja vas.
     "Otići ću čim budem mogla."
     Ludi Um je posvuda ispružio pipke; zmijoliko se uvlače u mene.
     "Misliš li da me može pronaći?"
     Oblik koji se sve vreme menjao upi noge u telo, kao da mu komponente moraju biti skupljene da bi mogao o ovome razmisliti. Da, uskoro. Ispituje me.
     "Koliko mi je vremena preostalo?"
     Do sada bi te već sigurno pronašao da mu se nije usprotivila jedna druga, slična veština. Ne mogu predvideti ishod jednog tako velikog sudara.
     Klej je pokušala da natera sebe da o ovoj stvari razmišlja kao o nekoj zajednici delova, ne jednostavno kao o organizmu. Međutim, pokretni oblak izgleda da je namerno poprimao čovekoliki oblik kako bi u njoj izazvao uznemirujuće, atavističke strahove. Pitala se da li mu je to i bila namera.
     "Kakva to druga 'veština'? Neki drugi magnetski um?"
     Sličnih moći; hita na samoj gipkoći polja. Zove se Vanamond. "Da li on predstavlja opasnost po tebe?" Iako to nije htela, Klej se malo povukla pred nestalnom maglom stvorenja. Odlučila je da stoji uspravno i neustrašivo pri slaboj pseudogravitaciji, nastaloj usled toga što je Levijatan počeo da ubrzava, kako ne bi pokazala da joj se utroba grči od straha. Ali koliko je Kapetan to mogao da nasluti iz njenih neskrivenih misli?
     Ne znam. Prezirem sve slične ljudske izume.
     To ju je zapanjilo. "Vanamond... mi smo ga stvorili?"
     Tipično ljudski način razmišljanja: njime ste hteli da ispravite prethodnu grešku - Ludi Um.
     "Slušaj, ti, ni Levijatani nisu nepogrešivi", reče Klej dok joj se vrtelo.
     Naše greške ne ostaju zarobljene u čipci magnetskih polja tokom mnogo okretaja Galaksije. One umiru.
     Kapetan-oblak zazuja i stade da se nervozno rastače. Glava mu se podigla u vazduh, a usta razjapila poput rupe od metka koji je prošao kroz glavu, tako da je Klej mogla da vidi rastinje s druge strane. Torzom su gore-dole kuljali talasi besa.
     "Znači, mi pravimo stvari koje traju", izreče Klej neusiljeno. Nije nameravala da dozvoli da je ovim razgovorom zaplaši. "Ne možeš nas kriviti, je li tako?"
     Zašto da ne?
     "Ni mi sami dugo ne trajemo. To se bar odnosi na praljudska bića. Ono što stvorimo mora da živi umesto nas."
     Ni ne treba da trajete. Vreme je nekada poštovalo tvoj rod. Sada vas vuče za sobom.
     I pored straha, ovo je zabolelo Klej. "Oh, zaista? Čini mi se da si se prilično uplašio od te stvari koju smo stvorili."
     Kapetan je potpuno izgubio svoj ljudski oblik, rasprsnuvši se u vazduh poput šrapnela. Sastavni delovi su ljutito zujali oko Klej. Stajala je potpuno mirno, setivši se događaja na Zemlji kada je zapušila nozdrve kako bi se odbranila od oblaka. Međutim, to joj ovde ne bi bilo ni od kakve koristi. Zurila je pravo napred, nateravši um da miruje. Možda je njen um bio mali i ograničen, ali ona nije nameravala da pruži poludelom oblaku nikakvu priliku za likovanje. Kapetanovi letači su se češali o nju poput teških, vlažnih udara dlanom o dlan - uporno, pljeskavo, neugodno. Tanušni glasići kreštali su joj u umu i ništa joj ne bi pomoglo i da je dlanovima zapušila uši.
     "Bićete ljubazni da nastavite sa svojim poslom", probi se do njenog uma Tragačev glas.
     Klej poskoči, zapanjena kvalitetom tog glatkog, gotovo tečnog zvuka. Tragač je visio na jednoj kandži sa nekog vlakna, zureći u središte magle-besa. "Smesta", dodade on.
     Sastavni delovi se polako primiriše, kružeći u obliku ciklona oko Tragača i Klej, ali na pristojnoj udaljenosti. Prolazim kroz agoniju zbog vas!
     "Kao što i treba", odvrati Tragač, "jer moraš."
     Odlazite!
     "Sve u svoje vreme", reče Tragač.
     Posle toga sastavni delovi pokuljaše, kao da su ih zvali bezbrojni zadaci. Klej oseti iskru sažaljenja prema tim čudnim stvarima i njihovoj još čudnijoj ukupnosti. Pretpostavljala je da je i ona na neki način bila antologijsko bićem kao i da su i njene ćelije nemo patile zbog nje. Ali Kapetan je predstavljao drugačiji poredak stvari, otvoreniji i prema radosti i prema agoniji na način koji ona nije umela da iskaže, već ga je samo osećala duboko pomoću talenta.
     "Hvala", izgovori ona šapatom, jer joj je grlo još bilo stegnuto.
     Tragač se lagano spusti blizu providnog mehura. "Čak je i veliko biće u stanju da naudi drugima u trenutku samogubljenja."
     "Kada poludi, to ti je samogubljenje? Smešan izraz."
     "Za Levijatana bol ima drugačiji kvalitet koji ti ne možeš iskusiti. Nemoj nikada ni pomisliti da si u stanju da osetiš njegovu žrtvu."
     Klej nije znala šta na to da odgovori. Videla je strašnu štetu koja je bila pričinjena, smežurane oblasti, stvorenja koja su skončala jer im je krv proključala, pa i gore od toga.
     "U međuvremenu", reče Tragač na način koji je koristio da bez najave promeni temu, "uživaj u prizoru."
     Rumeni disk je sada već bio mnogo veći. Bila je to planeta srebrnih mora i neravnih, smeđih kontinenata optočenih oblacima. Dok su joj se brzo približavali, Klej je videla da povrh polutara lebdi jedan krug nalik na kakav pojas. Činlo se da ga iznad atmosfere pridržavaju visoke kule.
     Tanke stabljike ličile su na Vatreni točak koga se oslobodila, ali bile su pričvršćene. Njihova središta su orbitirala, sa osnovama zabodenim tle, dok su glave dodirivale veliki prsten koji je opasivao planetu. Svaka kula mogla je uspravno da stoji sama za sebe i možda je nekada to i bilo tako. Sada ih je prsten spajao, učvršćujući celo ustrojstvo.
     Levijatan je nameravao da prođe pored velikog kruga, rekao joj je Tragač. Čak i sa ove udaljenosti Klej je mogla da vidi odeljke koji su klizili gore-dole kroz kule, spajajući one rođene u svemiru sa onima rođenim na površini. Duž samog prstena kretali su se su veći oblici, donoseći svoje zalihe do kula najbližih njihovom odredištu. Na taj način su Levijatan i njegovi brojni putnici sjedinjavali svoja bogatstva sa zelenom površinom koja se dole prostirala. Pojedine kule uranjale su u srebrna mora, dok su druge stajale na vrhovima ogromnih planina.
     "Kakvo je ovo mesto?" upita Klej.
     "Mars", odvrati Tragač.
     "A šta je sa Venerom?"
     Tragač pokaza prema jednoj plavo-beloj tački. "Blizu je. Sada nam nije potrebna, pa sam naložio Kapetanu da nas, krivudajući, dovede blizu Marsa. Steći ćemo momenat sile, ukravši ga iz zaliha planete, te tako brzo nastaviti dalje."
     "Ili se mi krećemo veoma brzo, ili ove planete nisu mnogo udaljene jedna od druge."
     "I jedno i drugo. Svi drevni svetovi sada su sakupljeni u uskoj oblasti oko Sunca i svaki se smestio na udaljenosti od središnje vatre koja mu najviše odgovara."
     "Izgleda bolje od Zemlje."
     "Tačno, jer se ljudi nisu petljali s njim preko milijardu godina. Nekada je i on bio pustinja."
     Klej je glatko odbila da u to poveruje, jer je Mars predstavljao ćilim bogatih vijuga. Da nije Supra i njihovih robota zaljubljenih u pustinju, zamišljala je ona, i Zemlja je mogla biti ovakva. "Da li bismo mogli tamo da živimo?"
     "Moramo dalje. Ovde je suviše opasno za nas."
     Tragač pokaza prstom. Duž prstena su se uvijale narandžaste i plave niti. Jurcale su gore-dole po kulama, kao da traže načina da uđu. Klej je sada mogla da razazna materijal od koga su bile sazdane kule i na svoje iznenađenje utvrdila je da su to isti onakvi slojevi drveta od kojih je bio i Vatreni točak; i zaista, ceo sistem prstena ličio je na živi viseći most u ravnoteži, koji je Mars postavio u velikoj provaliji vakuuma.
     Klej prošaputa: "Munje."
     "Pretražuje", reče Tragač.
     Razabrala je magnetske oluje koje su se, valjajući se, približavale negde iza Marsa, nalećući na prsten poput talasa kakvog ogromnog okeana. "Može li oštetiti prsten?"
     "Može uništiti celo to veliko ustrojstvo ako pomisli da si tamo."
     "Ludi Um je posvuda."
     "Širi se, stalno se širi. Kada smo napustili Zemlju, samo je na trenutak prodro u pravcu Sunca, i to po visoku cenu. Sada lovi između svetova. Lunja i ispipava, pa je čak naučio i da gospodari čoporima kao što je bio onaj sastavljen od nebeskih ajkula."
     "Stvari se brzo pogoršavaju."
     "To je ono što smo želeli", blago primeti Tragač.
     "Molim? Zašto?"
     "Da se sakrio među zvezdama, nikada ne bismo mogli biti sigurni da je mrtav."
     Klej odmahnu glavom. "Misliš da ga možeš ubiti?"
     "Ja ne."
     "Ko može?"
     "Svi, ili niko."

33. ŽIVI KONTINENTI

     Napravili su luk prema zvezdama.
     Prvobitni Sunčev sistem bio je neprijateljsko kraljevstvo, u kome su se sve planete osim Zemlje rangirale od mrtvih do pogubnih po život. A onda je došlo do znamenitog, eonski dugog prepodešavanja. Na kraju je Zemlja postala najbliže Sunčevo dete; potom je dolazila Venera, a onda Mars. Sve tri planete sada su bile zrele bašte.
     Pravo središte velikog sistema - jovijanskog kompleksa - nalazilo se iza Marsa. Njegov gargantuanski stožer nekada je bio planeta Jupiter. Naduta, uzavrela superplaneta, koja je postala sunce, sijala je vlastitom bledom infracrvenom svetlošću. Ugojila se, proždravši mase drevnih Urana i Neptuna. Sudar ovih svetova bio je jedan od najspektakularnijih događaja u ljudskoj istoriji, mada je to bila tako davna prošlost da se čak i u Diasparu sačuvao tek po koji zapis.
     Pošto se Jupiterova duboka atmosfera smirila, njegov postojani sjaj zagrejao je ledena prostranstva njegovih meseca. Zatim je Saturn, koji je mnogo puta kružeći prošao oko Jupitera, izbegavši sudar za dlaku, bio lišen velikog dela svoje mase. Ovaj rastresiti plen razdeljen je ravnomerno među drevnim mesecima. Smanjeni Saturn sa hladnim, plavim okeanima sada je takođe kružio oko Jupitera. Pošto je okončan sav taj golemi gravitacioni inženjering, Saturn je ponovo dobio prstenove koji su bili istovetni onim prvobitnima.
     Zatim je tu prispela spečena stena Merkura, koja je stigla iz Sunčeve blizine izvodeći nebrojene kinematičke menuete. Lake tečnosti sa Saturna obasipale su hiljadama godina stvrdnute ravnice Merkura, tako da je sada nekada goli svet, koji takođe kruži oko Jupitera, blistao optočen neobičnim ružičastim i narandžastim vazduhom.
     Sve je ovo postignuto izvođenjem veštih gravitacionih susreta, za šta su bili potrebni milenijumi. Pošto su bili pažljivo podešeni, svi svetovi su sada pružali utočište nekoj vrsti života, mada krajnje različitih oblika. Jovijanski sistem počivao je na rubu Sunčeve zone života, dok je Jupiter dodavao upravo onoliko rumenog sjaja koliko je bilo potrebno da se iskoristi sva spasena masa drevnih gasnih džinova. Iza Jovijanskog sistema preplitale su se putanje samo otpadaka i leda, a još dalje bile su komete podvrgnute kultivaciji.
     Klej je promatrala sa izvesnom slutnjom približavanje velikog plesa Jovijanskog sistema. Svuda oko nje Levijatan se obnavljao, ali prolećni žar s kojim je to činio nije mogao da joj popravi raspoloženje. Tragač nije bio od velike pomoći; često je dremao i kao da ga uopšte nije brinuo predstojeći sukob. U želji da odvrati pažnju od toga, zurila je kroz providne čireve, pokušavajući da shvati spoljašnju zamršenost koja se rasplitala pred njenim očima.
     Morala je da prevaziđe način razmišljanja svojstven celokupnom životu rođenom na planeti. Svemir nije bio samo prazan prostor, već koloplet energije, materije i prostora. Za razliku od njega, planete su predstavljale nepodobna mesta, čija se važnost uglavnom sastojala u tome što je život začet na njihovim uskomešanim površinama. Konačno, nesputane atmosfere uzburkavaju prašinu, sprečavaju prolazak Sunčeve svetlosti, izazivaju rđu na metalima, zadaju udarce svojim vetrovima, preteranom toplotom i hladnoćom. Gravitacija je primoravala čak i najjednostavnije žitelje površine da koriste najveći deo svog tela samo da stoje uspravno. Čak su i svetovi bez vazduha polovinu vremena uskraćivali svojim površinama Sunčevu svetlost. O tim stvarima nije moglo da se pogađa: na planetama su se dan i noć smenjivali u strogim razmacima, s tačno određenom gravitacijom i atmosferom.
     S druge, pak, strane, Sunčeva svetlost neprekidno je plavila spokoj svemira u kome se meteorološke prilike nikada nisu menjale. Tanke ploče mogle su da skupljaju energiju visokog kvaliteta, koju nije zamagljivao uskovitlani vazduh. Šolje su mogle da pijuckaju laki snop čestica koje je odaslalo Sunce. Asteroidi su nudili masu bez zahtevnog zagrljaja gravitacije. Isto kao što nastanak u plimskim jezercima nije značio da je plitka voda najbolje mesto za potonji život, tako su i planete neizbežno postale ustajale bare.
     Biološka raznovrsnost zahteva prostor za varijacije, a svemir ga ima napretek, tako da ga je spremno ponudio prvim organizmima rođenim u njemu. Isticali su se čvrstom, ali gipkom kožom, bili su laki i zategnuti, siromašni unutrašnjim gasovima i tečnostima. Evolucija je koristila njihovu svežu bestežinsku geometriju kako bi projektovala pronicljive alternative za jednostavna creva i kičme rođenih na Zemlji.
     Klej je očekivala da će viđati sve manje svemirskih oblika koji slobodno lutaju unaokolo kako se Levijatan bude udaljavao od Sunca. Ali, umesto toga, obilje života bivalo je sve veće i raznovrsnije. Mada je jačina Sunčeve svetlosti bila obrnuto srazmerna kvadratu udaljenosti od zvezde, raspoloživa zapremina povećavala se na kub. Slepa veština evolucije ispunila je ovu sve prostraniju nišu nebrojenim oblicima. Tanki poput vretena, sa raširenim jedrima, barokno elegantni, krstarili su oko Levijatana.
     Njena istraživanja odvela su je u čudne delove Levijatana, duž plitkih jezera, pa čak i preko senovitih, zdelastih pustinja. Pronašla je jednu zdepastu, ledenu kuglu veličine podnožja kakvog brda, prekrivenu životinjama za žetvu. Levijatan je zarobio ovo jezgro komete i sada je s krajnje nehajno otplačivao svoje tečno bogatstvo.
     Osvetili su joj se njeni izleti. Ljudska bića nisu uživala povlasticu da borave među ovdašnjim vrstama ni u vremenu kada je Diaspar bio još samo san. Dvaput je za dlaku izbegla da postane plen grabljivica koje su bile veoma nalik na pokretno trnovito grmlje. Našla je Tragača na istom mestu na kome ga je ostavila pre nekoliko dana i životinja se pobrinula za posekotine, ujede i ogrebotine koje je stekla.
     "Zašto mi pomažeš, Tragaču za Ustrojstvima?" upita ga ona dok joj je lizao posekotinu.
     Nije žurio da joj odgovori, usredsredivši svu pažnju na to da nosem pređe duž otvorene posekotine koju je zaradila prolazeći pored grmlja sa oštrim listovima. Kada je podigao pogled, posekotina je već bila tako dobro srasla da se video sam trag tanak kao vlas kose.
     "Da bih te ojačao."
     "Pa, deluje. U ovom bestežinskom stanju stekla sam mišiće koje nisam ni znala da imam."
     "Nisam mislio na tvoje telo. Na talenat."
     Trepnula je na bledožutoj svetlosti koja je koso dopirala kroz odaje. "Pitala sam se zašto stalno čujem stvari. Onaj poslednji bodljikavi grm..."
     "Uhvatila si njegovo lovačko zadovoljstvo."
     "Baš je dobro. Bilo je brzo."
     "Osećaš li sada neko ljudsko biće?"
     "Ne, nema..." Ona se namršti. "Čekaj, nešto... Ali, nalik je..."
     "Suprama."
     "Kako si znao?"
     "Još malo pa će kucnuti čas."
     "Za šta?"
     "Za borbu."
     "Nisi ti samo pružao priliku mom talentu da se razvije, je li tako? Ti me ujedno vodiš nekuda."
     "Ka Jupiteru."
     "Svakako, ali hoću da kažem... oh, shvatam. Tamo će se stvar dogoditi."
     "Ljudska bića nikako da shvate da Zemlja sada nije važna. Središte života u sistemu je Jupiter."
     "Znači, Ludi Um mora tamo da pobedi."
     "Možda neće pobediti."
     "E, pa, znam na šta će poraz ličiti." Klej se seti spaljenih i razmrcvarenih tela svih onih koje je nekada volela.
     "Pružamo otpor zato što ne znamo kakav će biti poraz."
     "Zaista? Slušaj, izgazio nas je kao da smo bube."
     "Za njega ti to i jesi."
     "A za tebe?"
     "Zar insekti nisu veoma korisni? Što se mene tiče, oni su mnogo doličniji predstavnici struje života nego što bi to bila neka nova vrsta kičmenjaka."
     "Kič... kako?"
     "Onih koji imaju kičmeni stub."
     Iznervirana, Klej reče: "Pa, zar nisi i ti jedan od tih tipova sa kičmom?"
     "To je tačno. Nisam kazao da sam važniji od tebe."
     "Upoređuješ nas, praljudska bića - mene, pošto sam ja jedina ostala - sa bubama!"
     "Bez insekata uskoro ne bi bilo ni ljudskih bića."
     Ozlojeđena, Klej glasno frknu i oduva kosu uvis. "Supre su se i te kako dobro snašle bez njih živeći u Diasparu."
     "Supre nisu od tvoje vrste."
     "Nisu ljudska bića?"
     "Ne potpuno." Tragač je završio vidanje njenih rana i na kraju ju je liznuo s puno ljubavi.
     Klej pažljivo spusti bluzu preko posekotina. "Moram priznati da sam i ja to nekako osećala."
     "Oni ne mogu da ti budu pravi sadruzi."
     "Jedino su još oni preostali."
     "Možda ne, pošto mi obavimo posao."
     Klej uzdahnu. "Mislim samo na to kako da izbegnem taj Ludi Um."
     "Neće više toliko voditi računa o tebi pošto poslužiš svrsi."
     "Poslužim svrsi? Misliš, pošto se budem borila?"
     "I jedno i drugo."
     Osetila je laki drhtaj koji joj je prostrujao umom. U prvi mah ga je pobrkala sa ćurlikanjem ptica, ali onda se prisetila osećaja koji ju je prožimao za vreme zaslepljujućih razgovora koji su se odvijali brzom razmenom misli, da bi na kraju prerasli u ciklon. "Supre. Dolaze."
     Sada je osećala njihovo prisustvo u obliku blagog naboja u pozadini uma, malog kao miš i brzog poput pčele.
     "Šta ćemo sad?"
     "Ništa."
     "Približavaju se."
     "I vreme je."
     Tragač pokaza prema zamršenom kovitlacu svetlosti koji se video kroz visoku, lučnu kupolu iznad prepletenog zelenila. S druge strane prvobitnih Jupiterovih velikih meseca sada su kružili bogati Merkur i smanjeni Saturn. Svako telo bilo je drugačije boje. Ali zračeće grudve koje su se primicale oblivale su prelivima sjajnog grimiza i spaljenog zlata - pojedinačni oblici života veći od celih kontinenata. Tragač je neke od njih opisao mnogo podrobnije nego što je Klej bila u stanju da prati. Izgleda da su svi bili složene varijacije vekovima stare veštine kombinovanja Sunčeve svetlosti i hemijskih elemenata u predivne sklopove. Tragač joj je dao do znanja da su te inteligencije bile potpuno različite od onih rođenih na Zemlji, a njoj je preostalo da iziđe nakraj sa mišlju da je ono što je na prvi pogled ličilo na ogromne bašte moglo u sebi kriti umove nadmoćnije od njenog.
     Klej je legla na leđa i stala da osluškuje sve glasniji razgovor Supra. Nije mogla da razazna reči, ali jasno je zapažala izvesnu zabrinutost i uznemirenost.
     Osetivši se tromo, nakratko je zadremala, ali je ipak nastavila da osluškuje i razmišlja. Razmazi svetlosti što su plovili preko velikog, orbitirajućeg diska Jupitera podsetili su je na morske taložine koje su se obrazovale duž obala drevne Zemlje. Doznala je za njih slušajući plemenska predanja koja su se uglavnom pričala o mršavim izgledima za preživljavanje.
     Iako stešnjeni između slojeva peska i blata, čak su i ti najraniji oblici života našli načina da zarate. Zašto bi stvari sada bile drugačije? Neke taložine mikroba još pre tri milijarde godina koristile su Sunčevu svelost da razlože vodu, oslobađajući tako smrtonosni vodonik. Trovali su svoje protivnike, ispustivši taj gas. Bitka je besnela preko širokih plaža oivičenih smeđim morem. Pobedničke taložine uživale su u kratkotrajnoj pobedi pod ružičastim nebom. Međutim, ovaj sveži izvor gasa omogućio je nastanak i bujanje novih, mnogo složenijih vidova života, koji su na kraju gotovo doveli do istrebljenja taložina algi.
     Isto se dogodilo i sa svemirom. Život nastao na planetama otisnuo see u prostrano, novo kraljevstvo, koristeći za to u prvi mah jednostavne mašine, a kasnije naročito sazdane oblike života. Pokazalo se da su mašine bile slične prvim algama, koje su oslobodile kiseonik kako bi njime otrovale svoje susede. Kada je vešta Darvinova ruka jednom počela da stvara u svemiru, ništa nije moglo da je spreči da ne pretvara ljudske uzor u sve tananije instrumente. Milijardu godina život se rađao, borio i učio u oporom vakuumu, obasjan Sunčevom svetlošću.
     Vremenom su mašine koje su boravile u svemiru bile saterane u uske enklave, poput ranih taložina algi. Ovde, napolju, graničeći se sa kraljevstvom leda, mašine su se konačno venčale sa biljkama kako bi stvorile antologijska stvorenja. Ta očajnička nagodba ih je spasla. Klej je videla njih nekoliko kako ulaze u Levijatana - bića koja su njoj ličila na nameštaj prekriven mahovinom ili na oživljene čelične zgrade.
     Jednom davno život rođen u svemiru počeo je da se nadmeće za gradivni materijal sa planetnim zonama života. Pretežan deo lakih elemenata u Sunčevom sistemu nalazi se u spoljašnjim planetama i jezgrima kometa daleko iza Plutona. U ovom nadmetanju planete su beznadežno poražene.
     Iz perspektive svemira, pomisli Klej, život na planetama čak je i ličio na drevne taložine algi - ravan, zarobljen u tankom vazdušnom sloju, nesvestan ogromnog svemira koji se pruža napolju. A sada su te taložine preživele samo u mračnim enklavama na Zemlji, šćućurivši se pred razornim dejstvom kiseonika.
     Imajući na raspolaganju milijardu godina, život rođen na planetama bolje je to vreme iskoristio od taložina. Planetna biosfera polako je iskovala veze sa životom rođenim u svemiru posredstvom ogromnih životinja kao što su Vatreni točak, Jona, Levijatan.
     Ali da li je ovo bila samo trenutna pauza, privremena pogodba koja će važiti dok planete ne postanu potpuno beznačajne?
     Ili su one - ta misao je pogodi kao udar maljem - možda to već i postale?

34. HOMO TECHNOLOGICUS

     Supre su se spustile na Levijatana posle dugih pregovora. Kapetan se pojavio pred Tragačem i Klej, ludo zujeći, uznemiren zbog nečega što Klej nije mogla da razume. Tri puta je morala da uverava Kapetana da je zaista ona taj primitivni oblik ljudskog života koji su Supre tražile.
     Tek je tada Kapetan dozvolio Suprama da se spuste; prošlo je izvesno vreme pre no što se pojavio Alvin, sam, probijajući se kroz bogato zelenilo. Bio je umoran i raščupan, a njegovo inače besprekorno jednodelno odelo bilo je puno mrlja i prljavo.
     Klej odmah primeti da mu nedostaje leva ruka ispod lakta.
     "Šta... Kako..."
     "Imali smo nevolje sa jednim sitnim emisarom", odvrati Alvin, tankim i napetim glasom.
     Ona pohita ka njemu. Opipala mu je patrljak. Meso na laktu bilo je duboko izbrazdano i poprskano bledožutim i narandžastim mrljama.
     "Stvarčica koja reži", reče on, pažljivo se spustivši na isprepletenu vinovu lozu. "Napala me kada smo ušli u ovo ogromno stvorenje."
     "Životinja?"
     "Tvorevina Ludog Uma."
     "Šta..."
     "Ubio sam je."
     "Šta mogu ja da učinim? Zar nisi krvario? Šta..."
     "Pusti sad to", prekide je on; odmahnuo joj je rukom, izgovorivši reči sa više čvrstine.
     "Ali povređen si. Ja..."
     "Moja ruka će se sama za sebe pobrinuti." Iskrivio je lice od bola, ali uz veliki napor uspeo je da se pribere.
     Zakoračila je da mu pomogne, ali on se okrenuo, odmakavši odsečenu ruku dalje od nje. Ona se zabrinuto namršti. "Uzmi bar nešto protiv bolova."
     "Mogao bih osloboditi...", telo mu protrese probadanje, "...vlastite endorfine ako želim. Ali to bi usporilo ponovni rast ruke."
     Na vrhu patrljka već se oblikovala masa bledih ćelija. Klej je posmatrala kako Alvinovo meso polako počinje da mu izlazi iz lakta. Ruka kao da se sama izgrađivala, sloj po sloj, izdužujući se. Prvo su se pojavili izdanci dugačke, gole bele kosti. Zatim su se oko kostiju nagomilali ligamenti i tetive; kosti su hranili rojevi ćelija sličnih pokretnim, užurbanim lišajevima. Za njima je sledio talas gušćih hrskavica, koje su cementirale dodatke nitima što su se ispredale na Klejine oči. Zatim su počeli da debljaju slojevi kože, nastavljajući regeneraciju, prvo jedan stub ružičaste boje, a onda stubovi tamnijih tonova. Alvinova ruka bila je već nekoliko centimetara duža. Znoj mu je natopio odeću, ali on je samo stiskao zube, ništa ne govoreći, dok su mu se mišiči napinjali na vratu.
     Klej sede pored njega, zahvatajući vodu kada bi je zatražio. Prošlo je dosta vremena. Pojeo je malo crvenih oraha kad mu ih je ponudila, ali je odbio svaku drugu hranu. Izgleda da je crpao materiju i energiju potrebne za izrastanje nove ruke iz vlastitih tkiva. Snažne noge kao da su mu se malo stanjile, a meso kao da se razlagalo i odlazilo u ranjenu ruku. Celo telo dobilo mu je zagasito crvenu boju, nabubrelo od krvi. Mišići su mu iskočili, a koža mu je postala prošarana šarenim venama. Povremeno bi zastenjao, ali je uglavnom uspevao da savlada bol, duboko dišući.
     Šaka mu se oblikovala u brzom prilivu tamnosivih ćelija. Isticale su mu pravo iz vena, krećući se ka radnoj površini i stvarajući tkiva, što su gradila finu mrežu mišića koja je čovekovu šaku uzdizala u pravo čudo umetnosti evolucije. Gledala je sve to ko da prisustvuje praktičnom času anatomije. Kosti su izrasle do samih vrhova, a posle njih usledile su naslage ćelija koje su ih obavile. Plavi talasi ćelija pronašli ispunili su svoju svrhu, oblikujući se u mišiće. Međuprostore je ispunilo vlaknasto, žuto salo. Sveža koža počela je da obavija palac i prste upravo kada je Alvin zažmirkao, ali je odmah potpuno povratio pribranost. Bele pločice su očvrsle, oblikujući nokte sa lepo zaobljenim vrhovima.
     "Ja... nikada nisam videla ovako nešto", izusti Klej.
     "Obično nam treba više vremena."
     "Mora da si iscrpljen. Vidim da ti je telo ukralo tkivo sa raznih delova kako bi izgradilo ruku."
     "Pozajmilo."
     "I moj narod poseduje sličnu sposobnost, ali ni izbliza tako..."
     "Moramo razgovarati."
     U blizini se pojavio Tragač. Gde li je bio sve ovo vreme, upita se Klej.
     Alvin se, izgleda, tresao od obamrlosti koja ga je obuzela. Ispružio je ruku probe radi i u tom trenutku iskočiše mu zglobovi u šaci i na prstima. Podsetio je Klej na pubertetliju koji ispituje svoju novostečenu snagu. Zatim je odrešito pogledao Tragača i rekao: "Dakle."
     "Šta dakle?" umešala se Klej. Naslutila je da će ovo biti neugodan razgovor.
     Alvin odmahnu glavom i reče Tragaču: "Obećao si da ćeš nam pomoći da je čuvamo."
     Tragač zevnu. "Jesam."
     "Ali nisi dobio dozvolu da je odvedeš od nas. A još manje da pobegneš u svemir."
     Klej je očekivala da će Alvin biti besan, ali ne i da će ovako otvoreno izražavati nezadovoljstvo. Nije bila iznenađena saznanjem da se Tragač pogodio sa njima još tamo, na Zemlji. Tragač je uživao da iznalazi prolaze kroz međuprostore u jeziku.
     Tragač reče: "Nije mi bila potrebna dozvola."
     "Trebalo je da pretpostavim..."
     "Konačno, ko bi mogao i da mi je da?" upita lenjo Tragač.
     "Ona je od našeg roda. To nam daje pravo..."
     "Vi ste rod homo technologicus. Ona je praljudsko biće, nekoliko vrsta udaljena od vas."
     Alvin napući usne. "Ipak, postoji veća srodnost između nas i nje nego između vas dvoje."
     "Da li si baš siguran da je tako?" Tragač se isceri poput sove. "U meni je sadržano genetsko nasleđe mnogo ranijih oblika."
     "Ubeđen sam da bih lako pronašao, kada bih pročitao tvoju DNK spiralu, mnogo više razlika..."
     "Slušajte, vas dvojica", umeša se Klej. "Ja sam želela da pobegnem što dalje od te Biblioteke. I zato sam otišla. Tu se našao i Tragač da mi pravi društvo."
     Alvin ju je dugo promatrao, a onda mirno reče: "Glavno je da je s tobom sve u redu i da si stigla tamo gde si nam potrebna."
     "I vi ste nameravali ovamo da me dovedete?" upita Klej.
     "Da, brodom."
     Klej planu, iako se trudila da ostane mirna kao što je to bio Supra. "Šta? Mogla sam doleteti ovamo brodom?"
     "Pa, da." Alvina kao da je iznenadilo njeno pitanje.
     Ona se naglo okrenu prema Tragaču. "A ti si me naterao da prođem kroz sve ovo?"
     Tragač nekako čudno iskrivi usta. "Smatrao sam da je to ispravan put."
     "Bio je prokleto opasan. A ti se čak nisi ni posavetovao sa mnom!"
     "Nisi dovoljno znala da bi mogla da proceniš", odvrati nesigurno Tragač.
     "O tome ću ja da odlučim!"
     Tragač se povuče. "Možda sam pogrešio."
     "Možda? Ti..."
     "Ne prenagljuj", blago je opomenu Alvin. "Ova životinja je pametna i u ovom slučaju se pokazala vidovitom. Imala si sreće što te nisam otpremio napolje na planirani način. Mislili smo da je bezbedan. No, nekoliko letelica koje su nosile neophodne praljudske putnike bilo je uništeno po napuštanju Zemlje, a i ti si mogla biti među njima.
     "Šta?" Iz Klej konačno pokulja nagomilani bes. "Moj narod?" Bila je toliko uzbuđena da je ispustila vinovu lozu i umalo nije pala.
     "Ne baš. Stvorili smo ih iz tvoje DNK spirale."
     "Hoćeš da kažeš da su oni... oni su ja?"
     "Neki da. Ostale smo malo izmenili kako bismo dobili odgovarajuću mešavinu sposobnosti."
     Klej je strahovala da će Supre učiniti nešto slično. Hoće li tako smućkana praljudska bića biti zombiji, lišeni kulturnog zaleđa, lakrdija njene vrste? Upravo su je te nedoumice i naterale da pobegne.
     "Ja... želim da ih vidim."
     "Videćeš ih kada se sve ovo završi."
     "Ne! Imam prava da budem sa svojima."
     "Zar ti ne prija naše društvo?" Alvin mahnu rukom i Klej primeti da je skupina Supra tiho pristigla i zauzela pogodna mesta oko njih, dok je ona bila usredsređena samo na razgovor. Seranis je stajala u blizini, izvivši jednu obrvu i posmatrajući lisnate kaskade sa očiglednim gnušanjem. Odeća joj je bila iscepana i čađava - da li je prošla kroz isto što i Alvin? Posekotine su već zarastale. Osmuđena mesta su nestajala - uklanjala su ih sjajna vlakna.
     Klej uzdahnu. "Ništa vam ja više ne dugujem, Supre. Vi niste ljudska bića."
     Mi smo više nego ljudska bića, rečeno tvojim rečnikom, posla Seranis poruku.
     "Ako vam pravda išta znači, dozvolićete mi da vidim svoje."
     Pravda će stići blagovremeno, glasila je Seranisina poruka, u izvesnoj meri obojena radosnom nehajnošću.
     Klej pogleda Tragača, alo on kao da se sav zaneo u trebljenje crvića iz krzna. "Koliko će vremena za to biti potrebno?" upita ona.
     "Naša borba je već počela", odvrati Alvin. "Biće najbolje da za sada ostaneš sa nama."
     Klej trepnu. "Borbe se već vode?"
     "U izvesnom smislu počele su mnogo pre no što si se ti rodila", odvrati Alvin s ledenom učtivošću.
     Klej tada primeti pukotine u njegovom oklopu: iskošenost ozbiljnih usana, izlomljen sjaj u očima. "Gde?"
     "Konačni obračun počeo je na spoljašnjem obodu Sunčevog sistema. Sada se poprište premešta ovamo, gde nas u izvesnoj meri može zakloniti snaga Jupiterovih magnetskih polja i gde su nam rezerve najveće."
     Klej iznenada oseti bockavu prepirku na govor-talentu koja se zapodela među Suprama iz Lisa. Vremenom se njena sposobnost uvećala, jer je sada bila u stanju da prati tanane niti razmenjivanih ideja, strujanja i implikacija koji su navirali i nestajali u prozračnim trenucima.
     "Šta mogu ja da učinim u svemu tome? Ja..."
     Kao da su godine priprema bile usredsređene na samo jedan trenutak u vremenu, odgovor je uskrsao u njenom umu. Klej je osećala da je Seranis bila kanal čijim posredstvom je on stigao, ali činilo joj se da je iza tog snažnog nametanja mišljenja razabrala udružene glasove. Zabijali su u nju klin misli. Mnogo toga su joj saopštavali, a ona je imala utisak da pokušava da pije vodu iz šmrka.
     "Ja... ja ne razumem..."
     "Proći će izvesno vreme dok se sve to ne složi u tvom umu, tako su mi bar rekli", primeti Alvin.
     "Toliko toga... Šta je to Crno Sunce?"
     "Drevni izraz. Bolji je 'Crna Rupa'." Alvin je pažljivo birao reči, očigledno se obraćajući njoj. "Naše legende kažu da je Ludi Um bio zarobljen na ivici Galaksije, ali, u stvari, Crna rupa se nalazi u njenom središtu."
     "Prilično velika greška."
     "Očigledno je posredi greška u beleženju." Njegova sklonost ka preciznosti podsetila ju je na okolnost da mu je prva ljubav bila dijasparska biblioteka. "Mada je istorija baratala tačnim podacima o uništavanju koje je Um počinio. On zna kako da pojede vela plazme koja počivaju u galaktičkim kracima, ostavljajući velike pukotine tamo gde bi trebalo da sijaju sunca. Legenda kaže da će se Um i Vanamond sresti među leševima zvezda, ali mi smo otkrili da do sudara mora dođi ovde, blizu Zemlje, gde je sve počelo i gde se sve mora konačno završiti."
     Klej odmahnu glavom, pokušavši da razbistri misli. "Kako vam ja mogu u svemu tome biti od ikakve vrednosti?"
     "Nekada bih i ja to isto upitao." Alvin se smestio na granu, a čak i pri ovako niskoj gravitaciji crte njegovog lica bile su mlitave. "Ali važna si nam. Vi, praljudska bića, imali ste udela, baš kao i razvijeniji ljudski oblici, odnosno tuđinske rase, u pravljanju oba magnetska entiteta."
     "Mi? Nemoguće."
     "Priznajem da izgleda krajnje neverovatno. Pa ipak, to jasno piše u tajnim dijasparskim zapisima, ako se pažljivo čitaju."
     "Kako bismo mogli da stvorimo nešto slično pametnoj munji?"
     "Možda će ti to postati jasno u predstojećem sukobu."
     "Pa čak i da smo pomogli u stvaranju Vanamonda, kakve to sada ima veze? Ja o tome ništa ne znam."
     Alvin pogleda Tragača, ali to veliko stvorenje izgledalo je nezainteresovano. Klej je imala osećaj da se sve ovo manje-više zbivalo kao što je Tragač očekivao, a on nije spadao u one koji će se gnjaviti s nečim što je neumitno.
     Alvin raširi ruke. "Duboko u Vanamondu počiva niz temeljnih pretpostavki, pogledu na svet. Ove pretpostavke zavise od kinestetičkih čula praljudskih bića, od vašeg perceptivnog prostora."
     "Šta je to?"
     "Ono što je bitno jeste da mi nismo u stanju da dupliramo te stvari."
     "Ma hjade", ogorčeno primeti Klej. "Svesna sam toga da sam gluplja od svih ovde prisutnih, ali to ne znači da možeš..."
     Ne zavaravamo te. Seranis je mrko zurila u Klej. Ustrojstvo nekog bića određuje prirodu njegove percepcije. To se ne može veštačkim putem duplirati. Pokušali smo, ali nismo uspeli. Alvin reče: "Bilo nam je veoma teško da komuniciramo sa Vanamondom. Vekovima smo bezuspešno nastojali."
     "Zašto?" upita Klej. "Mislila sam da nema toga što vi ne možete."
     Ne možemo nadići svoj pogled na svet, kao što ni ti ne možeš svoj, poruči Seranis.
     "Tako je to sa priprostim vrstama", uzgred primeti Tragač.
     Alvin se besno namršti. "A kako stvari stoje s tobom?"
     "Petljano je tu nešto nedavno, posle vašeg vremena", odvrati Tragač.
     "Ovo je naše vreme!" oštro reče Alvin.
     Tragač se nagnu nazad, ali ništa ne odgovori.
     "Ali kako ste razgovarali sa Vanamondom?" upita Klej.
     "Teško. Da bismo stigli do njega, morali smo da krčimo put kroz gustiš uma praljudskih bića."
     "Gustiš?" ponovi Klej.
     "Možda bi termin močvara bolje odgovarao. To je usađeno u Vanamondovo biće."
     "Deo nas je usađen u njega?" Klej oseti ushićenje. Bio je to bar izvestan trag koji je njena vrsta ostavila u velikoj, ruševnoj arhitekturi vremena.
     "U bici koja uzima maha presudna će biti brzina. Jedino ti i tvoja vrsta u stanju ste da povežete naše sposobnosti sa Vanamondom."
     Klej sumnjičavo začkilji. "Praljudska bića koje ste vi proizveli?"
     "Da, biće iskorišćena. Seranis i ostali iz Lisa su ih podučili talentu, što nije bilo nimalo lako s obzirom na kratko vreme."
     "Proizvodite nas, iskorišćavate nas, kao..."
     "Razume se", Alvin se uopšte nije smeo. "To je u prirodi hijerarhije među vrstama."
     "Nemate nikakva prava!"
     "Ali nismo učinili ništa rđavo."
     Tragač ispusti nepristojan zvuk i iskrivi usta u nečitljiv oblik. Klej shvati da se on izražavao na ljudski način jedino kada mu je to odgovaralo.
     "Ovde nisu u pitanju moralna načela", nastavi Alvin, iznervirano odmerivši Tragača. "Ovakve stvari prevazilaze koncept prava. Te ideje drže se strategija koje društva koriste da bi održala red i položaj. Kao koncepti, one nemaju nikakvu vrednost u razmenama preko provalije što nas razdvaja." Alvin se osmehnu, kao da je znao da je to jedna od onih stvari koje praljudska bića čine da bi ublažila kakvu krutu izjavu.
     Klej reče: "To je neverovatno. Međusobno nas veže obaveza da se prema svima odnosimo u skladu sa važećim prirodnim pravima."
     Prirodnim u odnosu na šta? odasla pitanje Seranis.
     Klej odvrati: U odnosu na sve i svakoga ko može da misli.
     Šta da misli? Ovo nisu vremena poput onih u kojima je tvoja vrsta evoluirala. Sada postoji mnogo bića, velikih i malih, koja poseduju samosvest.
     Klej prikri vlastitu unutrašnju pometenost mišlju: Onda ona moraju da se ponašaju u skladu sa vlastitim dostojanstvom.
     Dostojanstvo ne znači da mogu istupiti iz nasleđenog poretka koji je delo evolucije. Seranis uputi Klej zabrinuti pogled, ali ispod njene struje brzih misli naslućivalo se ljutito nestrpljenje.
     "Moraću o svemu tome da razmislim", reče Klej.
     Alvin primeti: "Nemamo vremena za vrstu razmišljanja koja je tebi svojstvena. Samo što nije kucnuo čas."
     Klej se okrenu ka Tragaču. "Šta da činim?"
     Tragač mljacnu usnama kao da je gladan." "Nisam pristalica ni njihovih ideja, ni tvojih. I jedne i druge su suviše jednostavne."
     "Tragaču, potrebna mi je tvoja podrška."
     "Možda mogu da ti pomognem u onome što činiš", reče on. "Tačno je, to što kažu Supre, da su za ovo neophodne tvoje urođene sposobnosti."
     "Ne, nisam mislila da mi pomogneš u njihovoj borbi. Hoću da im... ovaj, reci im da greše, da se odnose prema mom narodu kao prema... prema životinjama."
     "Ja sam životinja. Prema meni se ne odnose kao prema tebi."
     "Ti nisi životinja!"
     "Nisam ni izdaleka ljudsko biće."
     "Ali jesi, jesi..."
     "Ja sam poput tebe, kada treba takav da budem. Ali to je samo stoga da bi se postigao cilj."
     "Kakav cilj?" zapita Klej, sve zbunjenija.
     "Da stigneš ovamo, upravo sada. Da se sjediniš sa praljudskim bićima, kao što sam obećao." On pogleda Alvina i Seranis. "Znao sam da Supre najverovatnije to ne bi uspele."
     Preko Alvinovog lica pređe izraz koji Klej nije mogla da pročita, ali najpribližnije se mogao opisati kao mešavina iznerviranosti i iznenađenog poštovanja. Alvin se umorno obrati Tragaču: "Bilo bi sasvim jednostavno dovesti vas ovamo da Ludi Um nije otkrio način da uđe u naše brodove. A ti nisi mogao znati da će on to tako brzo otkriti, a još manje da će biti u stanju da pronađe ta praljudska bića među svim brodovima koje imamo."
     "Nisam mogao?" isceri se Tragač.
     Klej oseti da su Tragač i Supre izmenjali brzi snop složenih misli. "Tragaču! Ti poseduješ talenat."
     "Ne isti kao što je tvoj. Ali to nije važno." Tragač se okrenu ka Klej. "Mislim da ovo treba odmah raščistiti i ja ću to učiniti."
     Alvin strogo primeti: "Ne mogu dozvoliti da se o jednoj tako važnoj stvari..."
     "Poslušaj ih", reče Tragač Klej.
     "Ali ja..."
     "Ako već želiš da razmišljaš o tome šta je pravo a šta ne, onda razmisli o ovome." Tragač prinese orah ustima, ali ga nespretno ispusti. "Ostali iz tvoje vrste... mada ni ja ne smatram da je to tvoj 'narod', jer oni još uopšte nisu ljudi... sigurno će umreti ako ne pristaneš."
     Alvin se namršti. "To ne možeš sa sigurnošću da tvrdiš."
     Tragač mu nije odmah odgovorio. Umesto toga izvukao je leš nekog malog glodara, prorezao mu krzno i stao mirno da ga gricka. Sve Supre gledale su ga ispod oka. Klej se setila kako je sva njihova hrana bila ukusna i retka, kao da jedeš oblake.
     Tragač je neko vreme gustirajući lizao leš, a potom reče: "Sećate se doba jednostanih zakona?"
     Alvin se namršti. "Molim? Oh, misliš na doba kada je nauka otkrila sve zakone koji upravljaju odnosima između čestica i polja? To doba sada nije bitno."
     Tragač zatvori jedno oko i dopusti da mu se jedna strana lica opusti, kao da je mogao samo napola da zaspi. Klej se pitala nije li ovo bila neka prikrivena šala.
     Tragač reče: "Praljudska bića došla su do svih tih zakona. Ali ako znaš kako gravitacija deluje na telo, to ne znači, čak ni u načelu, da možeš predvideti koliko će se takvih tela pokrenuti. Predviđanje bilo kakvog stvarnog sistema izvan je konačnog, preciznog dohvata nauke."
     Alvin klimnu, ali Klej je bilo jasno da on ne zna kuda ovaj razgovor vodi. Nije znala ni ona. Međutim, vreme je isticalo, pomisli Klej razdražljivo, dok su se ova dvojica prepirala oko velikih načela.
     "Tačno", reče Alvin, "ali to je drevna filozofija. Kvantna neodređenost, haos - to zauvek zaklanja od naših očiju tačno saznavanje budućnosti."
     I dalje držeći jedno oko zatvoreno, Tragač reče: "A šta ako to nije tačno?"
     "Onda bismo mi, Supre, to već odavno otkrile", ostade uporan Alvin. "Takvo jedno saznanje moralo bi se pominjati u tradiciji Diaspara."
     Tragač trepnu sa oba oka i lice mu ponovo potpuno ožive. U istom trenutku Klej oseti bujicu talenat-govora u obliku neprepoznatljivih bas nota. Neke Supre stadoše nelagodno da se komešaju. Ona shvati da je Tragač popustio - poslao je neku vrstu poruke, dok je istovremeno nastavljao ovaj dični razgovor.
     Tragač reče: "Mnogo toga je otkriveno od kada su slojevi znanja uskladišteni u Diaspar."
     U Alvinovom glasu oseti se izvesna sumnja. "Ljudska bića koja su došla posle naše vrste, oni koja su otišla - jesu li ona otkrila tu sposobnost?"
     Tragač odvrati: "Ne, to nije dostupno vašem redu bića."
     "Životinjo, postoje li viši redovi koji znaju za nauku?" Alvin odmeri svoje sadruge Supre, koje kao da je zabavljao ovaj razgovor.
     Tragač reče: "Nijedan koji možeš videti da stoji neposredno ispred tebe."
     "Znači, posredi su magnetski umovi? Čak ni oni gotovo da ne koriste nauku", reče Alvin. "Oni je ne shvataju."
     "Postoje drugi metodi razumevanja koji proizlaze iz zbira vrsta."
     Alvin se iznenađeno trgnu. "Ali mi raspravljamo o osnovnim ograničenjima saznanja!"
     "To tvoje 'saznanje' takođe je kategorija", reče Tragač, "veoma nalik na 'prava'. To se ne prenosi s jedne vrste na drugu."
     "Ne razumem kako je to moguće", primeti pometeno Alvin.
     "Tačno. I ne možeš da razumeš", odvrati Tragač.

35. TAMNICA VREMENA

     Dok se nastavljao neobični razgovor između Tragača i Supri, Klej je pokušala da razmišlja.
     Na kraju je shvatila da nema izbora. Morala je odigrati svoju ulogu u onome što je sledilo, ma šta to bilo, bez obzira na to koliko malo gargantuovski događaji imali veze sa njenom vlastitom sudbinom. Njen sopstveni narod već je polako počeo da joj bledi iz sećanja, istisnula ga je bujica događaja koji su se odigrali silnom brzinom od trenutka kada ih je Ludi Um, spalivši ih, oterao u zaborav. Sada je tek osetila sveukupnost značenja tog opakog čina. Pobiti ne samo ljude, nego i čitav jedan narod, vrstu. Da li to ona postaje sve sličnija Suprama, kada je u njoj mogla da se začne jedna takva zamisao i da probudila ono što bi Alvin bez sumnje nazvao "životinjskim duhom"?
     Pa ipak, još nije bila spremna da prihvati činjenicu da su Supre i njihove kosmičke igre važni za one o kojima je još mislila kao o "pravom" narodu, njenom narodu. Osećala je da taj stav, sam po sebi, možda predstavlja simptom njene vrste - ali ako je to bilo tačno, onda neka tako i bude, pomisli ona nepopustljivo.
     Supre su, izgleda, bile zadovoljne odlukom koju je donela. Tragač nije uopšte reagovao. Posle svih muka kroz koje je prošla, iznenadila se kada se ništa nije istog časa desilo. Nastavili su ka disku života i svetovima koji su sačinjavali Jovijanski kompleks. Vozovi svemirske biote dolazili su na Levijatan i odlazili sa njega, obavljajući zamršene razmene.
     U časovima kada Alvin i Seranis nisu imali drugih obaveza, saznala je od njih još mnogo toga. Setila se trenutka kad je Seranis uklonila sve blokade, preplavivši Klejin um nesređenim utiscima i mislima. Klej je posle toga mnogo sati prespavala; često se budila, sva u znoju, prepustivši svom umu da samostalno obavi najveći deo dešifrovanja. Naučila je da se ne opire. Svaki put kada bi se probudila, čekala su je iznenađenja, a u njoj su se rađale sveže ideje.
     Izvesno vreme provela je posmatrajući iskričavu veličanstvenost Jupitera, ali sada je znala da on ne predstavlja spoljašnju granicu živog Sunčevog sistema. Zavele su je vlastite oči.
     Život rođen na Zemlji gledao je kroz uski prorez spektra. Vreme je tako uobličilo život na planeti da koristi priliv svemirskog zračenja koji je najuspešnije prodirao kroz atmosferu: bile su to obilne emisije zelene svetlosti. Nijedan život rođen na Zemlji nikada nije koristio lenje, metarske talasne dužine radija.
     I tako, nisu mogli da budu očevici valjanja velikih oblaka plazme koji su ispunjavali ogromne spiralne krake. Gledan velikim radio-okom, bezdan između sunaca pokazivao je čvorove i nabore, kovitlace i pukotine. Vetar koji duva sa sunaca uzburkava te spoljašnje magle. Jedino je oko veće od samog Levijatana moglo da uhvati užareno bogatstvo koje se krije u tim prostranstvima. Bića koja su tamo plivala odašiljala su snažne, eksplozivne pozive, živeći kroz umešna tkanja električnih struja.
     Klej je do tog saznanja došla posle dugog sna, postala ga je svesna gotovo uz put, kao da je u pitanju neko staro sećanje. Ona nikada neće videti te čvorove jonizovane materije zarobljene magnetskim hvataljkama kako se dime i šište mekim energijama koje su stajale van dosega viđenja bilo čega što je rođeno u mesu.
     Ipak se sećala, kroz Seranis, neizmernog buktanja vena plazme, elektromagnetskih arterija i organa. Svetlosti je bilo potrebno nedelju dana da oplovi ta bića. Telima takve ogromnosti nije se moglo upravljati iz jednog središta, tako da su inteligencije koje su se razvile da ih nadziru podsećale pre na parlamente nego na diktature.
     Na trenutak je uhvatila kako takva bića gledaju na njenu vrstu: sićušni sklopovi koji se napajaju energijom pomoću nespretnog građenja i razgrađivanja molekula. Koliko je samo čistiji bio bistri protok elektromotivnih sila!
     Ali onda su joj se opažaji vratili na njen vlastiti nivo, pozajmljena sećanja su izbledela i ona je shvatila.
     "Tragaču!" pozva ga ona. " Ludi Um - nisu ga sklepala ljudska bića, zar ne?"
     "Ne potpuno, ne." Tragač je već dugo ćutao, a izduženo lice delovalo mu je tajanstveno smireno.
     "Uhvatila sam slike od Seranis, slike magnetskih stvari koje, kako se čini, žive prirodno."
     Tragač razvuče usta u vučji osmeh. "One su naši saveznici."
     Iza njenih leđa javi se Alvin. "Koji su nam očajnički potrebni."
     Klej upita: "Zašto mi to niste kazali?"
     "Jer nisam znao, bar ne u potpunosti. To znanje..." Alvinov inače snažan glas zadrhta. Izgledao je umorniji i zamišljeniji nego ranije. "Ne, nije posredi bilo znanje. S rezervom sam primio Vanamondovo svedočenje o tim magnetskim bićima. Naš Čuvar Zapisa je kazao da nešto takvo ne postoji. Konačno, nije bilo nijedne reči o njima ni u jednom zapisu." On se neodređeno osmehnu. "Sada smo mudriji. Znao sam jedno divno predanje koja kaže da nadmenost Diaspara nije ništa manja od njegovih istina."
     Klej polako primeti: "Ljudi su nekako uspeli da zarobe jedno od tih magnetskih bića?"
     Alvin se spusti na jednu krivu, tvrdu granu, opustivši ramena. "Ljudska bića su stizala dalje nego što smo to mi u stanju da pojmimo."
     "Ludi Um je pobegao?"
     On klimnu. "Ali je nekako uspeo, zahvaljujući druženju sa ljudskim bićima, da izvede čini za koje nijedno drugo magnetsko biće nije znalo. Poharalo je ogromne oblasti, pogubilo magnetska ustrojstva."
     "A onda ga je neko ponovo zarobio. Ta Galaktička civilizacija o kojoj stalno slušam?" Razgovor je bio uznemirujući. Zapalila je malu vatru kako bi zgotovila večeru.
     "Galaktička civilzacija je nekada bila veličanstvena", primeti Alvin. "Stvorila je čiste umove kao što je Vanamond, gradeći magnetska bića." Alvin kao da se raznežio. "Tragaču, šta ti misliš o galaktičkoj civilizaciji?"
     "Mislim da je to bila dobra ideja", odvrati Tragač veoma blago.
     "Ali ona postoji!"
     "Stvarno? Ti stalno imaš u vidu samo delove - ovu ili onu vrstu ili filum, od krvi i mesa ili magnetski. Uzmi u obzir celinu."
     "Celinu čega? Carstvo je napustilo naš poznati svemir, ostavivši..."
     "Ostavivši prostor za razvoj novih oblika. Veoma učtivo, rekao bih. To sigurno nije bila tragedija."
     Alvin se namršti. "Za ljudska bića jeste. Mi..."
     Klej je prestala da ih sluša, potraživši zaklon u poznatim obredima spremanja hrane. Pretpostavila je da nešto u ljudskom umu voli smirujući red ponavljanja. Alvin je nastavio da govori, objašnjavajući vidove nauka koje ona čak nije mogla da prepozna, ali nije ga zbog toga prekidala. Čovek je bio zabrinut, držeći se vlastite predstave o tome šta je značilo ono što su ljudi preduzeli. Bolje neka se isprazni govoreći, jer to je bio najdrevniji način na koji su se ljudi dolazili do utehe. Zgotovila je tri velike zmije, pocrnele od začina kojima ih je prekrila, i ponudila mu jednu.
     Nimalo nije oklevao. "Neobičan običaj", primeti on, pošto je zagrizao u mišičavi, žuti komad. Miris je ispunio vazduh. "Da jednim tako jednostavnim postupkom meso gubi sirovost."
     "Nikada ranije nisi kuvao?"
     "To obavljaju naše mašine."
     "Kako mašine mogu znati šta ima dobar ukus?"
     Alvin objasni: "Imaju nešto bolje: dobar ukus."
     "Ha!"
     Alvin kao da je bio uvređen. "Diaspar ima programe koji potiču od najboljih kuvara."
     "Ja bih radije sama prodžarala ugalj i okretala meso."
     "Nemaš poverenja u mašine?"
     "Samo koliko moram."
     "Ali podvrste praljudskih bića bile su te koje su nas usmerile putem tehnologije."
     Ona ispljunu komadić hrskavice. "I to ima svoje granice. Misliš li da ti je donelo mnogo dobra?"
     Alvin je bledo pogleda. "Održalo nas je u životu."
     "Održalo vas je u boci, kao da ste muzejski eksponati. Samo što niko nije dolazio da vas gleda."
     Alvin se namršti. "Ali ja sam se probio napolje."
     Klej je volela način na koji je iskričavi plamen unosio mirise i toplotu u vazduh, hvatajući ih sve u jedan miomirisni veo. Nešto duboko ljudsko reagovalo je na ovaj prijatan miris dima zapaljenog drveta. Dodirnulo je Alvina, izbrisalo mu bore s lica. Tragač je uvlačio dimni buket, ližući vazduh.
     "Da li si se ikada zapitao kako to da niko nikada nije došao da poseti taj muzej?"
     Alvin je izgledao pometen. "Pa, nisam."
     "Možda su bili suviše zaposleni", odvrati ona.
     "Ovde napolju?"
     Bilo joj je jasno da koliko god inteligentne bile ovi Supre, takođe su posedovale vrednosti i predstave koje su doslovno bile ugrađene u njih. "Svakako. Pogledaj ovo..." Ona pokaza na providnu zdelu iznad njih, u kojoj se Jupiter okretao poput kakvog kolosalnog vatrometa. "... i reci mi da li je isušena, stara Zemlja bila bolja ideja."
     Alvin dugo ništa nije kazao. A onda odvrati: "Shvatam. Mislio sam da se ljudska sudbina vrtela oko stožera oličenog u Diasparu."
     "I jeste", primeti Tragač. Alvin se trgnu kao da ga je neko ubo šilom; Klej je podozrevala da je on potpuno zaboravio na Tragačevo prisustvo. "Ali to je samo jedan deo priče."
     Alvin se prodorno zagleda u Tragača. "Odavno već podozrevam da ti predstavljaš nešto... nepoznato. Podrobno sam se u arhivama Diaspara raspitao o tvojoj vrsti. Vi ste se razvili u vreme kada su ljudska bića bila prilično nepreduzimljiva."
     Tragač blago reče: "Sama su sebi nanela veliku štetu. Obuzelo ih je žaljenje. Ali nije dugo potrajalo."
     Alvin klimnu. "Pa ipak, nigde u našim zapisima ne pominje se da je tvoja vrsta dostigla tako visok stepen inteligencije kakav ti pokazuješ."
     "I dalje misliš na osobine uskladištene u pojedincima, u vrstama", primeti Tragač.
     "Pa, svakako. One gotovo u potpunosti određuju vrste."
     Tragač reče: "A ako izvesnu osobinu deli istovremeno više vrsta?"
     Alvin odmahnu glavom. "Telepatijom, kao u Lisu?"
     "Ili na neki još savršeniji način?"
     "Onda to zasigurno može izmeniti karakter inteligencije." Alvinovo lice poprimilo je bibliotekarski precizan, zamišljeni izgled; obrazi su mu upali kao da ih je uvukao. "Pitam se da li se takvi talenti mogu prirodno razviti."
     "Mogu", odvrati Tragač. "Ja sam član jednog većeg sistema. Kao i ti, ali ti ne komuniciraš baš najbolje - što je tipična osobina ranih inteligencija."
     Alvin iznervirano izvi usta. "Ljudi obično misle da govorim prilično jasno."
     "Ljudi, da."
     Alvin se ukočeno osmehnu. "Mi smo vas ponovo u celosti stvorili, posluživši se Bibliotekom Života. Ponekad mislim da nam se potkrala negde greška."
     "Oh, ne!" Tragač srećno zalaja. "Bila je to vaša najbolja ideja."
     "U zapisima stoji da ste mogli opstati samo na Zemlji."
     "Pogrešno", reče Tragač.
     "To objašnjava kako se tako lako krećete kroz svemir."
     "Ne u potpunosti." Tragačeve oči su veselo poigravale.
     "Imaš i druge veze?"
     "Sa svime. Zar ih ti nemaš?"
     Alvinu je bilo neugodno i on samo slegnu ramenima. "Mislim da nemam."
     "Onda nemoj toliko da misliš."
     Klej se nasmeja, ali sve jači zov iz zaleđa njenog uma zahtevao je da na njega obrati pažnju. "Nešto..."
     Tragač klimnu. "Da."
     Sada je osećala sve Supre iz Lisa; Seranisin glas bio je samo jedan među mnogima. Oblikovali su čvrste veze, neki su bili u brodovima, neki na Levijatanu, a ostali raštrkani između Jona, Levijatana i gromada živih matrica jovijanskog sistema.
     "Kojom brzinom se približava?" žurno upita Alvin. Malopređašnje raspoloženje je nestalo, a sumnje su mu se istog časa raspršile. Sada je bio hladan i delotvoran.
     "Ne mogu da ti kažem." Klej se namršti. "Ima prelamanja... Da li je moguće da se Ludi Um čak može kretati brže od svetlosti?"
     "To je samo jedno od njegovih dostignuća", odvrati Alvin, čije se čelo zabrinuto nabralo. "Mi, ljudska bića, odavno smo to postigli, ali samo za male zapremine, brodove. Ludi Um bio je ograničen, kakva već jesu magnetska bića. Ta važna činjenica uslovljava da se povezivanje preko Galaksije prirodnih magnetskih umova odigrava sporo. Ništa tako veliko ne može da se kreće brže od svetlosti. Ili smo bar mi tako mislili."
     "Na taj način Um je konačno i uspeo da iziđe iz Crnog Sunca, je li tako?" upita Klej. Uhvatila je uzbuđene povike u svom umu.
     "Iskoristio je kvantni vakuum", reče Alvin. Obrazi su mu ponovo upali i videlo se da mu je laknulo. Klej je podozrevala da je to zbog toga što je povratio samopouzdanje zahvaljujući svom znanju.
     Alvin se nagnu napred, blagog pogleda uperenog u vatru koja se gasila. "U proseku, prazan prostor uopšte ne poseduje energiju. Međutim, omeđivši zapreminu loptom provodljive plazme, Ludi Um je sprečio stvaranje talasa čije bi talasne dužine bile veće od te zapremine. Ti nedostajući talasi stvarali su u vakuumu mrežu negativne energije i dozvoljavali oblikovanje crvotočine u prostor-vremenu. Svim sličnim procesima upravljaju verovatnoće koje zahtevaju velika izračunavanja. Pa ipak, Ludi Um je kroz jednu takvu rupu iskliznuo."
     "U naš Sunčev sitem", zaključi Klej.
     "Nikada ranije jedan magnetski um nije učinio ništa slično", nastavi Alvin. "Pobegao je iz zatvora vremena - čak ni Carstvo nije pretpostavilo da je takav jedan podvig moguće izvesti."
     Tragač prošaputa: "Slučajnost, Alvine?" Klej je tada prvi put čula da Tragač nekog oslovljava po imenu. U glasu životinje osećao se izvestan prizvuk sažaljenja, ili se bar njoj tako učinilo.
     Alvin trgnu glavu naviše, podozrivo pogledavši Tragača. "To je i nama palo na pamet. Zašto se Ludi Um baš sada pojavio?"
     "Upravo u trenutku kada se ponovo oslobađate Zemlje?" upita Klej.
     "Tačno", potvrdi Alvin. "Zato smo proučili sve fizičke nalaze. Ispitali smo stazu razaranja kojom je Ludi Um prošao pošto je napustio središte Galaksije." Zastao je. "I došli smo do jedne pretpostavke."
     Tragač reče: "Zbog tebe."
     Alvin skrenu pogled sa vatre koja se gasila, kao da traži pribežište u mraku koji ih je okruživao. "Možda. Pronašao sam Vanamonda. Vanamond je odaslao pravu bujicu kada je pronađen! To je silovito ustalasalo magnetosonične pređe kroz pršljenove celog jednog galaktičkog kraka. Poremećaj je stigao i do Ludog Uma u njegovom kavezu. Kada je video da mu se ponovo ujedinjuju drevni neprijatelji, u njemu je počeo da raste bes; probudilo se zlo koje ga je napreglo do krajnjih granica. I tako se probio napolje."
     Dugo su ćutke sedeli. Mastiljave pukotine Levijatana nisu bile ublažene dalekim obećanjem zvezda.
     Klej konačno reče: "Niste znali. Sva tradicija Diaspara nije vas na to upozorila."
     On se neveselo osmehnu. "Ali ja sam to učinio, tako da je svejedno."
     Klej reče: "Moćno Carstvo baš se moglo potruditi da stvori zatvor koji će izdržati."
     Alvin odmahnu glavom. "Nema boljeg u ovom prostor-vremenu."
     "Do đavola, bar nisu morali da taj problem ostave nama da ga rešavamo."
     Tragač podiže njušku, kao da osluškuje nešto veoma udaljeno. A onda reče: "Moralo i trebalo uopšte više nije važno. Problem je stigao."

36. JERES ANTROPOMORFIZMA

     Kraj uopšte nije bio onakav kakav je očekivala, ili kakvog se plašila.
     Ležela je na udobnoj prostirci od vinovog lišća u Levijatanu, zatvorenih očiju. Nije osećala ništa oko sebe, kao ni vlastito telo.
     Crvena bitka besnela je predelima njenog uma.
     Veza sa Suprama ublažavala je oštre, svetlucave ivice. Pa ipak, kotao osećaja bio je samo delić sve širih perspektiva koje su se otvarale pred njom u časovima, a onda i danima sukoba.
     Predvidela je velike baklje fosforescentne energije, sve žešće oluje magnetske silovitosti. I odista su se javile, ali to su bili samo sporedni bleskovi koji su poigravali oko glavnog sukoba poput toplih odseva na udaljenom obzorju.
     Bitka je oživela Klejina kinestetička čula - preopterečena, napeta i naprsla, koja su je kidala u komadiće bestelesnog opažanja. Bilo je to sve što je mogla da pojmi.
     Ipak je svaka krhotina bila krajnje titrava, okružujuća.
     Jednom je osetila kako trči. Bila je to prijatna, opojna užurbanost mišića koji klize, promena perspektiva koje se gube brzinom metka - a onda se obrela u hladnom, mastiljavom zaboravu, dok su joj Sunce zaklanjale planine u pokretu. Njihove vlažne senke ključale su od oštrih mirisa. Nozdrve joj je zapahnjivao opori, britki vazduh.
     Tle - nalik na ravnicu od olovnosivih kugličnih ležajeva - promicalo joj je ispod nevidljivih stopala, izdižući se poput olujnog, zrnastog mora. Kroz sinuse joj pokuljaše slatkasti mirisi, nalet vlažnog zelenila - i ona upade u drugi zdenac utisaka koji su pristizali u naletima i čije su se dubine povećavale. A zatim po koži oseti nadiranje uljastih sila. Cela ta plima nastavljala se u nedogled - bujica koju nije mogla ni da zaustavi ni da shvati.
     Ali s vremena na vreme ipak bi osetila blede ogromnosti kako deluju na velikoj udaljenosti, nalik na ledene bregove što se pojavljuju iz okeana kojim hara orkan.
     Nejasno je uhvatila deliće nekog uma sličnog detinjem, neverovatno velikog, i u njemu prepoznala Vanamonda. Videla je kako hrli po Sunčevom sistemu, napadajući Ludi Um. Dugovala mu je život, jer da nije bilo njega, Um bi je sigurno pronašao dok je putovala.
     Ispod nazubljenih talasa koji su je zapljuskivali osećala je beskonačno malene struje, tanušne, piskutave glasove. Prepoznala je u njima nedavno stvorena praljudska bića, neoblikovane ličnosti poprskane tačkicama kinestetičke napetosti.
     Svi su oni bili poput elementarnih jedinica u jednom ogromnom kolu i služili su kao komponente koje su prenosile poruke i sile što su za njih bile isto što i za elektron bakarnu žicu.
     I Tragač je bio tamo. Ne Tragač koga je poznavala, već nešto čudno i mnogonogo, ogromno, što je trčalo s bezvremenom gracioznošću preko sive ravnice bez šavova.
     Ili su to možda bili mnogobrojni Tragači? Čitava vrsta, rod koji je došao mnogo posle praljudskih bića, pa ipak je sada bio isto tako drevan kao i ona, rasa koja se borila, koja je gubila i ponovo se borila, izdržavala i nastavljala tiho, provirujući napred uz prazan smeh sličan lavežu, i dalje moćna, stalno postavljajući pitanja koja život mora postavljati, i dalje opasna i dalje nadiruća.
     I još nešto.
     Tragač. Na neki način delao je na nivoima koje ona nije mogla da obuhvati pogledom. Tragač se borio u nečemu što je Klej ličilo na kristalnu kuglu - sjajnu, živu. Međutim, u središtu te lopte sijala je čestica, neka zvezda.
     Zatim je osetila bića satkana od plazme. Mreže polja i jonizovanog gasa klizile su poput riba kroz crnilo. Stekle su se najzad u jovijanskom. Velike, sporouvijajuće, plave munje probijale su se kroz splavove života koji su tamo orbitirali. I sami uzgredni talasi koji su pratili ovu borbu što je promicala sistemom ostavljali su za sobom spaljene široke pokrove života nastalog u svemiru. Koplja su probijala bića velika poput čitavih svetova.
     Ljuti bol koji je Klej iskusila zbog toga naterao ju je da se uvija i vrišti. Kada je jednom otvorila oči, videla je svoje nokte zarivene u vlastite dlanove, dok joj je grimizna krv brazdala ruke. Ali nije mogla da prestane.
     Držala je oči zatvorene i protiv svoje volje. Počela je da se naduvava. Osećala je kako se uvećava, savijajući svemir oko sebe kao da je ona sama jedno džinovsko sunce koje povija zrake svetlosti.
     Shvatila je da to znači da je nekako bila uneta u Vanamonda. Ali istog časa u njen um provirilo je jedno drugo prisustvo. Osetila je kako se ušuškala u neku pukotini, udobno - a onda se istrgla, presuvši se u toplu, mastiljavu tamu.
     Ludi Um je se dočapao. Stezao ju je, kao da je sočna vočka koja će ispljunuti seme.
     ...pomorandža, tvrde kore od starosti, pocrnela i izdubljena, prekrivena belim crvićima koji su sisali unutrašnje bogatstvo...
     Iznenada je to razabrala. Potekla joj je voda na usta. Morala je prvo da ukloni mršave crviće kako bi mogla da zagrize. Bljunula je vatru i oprala pomorandžu gorućezlatnim plamenom. Crvići su se uz vrisku otvorili.
     ...i pomorandža je bila planeta...
     Spržena, čista i oslobođena same atmosfere koja je održavala u životu mekane crve.
     ...a crvi, pevajući, iščezoše u zaborav...
     Imala su po četiri stopala, bila ljuskava, brza uma. Ali ne dovoljno brzog. Jedva da su shvatila šta je jurnulo na njih iz ždrela u središtu Galaksije.
     Klej je bila prvo pomorandža, pa vatra, pa crvi, a onda, dahćući isrekidano, ponovo je postala vatra.
     Prijalo joj je da bude vatra. Lepo se osećala dok je skakala, pekla, pucketala, pa ponovo skakala.
     Mnogo više joj je to prijalo nego da puzi, žvaće i sisa, sere i umre.
     Da, bilo je bolje plutati, teći, treperiti plavo-belim plamičcima. Počivati u zavesama između zvezda i biti veća od bilo kog sunca koje je ikada plamtelo. Režati na zvezde posute dragim kamenjem.
     Bolje je bilo znati, svetlucati i dimiti se. Trljati se o malene grudve čvornovatih magnetskih polja, grunuti u njihov spori valcer. Probosti, povrediti, nastaviti nanošenje povreda sve dok se magnetska jezgra ne prizeme ispod tebe, slomljena, pretvorena u prah.
     Bolje je ponovo postati pokretni proždirač, inteligencija veća od Sunčevog sistema. Zadovoljstvo je ključalo u vlastitom smradu, sve sirovije i mišićavije kako su trenuci prolazili.
     ...na trenutak se odvojila od njega i našla u nečemu što je ličilo na hladni, otvoreni svemir, bez letećeg nasilja...
     Ah! - pomisli ona s lepršavim olakšanjem.
     Ali to je bila samo druga strana Ludog Uma. Uljasta, glatka, slična zmiji, skliznula je preko nje. Uvukla joj se u uši. Krenula uz vaginu. Duboko, duboko prodiraući u potrazi za njenim jajnicima. A onda niz grlo, probijala se sa upornošću tečnosti.
     Digao se zadah koji ju je izjedao. Njegov oštri kljun poče da seče i ona u tom trenutku shvati jedan novi vid bitke koja se vodila tamo napolju.
     Odjednom je postala svesna činjenice da sada može da oseti apstrakcije. Pregradu između misli i senzacije, koja je toliko važna za ljudska bića, luda bura Uma raznela je u dronjke.
     Zarobljena, shvatila je.
     Ludi Um je smatrao da je ova Vaseljena jedan od mnogih širećih mehurova smeštenih u neku Metavaseljenu. Naš svemir bio je samo jedna od mogućnosti u kosmosu u kome ih je postojalo nebrojeno mnogo.
     Verovao je da se velika pustolovina razvijenih oblika života sastoji u tome da prevaziđu puki mehur na koji mi gledamo kao na našu Vaseljenu. Možda su tamo postojale civilizacije nezamislive suštine, odmah iza zakrivljenosti kosmosa. Ludi Um je želeo da napravi tunel koji će probiti rupu u našoj Vaseljeni-mehuru, te tako stići do ostalih.
     Mršavo crnilo puzalo je poput prstiju. Ispuniše je prijatne pomisli.
     Razabrala je da je Galaktičko Carstvo predstavljalo tek trulu gomilu insekata. Kada je zastala da ih bolje osmotri, videla je da tu ima svakojakih oblika, da se komešaju, vode beznačajna brbljanja.
     Pre mnogo vremena neki od ovih crva su se iskrali, setila se ona, kroz velove iza Galaksije. Obreli su se napolju, leteći kroz niti galaksija, preko prirodnih obrisa svetlosti. Premostili su velike duplje i praznine u kojima je treptalo tek nekoliko sjajnih iskri.
     Te larve Carstva su nestale, ostavivši za sobom talog koji se povukao u okamenjene gradove: Diaspar. Lis.
     I drugde u spiralnim kracima druge rase su se učaurile u samoopsednutom stazisu.
     Međutim, da li je sveta, večna vatra trebalo da sledi Carstvo i sa one strane zakrivljenosti Vaseljene? Da li je Um trebalo da ih goni?
     Istog časa je postala svesna činjenice da su takvi ciljevi ništavni. Samo je um kakve larve mogao da ih smisli.
     Ne - mnogo je veličanstvenije bilo osloboditi se potpuno okova ove Vaseljene. A ne samo putovati njome. Ne jednostavno lepršati unaokolo po iskošenoj zakrivljenosti.
     Klej se otimala, ali nikako nije uspevala da se probije kroz prezasićeno, toplo mastilo koje joj je prodiralo u grlo, creva.
     Nejasno je osećala da su te bombaste senzacije u stvari ideje. Nije mogla da ih pojmi kao hladne apstrakcije. One su se u njoj dimile, sudarale, sekle i venule, trale i bockale je.
     U ovoj fazi ideje su se kretale poput čudovišnih glumaca, sposobnih na sve.
     Sada je shvatila - čim je uspela da uobliči pitanje - šta je htelo Ludilo koje je nju obuhvatilo. Želelo je da stvori duboke zdence u prostor-vremenu. Bila je potrebna saradnja mnogih magnetskih umova da bi se sabila materija kako bi se to postiglo - jer, na kraju, samo je inteligencija potpuno oslobođena materije mogla stvar uistinu da kontroliše.
     Rizik koji je u sebi nosila jedna ovakva pustolovina ogledao se u izvesnosti uništenja cele Galaksije. U tu svrhu morala je biti stvorena sveža materija koju je zatim trebalo sabiti. To je moglo dovoljno zakriviti prostor-vreme da se obuhvati Galaksija u samosažimajuću kuglu, koja bi postala odsečena od Vaseljene još dok bude krvarila, padajući u razjapljenu gravitacionu jamu.
     Galaksija nije mogla da pristane na toliku opasnost. Magnetski umovi su razmatrali da li je mudro upustiti se u ovakvu jednu pustolovinu dok je Ludi Um bio zatvoren. Rasprava se vodila bez uplitanja strasti, pošto oni nisu bili ugroženi. Magnetske inteligencije mogle su da slede Ludi Um i na one strane takvog geometrijskog zaborava, pošto nisu bile vezane za sudbinu puke materije.
     Međutim, u Galaksiji je vrvelo od nižih oblika života. A tokom poslednjih milijardu godina, dok je čovečanstvo spavalo u Diasparu, život se objedinio.
     U blizini većine zvezda rojili su se bezbrojni entiteti, vezani za planete ili orbitirajući oko njih. Dalje, napolju, između sunaca, magnetska ustrojstva gledala su s visine na ovo, duhom koji je bio spor i zamišljen. Okolnost da nisu bila u stanju da prevaziđu brzinu svetlosti osim u sićušnim tačkama značila je da su te najprostranije od svih inteligencija sporo razgovarale preko ponora galaktičkih krakova.
     Pa ipak, sasvim polako, kroz te veze izdigao se pravi Galaktički Um. Izvesnost konačnog bega Ludog Uma uputila ga je ka složenijim nivoima percepcije.
     I tako, magnetska stvorenja nisu mogla da dopuste da materijalna bića budu istrebljena. Već su se ranije usprotivila opitu Ludog Uma, a sada su krenula da skrše taj novouzdignuti Um pre nego što izvede opasno sažimanje mase.
     Klej je sve to videla u jednom letimičnom trenutku bitke, dok je plivala kroz mlečno satensku maglu - a onda, nemerljivo kasnije, kroz ploče je razabrala boje krvi i mesinga. Bila je poput slepog broda koji nasumce pluta i čija je jedina uzdanica žiroskop njenih čula.
     A onda je osetila bol.
     Pokuljao je kroz nju. Ako je nekada i razmišljala o sebi i ostalim praljudskim bićima kao o elementima nekog električnog kola, sada je shvatala šta je ovo moglo da znači.
     Agonija je bila bezvremena. Vilice su joj stajale neprirodno razjapljene, a jezik je bio izbačen napolje, ružičast i zapaljen. Oči je iskolačila, mada ih je i dalje držala zatvorene jedna džinovska šaka koja joj je pritiskala nos. Bila je užasnuta, a onda je i to prevazišla i preplavila ju je žudnja, potreba da nestane kako bi jednostavno izbegla užas. Njena agonija bila je bezoblična. Nije je tešilo proticanje vremena. Njen prethodni život, sećanja, zadovoljstva - sve je nestalo u ništavilu pred džinovskom, neumoljivom planinom njenog bola.
     Žudela je da poviče: Alvine! No, mišići su odbijali da joj se pokrenu u grlu, na licu. Bezvremeno raspinjanje pretvorilo ju je u kip.
     A onda, bez ikakvog prelaza, osetila je da stoji, voda se slivala svuda po njoj, kosa joj je bila podignuta na vrh glave, ramena i grudi bili su beli od sapuna. Njeno naježeno meso svetlucalo se i topilo, a bradavice su joj bile poput debelih slavina. Iz njih su se cedili mehurići i kapale krupne kapi. Vazduh je žudno hvatao te suze dok su padale. Oči su joj bile zatvorene, ali mogla je da vidi kako joj puls treperi u grlu, a satenska vlaga nesigurno klizi preko sada obešenih grudi.
     Znala je da je i to deo Uma. Ili njegov poslednji, ovlašni poljubac. Jer on je bio uistinu lud, tako da se u njemu komešala zbrka u kojoj bi ljudska bića razabrala istovremeno ljubav, mržnju i pogubnu rešenost. Međutim, to su bile kategorije osobene samo za jednu vrstu. One ništa bolje nisu opisivale drugu klasu bića nego što violine i bubnjevi dočaravaju oluju.
     Deo te njegove ludosti nasledio je od ljudi. Mentalitet Čoveka bio je uskladišten u magnetske spirale. Um je stvorilo nekoliko rasa i svaka od njih ostavila je u njemu svoj potpis.
     Htenje Uma da umakne sputavanjima samog prostor-vremena predstavljalo je nasleđe čovečanstva. A kroz bol su poput koplja prodirale pruge drevne krivice.
     Videla je da je Alvin to znao. To je bio deo tereta koji je nosio.
     No, um je takođe potekao od supstrata magnetskih bića. Osećala ih je sada, bila su nezgrapna i zastrašujuća.
     Ispunila su ceo Sunčev sistem. Njihove inteligencije nisu bile ni veće ni manje od inteligencija ljudskih bića, jer ona nisu rođena iz evolucionih sila koje su nagonile čovečanstvo da rešava probleme. Preživela su tako što su menjala svoje percepcije. Klej nije mogla da dokuči kako se to dogodilo.
     Ali u jednom kratkom trenutku uspela je da sagleda čovečanstvo iz njihove tačke gledanja.
     Veliki orao lebdeo je u crnom svemiru, blizu jedne sumporne planete, lenjo mašući dugačkim krilima. Oči oštre poput dijamanta iskričavo su mu svetlucale. Kljun je bio obešen i malo rastvoren, kao da će zapevati neku hučeću pesmu. Izvesno vreme posmatrala je povijanje ogromnog perja dok su mu se mišići ispod krila napinjali. Tek tada je primetila da ptica ostavlja za sobom planetu, hitajući ka nekom suncu u daljini, jednoj crvenoj zvezdi raščupanoj ogromnim hromatskim bakljama.
     A preko raširenih, velikih krila ugnezdila su se mala, grozničava stvorenja. Na kraju jednog krila uzdizale su se piramide. Planine sa belim vrhovima oivičavale su široke ravnice, koje su opet, sa svoje strane, vodile do srebrnastih, tornjevitih gradova. Preko raširenih krila bili su rasprostrti eoni veličine i duge noći očajanja. Silna uzavrelost, kule bezgraničnih htenja, prašnjave ruševine što su ih iznedrili habanje i neuspeh. Na udaljenijem kraju krila nalazila se neka zemlja obavijena maglom, čije pojedinosti nije uspela da razazna.
     Čovečanstvo. Svi kojima je ikada plamteo sjaj u tragalačkom pogleda - nalazili su se tamo.
     Skupljeni na dugačkoj tapiseriji vremena, iza orla. Vrzmali su se tu, borili i videli samo svoj ograničeni trenutak. Nisu uopšte bili svesni da lete među nedokučivim kuglama, u miomirisnom vazduhu nepregledne noći.
     Dok je ptica, mašući krilima, promicala pored nje, nakratko se okrenula. Pogledala ju je svojim sjajnim, crnim očima i malo rastvorila kljun. Zatim je skrenula pogled sa nje i odletela dalje. Napeta. Odlučna.
     Nastupio je trenutak nalik na neku ogromnu reč koja samo što nije izgovorena.
     A onda je sve bilo gotovo.
     Ona sede. Vinova loza koja ju je pridržavala podsećala je na toplo, hrapavo dahtanje.
     Počela je strašno da povraća. Kašlje. Dahće.
     Krv joj se zgrušala na zglavcima. Nokti su joj se izlomili. Vrhovi su ostali zabodeni u dlanove. Ošamućena, Klej ih je olizala kako bi ih očistila.
     "Uzmi pacova", ponudi joj Tragač. On podiže zelenog glodara nabodenog na račvasti štap.
     Alvine!
     Odmahnula je glavom i ponovo joj je pripala muka.
     "Gotovo je", reče Tragač.
     "Ja... Ko je pobedio?"
     "Mi."
     "Šta... šta..."
     "Gubici?" Tragač zastade kao da osluškuje neku prijatnu pesmu u daljini. "Milijarde života. Milijarde ljubavi, jer može se i na taj način računati."
     Ona sklopi oči i oseti čudni, suvi odjek Tragačevog glasa. To je bio Tragačev talenat. Pomoću njega bila je svedok sivog, prokletog propadanja koje se širilo kroz Sunčev sistem. Tela su se sudarala i spaljivala. Levijatani su ključajući izbacivali utrobu u vakuum. Meseci se rastapali u šljaku.
     "Ludi Um?"
     "Pojeli smo ga", reče Tragač.
     "Mi?"
     "Život. Galaktički Um."
     I dalje je hvatala izlizana vlakna Tragačeve vizije koja je bivala sve slabija. "Ti sve vidiš, je li tako?"
     "Samo unutar Sunčevog sistema. Sputava me brzina svetlosti."
     "Sav život? Na svim svetovima?"
     "I između njih."
     "Kako ti to uspeva?"
     Tragač ispravi krupne uši. Ćilibarni i žuti talasi jurili su jedni druge po njegovom krznu. "Ovako."
     "Šta je to?"
     "Ovo."
     Kroz svetlucanje je ugledala krhku, usamljenu Zemlju, sada najrazoreniji od svih svetova. Ali razabrala je da su ljudska bića bila ta koja su je dovela u ovo stanje; Ludi Um je nije ugrozio. Zemlja-stražar odigrala je svoju ulogu i sada je mogla da se vrati u tamu. Ili u slavu.
     "Šta će se dogoditi s njom?" Tiho upita Klej. Telo ju je bolelo, ali nije obraćala pažnju na to.
     "Sa Zemljom? Pretpostavljam da će Supre nastaviti na njoj da sanjaju." Tragač zagrize pacova sa očiglednim uživanjem.
     "Samo da sanjaju?"
     Tragač stade da maše šapom koju je upravo opekao na štap za pečenje. Zacvileo je od bola. Klej je primetila, po ispraznom pogledu Tragačevih očiju, da je mnogo propatio od kada ga je poslednji put videla, ali životinja nijednom rečju to nije pomenula. "Ljudski sni znaju da budu moćni; upravo smo bili svedoci toga", reče on.
     Klej je zatim dugo posmatrala, zahvaljujući Tragačevom čudnovatom, bezgraničnom talentu, kako Zemlja postaje sve beznačajnija. Pretvorila se u puku trunku unutar jedne velike kugle - iste one sjajne lopte koju je videla za vreme bitke.
     "Šta je to?"
     "Oaza."
     "Čitav Sunčev sistem?"
     "Oaza-biom, jedna od milijardu raštrkanih po svemiru. Između njih žive samo magnetski umovi. I, razume se, mali putnici koji hitaju svojim putem."
     "To je taj tvoj 'viši cilj', zar ne? Kada te je Alvin zapitao da li ćeš pomoći u odbrani sudbine čovečanstva?"
     Tragač glasno frknu. "Bio je kriv za jeres antropomorfizma."
     "Kako to može biti jeres?"
     "Narcisoidna privrženost svemu što je ljudsko? 'Čovek je mera svih stvari?'. Lako."
     "Pa, morao je da govori u ime svoje vrste."
     "Misliš, u ime svoga roda, ako bi i sebe tu uključila."
     Klej se namršti. "Ne znam koliko sam im bliska. Niti za šta bi sada mogli da me iskoriste."
     "Možda je najvažnije od svega to da delite istovetnost svoga reda."
     "Reda?"
     "Reda primata. Koristan međukorak. Vi posedujete opšte svojstvo da vidite događaje izbliza. Vaše uši čuju zvuke srazmerne logaritmu jačine. Ne možete da čujete zujanje pčela, a inače dozvoljavate da vam neko udari dlanom o dlan pored uveta. Vi vidite i pri mesečini i tačno u podne; vaš vid je isti."
     "Sve je to vraški korisno", stade da se brani Klej. Nije shvatala šta Tragač želi da kaže.
     "Tačno, ali vi na isti način razmišljate i o vremenu. Vaša logaritamska percepcija naglašava sadašnjost, umanjuje prošlost ili budućnost. Ono što se dogodilo za doručkom zahteva istu pažnju kao i nastanak Vaseljene."
     Klej slegnu ramenima. "Do đavola, moramo da preživimo."
     "Da, i pakao je upravo ono što biste dobili da ste nastavili svoju jeres."
     Ona upitno pogleda Tragača. To su bile teške reći, ali Tragač se lenjo zakotrljao i obesio o dve lijane, iskoristviši ih za poskakivanje u vazduhu, pravljenje koluta, okreta i skokova. Između dahtanja i hukanja on reče: "Svojim grandioznim planovima osujetili biste objedinjenje naše oaze-bioma."
     Klej se iznervirala. Ko je bila ova životinja da se ruga istoriji čovečanstva dugoj milijardu godina? "Slušaj, možda mi se Alvin i ostali baš mnogo ne dopadaju, ali..."
     "Tvoja nevolja je u tome što se, suprotno logaritmičkom osećanju za vreme, evolucija odigrava eksponencijalno. A argument eksponenta jeste složenost životnih oblika."
     "Šta to sad znači?" upita Klej, odlučivši da projezdi kroz ovaj vazdušasti razgovor na jedru praktičnosti.
     "Jednoćelijskim organizmima bilo je potrebno milijardu godina da nauče kako da se spoje u dva ili više. Od dinosaurusa do praljudskih bića prošlo je samo sto miliona godina. A do inteligentnih mašina - kao što je svima poznato, to je bio tek kratkoročni opit - trebalo je samo hiljadu." Tragač skoči i uhvati se za glavnu granu, palacajući jezikom.
     "Ne izgledate mi baš toliko razvijeniji od nas", primeti Klej.
     "Otkud znaš? Da je moja vrsta evoluirala u oblake, ne bih mogao ovako da se zabavljam, je li tako?" Tragač proguta ostatak pacova.
     "Niti bi mogao da se zabavljaš vukući me s jednog kraja Sunčevog sistema na drugi?"
     "Tu je i dužnost."
     "Prema čemu?"
     "Prema Sunčevom sistemu. Biomu."
     "Ja..." poče ona, ali onda joj um probode prodorni krik.
     Bila je to Seranis. Njen talenat-krik prolomio se poput talasa beznadežnog bola, uzavreli nesklad sastavljen od delića zvuka.
     Klej je posrćući krenula, ponesena ljutitom silom punom tuge. Umalo se nije sudarila sa nekim čovekom u zelenilu. Belo se zagledao u nju. Nešto na njegovom bezizražajnom licu podseti je iznenada na oca.
     "Ko si ti?" upita ona.
     "Ja nemam... imena."
     "Šta..." A onda ga je u potpunosti osetila. Praljudsko biće u kome je vrcala sićušna mrlja talenat-govora.
     Ti si jedna od onih veza koje sam osetila, odasla ona.
     Da. Mi ovde... skupili smo se. Bojimo se. Osećanja su mu bila neobično jednolična i bez plama.
     Ti si poput deteta.
     Ja sam poput nas. U njegovom talenat-glasu nije bilo mržnje, a lice mu je bilo glatko i neobeleženo, mada je to bilo lice odraslog muškarca.
     Pogledala je iza njega i videla desetak sličnih njemu, muškaraca i žena iste visine i telesne građe. Vi ste ja!
     Na neki način, odasla on blago.
     Od praljudskih bića dopre plima blagog odobravanja. Njih nisu dirali ni vreme ni nevolja.
     Borba, kako je bilo? upita ona.
     Jedna žena odasla: Kakva zabava! Nikada nismo ništa slično radili.
     "I nećete ponovo", reče glasno Klej. Više je volela da se služi konkretnim govorom nego da ima osećaj kao da pušta kamenje u duboki bunar. "Ali šta to..."
     A onda je ugledala telo. Nosila su ga praljudska bića između sebe pri slaboj gravitaciji. "Alvin!"
     Seranis je pratila telo, kamenog lica, ukočenog tela, ne šaljući uopšte nikakav trag talenta.
     Klej upita čoveka: "Šta se dogodilo?"
     "On... dao je... suviše." Glas muškarca-deteta zvučao je sirovo i nenaviknuto, kao da je retko ranije govorio.
     Klej se zagleda u Alvinove otvorene oči. Plavo ustrojstvo popucalih vena davao im je izgled malih, zarobljenih mora.
     Seranis je stupila poslednja, sledeći blaga, dobrostiva praljudska bića. Niti je rekla, niti odaslala bilo šta.
     Klej se ponovo zagledala u Alvinove izmučene, ispucale oči i pokušala da zamisli s čim se on to na kraju suočio. Odjednom joj je bilo jasno da ju je upravo on nekako oslobodio iz stiska Ludog Uma. A to je platio time što je njegov vlastiti um bio spaljen, mozak mu se rastopio.
     Izgledao je dostojanstven u smrti i ona oseti da joj već nedostaje. Bio je čudan, ali veličanstven, na svoj način. Tragač nije bio u pravu; Supre su još u suštini bile ljudska bića, mada nikada neće umeti tačno da odredi šta je to značilo.
     U jednom trenutku, koji je potrajao koliko i otkucaj srca, osetila je nešto iza kinestetičkih efekata koje je domašila, iza objašnjenja koja je na trenutak naslutila. Kalemaste zamršenosti htenja, suluda zamisao da se probije tunel iz njihovog vlastitog prostor-vremena...
     Da, bilo je to deo toga.
     Međutim, setila se taložja algi iz prvih okeana na Zemlji, pre mnogo milijardi godina. Nastavile su da žive zahvaljujući unutrašnjim organima životinja, bakterijama koje su se krile na mračnim mestima gde su se hemijski procesi još odvijali bez kiseonika. Setila se da ih je i njeno vlastito pleme koristilo u kvascu za vrenje piva. Da je takva jedna bakterija umela da misli, šta li bi napravila od pivske pene? One su u ulozi katalizatora sigurno učestvovale u procesima koji su prevazilazili njih same, donoseći korist koju nisu mogle ni da zamisle. Da su na neki način to mogle da saznaju, verovatno bi bile beskrajno uzbuđene.
     Ali za one koji su uživali u pijenju piva bakterije su bile nepojamno nenevažne, predstavljajući puki talog evolucije. I ma kakvim mutnim percepcijama da su alge ovladale, teško da bi ikada uspele da dokuče pravu prirodu govora, smeha i rasprave što su nicali u glavama onih koji su iskusli prijatno dejstvo tog piva.
     Da li je slično ovome bilo i njeno razumevanje prirode minule bitke? Možda je ono bilo valjano, ali i beznadežno umanjeno nepojamnim bezdanom što je razdvajao njenu vrstu od svrha daleko razvijenijih entiteta.
     Da li je na to Tragač mislio kada je govorio o logaritamskom vremenu i eksponencijalnom rastu? Ona čak nije mogla ni da zamisli jedan takav ponor?
     Razmišljala je o tome samo jedan vrtoglavi trenutak. A onda je on nestao i ona se vratila u udobnu, linearnu progresiju događaja koja joj je bila poznata.
     Okrenula se od tela. Praljudska bića nesigurno su se okupila oko nje. "Tragaču, ja... ti ljudi. Moj narod."
     "Tako je", nehajno odvrati Tragač.
     "Mogu li ih dobiti? Mislim, mogu li ih vratiti nazad?" Ona pokaza prema providnoj kupoli gde se okretala Zemlja, umorna, ali još sposobna da ih prihvati.
     "Svakako. Supre im ne mogu pomoći."
     "Pokušaću u početku da odgojim svega nekoliko njih", oprezno reče Klej. Ogromnost saznanja da može postati majka jedne rase snažno ju je pogodila. "Da vidim kako će ići."
     "Niko ne ispituje dubinu reke sa oba stopala", primeti Tragač.
     Seranis je nastavila dalje, svečano i tiho, ne osvrnuvši se. Klej se pitala hoće li ikada više videti nekog Supru.
     Sva praljudska bića posmatrala su Klej. "Misliš li da će se naći mesto za njih?"
     "Ako ga stvoriš."
     "A ti?"
     "Ovo je moje mesto." On pokaza masnom kandžom nemu ogromnost iznad njih.
     "Ovaj... kako ga ono zoveš?... solarni sistem?"
     Tragačeve uši se saviše i promeniše boje iz cimetna u plamenožutu. "On je iznedrio čovečanstvo i starost mu dostiže trećinu starosti same Vaseljene. Nepresušni je izvor života."
     "A ti... ti si njegov agent, je li tako?"
     Tragač klimnu i nasmeja se. Ili je bar Klej pomislila da je to učinio. Nikada nije bila baš potpuno sigurna kada je nešto slično bilo u pitanju i možda je tako bilo najbolje.
     "Pretpostavljam da je prijatno biti deo nečeg tako velikog."
     Tragač reče: "I jeste. Alvin je znao za sistem. Ali on ga je opisao kao beskonačne lance regulatorskih poruka između svetova, zamršene povratne sprege, i tako je promašio ono glavno."
     "A to je?"
     "Alvin je video samo metabolizam. Propustio je svrhu." Tragač odnekud izvuče još jednog pacova i poče da ga jede."
     "Je li 'on' - taj tvoj solarni sistem - stvarno bio taj koji je uništio Ludi Um?"
     "Razume se."
     "A šta je sa Suprama?"
     "Učinili su ono što su morali. Mi smo pomogli da se oblikuju njihove upotrebne vrednosti."
     "Šta je, dakle, posredi? 'Sistem' je to učinio ili smo 'mi' to učinili?"
     "Zajedno."
     Klej uzdahnu. "Pa, dobro, da li smo mi, ljudska bića, uopšte važni?"
     "Svakako da jeste. Mada ne u onoj meri kao što zamišljate."
     "Pomogao si mi zbog onog tvog bioma, je li tako?"
     Tragač kao da je osetio razočaranje u njenom glasu. "Tako je. Ali sam te zavoleo. Ti si element koji nisam shvatio."
     Kako bi prikrila osećanja (smrknuto je pomislila da je to baš tipična ljudska osobina), Klej neobavezno reče: "Samo sam odigrala svoju ulogu u solarnom sistemu."
     Tragač odvrati, namrštivši se: "I jesi."
     "Hej, imala sam i druge motive."
     "Oni su bili usputni." Tragač suknu za jednom pticom u letu, promaši je i pade među zamršene lijane. Klej se nasmeja. Je li to ono superbiće koje je videla kako juri među planetama za vreme bitke? Isto biće koje se sada borilo sa lijanama, iznervirano frkćući? Ili je tu, u stvari, bila u pitanju protivurečnost?
     "Taj biom... kako to da si mu toliko odan?"
     "To je najviši oblik koji se može razviti iz ove Vaseljene... za sada." Tragač se uzaludno uvijao među debelim lijanama. Ipak je nastavio ravnodušnim, odmerenim glasom. "Biom se podrazumevao u temeljnim zakonima još od samog početka, a prvi put se pojavio tu, na drevnoj Zemlji, u obliku zamršenih mreža."
     "Znači, Alvin je ipak delimično bio u pravu."
     Tragač se bacakao unaokolo, tako da se samo još više uplitao. "Samo delimično."
     "Jednom si kazao da si u vezi sa svime."
     Tragač osujećeno odmahnu glavom. "Sa svime i sa ničim."
     "Šta je to 'ničim'?"
     Tragač zari zube u lijanu i oslobodi se. "Kada biće kadro da misli reši da izvesno vreme ne misli."
     "Podsvest?"
     "Transsvest. Deoba u izdvojena bića predstavljala je budućnost evolucije u eri ljudi i ranije. Ja sam delić samosvesti koja se izdigla iz te rane paučine i sada žurno raste."
     "Zvuči krajnje uzvišeno, Tragaču za Ustrojstvima."
     "I ti si deo toga", blago primeti Tragač.
     "Trenutno baš ne osećam svu tu kosmičnost", odvrati Klej, počevši da primećuje šta je sve boli. Dlanovi su joj brideli. Pitala se imaju li Supre kakva medicinska čuda pri ruci.
     "Biom je sasvim običan. Nije u pitanju nikakva velika apstrakcija." Tragač se konačno oslobodio.
     "A ti si domar solarnog sistema?" Klej se skrušeno osmehnu.
     "Na neki način. Putovao sam jednom do jednog drugog bioma i..."
     Klej je bila zapanjena. "Do druge zvezde?"
     "Da. Pošao sam na put da razgovaram sa tim udaljenim biomom. Bio je sasvim drugačiji."
     "Šta jedan biom ima da kaže drugom biomu?"
     "U početku malo. Imao sam poteškoća."
     "Mislila sam da nema toga što Tragač za Ustrojstvima ne bi mogao da reši."
     Tragač se nasmeja, a taj smeh ličio je na lajanje. "Samo ono što nam moje planete dozvoljavaju."
     "One su te poslale?"
     "Da. Na kraju će se biomi razasuti po spiralnim kracima spojiti. Predstoji još mnogo posla, kako bi se shvatila ta čudna bića."
     "Biomi su bića?"
     "Svakako. Evolucija sada nastavlja dalje izvan razmera pojedinaca, vrsta ili redova. Biomi su drugačije klase bića."
     Izrekavši ovo, Tragač više nije ličio na umiljatu životinjku. Osetila je u njemu tihe, sablasne moći.
     "Tragaču, govoriš kao da si ti solarni sistem."
     "Tako ti je to kod nas."
     Klej se zakikota i počeška Tragača ispod široke, zamršene brade. "Dobro, dosta priče. Šta god da je dobilo ovu bitku, i po koju god cenu, mi smo živi."
     "Mnogo je važnije da biom živi."
     "Da, hvala ti Bože."
     "Nema na čemu", odvrati Tragač.