ARTHUR CLARKE

OKIDAČ

THE TRIGGER
ARTHUR CLARKE AND
MICHAEL KUBE - Mc DOWELL

PROLOG:
IZABRANI

Džefri Horton je prešao ravnodušnim pogledom po neredu u drugoj spavaćoj sobi koja je bila pretrpana tehničkom robom, a koju su on i njegov cimer, šaleći se na sopstveni račun, nazvali Crna rupa.

Diskovi i trake ležali su razbacani ispod i na nekoliko stolova, a smrtno ranjeni CD-ROM bio je prikucan točkićem jedne od stolica. Sortirane komponente kompjutera prve generacije i opreme za testiranje pravile su nesigurnu gomilu metala i plastike po ćoškovima. Na Hortonovoj stolici ležalo je razbacano mnoštvo kablova, a udubljena i prepunjena polica sa knjigama i priručnicima zjapila je preko monitora kao Damaklov mač.

Haos, uobičajen za Crnu rupu, mogao bi se svideti samo još nekom od zaljubljenika u tehniku. Uostalom, većina Hortonovih prijatelja imala je makar jednu takvu sobu.

Bez obzira na sve, ipak je bilo očigledno, s obzirom na mnoštvo kartonskih kutija na sredini sobe, da je Hal posećivao trampe tehničke robe u Silikonskoj Dolini, u nedeljama kada je Horton bio odsutan.

"Ako je pokvaren popraviću ga. Ako radi koristiću ga" bio je moto koji je Hal sam smislio. Bilo mu je teško da se odupre bilo kojoj pogodbi na buvljoj pijaci, bilo da je u pitanju refraktometar za 50, argonski laser za 100 ili ceo kompjuter iz ere Windows-a za 25 dolara. Bilo kako bilo, u Crnoj rupi je za sve bilo mesta.

Odupirući se iskušenju da prebire po kutijama kako bi ocenio Halova najnovija otkrića, Horton je izašao iz sobe i odlučno zatvorio vrata za sobom. Gomila prljave odeće na njegovom krevetu i nagomilani materijal za recikliranje na balkonu bili su preči od borbe sa entropijom u, kako ga je njihov gazda jednom prilikom gunđajući nazvao, "nedozvoljenom dvorištu spasenja".

Tek tada je Horton čuo kucanje na vratima. Bilo je oštro i nestrpljivo, kao da traje već neko vreme - što je moglo biti tačno, s obzirom da se borilo sa šuštanjem i brektanjem mašine za pranje sudova koje je dopiralo iz kuhinje.

Dok je žurio da otvori, Horton je imao tek toliko vremena da baci pogled na monitor u hodniku, ali sasvim dovoljno da primeti da je posetilac sedokosi muškarac u dugačkom kaputu. Otključao je obe brave i odškrinuo vrata. "Zdravo - da li je tu -", započeo je posetilac. Zatim je ispravio ramena i nasmejao se srdačno. "Ah, znači tu ste."

Horton je nemo zurio u lice koje nije imalo baš nikakvog razloga da se pojavi na njegovim vratima. "Vi ste Karl Brohier," rekao je, žmirkajući i odmahujući glavom. Nije imao predstavu kako bi trebalo da se ponaša u slučaju da se Nobelov laureat pojavi na njegovim vratima u ulozi misionara iz studentskog grada, pa je zato nastavio da ponavlja sam za sebe: Vi ste Karl Brohier."

"Znam", rekao je stariji čovek i nakrivio malo glavu. "A vi ste Džefri Alan Horton." Podigao je flašu vina koju je nosio i upitao: "Mogu li da uđem?"

"Da, naravno, doktore Brohier," rekao je Horton i povukao se korak unazad kako bi skroz otvorio vrata.

"Karl," ispravio ga je posetilac.

Horton prosto nije mogao sebi da dozvoli takvu drsku prisnost, te je samo klimnuo glavom u znak odobravanja. "Izvinjavam se zbog nereda. Upravo sam se vratio posle tromesečnog odsustva."

"Da, znam," rekao je Brohier dok se provlačio pored njega. "Kako vam se dopalo na Bliskom istoku?"

"Uh - nisam baš bio spreman za sneg u proleće." Brohier je zaroptao od zadovoljstva dok je tražio slobodno mesto da sedne.

"A Mars Toliver - kako vam se on dopao?"

Toliver je bio direktor Nacionalne Ciklotronske Laboratorije za Superprovodljivost /NCLS/ na Mičigenskom državnom Univerzitetu, gde je Horton volontirao šezdeset minuta po ciklotronskom vremenu kao stažista kako bi pribavio podršku za svoju doktorsku tezu. "Od njega se mnogo očekuje," rekao je Horton.

"Isuviše ste kulturni," rekao je Brohier, smeštajući se na kuhinjsku stolicu koja nije bila pretrpana poštom. "Studentska bolest. Prevazići ćete je."

"Ja," započeo je Horton.

"Toliver je birokratski bog iz konzerve koji se izdaje za naučnika - nažalost, sve je to tako svojstveno za glavnu službu na vladinim sajtovima. Sve zasluge za dobro urađen posao u NCLS-u pripadaju Džindžer Frantall, zameniku direktora. Siguran sam da je sa njom razgovarao profesor Huang kako bi ugovorio vašu posetu. Da li ste dobili ono što ste hteli tamo?"

Činilo se da nije postojala ni jedna jedina stvar o njemu a da je Brohier nije već znao. "Dobijeni rezultati su podržali moju tezu.”

"Izvrsno. Jedva čekam da ih vidim. Da li će te je objaviti?

"U arbitražnom časopisu? Nisam siguran da zaslužuje objavljivanje."

"Oh, mislim da zaslužuje. Na osnovu onoga što mi je rekao stari tigar, hm... stari tigar. Znate, on voli taj nadimak. Ne bi vam nimalo škodilo da nekako udesite da on slučajno čuje kako ga tako zovete." Brohier se zakikotao sebi u bradu. "Pošaljite svoj rad časopisu Pisma iz Fizike 6. Ja sam na njihovoj listi arbitara. Nepristrasno ću pročitati vaš rad.

"Doktore Brohier..."

"Karl," insistirao je posetilac.

"Horton je za trenutak imao čudan izraz lica a zatim je klimnuo glavom i rekao "Karl. Karl, vi upravo gledate u jednu veoma konfuznu ličnost. Mislim, meni je zaista pripala velika čast da sam vas upoznao. Pročitao sam vaše radove i zaista sam se obradovao kada ste dobili Nobelovu nagradu. Smatram da sam privilegovan što uopšte razgovaram sa vama."

Brohier je nehajno prešao preko ove pohvale. "Džefri, ja imam šezdeset godina i ne postajem mlađi. Pređite na stvar."

Gestikulirajući obema rukama Horton ga je upitao: "Zašto ste došli? Oprostite, ali sve ovo miliči kao da se Mis proleća pojavila na vratima studentskog bratstva." Blag, ali i iznenađen osmeh je omekšao Brohierove ozbiljne crte lica. "I pozvala predsednika bratstva na sastanak," nadovezao se.

"Aha," složio se Horton. "Da, skoro toliko neverovatno."

"Život i jeste neverovatan - ali i stvaran. "Došao sam da vas pitam šta nameravate da radite sledećih deset godina," rekao je Brohier. "Ako nemate ništa pametnije, pitam se da li biste razmislili da radite za mene."

"Molim?"

"Nobelova nagrada, znate, otvara vrata - i to ne samo vaša," rekao je Brohier. "Nešto pre godinu dana prišao mi je čovek veoma naprednih razmišljanja po imenu Aron Goldstain i predložio da osnujemo novi istraživački centar. Odgovorio sam mu da bih bio zainteresovan samo pod jednim uslovom - da mi dopusti da sakupim što je više moguće vrhunskih stručnjaka i da im obezbedimo sredstva za rad i slobodu da tragaju za bilo čim za šta oni smatraju da obećava."

"Zvuči kao studiranje samo bez ocenjivanja."

Horton se nasmejao. "Rekao sam mu da ne želim da budem rukovodilac neke komercijane fabrike za pravljenje raznoraznih naprava, i da mislim da je nama potrebna fabrika za proizvodnju ideja, koja bi radila na samim granicama kao i na pomeranju tih granica."

"Nova nauka stvara nove mogućnosti"

"Da, tako je," rekao je Brohier. "Tako je. Još sam mu rekao da neću staviti svoj potpis na plan rada, i da mu ne mogu reći do čega ćemo doći ili koliko će to vredeti. Nisam mu, u stvari, mogao obećati ništa konkretno. Onda me je on pitao koliko sam zaradio od svojih patenata i dozvola za poluprovodničku memoriju, i ja sam mu odgovorio. Rekao je da to njemu sasvim odgovara i onda smo se rukovali."

"Za oko pet meseci, Džefri, ja ću staviti svoj direktorski šešir i otvoriću vrata razvijenom istraživačkom kampusu koji se gradi na prostoru od 1.400 ari izvan Kolumbije, u Ohaju. Želeo bih da i ti budeš tamo od prvog dana.

"Da li si zainteresovan?"

“Samo mi recite koga treba da ubijem," rekao je Horton.

Brohier se nasmejao srdačno. "Ova flaša ima čep," rekao je, pokazujući na vino. "Da li u ovom stanu ima otvarača za flaše?"

"Bilo je kada sam otišao."

"Onda se potrudi da ga nađeš, i ti i ja ćemo ubiti ovaj fini Bordo - i nekoliko sivih ćelija u našem mozgu - zajedno sa vinom," rekao je Brohier.

"Dobrodošao u Terabajt Laboratorije, Džefri. Počni da razmišljaš o tome na čemu sledećem bi želeo da radiš."

Brohijerove oči su zasijale neprikrivenim ponosom i zadovoljstvom. "I počni da se privikavaš na ideju da će ti uskoro zavideti svi oni koji bi želeli da budu na tvom mestu."

1
ANOMALIJA

"Voks", Džefri Alan Horton se obratio svom autu. Indikator za glasovnu komandu je zasvetleo na instrumentskoj tabli, i brzi meni se pojavio na vetrobranu. "Državne vesti."

"Očekuje se da vrhovni tužilac General Džon Vu objavi konačne planove za, do sada već dva puta, odlagano suđenje Melvinu Hilsu i još osmorici pripadnika grupe za borbu protiv abortusa "Božje ubice." Optuženi su suočeni sa pet optužbi za ubistvo u smrtonosnom napadu rakete na prostorije Planiranja Roditeljstva u San Leandru.

"Obećavamo optuženima pošteno suđenje, sudu bezbedno suđenje, a žrtvama pravednu presudu."

"Očekuje se da neobično virtuelno suđenje bude u potpunosti izvedeno na ekspresnoj G2 mreži, sa sudijama, porotnicima, javnim tužiocima i optuženima na različitim skrovitim lokacijama. Januara je prva porota raspuštena jer je nekoliko članova porote primilo preteča pisma u kojima su im pretili smrću."

"Voks," rekao je Horton. "Lokalne vesti."

"...Provajderi asocijacija za zaštitu zdravlja žena u velikoj Kolumbijskoj oblasti nisu bili voljni da razgovaraju o bilo kakvim dodatnim merama obezbeđenja, ali je zamenik komandanta policije Džin Rajberg obećala 'maksimalnu opreznost' tokom ovog javnog suđenja.

"Mi znamo na šta su spremne ubice, i zato nećemo dozvoliti da se to ovde desi..."

Horton je uzdahnuo. Suđenje u San Leandru još nije ni počelo, a on se već umorio od slušanja o tome. Javnost je bila prezasićena reportažama o suđenju, i jedino što čovek može da uradi kako bi se toga oslobodio je da ne sluša prenose medija sledećih mesec dana. "Voks, isključi radio," rekao je, i okrenuo volan u desno za skretanje na Šanahan put.

Jutro u Ohaju bilo je jasno, a doba godine kada se sunce rađalo direktno iznad zapadno-istočnih puteva kao nadolazeća vatrena lopta, i pozdravljalo vozače svojim zasleplujućim sjajem. Žmirkajući pospanim očima i pipajući iza sebe kako bi pronašao naočare za sunce, koje kao da su u zemlju propale, Horton je prosto odahnuo kada je konačno skrenuo u drvećem oivičen ulaz u kampus Terabajt Laboratorija.

Sa blagotvornim dejstvom šume i livade koje su odvajale istraživački kompleks od okolnih predgrađa, ulaz u kompleks je pre izgledao kao ulaz u park nego u vrhunski istraživački centar. Da bi se zadržala ta iluzija, sve je učinjeno da obezbeđenje na periferiji bude nenametljivo. Nije bilo kapija, straže, ni bilo kakvih barijera - samo diskretan znak.

Ali izgled je varao. Stotine metara unutra, nalazila se staza za zaustavljanje sa monitorima za daljinsko proveravanje posetilaca. Odmah iznad toga, prizemni senzor je osmatrao šasiju pasoša Hortonove Honde, a predajnik kraj puta je ispitivao njegov radio responder. Horton je znao iz iskustva šta će se desiti ako ne prođe na bilo kojoj od provera. Odmah iza prvog skretanja naići će na niz barijera na putu. Presrešće ga žuti džip obezbeđenja koji tutnji niz put. Bilo ko, ko bi pokušao da ide dalje, ili da uđe na teren centra, pratili bi optički i termo senzori i naišao bi na repetirano oružje stražara sa profesionalnim nedostatkom smisla za humor.

U početku je Horton na obezbeđenje gledao sa nepoverenjem. Ono nikako nije moglo da se uklopi sa Brohierovim insistiranjem da Terabajt zove "kampusom", s obzirom da ograde i kontrolni punktovi nisu bili deo Hortonovog iskustva na fakultetu u Stenfordu, ili Purdu, ili u državi Tenesi. Ali od skora počeo je da ceni nenametljivu budnost i opreznost ljudi iz obezbeđenja, naročito otkako je laboratorija primila jednu od onih "Ned Ladovih" paket bombi u isporuci kancelarijskog pribora.

Sada je Horton već znao sve službenike po liku i imenu, a oni su zauzvrat pružali umirujuće prisustvo kada bi, što je često i bio slučaj, poranio, ili zakasnio, naročito vikendom. Jedini problem na koji je Horton naišao tokom svoje prve zime u Terabajtu bio je kada je, pošto je njegov auto bio na popravci zbog kočnica, probao da uđe u centar u nedelju u Saturnu svoje devojke bez tablica.

Njegova devojka - ni sam prosto nije znao kada je zadnji put upotrebio jednu takvu konstrukciju. Njegova poslednja ozbiljna veza je bila sa Keli Bredok na Stenfordu. Za godinu i po dana zabavljanja oni nikada zapravo nisu odlučili da žive zajedno. Međutim, između Keline krhke emotivne odbrane i njene odvažne seksualne otvorenosti, taj odnos je zauzimao isto onoliko prostora i energije koliko i veze njegovih prijatelja koji su živeli sa svojim devojkama. I pre nego što se Karl Brohier pojavio na njegovim vratima, Horton je već bio od svega pomalo umoran. Počeo je s vremena na vreme da izbegava Keli i da razmišlja o definitivnom raskidu.

Brohierova ponuda je rešila taj problem, iako ne baš u potpunosti onako kako je Horton očekivao. Nekoliko nedelja kasnije Keli je objavila da je obezbedila stipendiju na Teksaškom Univerzitetu. To joj je omogućilo da napusti Paolo Alto mesec dana pre Hortona, i pomoću toga dokaže sebi da time što je spavala sa njim nije dovela svoju nezavisnost u pitanje. Oprostili su se bez suza i bilo kakvih konkretnih obećanja.

Neko vreme održavali su kontakt preko mreže. Ali sajberseks je bio bleda zamena za "pravu stvar", a pokazalo se da je upravo to bila energija koja ih je povezivala. Uz odsustvo strasti malo toga je bilo što je moglo da spreči njihov konačni raskid. U roku od nekoliko meseci postali su "stari prijatelji" na putu da postanu stranci koji samo otpozdrave jedan drugom klimanjem glave u prolazu.

Ipak, činjenica da je Keli nestala iz njegovog života lišila ga je i prijatne vreline i predvidljivosti. Napravio je nekoliko nespretnih i neodlučnih pokušaja kako bi pronašao zamenu za oboje.

Od nekoliko veza te godine veza sa Mojrom, vlasnicom Saturna, je trajala najduže. Društvena tridesetogodišnja meštanka iz Toleda koje je živela u Hortonovoj zgradi, imala je nešto od Keline vatre, doduše u mnogo blažoj i predusretljivljoj varijanti. Međutim, nedostajao joj je Kelin entuzijazam i želja za nezavisnošću, a njena glavna ambicija je bila ona staromodna - da se uda i da ima decu. Čekala je da prođe prvi žar i odmah počela da razmišlja o zajedničkoj kupovini kuće.

Od tada pa nadalje, više po nekoj inerciji nego stvarnoj zamisli, Horton je dozvolio da ga rad u potpunosti obuzme. Njegovo slobodno vreme je bilo ograničeno na povremene ciljane društvene posete ili posete IMAX-ovom pozorištu, plus jednonedeljni izlet u nacionalni park svake godine. Njegovi društveni kontakti van posla bili su ograničeni na četovanje i dva ili tri porodična praznika u kući njegovih roditelja u Kolumbiji, u južnoj Karolini.

Govorio je sam sebi kako mu ne smeta njegov neporočni samački život, da mu je posao dovoljan ali, nije bilo nikoga u njegovoj blizini ko mu je bio blizak da to preispita. Govorio je sam sebi kako mu ne smeta što spava sam, jede sam, putuje sam, ali bilo je istina i to da nije posebno ni uživao u tome.

Govorio je sebi da ima vremena, da će biti još smeha, ispunjenijeg života nekada kasnije, pošto se dokaže, kada rad i odmor budu u ravnoteži - ali on je to sebi govorio već skoro šest godina. Do njegovog tridesetog rođendana ostalo je još samo mesec dana, i iznenada je postalo moguće da vidi sebe kako živi ovako i u trideset i petoj, i četrdesetoj, pa i kasnije.

Horton je znao da je savršen katalizator za ovu melanholiju eksperiment koji je bio planiran za to jutro. A najbolji protivotrov koji je Horton mogao da smisli bio bi uspeh, doduše zakasneli.

Na kraju vijugavog prilaznog puta nalazila se glavna parking zona i ulaz u ograđeni prostor Terabajta. Kao zameniku direktora Hortonu je dodeljeno jedno parking mesto unutar ograda od kovanog gvožđa. Pokazao je identifikaciju prema kapiji, spuštajući prozor na kolima dok je to činio.

"Zdravo još jednom, doktore Horton," rekao je Erik. Ovaj vojnik širokih ramena i nežnog glasa bio je na dužnosti i kada je Horton otišao u tri ujutru. Da li vam je prijalo što ste malo odspavali?"

"Ne mnogo," rekao je Horton, i pokušao da se nasmeje. "Da li si čuo kakvi su planovi?"

"Samo što sam razgovarao sa šefom. Bićemo spremni za vas u sedam i petnaest," rekao je Erik. "Pored vas i vašeg tima bićemo tu samo Tim i ja, tako da ćete imati ceo kampus na raspolaganju. Sajt inženjer će početi da demontira sisteme koji vam nisu potrebni u sedam. Trudićemo se da budemo što tiši.

"Hvala," rekao je Horton, klimnuo glavom i produžio dalje.

"Srećno!" doviknuo je Erik za njim.

Hortonovo lice se zgrčilo. Sreća. Njegov tim je imao mnogo sreće do sada, ali uglavnom loše. Teoretski i dizajnerski deo posla na Bebi trajao je skoro godinu dana a izgradnja eksperimentalne aparature šest meseci. I sada posle više od dve godine oprema još nije uspešno obavila ni jednu jedinu seriju testova. Za sve to vreme imali su mnogo problema: došlo je do požara, kompjuteri su se kvarili, imali su problem sa napajanjem struje i mnoštvom zbunjujućih virusa. Zbog svega toga detektor je morao da se redizajnira, emiter je dva puta bio delimično dograđivan a veći deo merne opreme zamenjen.

S obzirom da je projekat uključivao samopregorni rad u totalno neispitanoj oblasti, problemi su se mogli i očekivati. Bez obzira što je sve to znao, Horton je ipak osećao neverovatan pritisak, a uglavnom je on bio taj koji ga je stvarao. Znao je, da ako je za zadnjih četrdeset meseci potrošio Goldstajnovih četrnaest miliona dolara jureći za uobraziljom, da je on taj koji mora da proceni i ako je potrebno prekine projekat. Ako Svijt 1 ne dovede do nekih pozitivnih rezultata uskoro, biće primoran da to i uradi prizna da je pogrešio.

Hong-Džekel Musermanove objedinjene jednačine polja su dovele do promene paradigme za kojom je teoretska fizika žudela zadnjih trideset godina prošlog veka. Kosmolozi su požurili da prihvate takozvani CERN sistem, s obzirom da je on pružao atraktivna rešenja i za probleme nestanka materije i za paradoks ekspanzije godina.

Međutim, sama fizika je bila okrenuta naglavačke i uronjena u gungulu naučne revolucije. Reputacije su se rušile kao svrgnuti kraljevi, a novi heroji su izranjali iz anonimnosti i krčili puteve. Poslednjih pet Nobelovih nagrada iz oblasti fizike dodeljene su za CERN sistemski rad a da pritom niko nije mogao da se zakune da se došlo do kraja. Bilo je to vreme kada je bilo jako uzbudljivo biti fizičar.

Malo je falilo da Horton sve to propusti. Da su Sjedinjene Države konstruisale svoj Superprovodljivi superčestični superkolajder (SSS) na vreme, osnovni elementi CERN sistema bi bili otkriveni pre skoro dve decenije. A da je bilo moguće, neko bi već uspeo da uradi ono što je Horton sada pokušavao. Put novoj mogućnosti bi bio zatvoren i pre nego što je Horton završio osnovnu školu. Nova istorija fizike pisana je tempom koji je oduzimao dah.

Ali američki Kongres, telo sa velikim iskustvom u slučajevima advokata, ali jako malim u pitanju vizija, otkazao je konstrukciju SSS-a u trenutku kada je on skoro u potpunosti bio završen na teksaškoj ravnici. Ironično, ali ova kratkovidost je pružila priliku Hortonu. Kada bi on i njegov tim samo mogli da nauče Bebu da hoda.

Pre četiri godine na konferenciji CERN sistema američkog Udruženja fizičara u Honoluluu, Horton je shvatio da jedna od jednačina polja u novoj paradigmi uzima u obzir, ali ne zahteva, dosada nezapažen fenomen. Tog dana je Džefri Horton počeo da traga za stimulisanom emisijom gravitona, majušnih bozona koji su bili vektor univerzalne gravitacije.

Njegove sopstvene kolateralne jednačine tvrdile su da je ono što je u doba stare fizike bilo gotovo nezamislivo i danas, u doba savremene fizike, jedva da je moguće. Naime, i dalje je bilo gotovo neizvodljivo sagraditi analog za gravitacioni laser. Iako je taj uređaj tek trebao biti prikazan, a njegova funkcionalnost dokazana, već je imao ime nasleđeno iz naučno-fantastičnih bajki u kojima je bio deo tehnološkog nameštaja: "traktor bim."

I tu ne bi bio kraj. Horton i Brohier su već napravili spisak više od sto primenljivih patenata: veštačka gravitacija za dugotrajne vasionske letove, frikcione vožnje, vazdušne dizalice bez kablova i bez pokretnih delova, bestežinske komore na nula metara nadmorske visine i još mnogo toga.

Dok Beba postane punoletna svi će već želeti da se igraju sa njom.

Međutim, Horton nije mogao da računa da je on jedini slobodoumni fizičar koji je posmatrao jednadne CERN tima i u njima video tu mogućnost. Živeo je u strahu od toga da će se jednog dana ulogovati na Los Alamosov preprint server i da će saznati, sasvim slučajno, dok bude pregledavao nove radove iz oblasti visoko-energetske fizike, da je neko drugi već realizovao njegove pretpostavke kroz tekst i jednačine.

Užasavao se i same pomisli da je to moguće kao i činjenice da je sasvim moguće da on greši i da svi oni samo trače svoje dragoceno vreme.

Svetla su već bila upaljena u Plank Centar Dejvison laboratoriji i oba Hortonova saradnika na projektu su užurbano spremala konačne pripreme za test.

Doktor Gordon Grin je ležao na podu do pola zaklonjen postoljem transformatora generatora polja koji je bio skoro veličine frižidera. Iza njega se mogao videti jedan deo izbledele i umazane torbe za alat, kao i Faradej ploča br. 4.

Doktor Li Tajer sedela je u stolici ispred konzole za prikupljanje podataka i trljala vrat jednom rukom dok je posmatrala dupli displej. Bila je okrenuta leđima kada je Horton ušao.

Gordi i Li bili su u potpunosti različiti. On je imao ten boje čokolade i bio je građen poput nekog rvača srednje teške kategorije. Ona je bila visoka, bleda i vitka kao srna. Gordonovi ne tako dugi porodični koreni išli su do Nkrumaha Gane i pothranjivani su uglavnom nadom, dok su njem bili jako dugi i protezali se do uglađenog trgovca Englanda, koji je nekada davno kupio svoje poreklo. On je predstavljao ulice Oklanda u Kaliforniji, a ona elitno predgrađe Konektikata. Njemu je bila potrebna državna stipendija kako bi pohađao jeftini Dejvis univerzitet, dok je ona bila bacila oko na Ajvi Lig pre nego što se odlučila za Kornel.

U svakom slučaju, ono što im je bilo zajedničko bila je činjenica da su prkosili onome što se od njih očekivalo s obzirom na poreklo. Gordi se dovoljno istakao na Dejvisu i otvorio sebi put za postdiplomske programe iz mašinstva i elektrotehnike na Kal Teku. Kad je Li u pitanju ona je već posle godinu dana na fakultetu izjavila da je Kornel kao i njene kolega jako dosadan, otarasila se novčane učene svojih roditelja i prebacila na Renseler Politehnik da malo "isprlja ruke." Čak je i njen nadimak bio odraz odbacivanja tog "pomodarskog prenemaganja."

Horton je bio svestan činjenice koliko je srećan što je uspeo da ih oboje "ulovi." Gordi je došla u Terabajt pošto su Hju ITT zatvorili svoju radionicu za modeliranje u korist virtuelnog modeliranja. Li, koja je bila osam godina starija od Hortona, bila je razočarana pošto su tri uzastopna projekta u Farmlabu potpala pod budžetsku sekiru.

"Gordi Li - da li ste vi uopšte išli kući?" pitao ih je Horton, i spustio torbu na ivicu svog radnog stola.

Tajer je podigla ruku. "Ja jesam," rekla je ne okrećući se. "Istuširala sam se, promenila veš, pokupila svoje fetiše i amajlije i odmah se vratila pravo ovamo kako bi završila kalibrisanje detektora."

"Gordi?"

"Ja sam odremao nekoliko sati na kauču u tvojoj kancelariji," javio se Grin negde ispod uređaja. "Imao sam noćnu moru o još jednom požaru na postolju transformatora, i rešio sam da još jednom lično proverim kako stvari stoje."

"Da li ja to osećam dah sujeverja u vazduhu?" Horton se upitno nasmešio. "Nema veze, ne morate da odgovorite, ionako moram da idem da zapalim sveću u Nijel Bohr pećini."

Grin je likovao "Pa to je već egzotičan fetiš!"

"Ti si jedna patetična i nepristojna osoba," rekla je Tajer odmahujući glavom. "Da u isto vreme nisi najbolji kovač gvožđa koga sam ikada videla, naterala bih šefa da te otpusti."

"Želiš me," rekao joj je Gordi, spustio noge na pod i izmigoljio se ispod postolja transformatora. "Siguran sam u to. Zašto bi inače obukla čist veš?"

"Trogloditu."

"Folirantkinjo."

"Je l' vidite vi šefe, šta ja moram da trpim kada niste tu," rekla je Tajer i zarotirala svoju stolicu za devedeset stepeni. "S obzirom da ovo stvorenje i ja pripadamo istoj vrsti, moći ću da podnesem tužbu za seksualno uznemirivanje, veliku kao njegov ego."

"Oboje mi zvučite kao da vam je potrebno da odspavate makar jedno deset sati," rekao je Horton. "U odvojenim krevetima," brzo je dodao. "Pitam se da li da sve odložimo, i vratimo se sutra sveži i odmorni?"

Tajer je odmahnula glavom. "Šefe, ja planiram da odem kući odavde u roku od tri sata i spavam nedelju dana. Ili da odem kući i ne treznim se cele nedelje. Šta god."

"Pa, ne bih smeo onda da tražim od tebe da menjaš svoje planove," Horton se sarkastično nasmejao. "Gordi, kako izgleda? Hoćemo li moći da krenemo?"

"Zadovoljan sam," rekao je Grin.

"Trebalo bi da kažeš, doktore Horton, garantujem - danas je taj dan."

"Ja sam spreman da garantujem da, u slučaju da se danas pokvari, biće po sredi kvar koji se do sada nikada nije javljao. Da li je to dovoljno?"

Horton je uzdahnuo "Pretpostavljam da ću morati da se time zadovoljim. Koliko ti je još vremena potrebno, Li?"

"Spremna sam. Svi rekorderi su sinhronizovani, i svi senzori podešeni na nulu. Gledam samo kako bih bila sigurna da Gordi neće upropastiti sav moj trud u zadnjem minutu."

"Gordi?"

"Još deset minuta i Beba će biti obučena," rekao je Grin. "Onda možemo početi sa zagrevanjem generatora kad god poželiš."

Horton je bacio pogled na sat iznad radnog stola. "U redu.

Moraću samo na brzinu da popijem kafu, ažuriram eksperimentalni operativni registar pre nego što zaboravim šta smo radili sinoć. Hajde da krenemo da radimo ček listu u 7:15, i da se potrudimo da počnemo seriju testova u 7:30."

"Hoće li doći doktor Brohier," pitala je Tajer.

Horton se žalosno nasmešio. "Rekao je da će ovoga puta preskočiti, imajući u vidu da je prisustvovao svim prethodnim katastrofama, stekao je utisak da nam donosi lošu sreću. Siguran sam da je mislio u metaforičnom a ne metafizičkom smislu."

"Sigurna sam da je pravi razlog u tome što bi morao da ustane rano," rekla je Tajer i uzdahnula. "Duplo sam mlađa od njega, pa opet ne volim da se budim ovako rano."

"Nešto mi govori da će zažaliti što nije ovde," rekao je Grin i ponovo nestao sa Faradejevom pločom u ruci ispod mašine. "Ne pitajte me kako to znam," nastavio je da govori dok mu je glas postajao sve tiši kao u horor filmovima. "Postoji nepoznata moć koja povlači moju svest, neobjašnjiva sila koja utiče na moje misli. Odjednom me je obuzela misteriozna, neodoljiva sila."

"Testosteroni," promrmljala je Tajer.

Horton se nasmejao, a onda otišao da potraži krofnu.

U principu, primarni detektor je bio krajnje jednostavan.

Cilj je bio da se otkrije minut, privremena lokalna varijacija u gravitacionoj privlačnosti između mete i predajnika. Metod se sastojao u tome da se izmeri skretanje same mete, odnosno zavese koja se sastojala od izuzetno tankih traka od kojih je svaka bila napravljena od različitog osnovnog metala.

Teoretski gledano, kada se meta podvrgne punom radijusu elektromagnetne radijacije - od kiloherca do gigaherca, od dugog radio-talasa do kratkog rendgenskog zraka koji proizvodi antena predajnik, magična kombinacija materijala i frekvencije bi prouzrokovala da se svaka traka naizmenično pokrene prema anteni. Horton nije mogao ni da pretpostavi koja bi to magična frekvencija mogla biti. Njegove jednačine su zahtevale teoretsku konstantu koje se ne može izvesti, već samo eksperimentalno utvrditi.

U praksi, što je detektor osetljiviji to je i krhkiji i osetljiviji na spoljni uticaj. Čak i strujanje vazduha do koga dolazi kada neko samo prođe pored detektora bilo je nekoliko redova veličine jače nego što su bile Brohierove najoptimističnije procene za traktor efekat na eksperimentalnim nivoima verovatnoće. Prvi set traka je već bio iscepan na pola, kada je posetilac udario u radni sto na delu gde je detektor bio montiran.

Od tada sve je bilo učinjeno da se detektor izoluje. Stavili su ga ispod zvona od debelog stakla, a vazduh unutar samog zvona bio je sveden na beskrajno malu frakciju normalnog vazdušnog pritiska. Zatim je cela montaža pričvršćena za Ohajo granitnu kocku tešku tri tone koja je plutala na uljanom jastuku.

Jednoga dana Brohier je ušao u laboratoriju i zatekao Hortona, Grina i Tajer kako energično skaču gore-dole u krug oko granitne kocke kako bi testirali rast udara. Sa karakterističnom prisebnošću, glavni direktor je počeo pevušiti Zaratustru, temu iz Odiseje 2001, dok je bez reči odlazio prema hodniku.

Mnogo vremena je prošlo otkako se Horton tako slatko nasmejao.

"Gordi?"

"Dovod struje je stabilan i nepromenjen. Držimo palčeve, šešir smo okrenuli naopako."

"Li?"

"Svi senzori na kontrolnim tablama pokazuju nulu. Molitveni točak se okreće suprotno smeru skazaljke na satu."

Horton je pogledao u pravcu detektora koji je sada bio skriven od pogleda polukrugom portabl ekrana koji su emitovali zračenje. "Uradimo to. Startuj sekvencer."

"Rekorderi rade," izvestila je Li iz svoje stanice.

"Izlazna snaga se nalazi na petom podeoku," izvestio je Gordi neposredno posle toga. "Izlazna frekvencija je 100 Hz i dalje raste."

Horton se naslonio u svojoj laboratorijskoj stolici na sklapanje, laktove je podupro o naslon stolice, a ruke nervozno trljao u krilu. Eksperiment je sada bio pod kontrolom naručenog programa sa nadimkom Čvrsta ruka, koji je radio na Alfa 3 na Lijinoj konzoli. Primarne dužnosti Čvrste ruke bile su, s obzirom da je bio imun na nervozu i očekivanja, da održava konstantni dovod struje na svim stadijumima ciklusa, kao i da obezbedi sporo, mirno razlaganje kroz predajnikov operativni spektar.

Nekoliko minuta niko nije govorio. Tajer i Horton su napregnuto gledali neprekidno ažuriranje displeja. Oboje su imali moć da pauziraju sekvencer ili prekinu eksperiment samo jednim dodirom prsta.

"Pojavljuje se na infracrvenom useku," najavila je Li.

Horton je klimnuo glavom. Zbog problema sa zagrevanjem traka debljine flis papira, veći deo infracrvenog spektra morao je biti preskočen. "Evo stiže prva duga."

Iz pozadine radijacionih ekrana pomolio se plamičak svetlocrvene svetlosti. Svetlost je brzo prešla iz crvene u narandžastu i nastavila da menja boju sve dok nije nestala kao svetloljubičasta senka.

"Počinje ciklus rendgenskih zraka," rekla je Tajer.

"Nadam se da je veš koji si obukla od olova," kazao je Gordi.

"Nikada nećeš saznati," živahno mu je odgovorila. "Šefe, sve mi izgleda dobro i stabilno za sada."

"I meni", rekao je. "Mada ne bih imao ništa protiv kada bi se nešto malo i pomerilo."

"Da li biste smeli da se opkladite gde?"

"U donjem uglu - veoma dugačke talasne dužine. Doktor Brohier misli suprotno. On smatra da naš predajnik ne može dosegnuti neophodne frekvencije, od oko deseto-sekundnih do dvadeseto-sekundnih." Slegao je ramenima. "Toliko o srednjem spektru koga smo već proučavali skoro do iznemoglosti. Izgledi su da je jedan od nas sigurno u pravu."

"Prvi ciklus je završen", prekinula ga je Tajer. "Rezultati su negativni."

"Ako ništa drugo makar smo završili prvi ciklus," rekao je Gordi. "Izlazna snaga je sada na desetom podeoku. Opet imam neki osećaj."

"To smo već doživeli," rekla je Tajer pomalo bojažljivo. "Neću da se uzbuđujem pre nego što pređemo naš do sada najbolji rezultat."

"Taj rezultat je postignut na eksperimentu 12. decembra. Iznqsio je dvadeset i osam minuta i šest sekundi, ili skoro tri završena ciklusa. Taj pokušaj se završio kada je poluprovodnički kondicioner podbacio dajući Čvrstoj Ruci rani oblik digitalne paralize.

"Pojavljuje se na infracrvenom useku," prozborila je Tajer.

Horton je klimnuo glavom.

Svetlost duginih boja zasijala je na plafonu laboratorije.

"Pitam se da li možda u ovom trenutku tamo negde neki francuski fizičar sedi u CERN-ovoj kontrolnoj sobi," razmišljao je naglas Grin, "... i pumpa Z čestice u simulirani protostelarni nebular i usavršava svoj rad o indukovanoj gravitacionoj grupi..."

Horton se zavrteo na svojoj stolici prema Grinu i slegnuo ramenima. "Ako je to istina, onda su oni u prednosti. Ne šalim se kad to kažem. Ako ispadne da su nam potrebni teži bozoni da napumpamo gravitacioni laser, onda mi nećemo biti ti koji će to uraditi. Farmilab, CERN, KEK, pa čak i Stanford i Brukhejven - ne možemo tamo ni da provirimo a kamoli da se takmičimo sa njima."

"Ja i dalje mislim da smo propustili šansu da dobijemo opkladu kada se nismo nagodili sa nekom od manjih viskokoenergetskih laboratorija," rekao je Grin. "Uvek ima nekog kome je potreban novac. Mek Donald, Eletra, a čujem da je i Protvino na prodaju."

Tajer je šmrknula. "Ti, u stvari, samo želiš šansu da se igraš sa trilionskim elektrovoltima."

"A ko ne želi?"

Horton je ustao i protegao se. "Ja ne želim. To nam neće pomoći. Ja se nadam efektu koji možemo primeniti u stvarnom svetu. Fizika prve tri sekunde postojanja svemira nije bila ni od kakve praktične koristi ikome. "Kad bi..." Stao je u pola rečenice i primakao se displeju. Šta je to, dođavola?" Tajer se namrštila i privukla svoju stolicu do konzole. "Neka vrsta podrhtavanja tla. Pogledaj seizmograf."

Pre nego što je Horton uspeo da odgovori, oštar zavijajući zvuk alarma iz laboratorijskog interfona prolomio je tišinu sobe.

"Šta je to? Alarm koji upozorava na zaključavanje?" Horton je jurnuo prema vratima laboratorije. "Resetuj sve kako bi pokrenuo tekući ciklus," naredio je, pokušavajući da nadglasi alarm. "Proverite svoja kalibrisanja."

Odjednom su shvatili da se Horton ne bori sa alarmom već sa nekim drugim glasom. "Osoblju Terabajta - govori obezbeđenje. Preventivno zaključavanje je u toku u celom kampusu. Pokrenuti su protokoli izolacije električne energije i komunikacije."

"Propao nam je eksperiment," rekao je Grin sa gađenjem.

"...Molimo vas, ostanite na svojim mestima. Ne napuštajte zgradu. Ne prilazite prozorima..."

"Pre nego što je Horton uspeo da priđe vratima laboratorije, crveno svetlo je zatreperilo na šipkama elektronskih brava, a vrata su se ukočila. Zgrabio je fiksni telefon na zidu pored njega i okrenuo obezbeđenje. Jako neobično, ali telefon je zvonio jedanaest puta pre nego što se neko javio.

"Ovde doktor Horton. Šta se dešava?"

"Doktore Horton ovde Tim Bartel. Da li ste vi i vaše osoblje dobro?"

"Dobro smo..."

"Gde se nalazite trenutno?"

"U Dejvisonu, u Plank centru."

"U redu. Molim vas ostanite tamo, doktore Horton. Doći ćemo po vas čim se uverimo da je opasnost prošla."

"Dođavola sa tim, samo mi recite šta se dešava." Za trenutak se osetilo oklevanje sa druge strane.

"Došlo je do eksplozije."

"Šta? Bomba?"

"Prokletstvo," rekao je Grin koji je sve pomno slušao.

"Ne znamo šta je uzrok eksplozije," kratko je odgovorio Bartel. "Izbila su dva požara i nekoliko ljudi je povređeno. Trebalo bi da ste vi sigurni tu gde ste. Molim vas ne pomerajte se nigde dok ne budemo sigurni da je situacija pod kontrolom.

"Veza se prekinula sa druge strane.

"Dok je vraćao telefon u ležište, uzdahnuo je ogorčeno i povio ramena. Pogledao je u zabrinuta lica svog osoblja. "Zatvorite sve," rekao je umorno. "Za danas smo završili.

2
MISTERIJA

SAN HUAN, PORTORIKO Devet zasebnih eksplozija uzdrmalo je Porto Riko preko noći u utorak. Jedna osoba je poginula, a tri su povređene. Bombe su uništile nadvožnjak i oštetile autobusku stanicu za turističke autobuse i podstanicu koja je napajala tvrđavu Bjukanan, štab američke južnjačke vojske. Maketeronci koji se bore za nezavisnost demonstrirali su svoju snagu na godišnjicu američke invazije na ovo ostrvo za vreme špansko-američkog rata.

Kompletna priča / izjava guvernera Haroda

Sigurnosno zaključavanje je okončano posle dva sata i Džefri Horton je napustio Plank centar. Na vratima je osetio jak miris nečega što je izgorelo ili što još gori. Tu je bio i Donovan King, direktor obezbeđenja za Terabajt u svom žutom džipu.

"Doktor Brohier čeka na službenoj kapiji," rekao je King. "Uđite. Hteo bih da vas obojicu povezem i pokažem vam kakva je šteta pričinjena."

Horton se popeo na zadnje sedište. "Šta se desilo?"

"Nemam pojma," kratko je odgovorio King i uz trzaj pokrenuo džip.

"Pa, da li je u pitanju bomba?"

"Nemam pojma."

Kingov odgovor je bio uzdržan. On je bio mršav, preplanuli veteran koji je proveo deset godina u specijalnim jedinicama američkog ratnog vazduhoplovstva i šesnaest godina u privatnoj savetodavnoj službi za obezbeđenje. U tom periodu on se suočavao sa najrazličitijim oblicima pretnji, od hiljadugodišnjih mučenika i krijumčara vatrenog oružja za vreme Trećeg svetskog rata, pa sve do prevarenih muževa i udruženih hakera. Njegov miran karakter je smatran prirodnim, zbog čega je njegova očigledna uznemirenost ovog puta još više zabrinjavala.

"A šta je sa povređenima?" navaljivao je Horton.

"Doktore Horton, ja u potpunosti razumem vaše nestrpljenje, ali ja bih voleo da sačekamo da nam se doktor Brohier pridruži i da vas onda obojicu informišem."

Horton više nije navaljivao. Pažnju mu je skrenuo uski trag sivog dima severozapadno od njih. Od travnatog brdašceta nije mogao da vidi izvor dima ili makar oceni na kojoj je udaljenosti, ali po oštrom mirisu u vazduhu ocenio je da nije daleko.

Nije mnogo prošlo a oni su stigli do službene kapije i pokupili Brohiera. Garderoba mu je bila skroz izgužvana, što mu nije bilo svojstveno. Nije nosio ni kravatu, ni sako, a preko levog uva pao mu je razbarušen pramen kose. Bez obzira na sve to opušteno se nasmešio Hortonu.

"Drago mi je da ste ti i tvoji ljudi u redu, Džefri. Gospodine King, kako je gospodin Flit?"

"Onog trenutka kada mi više nije bio potreban, poslao sam Čarlija do bolnice da vidi kako je Erik," rekao je King. "Ali on još nije zvao."

"U redu," kazao je Brohier, nespretno se penjući na putničko mesto. "Zašto mi ne pokažete šta se ovde desilo?"

Prvo su se zaustavili kraj ostataka čuvareve kućice u kojoj je još uvek tinjala vatra. Mala, zemljom prikrivena konstrukcija, bila je skroz uništena. Betonski zid pretrpan zemljom i busenjem maltene je skroz nestao i sada je podsećao na garavu gomilu. Vrata su ležala na trideset metara od kućice, savijena i smrskana. Nedaleko odatle jedan pripadnik osoblja za održavanje, stajao je pored laboratorijskog vatrogasnog kamina za prvu pomoć i posmatrao sunđerasti dinamo koji se nalazio na šasiji Hamera.

"Šta je Erik tamo radio?" pitao je Horton dok je posmatrao ostatke traktora.

"On je bio na kapiji kada sam ušao."

"I još uvek je bio na kapiji kada je sve otišlo u vazduh", kazao je King. "Nije se uopšte ni vraćao ovde."

"Ne razumem."

"Ni ja," nastavio je King. "Idemo da vam pokažem i sve ostalo."

King ih je zatim odveo do prednje kapije. "Erik je bio u kućici," rekao je pokazujući rukom. "Nema šta da se vidi, sem traga paljevine na podu. Erik je završio sa opekotinama od kuka do kolena. Noga mu izgleda kao da je držao u letlampi. Ostaci njegovog ličnog oružja su kod mene u kancelariji. Očigledno su delovi najlona istopljene futrole pištolja prouzrokovan neke od njegovih najgorih opekotina."

"Oh, Bože", rekao je Brohier. "A ovo su, pretpostavljam, prouzrokovale ruševine od eksplozije."

"Kućica je netaknuta, doktore Brohier. Nema rupa na krovu, ni slomljenog stakla."

"Pa šta je onda u pitanju? Nije valjda sam sebe zapalio? Možda je palio cigaretu u trenutku kada je bomba eksplodirala."

"Erik ne puši," rekao je Horton.

"Ne?"

"Ne," potvrdio je King.

"Pa šta je onda u pitanju?"

Brohier je odmahnuo glavom. "Potrebna mi je kafa," rekao je. "Gospodine King, zašto nam se ne pridružite u mojoj kancelariji za pola sata. Ponesite pištolj gospodina Flita sa sobom i sve drugo što nađete do tada. I pronađite nekog da otvori tu zaključanu kasetu. Mislim da će biti neophodno da vidimo šta je unutra."

"Ovog jutra sudski veštak dolazi malo kasnije. Radije ne bih ništa dirao do tada."

Brohier je klimnuo glavom i nevoljno se složio. "Dakle, za pola sata."

"Direktore, samo još nešto. Vatrogasni inspektor čeka da ga pozovem. Kažite mi kako da postupim prema nadležnim organima? Da li da ih pozovem da dođu, ili da ih držim na pristojnom odstojanju?"

"Zavisi, gospodine King. Da li mi ovde imamo posla sa zločinom ili nesrećom?"

"U ovom trenutku, direktore, ja jednostavno ne znam."

"Zašto onda ne bismo to držali malo u tajnosti. A ja ću se pozabaviti javnošću."

King je klimnuo glavom u znak odobravanja. "Što se mene tiče ja se slažem."

Jedna od vrlina Karla Brohiera, kojoj se Horton najviše divio i čudio, bila je njegova smirenost i efikasnost u kriznim trenucima. Iako možda Brohier nije uspeo ni da se približi kafi pre nego što im se pridružio Donovan King, zasigurno je uspeo da okonča osam telefonskih poziva: sa opštinskim vatrogasnim inspektorom, sa dvojicom odbornika, gradskim urednikom Kolumbus Dispatch-a, kadrovskim direktorom u Terabajtu, službenikom osiguranja laboratorije, načelnikom medicinskog Olentangy centra i lokalnim informativnim kanalom koji je direktno prenosio sliku rupe iz dvorišta laboratorije, koja se dimila, pomoću UAW-a koji je kružio iznad ivice ograde.

Što je bilo još neverovatnije, izgleda da je on od svakog poziva dobio baš ono što je hteo - u ovom slučaju to je bio mali predah.

"Je li ima nešto novo o gospodinu Flitu?" Brohier je pitao Kinga pošto su njih trojica seli zajedno.

"Još čekam novosti od nekoga ko ga je zapravo video u sobi hitne pomoći. Što se samih bolničara hitne pomoći tiče, oni su bili vrlo optimistični," rekao je King. "Doduše, možda će morati da mu rade presađivanje kože, što može biti nezgodno. On verovatno nije ni svestan koliko je sreće imao. Dozvolite da vam pustim ono što su snimile kamere sa kapije."

Brohier i Horton su nemo posmatrali slike na podeljenom ekranu. Nijedno vozilo nije bilo pored kapije, nikakvog znaka koji bi eventualno ukazivao na nekog autsajdera. U jednom trenutku Flit je sedeo u portirnici, pijuckao kafu; a onda je odjednom čuvareva futrola za pištolj na njegovom desnom kuku eksplodirala uz strašnu buku i raspršavanje žutog plamena. Vrišteći i batrgajući se izbezumljeno, Erik je prvo snažno udario u metalni sto za registraciju, zatim u bočni zid pre nego što je pao prema vratima i onda vani, na pločnik.

"Blagi bože," rekao je Brohier prebledevši.

Horton je odmahivao glavom. "To nije moralo da se dogodi. Nikada nisam video ništa slično."

"Ne, dođavola, zaista nije trebalo," rekao je King. "Izgleda kao da je učestvovalo svih sedamnaest metaka - ceo šaržer, pa čak i metak u cevi. Pištolj je skroz uništen. Drška je skoro sasvim izgorela. A očigledno su gotovo svi meci još uvek bili u pištolju, doduše polu otopljeni."

"Kako je to moguće?" upitao je Brohier, sužavajući pogled. "Meni se činilo kao da su se rasuli na sve strane."

"Mesing sam po sebi nije dovoljno jak da zadrži pritisak gasa koji proizvodi zapaljeni barut," objasnio je Horton. Čaura se cepa i otvara pre nego što metak dobija pravi impuls."

"Pa, onda kako biste vas dvojica ovo nazvali - otkazivanje pištolja?" upitao je Brohier.

"Ne, ne," odgovorio je King. "Ni otkazivanje, ni eksplozija. To je bila eksplozija u telu barutom napunjenog pištolja. Nekoliko sekundi on je bio nešto kao bacač vatre, umesto vatreno oružje."

"Kako znate da se baš to desilo?" dodao je Horton.

King je prstom pipnuo gornji levi ugao. "Erik drži rezervni šaržer u stolu, ne voli osećaj težine na kaišu."

"Oba su izgorela?" Horton je upitao s nevericom.

"Pokazaću vam snimak ponovo. Možete videti bljesak, i kako poklopac stola odskače, a zatim dim koji se širi sa strane."

"To nema smisla," rekao je Horton još uvek vrteći glavom.

"Da li je razmatrana mogućnost da je u pitanju podmetnuta bomba u autu?" pitao je Brohier.

King je klimnuo glavom. "Mora da je u pitanju nešto od ovoga što smo mi rekli. Da li ste vas dvojica videli šta je ostalo od vozila?"

"Da, dok sam dolazio," odgovorio je Brohier.

"Samo letimice," kazao je Horton.

"Kamera je i to snimila. Pogledajte."

Kamera se lagano okretala i snimala skoro potpuno prazan parking kada je odjednom beli zatvoreni parkirani automobil, koji je bio u prvom planu, bljesnuo. Izgledalo je kao da je vozilo poskočilo u mestu, šoferšajbna i oba prozora pored putničkih mesta su odletela u vazduh u oblaku sivocrnog dima koji se zadržao iznad njega u nepomičnom vazduhu. Onda se pojavio prvi jezičak plamena koji je olizao registraciju. Unutrašnjost auta je bila u potpunosti progutana, a plamenovi dima su postali crni od zapaljene sintetike.

King je isključio rekorder. "Otprilike tri minuta kasnije, rezervoar sa benzinom je odleteo u vazduh, sa posledicama koje ste već imali prilike da vidite. Na svu sreću, niko nije bio tamo da pokuša da ugasi vatru. Mi smo otišli da pomognemo Eriku."

"Šta se prvo desilo?" interesovao se Brohier. "Otkazivanje pištolja, ili požar u automobilu?"

"Ni jedno ni drugo," odgovorio je King. "Po vremenu na snimcima, oba događaja su se desila u maltene istom trenutku. Na audio traci sa parkinga može se čuti Erikov pištolj. A na video traci iz portirnice može se videti prvi bljesak iz auta u vidu prolazne senke."

"Ne mislite valjda da oni imaju neke veze jedan sa drugim," rekao je Horton.

"Ne znam šta da mislim," rekao je King. "Sve je jako bizarno."

"A čiji je auto?" pitao je Horton.

"Vašeg pomoćnika," odgovorio je King. "Doktora Gordona Grina. Mislim da bismo mogli da mu postavimo nekoliko pitanja u vezi sa tim, možda će on moći da nam razjasni slučaj."

"Svakako," rekao je Brohier, gestikulirajući rukama u znak saglasnosti. "Pozovite ga." King je klimnuo glavom. "Možda bi trebalo, za svaki slučaj, da pošaljem nekoga da ga dovede."

"Za svaki slučaj da.... šta?" pitao je Horton.

"U slučaju da počne da beži," kazao je King posmatrajući ga mirno i ne dižući glas.

"Stani malo.... ovo je apsurdno. Od kada je on osumnjičen? Šta vi mislite da je on uradio?"

"Ne znam tačno," rekao je King. "Ali znam da je moj prijatelj na intenzivnoj nezi jer se nešto strašno čudno desilo sa njegovim ličnim oružjem. A Grin je vaš inovator, zar nje? Koliko ja znam ljudi iz Kal Teka su poznati po tome što vole da prave neslane šale."

"On je moj eksperimentalni inženjer," rekao je Horton žustro. "Ali ako mislite da bi on namerno ugrozio..."

"U redu je, Džefe." prekinuo ga je Brohier. "Svi mi samo tražimo odgovore. Gospodine King, oslobodite sistem za zaključavanje i zamolite doktora Grina da dođe. Da vidimo da li on zna nešto više od nas."

"Šefe," Grin je klimnuo glavom u znak pozdrava u Hortonovom pravcu. "Doktore Brohier. Šta se dešava?"

"Mi imamo neke video-snimke o jutrošnjem događaju," počeo je King. "Voleli bismo da ih i vi pogledate i kažete šta mislite."

Grin je slegnuo ramenima u znak odobravanja i skliznuo na sedište levo od monitora. "Zar ovo nije parking B? Mislio sam da se pucnjava desila kod kapije."

"Ovo je parking B," rekao je King i pokrenuo sistem za zaustavljanje kadra.

"Da, sto posto, to tamo je moj auto. Onaj beli."

"Ne skidaj pogled sa njega," rekao mu je Horton tiho.

"Što? Ja, o, o, ne, oh... majko moja..." Razrogačio je oči od iznenađenja kada su se pojavili prvi bljesak svetlosti i talas dima u putničkoj kabini. U sledećem trenutku na licu su mu se mogle videti i tuga i neverica. "Uh, do đavola šefe, pogledaj samo! Trebalo je da ga otplaćujem još dve godine."

Niko nije progovarao, čak se niko nije ni nasmejao. Stisnutih pesnica i oslonjen na sto ispred sebe, Grin je nemo posmatrao ostatak snimka. Zatim, kada je plejbek snimak završen i kada je kadar ponovo bio zaustavljen, spustio je glavu među šake ne krijući nevericu.

"Da li imate predstavu šta je to moglo da se desi?" pitao je King.

Podižući glavu, Grin se naslonio na stolicu i huknuo u svoju zatvorenu šaku. "Aha. Tenesi."

"Šta?"

"Kada sam krenuo u posetu mom bratu Brendonu i njegovoj devojci za Božić, išao sam kroz Tenesi," objasnio je Grin i uzdahnuo. "Znate već kakva je situacija u Tenesiju. Na svakom izlazu duž autoputa oni imaju te fantastične radnje sa vatrometima. Koja od koje veća, sjajnija, i naravno u svima tvrde da je kod njih jeftiniji nego u prethodnoj. Pokleknuo sam kada sam se vraćao na sever." Odmahnuo je glavom. "U pretincu u autu nalazile su mi se petarde u vrednosti od 20, a ispod putničkog sedišta rakete u vrednosti od 50 dolara."

King je podigao jednu obrvu. "Za Božić? Zašto je to još uvek stajalo u vašem autu?"

"Jer još uvek nisam našao rešenje gde da ih iskoristim. Ako niste znali, sve se to smatra nelegalnom robom ovde u Ohaju. Uh, prokletstvo. Nelegalni vatromet", prosto je zajecao. "Osiguravajuće društvo će verovatno iskoristiti to kao izgovor da odbije moj zahtev za odštetu."

"Da li možda znate zašto su se aktivirali ovi vatrometi?"

Grin je odmahnuo glavom bez reči.

"Gde su stajali? Možda su se navlažili?"

"Još uvek su bili u plastičnom omotu. Nisam čak stigao ni da ih otpakujem."

Dodao je prosto se izvinjavajući: "Prve komšije žive preblizu, i nemaju baš mnogo razumevanja kada je u pitanju buka. Čuvao sam ih za izlet na koji smo Džihjan i ja trebali da idemo, u kolibu njenih roditelja na Crnom jezeru, za vikend na dan pomena poginulim." Grin je pogledao u šefa obezbeđenja. "Da li je moj vatromet povredio nekoga iz obezbeđenja?"

King je odmahnuo glavom, stisnutih usana. "Ne. Izgleda da ne "

"Da li mogu svom osiguravajućem društvu tako da kažem?" pitao je Grin ustajući.

Brohier mu je odgovorio. "Doktore Grin, zamolio bih vas da lično meni učinite uslugu i odložite za sada prijavljivanje štete. Mislim da nam nije potrebno da neka treća strana postavlja pitanja kad ni mi sami još ne možemo na njih da odgovorimo."

"Zar nije lokalna policija već uključena - ili tek treba da se uključi?" pitao je Horton. "Mislio sam da su bolnice u obavezi da prijave sve povrede izazvane oružjem."

"Da," složio se Brohier. "Na svu sreću, lično poznajem doktora Giovu sa klinike Olentangy, i on je prihvatio moja uveravanja da vatreno oružje nije od važnosti u ovom slučaju. Tako da za sada neće biti policijske istrage."

King je klimnuo s odobravanjem. "Odlično."

"Pa, ako svi ostali izvrću činjenice, pretpostavljam da mogu i ja," rekao je Grin. "Ako ništa drugo onda makar na kratko."

"Hvala doktore Grin. Zamolio bih vas da se još sutra javite gospodinu Kingu," kazao je Brohier.

"Za sada, svratite do kancelarije kada budete odlazili. Šef kancelarije će vam dati ključeve jednog od vozila koje je u vlasništvu laboratorije na privremenu pozajmicu."

Grin je iznenađeno pogledao. "Hvala," odgovorio je krećući se prema vratima. "Šefe, hoćemo li sutra krenuti ponovo sa radom?"

"Ne znam," rekao je Horton.

"3a znam," odvratio je Brohier. "Niko ovde neće raditi dok ovo ne razjasnimo."

"Šefe?" Grin je upitno pogledao Hortona.

Horton je klimnuo glavom. "U redu je."

"Dobro. Onda ću uzeti svoju kutiju za ručak i otići kući."

Kada je otišao, King i Brohier su izmenjali poglede. "Dva pištolja, baštenska kućica, sef za oružje i sanduk sa opremom za vatromet," izdeklamovao je Brohier. "Da li možete naći neku sponu između ovih stvari, gospodine King? Da li možete povezati neku osobu ili osobe sa svih pet događaja?"

"Ne. Žao mi je što to moram da kažem, ali bilo ko, ko ne pripada mom osoblju nema slobodan pristup oružju ili sefu," kazao je King stojeći. "Možda bi bilo bolje da ja lično porazgovaram sa Erikom i Čarlijem."

"Javite mi ako nešto saznate."

Kada je šef obezbeđenja otišao, Brohier se okrenuo prema Hortonu. "Pa, šta misliš?"

"Nemam baš nikakvu predstavu šta bi moglo biti u pitanju," rekao je Horton. Brohier se prigušeno nasmejao dok je zatvarao svoju fasciklu. "Džefe, pošalji sve svoje ljude kući, a zatim i ti kreni za njima. Zatvaram laboratoriju do sutra ujutru kako bih omogućio Donovanovim ljudima da rade svoj posao. Donovan, ti i ja ćemo se naći u sedam ujutru da odlučimo šta dalje da radimo."

"U redu," rekao je Horton. "Biće mi jako čudno što ću stići kući pre mraka, s obzirom da nije vikend. Neću znati šta da radim sa sobom."

"Nisam baš siguran u to," rekao je Brohier. "Ej, Džef?"

"Da?"

"Jedino je vaš eksperiment nastavio da se odvija kada su stvari izmakle kontroli. Razmisli malo o tome dok se budeš trudio da nadoknadiš neprospavane dane i noći."

Stotinu metara dugačko strelište u Bakej sportskom klubu bilo je neobično tiho, s obzirom da je bilo podne usred nedelje. Samo tri, od ukupnog broja individualnih kabina za pucanje, bile su zauzete. Dve su zauzele žene koje su vežbale na automatiku od 9 milimetara, dok je u trećoj bio sedokosi gospodin koji je testirao svoju klasičnu Winčesterku 94 sa okidačem.

Džef Horton je odabrao najudaljeniju kabinu, stavio svoju crnu tvrdu kutiju za oružje na tezgu i krenuo sa otpakivanjem svog takmičarskog pištolja. Hamerli-Valter Olimpija egzotičnog izgleda, privlačila je mnogo više pažnje nego što je Horton zapravo želeo, ali to je bio jedini pištolj koji je imao, čak i mnogo više od pištolja nego što bi on ikada sebi kupio.

Hortonov otac, pre više od dvadeset godina, pošto je ocenio entuzijazam svoje dece za pokrivena strelišta na vašarima u Minesoti, odlučio je da kanališe taj entuzijazam u porodičnu aktivnost. Tako je kupio polovan karabin marke Marlin i skup Brauningov automat i člansku kartu za klub strelaca. Tako su članovi Hortonove porodice počeli da se rekreativno bave streljaštvom, odnosno postali su takozvani "plinkeri".

Svi su učestvovali, pa čak i mama, koja je više volela pušku i velike daljine, i Džefov mlađi brat Tom, koji je postao skoro iznenađujuće dobar u brzom pucanju i pre nego što je napunio deset godina. Od svih njih, Džefova starija sestra je pokazala najveći talenat i najveće ambicije. Stabilna, oštrooka, bez imalo treme tokom takmičenja, Pamela je pobedila na juniorskom šampionatu sa sedamnaest godina, i otvorila sebi put u zadnja dva američka olimpijska streljačka tima. Ona je prerasla Olimpiju i poklonila je Džefu pre četiri godine.

Kako je i sam priznavao, Horton i nije bio neki strelac. Ali streljački rituali su bili umirujući i budili su u njemu nostalgičnu prisnost. A koncentracija koju je zahtevao na prvi pogled lak zadatak, imala je umirujuće dejstvo na njegov nemiran um i uticala je da mu mnoge stvari postanu jasnije. To je bio Hortonov način meditiranja, a s vremena na vreme i ventil kroz koji je izbacivao nezadovoljstvo. Tog popodneva Horton je bio na strelištu iz oba razloga i ostao je duže nego što je bilo uobičajeno za njega. Tek kada je istrošio svih šezdeset metaka, koliko je moglo da stane u njegovu futrolu za pištolj, dozvolio je da se jutrošnji događaji vrate u njegove misli.

Šta hoćete time da kažete, doktore Brohier. Kako je moguće da smo to mogli biti mi?

Kada je odlazio, svratio je do klupske prodavnice i saterao je u ugao poslovođu prodavnice, koji je inače bio bivši marinac. "Bobi, je l' mogu samo za trenutak da te pitam nešto?"

"Hej, doktore H /eič/ koliko vidim još uvek nosite tu igračku. Znate, voleo bih da vam pomognem da jednog dana potrošite novac na pravi pištolj."

"Jednog dana," obećao je Horton. "Imam jedno malo neobično pitanje za tebe. Recimo da želiš da podesiš automatik, Glok recimo, tako da ceo šaržer eksplodira odjednom. Da li bi to bilo izvodljivo?"

Bobi je upitno pogledao Hortona. "Zašto biste vi želeli to da uradite?"

"U stvari ne želim. Čuo sam neku priču na jednoj zabavi o tome kako se to nekome tamo desilo, i nikako nisam mogao da shvatim kako je to moglo da se izvede."

"Ne mogu ni da zamislim," odvratio je poslovođa. "Možda, ako bi se Glok koristio kao gromobran." Iako bi bilo bolje kad biste to pokušali da uradite sa Koltom ACP. On ima više metala. Jeste li sigurni da ste dobro čuli tu priču?

"Siguran sam," kazao je Horton. "Zar ništa ne bi moglo da se uradi sa šaržerom, da se unutra stavi možda neki mali mehanizam koji bi radio po principu čekića ili čivije...

Poslovođa se mrštio i odmahivao glavom. "Nema mesta unutra. I težina bi automatski bila manja, čak i kad biste mogli da stavite neki mehanizam unutra. Ne biste mogli da prevarite onog ko poznaje svoje oružje. Neko mora da je pričao izmišljotine na toj zabavi, pod dejstvom punča, rekao bih. Zaboravite na to."

"Pokušaću," odvratio je Horton i namrštio se. "Pa, hvala vam u svakom slučaju." Okrenuo se i krenuo potpuno odsutan.

"Nema na čemu. Da li vam treba još municije za danas?"

"Molim?"

"Ostavili ste poveću gomilu mesinga na strelištu," rekao je poslovođa i trgnuo palac aludirajući na pucanje. "Samo sam mislio da vam možda treba dodatna količina."

"Ne," odgovorio je Horton. "Stanite. U stvari, da. Da li možda imate manevarske dvadeset dvojke?"

Poslovođa je bio iznenađen. "Svakako. To je za početničke pištolje. Nećete valjda to da stavljate u svoju Olimpiju. To će samo da začepi cev."

"Znam. Dajte mi jednu kutiju."

Trospratna kuća Karla Brohiera nalazila se u takozvanoj "izvršnoj zajednici" i prostirala se preko Klaremont Hila. Ispred nje se nalazio travnjak koji je bio tako lepo sređen da je na njemu slobodno moglo da se održi takmičenje u kriketu, dok se iza nje prostirala šuma koja je bila dovoljno velika da se u njoj sakrije krdo jelena. Međutim, Brohieru je zbog toga uglavnom više bilo neprijatno nego što mu je bilo prijatno, kada bi se našao u ulozi domaćina. Više nego jednom Horton ga je čuo kako objašnjava kako je posed njegovih roditelja u Vermontu, farma, šume i hiljade metara dugačkog jezera prodato za ogromnu sumu novaca, tako da on jednostavno nije imao izbora. Mogao je ili da kupi "skromnu kuću" u Kolumbiji ili da uplati polovinu para od prodatog poseda u državni fond za stabilizaciju društvenog osiguranja. Bio je to novi porez koji je prikupljao sredstva od imanja recipijenta.

"Moj otac je bio staromodni konzervativac iz Nove Engleske i nikada se sa tim ne bi složio," objasnio je Brohier. "Nikada mi ne bi oprostio kada bih podelio njegovu zaostavštinu sa našim prijateljima iz Vašingtona."

Te večeri Brohier je dočekao iznenadnog posetioca u patikama za tenis, izbledelom žutom šorcu, i prevelikoj majci sa kratkim rukavima sa slikom jednog od onih Sidni Harisovih "doktor Kvark" karikatura. Direktor nije bio iznenađen kada se Horton pojavio na vratima.

"Hajde da prošetamo," rekao je, pokazujući svom štićeniku prema travnjaku. "Moj doktor kaže da imam četiri kilograma viška i insistira da vežbam četiri puta nedeljno,"

"Vaš doktor je tiranin," kazao je Horton, idući iza Brohiera. "Znam ljude koji su trideset godina mlađi od vas a koji bi ubili da budu u vašoj formi."

"Moj doktor je trideset godina mlađi od mene," odgovorio je Brohier i blago se nasmešio.

"Zar vas to ni malo ne uznemirava?"

"Velike su šanse da doktor mojih godina koji je u penziji, a koji nije otišao u Novi Meksiko da tamo potroši svoj poveći račun u banci, i nije baš dobar doktor," rekao je Brohier. "Uostalom, da li biste vi voleli da vas leči neko ko je svoje primarno znanje stekao u dvadesetom veku?"

Sad je bio Hortonov red da se nasmeje. "Pa, kad to tako kažete... "

"Baš tako," odvratio je Brohier. "Recept za dug i srećan život je da se družiš sa starim filozofima i mladim doktorima, sa starim prijateljima i mladim ženama. A pošto ja nisam ni jedno ni drugo, šta je to što vas je dovelo meni večeras?"

"Jutrošnja nesreća i vaša opaska posle toga," rekao je Horton. "Šta još? Doktore Brohier, da li biste mislili da sam lud kad bih vam rekao da je možda moj eksperiment izazvao nesreću?"

"Da li imate teoretsku osnovu za tu pretpostavku?"

"Ništa konkretno," priznao je Horton. "Samo jako složenu koincidenciju sa anomalijom na čelu."

"A koincidencija je...?"

"Gordonov vatromet i Erikov pištolj su otkazali u istoj sekundi. Ne interesuje me šta gospodin King misli, ali moje mišljenje je da ne postoji međusobna veza između njih. Imamo dva efekta, što znači da treba da tražimo treći, odnosno uzročnika oba efekta. A jedina neuobičajena stvar tog jutra bio je naš eksperiment. Samo što smo stigli do četrdesetog podeoka, a to je bio prvi put da smo dostigli taj nivo..." Horton je iznenada zastao. "Ništa ne kažete."

Malo zadihan, Brohier je zastao i okrenuo se prema Hortonu. "Dobro ti ide i bez mene."

"Da li sam ja lud ili ovde stvarno ima nešto što je vredno pažnje?"

"Ne smemo da dozvolimo da ova anomalija prođe nezapaženo," rekao je Brohier. "Da li znaš priču o Augustu de Tokardu?"

Horton se namrštio i odmahnuo glavom. "Mora da sam taj čas propustio."

"To je jedan francuski naučnik s kraja devetnaestog veka," rekao je Brohier. "On je konstruisao cevi za gasno pražnjenje visokog napona i vršio eksperimente na njima. Jednog dana je primetio da dolazi do oštećenja neosvetljenih fotografskih ploča kada se one postave pored cevi. Kako bi ih zaštitio, on ih je udaljio od cevi a zatim se vratio svojim eksperimentima."

"...i propustio priliku da otkrije rendgenske zrake," rekao je Horton, zapanjeno se smeškajući.

"Što bi dovelo do revolucionarnih promena u nauci njegovog vremena," nadovezao je Brohier. "Ja ne znam šta se ovde dešava Džefri, a iz onoga što si mi ti rekao, mogu da zaključim da ni ti ništa ne znaš. Doduše, moguće je da smo se obojica 'sapleli' o nešto novo. Sada treba da odgovorimo na pitanje koji je naš sledeći korak?"

Horton se složio sa žarom. "Teoretski deo posla je sada zapao u ćorsokak. Ima mnogo stvari koje nedostaju. Nisam baš siguran, ali mislim da nedostaju i povoljne okolnosti. Želim da ponovo otvorite laboratoriju i da pozovem svoj tim da vidimo da li možemo to ponovo da izvedemo."

"Da. To je prva stvar koju moramo da saznamo pre nego što počnemo bilo šta drugo da radimo," rekao je Brohier. "A šta mislite bismo li to mogli sami da uradimo, bez vašeg tima? Večeras, u tajnosti?"

"Zašto?"

"Zato što mislim da je u pitanju samo puko priželjkivanje," odgovorio je Brohier, "a možemo se osramotiti onako kako to samo stare budale i mlade sanjalice umeju. Ako postoji bilo kakva mogućnost da do toga dođe, radije bih da to bude naša tajna. A ako i nije tako, pa, opet bih želeo da to ostane naša tajna, makar u početku."

Hortonu je bilo potrebno samo pet minuta da uspostavi senzorsku mrežu za drugi test, i samo petnaest minuta da je sastavi. Za senzor je iskorišćen radarski stub koji je još ostao od konstruisanja Hortonovog trema, a stigao je u laboratoriju viseći kroz putnički prozor njegovog auta kao pas kome uši viore na vetru.

Horton je uneo gredu u laboratoriju na ramenu, dok je Brohier pazio na vrata i kontrolne punktove obezbeđenja. Njih dvojica su dovukla teški sto u poluprečniku izlaznog emitera, a zatim pričvrstili stub uz njega sa dve zglobne šipke. A zatim je Horton, dok ga je Brohier posmatrao, postavio manevarski metak od 22 kalibra u svaku rupu koju je izbušio na svakih 25cm duž stuba. Veći broj metkova je bio labavo postavljen u rupama, naginjući na dole tako da se video samo kraj čeličnog kotura kapisle. Bez obzira što je zadnji metak morao da bude uguran na silu, samo je do pola ušao u rupu.

"Jesi li poneo neprobojni prsluk i za mene?" pitao ga je Brohier, dok je posmatrao Hortonovu tvorevinu. "'Dobitnik Nobelove nađen mrtav sa drvenim kocem zabodenim u srce'..."

Horton se namrštio. "Možda ne bi bilo loše da izvadim jedan metak."

"Možda i ne bi," rekao je Brohier. "Dok ti to radiš, ja ću odneti stražarima ono što je ostalo u kutiji sa šrapnelima i objasniću im da odu sa oružjem do kraja prilaznog puta i tamo ostanu narednih pola sata. Hoće li to biti dovoljno dugo?"

"Trebalo bi," rekao je Horton. "Neće biti potrebno da vršimo nijednu od onih isuviše detaljnih kalibracija za ovaj eksperiment - malo sreće je sve što nam je potrebno."

Monitori obe konzole su već bili aktivni i električno postolje aparature za testiranje je glasno zujalo i pre nego što se Brohier vratio. Horton je vršio finalna podešavanja na digitalnom kompakt kamkorderu koji je postavio na tronošcu u uglu.

"Uh," uzdahnuo je Brohier. "Kakva je gnjavaža dokazivanje neprobojnosti. Da li si razmišljao da dokumentujemo našu smrt?"

"Ako se desi ono što očekujem, mislim da ću morati da sednem i pregledam snimak bar jedno desetak puta pre nego što stvarno poverujem u njegovu verodostojnost," odvratio je Horton. Ispravio se i udaljio od kamkordera. "Mislim da smo spremni u potpunosti."

"Skoro," složio se Brohier i dodao Hortonu par zaštitnih naočara i pakovanje sunđerastih čepova za uši. "Mislim da ću ja ipak stajati tamo, iza Lijine stanice. Nimalo mi se ne mili da izgubim u težini onoliko koliko bi izgubio da stanem bliže."

Horton se nelagodno nasmejao, a zatim se smestio u svoju stolicu. Uperio je mali daljinski upravljač u pravcu kamkordera i crvena sijalica je počela da treperi iznad sočiva. "Devetnaesti maj, 2:15 ujutru, Dejvison laboratorija, Plank centar, kampus Terabajt korporacije, Kolumbija, Ohajo. Prisutni su doktor Karl Brohier, direktor, i doktor Džefri Horton, zamenik direktora. Ovo je eksperiment hipoteze Okidača u vezi sa nesrećama koje su se desile devetnaestog maja."

"Pa to je da plačeš na sav glas," prigovarao je Brohier. "Nisi na CNN-u, a i ja neću večno živeti. Počni već jednom i pritisni to prokleto dugme."

Horton je blago pocrveneo i okrenuo se prema konzoli. "Počinjemo od desetog podeoka, od malog opsega."

Horton je poskočio u svojoj stolici od neočekivanog puškaranja. Srce mu je udaralo kao ludo, a uši su mu zujale. Zavrteo se u stolici i ugledao kako se pramenovi belog dima dižu iznad četiri raznesene rupe. Dve sjajne mesingane čaure još uvek su poigravale i skakutala po podu - pling, pling, pling. Treća se 2£bila u mekanu ploču na plafonu.

Brohier je zurio ne verujući. "Šta dođavola...," rekao je sam sebi. "Šta je to, dođavola."

Sav drhteći Horton je posegao i dohvatio pakovanje čepova za uši sa pulta i otpakovao ih. Izručio je čepove iz pakovanja u ruku i prosto grozničavo nagađajući nekako je uspeo da ih ugura u svoje ušne duplje. Grlo mu je bilo potpuno suvo i dugo nije mogao ništa da prozbori kao da su mu odgrizli jezik.

"Jač..." Progutao je pljuvačku i ponovo pokušao. "Jač... jačina raste za jednu desetinu u sekundi." Izabrao je promene, a zatim se okrenuo prema eksperimentu pre nego što ih je izvršio.

Ovoga puta je video - žuto-zeleni bljesak, sjajnu mesinganu čauru koja je prosto jurnula ka tavanici, tanku pečurku sivo-belog dima od pokretačkih gasova, i opet čaura koja se srušila. Bang! Plink, plink, plink...

Nekoliko sekundi kasnije ponovo se desilo. Bang! Plink, plink...

Zatečeni ovim čudom, Horton i Brohier su u trenutku pogledali jedan drugoga tražeći potvrdu, trijumf. Da li je ovo stvarno moguće. Hortonove oči bile su zahtevne, dok su Brohierove bile nežne od strahopoštovanja, kao da je odavno prestao da se nada da ovako nešto može da se dogodi.

Bang! Plink, plink...

Bang! Plink plink plink...

Isti princip se ponavljao sve dok čaura nije bila ispucana. U tom trenutku i monitor je već pokazivao da je snaga emitera ispod petnaestog podeoka.

"Znači da jki i parkinga," rekao je Horton dok je škrabajući izvodio računicu u svom rokovniku. "Čak i kad bi ovaj efekat pratio pravilo kvadratne inverzne funkcije..."

"Izgledalo je kao da smoier. Napipao je put do najbliže storio drhtavim glasom, češkajući obrvu: "Doktore Horton, kada sledeći put vidite Gordija slobodno mu kažite da će mu korporacija nadoknaditi auto."

3
PREJE

VINDZOR, SEVERNA KAROLINA Policija je dala veoma šturo saopštenje o jučerašnjem šokantnom trostrukom ubistvu u Be-Lo dragstoru. Na osnovu policijskih izvora, sa video-snimaka zločina snimljenih kamerama na ulazu, može se videti kako dva maskirana napadača vezuju šest žrtava folnom samolepljivom trakom, tako vezane ih onda stavljaju na gomilu, a zatim počinju da pucaju u gomilu "kao da imaju sve vreme ovoga sveta."

Kompletan izveštaj

Kampus kolumbijske Terabajt korporacije zvanično je bio zatvoren devetnaest dana. Kada je konačno otvoren osoblju koje se vratilo na posao, odmah je bilo jasno da se u kampusu nešto događalo za to vreme.

"Juniorke su očigledno imale pune ruke posla," rekao je Gordon Grin, dok je provirivao kroz prozor automobila Li Tajer marke Skajstai koji je podsećao na kutiju.

"Juniorke?"

"Juniorke, podmladak udruženja skautkinja - bilo ko, ko je napravio sve te cipele umesto obućara dok je on spavao."

Grin je reagovao na prizor nove stražarske kućice i kapije na glavnom putu, odmah do novog parkirališta asfaltiranog crnim asfaltom koje je napravljeno na mestu na kome se nalazio travnati teren prošaran drvećem.

Nedaleko od stražarske kućice, blokirajući ono što je ranije bila izlazna staza glavnog puta, nalazila se nova tovarna platforma. Prepreke od cementa blokirale su prilaz s obe strane kliznog kanala za isporuku, iznad koga je trenutno bio parkiran UPS-ov braon kombi. Na strani platforme prema kampusu, priljubljen uz zid, nalazio se svetloplavi Terabajtov kamion sa prikolicom i dva uniformisana člana obezbeđenja korporacije koji su prebacivali pakete iz jednog kamiona u drugi.

Kapija i tovarna platforma imale su nova vrata koja su odvajala Terabajt od Šanahan puta. "Izgleda da nijedno vozilo sa strane neće moći ni da se približi laboratoriji od sada pa na dalje," rekla je Li.

"Izgleda da oni malo preteruju, zar ne?"

Potvrdu za svoju prepostavku Li je dobila malo kasnije od dva stražara na kapiji koji su im dali instrukcije za parking. "Doktor Li Tajer, mesto broj 8," prvi službenik je rekao i zalepio responder nalepnicu na unutrašnju stranu šoferšajbne. "Doktore Grin, kada dobijete novi auto, vaše mesto će biti broj 9. Možete da sačekate šofera koji će vas ispratiti do paviljona."

Dok je govorio stražar je pokazivao palcem u pravcu pokrivenog ograđenog objekta sa pleksiglas zidovima nekoliko metara iznad šaltera obezbeđenja, koji je nalikovao onima na aerodromu. Pored tog objekta nalazila su se tri šestoseda sa providnim krovom. Izgledali su tako da bi se sasvim dobro uklopili i na terenu za golf - ili, mislio je Grin, u epizodi Zatvorenik.

"Imam utisak da postoji nešto što mi ne znamo," rekla je Li, vireći kroz šoferšajbnu svog Skajstara. "Hajdemo gore da saznamo i vidimo šta će nam reći. Pre nego što su prošli kroz kapiju, Li i Gordi su morali da predaju svoje stare Terabajt identifikacije kako bi dobili nove i veće kartice koje su se nosile na lancu oko vrata.

"Da sam hteo da nosim ogrlicu za ovce otišao bih da radim za IBM," progunđao je Grin dok su išli ka paviljonu.

Još jedno poniženje, doduše ne tako strašno, čekalo ih je kod paviljona. Nije im bilo dozvoljeno da se sami odvezu do laboratorije. Za to je bio potreban specijalan ključ, koji je, u ovom slučaju, bio poveren samo "pratiocu", što je u ovom slučaju bila žena od tridesetak godina sa atletskim ramenima i prijateljskim, ali promućurnim i opreznim očima.

Ni Li ni Gordi nisu ni pokušali da se nadvikuju sa cviljenjem električnih motora auta, kao ni sa vetrom koji je šibao ivice providnog krova.

Ali otprilike kada su bili na pola puta, Gordi je nemo pokazao na vozačevu čudnu futrolu u kojoj se nalazio neki predmet pravougaonog oblika, a koji ni malo nije ličio na pištolj.

Odvezli su ih direktno do ulaza, a onda i kroz nekadašnju glavnu kapiju, koja je sada preuređena i dograđena joj je šestougaona oklopna stražarska kućica.

"Al Kapone," prokomentarisao je Gordi dok je njihov auto ulazio na takozvanu "zaustavnicu", čije je naoružanje kod kapije od armiranih šipki izgledalo dovoljno moćno kao da može da zaustavi bilo šta, sem možda neko vojno vozilo.

"Molim?"

"On misli na novi kapijski stub," rekla je vozačica preko ramena. "Podseća na kabine sa naoružanim stražarima koje su se nekada gradile po manjim gradovima kako bi odbile napad pljačkaša banki tridesetih godina prošlog veka. Jednom sam videla jednu takvu kabinu, u Gošenu u Indijani baš na uglu kod trga gde se nalazi zgrada suda. Da li možete da zamislite mitraljeze u glavnoj ulici?"

"Zar baš moram?"

Kada su prošli zaustavnicu, ona je bez red pokazala u pravcu unutrašnje ograde kroz koju je u njihovom odsustvu bila sprovedena struja.

Gordi je potvrdno klimnuo glavom. "Izokrenuta stvarnost," rekao je. "Više nismo u Kolumbiji, Doroti."

Pratilja ih je direktno odvezla do glavnog ulaza u Plank Centar, gde su morali da izdrže još jednu proveru identifikacionih kartica, ali ovoga puta su to radili uz pomoć šipke koje je skenirala i štampani optički kod i magnetnu memoriju, koja se nalazila u donjem uglu pa je sigurnosni operativni registar morao da uporedi njihov sadržaj. "Doktore Grin, doktorko Tajer," rekao je stražar, a samo trenutak kasnije klimnuo je glavom. "Direktor i doktor Horton vas očekuju u sali za konferencije."

"Zar nas nećete tamo ispratiti?" pitala je Li lukavo.

"Ne gospođo doktor," rekao je stražar, odsečno odmahujući glavom. "Nisam ovlašćen da ulazim u taj objekat."

Lice Džefa Hortona se ozarilo kada su njegovi pomoćnici ušli u salu za konferencije. "Li...Gordi, dobro je videti vas opet."

"I vas šefe," rekao je Grin. "Malo sam brinuo da ću kad uđem ovde zateći Patrika MekGuana..."

Dok su se Horton i Karl Brohier kidali od smeha, Grin je primetio da se u sali nalazi još jedna osoba. Bio je to vitak muškarac, oštrih crtra lica koji je odavao utisak takve smirenosti da je prosto bila opipljiva. Brohier je ustao i mahnuo strancu da priđe.

"Doktore Grin, dozvolite mi da vas upoznam sa najnovijim članom vašeg tima," rekao je direktor. "Pit MekGan, ovo je doktor Gordon Grin, doktor Li Tajer. Dodelili smo Pitu titulu koordinatora specijalnih materijala."

"Specijalnih materijala?" Grin je upitno pogledao sa strane prema Hortonu.

"Eufemizam za njegovu poresku prijavu," dodao je Brohier. "Gospodin MekGan, bivši pukovnik MekGan, američke pomorsko-desantne snage (APDS), biće zadužen za nabavku, skladištenje, rukovanje i pripremanje uzoraka za vaš novi test program. Što me je podsetilo, doktore Grin da li ste primili vaš ček? Da li ste imali problema da zamenite svoj auto?"

"Moraću da sačekam još jednu nedelju da bih dobio boju koju želim, što ne bih nazvao nekim problemom," rekao je Grin. "Još jednom vam zahvaljujem."

"Ne, nema potrebe," kazao je Brohier. "To što se desilo je naša odgovornost."

Dok je Horton sa negodovanjem razmišljao o tome što je Brohier rekao, Tajer je stala ispred njega i rekla: "Doktore Brohier, doktore Horton, da li bi neko od vas dvojice bio ljubazan pa počeo od početka? Zašto je povećana bezbednost? I uz dužno poštovanje gospodinu MekGanu, ali zašto nam je potreban neko novi samo da bi se brinuo o našim uzorcima?"

"Zato što ima četrnaestogodišnje iskustvo u radu sa municijom i eksplozivom, a mi nemamo," rekao je Horton. "Gordi, mi smo digli tvoj auto u vazduh. Ti, ja, Li i Beba."

"Kako?" Tajer je zahtevala odgovor.

Horton i Brohier su izmenjali iskrivljene osmehe. "Još uvek ne znam Li. Zbog toga je vreme da se bacimo na posao."

Prvo je trebalo potpisati nove i još kruće ugovore koji su obavezivali na diskreciju. Zatim su Brohier i Horton pokazali pridošlicama snimak ponoćnih testova i odveli ih u Dejvison laboratoriju da im pokažu izmene.

Prva i najočiglednija promena je bila u tome što je nestao čitav antikatodni blok uključujući i mermerno postolje. "Sagradili smo novu sobu za vanjska testiranja," obavestio ih je Horton, pokazujući prema novim kompletno metalnim vratima i otvoru za osmatranje od pleksiglasa na udaljenom zidu.

"Zidovi su dvanaest inča debeli i obloženi Kevlar sendvičima od oklopnih čeličnih ploča, sa izolacijom i otvorima za ventilaciju kroz prigušivač od 500 l vode," dodao je MekGan. "Jutros smo ga testirali. Čulo se samo glasno 'šljus', zvuk se gotovo i nije čuo, a nije bilo ni dima."

"Želimo da sačuvamo reputaciju Dobrog suseda," objasnio je Brohier. "Što manje pitanja, to bolje."

"Izgleda da ćemo morati da okrenemo Bebu," dodao je Grin proučavajući geometriju. "Sada kada to znamo moramo paziti gde ćemo je upraviti."

"U stvari, mi ne znamo. To je sada vaš prvi prioritet - da otkrijete kako izgleda efekat omotača. Pit će vam obezbediti neki materijal za testiranje koji neće izložiti opasnosti ni vas ni laboratoriju," objasnio je Horton. "U, vaš prioritet je da izračunate koje podatke možemo sakupiti u otvoru i kroz njega, i da ih spremimo za Čvrstu ruku,"

"Kakve uzorke ćemo testirati?"

"Uzorke municije, prvo - sve kalibre i sva punjenja. Zatim ceo katalog eksploziva, od Amatola do Torpeksa," rekao je MekGan. "Sve što moje dozvole pokrivaju i moji kontakti mogu da obezbede."

"A zatim ceo Priručnik iz hemije," dobacio je Brohier. "Neophodno je da saznamo koja jedinjenja reaguju a koja ne, veoma praktična potreba u odsustvu bilo kakve teoretske osnove."

"E to je moj prvi prioritet," rekao je Horton. "Moramo da saznamo šta se ovde dešava i zašto je ono što je proizašlo iz ove laboratorije uticalo da se nešto dogodi, a prirodna radijacija nije na to uticala. Ili bar nije u domenu koji mi možemo da vidimo.

"Da li može da pomogne možda PSR ili JPSI registar?" upitala je Tajer.

Horton je odmahnuo glavom. "Pretražujem literaturu već nedelju dana i izgleda da ovaj efekat do sada nije proučavan, ili bar nema izveštaja o tome. Tako da počinjem od prazne strane."

"Onda ćemo morati da je ispišemo nekim dobrim podacima, tako da imate s čim da radite," odgovorila je, a zatim pogledala u Brohiera. "Da li još neko sem nas petoro zna na šta smo naišli?"

"Ne još," odgovorio je Brohier. "A i to je problem iz mog rasporeda. Jer kada budemo odabrali šestu osobu i ovo podelimo sa njom, svet će početi da se menja. Ne znam šta da kažem pa da dovoljno istaknem da nam samo naša diskrecija može kupiti neophodno vreme."

Lica ostalih postala su ozbiljna posle ovih njegovih red. Pogledom je pokušao da izmeri težinu koju je svalio na njihova ramena i zaključio je da nije dovoljna. Nastavio je: "Nikako ne smete napraviti grešku. Niko neće moći da kontroliše budućnost od trenutka kada ovo otkriće napusti ovu sobu. Bićemo u carstvu politike i psihologije, ili u carstvu budućih nauka i nedokučive osobenosti ljudskih vrsta. Ovo otkriće će preraditi pravila moći koja su vladala svetskim poslovima još od vremena kada je puška kremenjača zamenila mač ili koplje. A mi nećemo biti ti koji će pisati nova pravila - mi smo samo razlog zbog kojeg će ona biti neophodna.

"Nema povratka. Mi nismo odabrali ovu odgovornost, ali je ne možemo ni odbaciti. Ono što mi možemo otkriti, drugi će neizbežno otkriti. Sećaćete se današnjeg dana s ljubavlju kao jednog od zadnjih dana u kojima je svet bio uređen i poznat. Vaša deca će upoznati jednu drugu stvarnost." Brohier je pogledao preko sobe do aparature, zatim opet nazad. Njegov ljubazan osmeh je ublažio svečanost trenutka. "Nadamo se da će biti bolji."

4
ISTRAGA

GRAD DEJL, MERILEND Islednici očekuju da će snimak poziva iz dispečerskog centra 911 da rasvetli sinoćašnju pucnjavu iz vozila u pokretu u oblasti koja je naseljena uglavnom belcima. Povici i vrisci sa zabave obuhvataju snimak od tačno 100 sekundi koji počinje malo pre nego što je metak razbio kuhinjski prozor i ubio vlasnika kuće Gita Delarda dok je pokušavao da prijavi kako neki tinejdžeri voze auto po travnjaku ispred njegove kuće.

Kompletan izveštaj / Centar 911

Sledećih nekoliko nedelja život u Dejvison laboratoriji se odvijao brzim tempom, iako je na površini izgledalo kao da je jako miran.

Jedinica generator/emitera bila je preseljena, prestrojena, i ponovo posvećena svrsi detoniranja uzoraka četiri puta dnevno od strane Pita MekGana. Tempo programa testiranja i dnevni raspored Hortonovog tima diktirali su odlasci i dolasci Pita MekGana, zbog opasnosti kojoj bi bio izložen ako bi prišao laboratoriji u vreme trajanja testa.

Prva isporuka je bila u 8 ujutru, a ostale isporuke su usledile u intervalu od tri sata. Čvrsta ruka je imao uprogramirane polučasovne "prekide" za svaku isporuku. Kao osiguranje, MekGan ih je zvao na specijalnu liniju kada bi se približio Terabajtovom kampusu, kako bi utvrdio da je emiter hladan i da je soba za testiranje spremna.

"Da li me doktor može primiti?" pitao bi svaki put.

Odgovor: "Popni se do kancelarije" bio je znak MekGanu da nastavi dalje. "Oprostite, nemamo slobodnih termina za sastanke" bio je odgovor koji mu je govorio da ostane u bezbednom radijusu.

MekGan se nikad nije zadržavao duže nego što je bilo neophodno da postavi uzorke u sobi za testiranje i preda etikete uzoraka i proizvođačku specifikaciju Hortonu. Zatim bi opet odlazio na to tajno mesto van teritorije kampusa koje je koristio da primi, uskladišti i pripremi uzorke.

"Hvala što ste me primili," rekao bi svaki put kada bi napuštao bezbedni radijus. A odgovor koji je dobijao bio je: "Dođite nam opet."

Negovo ponašanje u stilu "ogrtača i kabanice" uglavnom je izazivalo dečje podsmehe kod Hortonovog tima, a naročito kod Li, na koju je pala obaveza da izađe na kraj sa njegovim pozivima.

"On zvuči kao hipohondar koji se odao drogi," požalila se Hortonu. "A ja zvučim kao madam Sinsineti. I ako i jednu jedinu reč od svega ovoga staviš u svoju istraživačku studiju, svi ćemo delovati kao paranoici koji žele da postanu Džejms Bond."

"Samo zato što si ti paranoična...." počeo je Grin.

"Znam, znam," nagnula se iznad konzole i pogledala krišom na drugu stranu. "Moramo biti obazrivi," rekla je na prenaglašenom nemačkom kao iz stripova. "Neprijatelj nas slušati čak i sada. Svako od nas može biti doveden u opasnost..."

Sem MekGanovih isporuka i poziva, bilo je vrlo malo slučajeva kada su prekidali svoj rad. Administrativno osoblje ih je štitilo od rutinskih ispitivanja, sprečavalo lične kontakte pronalazeći adekvatne izgovore, čak su preuzeli na sebe i veliki broj uobičajenih obaveza, a među njima i obavezu da preuzmu novi auto doktora Grina i da kupuju gotovu hranu za doktora Hortona.

Karl Brohier je svakodnevno dolazio prvih nekoliko dana, a zatim je prestao, pošto je najavio da neće biti u kampusu neko vreme. Moglo se samo nagađati gde je otišao i kojim poslom, a čak ni Horton nije mogao da dobije odgovore na ta pitanja od Brohierovog osoblja.

"On nas ne bi izdao, zar ne?" pitao je Grin. "I nagodio se iza naših leđa?"

"Ne," rekao je Horton odlučno. "Ne verujem da bi on to ikada uradio. On je na Diogenovoj misiji. Zadržaće se neko vreme."

"Diogen," prokomentarisala je Tajer s neskrivenim nezadovoljstvom. "Šefe, mogli ste da odaberete neku utešniju aluziju."

"U potrazi za poštenim čovekom? Zar to nije ono što očekujemo od Broja 6?"

"To je stvar koju o Diogenu svako zna," rekla je i uzdahnula. "Šefe, on je tvorac cinizma."

Grinovo lice se ozarilo. "Tata! Napokon sam te pronašao!"

Tajer ga je ljutito pogledala. "Njegov nadimak je bio Kayo - 'pas' - jer je spavao na ulici. Svoje studente je učio da preziru civilizaciju. Odrekao se svih zemaljskih dobara i odbacio ih. Šefe, ako i mi trebamo odbaciti doktora Brohiera kao grčkog filozofa, zar ne bismo bar mogli da ga odbacimo kao jednog od pristalica Jonjana, Talesa ili Anaksimandera?"

"Hej, imao sam anaksimandera kad sam bio klinac," rekao je Grin. "Čuvao sam ga u staklenoj činiji na kredencu sve dok nije uginuo."

Zgužvala je najbliže parče papira i bacila ga u pravcu njegove glave.

Kako su dani prolazila podaci su se gomilali.

Prvi niz testova bio je usredsređen na municiju sličnu onoj u pištolju Erika Flita - punjenja koja su upotrebljavala celulozu heksanitratnih goriva, ili nitrocelulozu. S obzirom da su imali malo iskustva sa oružjem, Tajer i Grin su bili iznenađeni naizgled beskrajnom paradom vrsta koje im je MekGan donosio. Samo Vinčesterov katalog je nudio jedanaest vrsta punjenja i više od dve stotine metaka.

Vrsta, veličina zrna i oblik, punjenje, proizvođač, kalibar - svi ovi faktori pravili su bitnu razliku, i odvajali su pozitivan od negativnog testa. Međutim, prvih dvadeset uzoraka su duplirali anomaliju sa takvom pouzdanošću da je tim počeo da zove poslednje kliktanje miša eksperimentalnog protokola "povlačenje Okidača."

Kada je niz pozitivnih testova dostigao broj od 32 testa, na koje je utrošeno osam dana, Tajer i Grin su uspeli da zaraze Hortona svojim nestrpljenjem da testiraju ostale materijale. Od tog trenutka na dalje, ubrzali su testiranje tako što su postavili tri uzorka municije odjednom u sobu za testiranje.

Nije bilo nikakve razlike u rezultatima. Bilo da su u pitanju Magnum I ACP, obodno i centralno punjenje, puška i pištolj. 218 Bi kroz. 218 Vičester 458 - u deliću sekunde pošto bi emiter dostigao deseti podeok nivoa snage, uzorci metaka bi opalili, a zrno od mekanog mesinga se rasprslo i savilo u spojnicu, a metak se blago zario u zaustavnu kutiju.

Na kraju sedamnaestog dana testiranja, sa 140 zabeleženih uzoraka, i dosadom koja je pretila da zauzme mesto zdravom nestrpljenju i radoznalosti, nije bilo ni traga ni glasa od Karla Brohiera, a Horton je konačno uspostavio kontrolu nad projektom.

"To je i više nego dovoljno u ovoj situaciji," mislio je u sebi dok je zaključavao dnevnik o istraživanju, a zatim pozvao MekGana. "Pite? Došlo je do promene u rasporedu. Hoću da sutra i u subotu radim, sa sirovim barutom, kao i da započnem rad na materijalima iz treće serije odmah početkom sledeće nedelje. Da li možeš to da središ? Dobro. Hvala. Vidimo se ujutru."

Dok je odjavljivao svoj rad na kompjuteru, čuo je sporadičan ali ozbiljan aplauz iza sebe. Okrenuo se od stola i zatekao Grina i Tajer kako prisluškuju. "Dobra odluka, doktore Dž.," rekao je Grin. "Toliko mi je već postalo dosadno da sam razmišljao da se ovog vikenda odvezem svojim novim autu do Tenesija."

"Zašto su testosteroni zaljubljeni u eksplozive?" pitala je Li uz uzdah, ne očekujući odgovor. "Šefe, ako ćemo raditi sa barutom, to onda znači da bi večeras trebali da testiramo protivpožarne sisteme i sisteme za izduvne gasove."

"Ne," rekao je Horton. "Za danas smo završili. Vodim vas oboje na jedan dobar ručak."

Grin se nadovezao uz odobravanje: "Druga dobra odluka. Odlično vam ide."

"Čekaj samo da čuješ treću," rekao je Horton. Imate minut da se sredite a onda krećemo. Do Zanesvila imamo sat vremena vožnje."

"Ja ću da vozim," Grin se rado prijavio.

"Ne nećeš," rekao je Horton, a Li je odahnula s olakšanjem.

Uz put im je Horton izložio i ostale svoje planove.

"S obzirom da se naš test emiter lepo ponaša, mislim da do sada nisam izvlačio najbolje iz vas. Zbog toga hoću sutra da počnete da radite na emiteru iz druge generacije," rekao je.

"Zvuči zanimljivo. Po kojim parametrima?"

"Uzmite u obzir sve što smo do sada naučili i krenite od toga. Sada znamo da nam nije potreban ceo spektar, u rasponu od nule do beskonačno. Pojednostavite. Pokušajte da napravite nešto manje, efikasnije, snažnije, i samostalnije - jednom rečju, nešto portabl."

"Portabl?" pitala je Tajer i podigla obrvu začuđeno.

"Ne možemo da testiramo domet emitera u laboratoriji. Kampus nije dovoljno veliki. Neko može biti povređen na toj velikoj deonici na južnoj strani Šanahan puta, ili čak samo i ako prolazi tu. Moramo biti u mogućnosti da ponesemo opremu za testiranje negde u neko veliko prazno prostranstvo, negde na zapad, ili na jezero Erie. Ako želite možete konstruisati Bebu 2 i ugraditi je u zadnji deo kamioneta."

"Nešto me interesuje, doktore - da li će Okidač uticati da benzin eksplodira?"

"Dobro pitanje. Mislim da te pretpostavka neće zadovoljiti kao odgovor."

"Hoće, ako je u pitanju vaš kamionet," rekao je Grin i nasmejao se.

"Znači trebalo bi onda da testiramo benzin sledeće nedelje. Red ću MekGanu."

"Mislim da bi trebalo da testiramo kerozin i dizel u isto vreme," ubacila se Tajer. Ali samo ako volite iznenađenja - s obzirom da se i jedno i drugo nalazi oko nas u velikim količinama."

Horton je klimnuo glavom. "Da. A sve tri stvari su bile u kampusu onog dana kada se anomalija dogodila, i ni na jednu od njih nije izvršen nikakav uticaj na tom nivou snage.

Možda će veća izlazna snaga uticati na neke materijale za koje sada mislimo da su stabilni u polju Okidača.

Kada bih postigao neki napredak u vezi sa tom teorijom, verovatno bi mogao da odgovorim na to pitanje. Za sada, samo možemo da nastavimo sa testovima. Još jedna prednost druge Bebe je u tome što postoji mogućnost da ubrzamo program testiranja."

"Kad god pokrenemo Bebu, mi testiramo mnogo više od samog uzorka u sobi," rekla je Tajer. "Već znamo da ne utiče na pleksiglas, beton, grejpfrut, crnu čipku i spandeks, gazirana pića, baterije u Gordijevom jeftinom satu."

"Crna čipka i spandeks?" ponovio je Grin, okrenuvši se i pogledavši je preko ramena.

"Objasniću ti kad porasteš."

Ostatak vožnje njih troje su proveli razmišljajući o listi materijala za koje se zna da su bili izloženi polju Okidača, samim tim što su bili deo strukture, dekoracije ili sadržaja Dejvison laboratorije. Ali dok su se lagano približavali krčmi Stara pijačna kuća, Horton im je oduzeo listu.

"Dosta je bilo razgovora o poslu," rekao je. "Neću da čujem nijednu reč o poslu. Kunem se da ako ne možemo da razgovaramo o nečemu civilizovanom, nećemo ni razgovarati dok jedemo - ja nameravam da uživam u jelu. Na kraju krajeva, ne nosim svakog dana kravatu."

"I ne jedeš svakoga dana jelo koje ti nije servirano u papiru u boji i stiroporu," rekao je Grin, i pružio ruku da otvori vrata. "Prihvatam tvoje uslove. Hajdemo, umirem od gladi."

Sa iznenađujućom lakoćom pričali su samo o grešnim zadovoljstvima pop-kulture, odumiranju ženskog profesionalnog fudbala, i sanjarili o odmorima dok su jeli sočno meso, egzotično povrće, i popili skoro dve flaše vina tokom dvočasovnog obroka. Jedini put je Hortonov edikt prekršio on sam i to u zdravici.

"Za najveće svetsko oružje sa jednim metkom i ručnim punjenjem i prosto rustičnom razlikom između prečnika zrna i prečnika cevi i koje, povrh svega, svakako morate držati van domašaja svoje dece, i naravno za tim koji ga je napravio," rekao je tiho. "Da otkrijemo kojim dobrim svrhama može da služi, i da težimo tome."

"Alkohol loše utiče na tebe, šefe," rekla je Tajer zveckajući čašom. "Ali ipak, pijmo za to što si rekao."

Da li zbog vremena, ili umirujućeg dejstva hrane i vina, ili otrežnjujućeg naknadnog dejstva zdravice, bilo kako bilo oni su jako malo pričali u povratku u Kolumbiju. Horton je podesio auto da se kreće trakom za brza motorna vozila i pustio da se probija prema severu kroz noć bez imalo mesečine, dok je on posmatrao zamračene farme kroz prodor automobila. Grin je dremao, s vremena na vreme hrčući. Tajer je posmatrala saobraćaj u traci rezervisanoj za automatsku vožnju, od trenutka kada ih je tamni zatvoreni automobil pretekao i prosto nestao ispred njih u noć.

"Nema tablice?" primetio je Horton. "Očajno želi da nađe sledeće odmorište."

"Tajna državna služba transportuje zarobljenog stranca u Rajt-Paterson avio-bazu," rekla je blago.

"Naravno. Trebalo je da znam."

Činilo se da se tišina protegla koliko i kilometri, pa je Horton uključio satelitski radio i pronašao stanicu poznatog džez-orkestra da im vreme brže prođe. I poslednja polovina Kaunt Besijeve "Kanzas Siti svite" ih je ispratila do kapije na ulazu u Grinovu zajednicu samaca - odlučio je da sledećeg jutra ide taksijem pre nego da provede još jedan sat na putu. Sten Kenton ih je sproveo do Terabajta, gde ih je čekao Tajerin auto.

"Restoran je bio lep, hrana takođe. Hvala šefe." Iako je delovalo kao da namerava da izađe iz kola, nije napravila ni jedan jedini pokret da otvori vrata.

"Drago mi je. Vidimo se ujutru."

"Da li mogu nešto da priznam?"

Horton je bio zbunjen i okrenuo se na stranu da bi joj video lice. "Naravno."

"Nisam baš mnogo uživala večeras."

"Žao mi je..."

"Nije tvoja greška," rekla je. "Bila sam nervozna sve vreme puta tamo i nazad, kao nikada do sada, kada svako od nas uveče krene svojim putem. Neprestano sam razmišljala, jedna saobraćajna nesreća, i status quo je osiguran..."

"Mislim da doktor Brohier ima dovoljno podataka da nastavi sa radom čak i kada bi se nama nešto dogodilo."

"Pretpostavljam da može - ali da li bi oni koji nisu u toku to shvatili?"

"Na šta ciljaš Li?"

"Cele večeri razmišljam o tome kako ovaj posao predstavlja pretnju centrima moći mnogih ljudi koji nas baš i neće voleti zbog onoga šta radimo, i koji bi sigurno želeli da prekinu naš rad samo kad bi mogli. Volela bih da ste ti i Gordi pričali malo tiše u restoranu, jako si rekao 'ni red više o poslu'. Jednostavno nisam želela da nas bilo ko primeti. Želela sam da budem nevidljiva."

Uzdahnula je. "I ne znam šta da učinim da prestanem da se plašim, sada kada mi se ovakve misli vrzmaju po glavi. Svaki zvuk koji budem čula ispred svog stana...I svaki put kada se moja mačka uznemiri zbog nečega usred noći...I kada okrenem ključ da upalim auto - pitaću se. Džefe, nećemo biti sigurni sve dok smo jedini koji znaju kako se to radi."

"Nisam baš siguran u to..."

"Ti znaš da tamo negde postoje ljudi koji bi ubili samo kada bi imali neku korist od toga, da unaprede svoje interese, ili da ih zaštite. To nije samo puka Holivudska izmišljotina."

"Pretpostavljam. Priznajem da nisam baš mnogo razmišljao o tome."

"Ja jesam," rekla je, a glas joj je postao napet od naboja emocija. "Moja sestra u Klivlendu ima problema sa lokalnim bandama, jer njen sin ne želi da im se pridruži. Na njihovu kuću su pucali već tri puta do sada." Ponovo je uzdahnula. "Kada sam imala dvanaest godina, moj ujka Ted je predsedavao porotom u slučaju pljačke banke koji je bio pokrenut protiv šefa jednog od onih belačkih nacionalističkih sindikata. Porota je glasala da je optuženi kriv. Nedelju dana kasnije ujka Ted je pronađen mrtav, sa šesnaest metaka u telu, a na šoferšajbni njegovog auta pisalo je 'Izdajnik',"

"Sećam se toga," rekao je Horton iznenađeno. "Sećam se da sam to video u vestima. Nisam imao pojma..."

"Obećala sam sebi..." Odmahnula je glavom i počela ispočetka. "Rekla sam sebi da nikada neću dozvoliti da stanem između nekog takvog i onoga što on želi - da ću se samo sakriti u visoku travu u dolini Misisipija i pustiti da se za to izbore lavovi koji su iznad mene."

"U, mogu li ja nešto da učinim?"

"Želim da živim u laboratoriji," rekla je. "I Arni, takođe, ako je to moguće."

"Arni je mačka?"

"Li je klimnula glavom. "Samo dok ne objavimo svoja istraživanja, i dok rizik ne postane manji. Mogu da koristim staru Bartonovu kancelariju, blizu je ženskog klozeta, a i kauč je dovoljno dugačak za mene."

"Nabavićemo ti krevet i garderober," rekao je odlučno. "I neku staru fotelju za Arnija da oštri kandže."

Osmeh olakšanja je preleteo licem Li. "Hvala."

"Hoćeš da te otpratim do kapije? Hoćeš da spavaš ovde od večeras?"

"Ne, Arni poludi kada ne dođem kući." Razmislila je za trenutak. "Ali poneću i njega i kofer sutra, ako se slažeš."

"Naravno. Prilično sam siguran da službe u kampusu mogu da pronađu neki krevet jako brzo ako ih malo pojurim. Klimnula je glavom i otvorila vrata. "Hvala što si mi pomogao da se ne osećam kao neka paranoična ludača.

"Toliko toga na svetu ima čega se treba plašiti," rekao je Horton. "Mnogi od nas izlaze na kraj sa tim tako što se pretvaraju da to nije istina. Tebi su tu iluziju prerano oduzeli." promrmljao je mračno "A mislim da sam i ja sada izgubio svoju. Možda ne bj bilo loše da potražim od službe da nabave dva kreveta."

"Žao mi je, šefe."

"Nema razloga. Doktor Brohier je pokušao da nam skrene pažnju na to. Nije mogao biti otvoreniji. A ja na to čak nisam ni obratio pažnju. Razmišljao sam samo o problemu, o nauci." Odmahnuo je glavom. "Kasno je. Vreme je da idemo kući."

Pošla je da izađe iz auta, a onda je zastala, okrenula se i pogledala Hortona sa prosto prodornom obiljnošću. "Džefe?"

"Da?"

"Objavićemo rezultate, zar ne?" Reci mi da ovo ne radimo za Dou Kemikal, ili za Ministarstvo odbrane. Reci mi da doktor Brohier shvata da ne možemo tek tako da prodamo Okidač onome ko nudi više i da ćemo imati šansu da upotrebimo ovaj rad da skratimo kandže nekim lavovima. To je jedini razlog što nisam pobegla još prve nedelje." Osmehnula se tužno. "Htela sam ja, ali ujka Ted mi nije dozvoljavao."

"Objavićemo," rekao je Horton odlučno. "A lavovi će biti prilično iznenađeni."

5
HEMIJA

KUPANG, TIMOR Mirni "Marš zaboravljenih" u sredu pretvorio se u krvavi masakr kada su snage timorske službe bezbednosti, lojalne kontroverznom predsedniku Gusmaou, pucale u masu od preko dvesta protestanata dok su se ovi približavali sedištu vlade u centralnom Kupangu. Broj poginulih se procenjuje na "više od četrdeset," i još oko dvesta povređenih. Port-parol predsednika Gusmaoa nazvao je protestante "razbojnicima" i "indonežanskim teroristima" koji koriste ekonomske teškoće na ostrvu za ostvarivanje svojih ciljeva.

Kompletan izveštaj / pregled važnih događaja: zamršena istorija
1996. Nobelova nagrada - "nikome nije donela mir"

Kada su počeli sa testiranjem ostalih materijala, javili su se i prvi nagoveštaji prirode efekta okidača.

Probni uzorak nitroceluloze baruta planuo je u jednom jedinom sjajnom oblaku dima. Na osnovu onoga što im je MekGan pokazivao na primeru referentnog uzorka sa radne površine, koji je zapalio pomoću šibice, utvrdili su da plamen mnogo brže gori nego što se to obično očekuje.

"Izgleda kao da ne dolazi do bilo kakvog kašnjenja provodljivosti - kao da svako zrno u gomili udara u prag bljeska u gotovo istom trenutku," rekao je Horton. "Razlika je ista kao i razlika između vode zagrejane u šerpi na štednjaku i vode zagrejane u mikrotalasnoj."

"To će nam pomoći da razjasnimo zašto je Erik tako strašno povređen," - rekao je Grin. "I zašto je moj auto eksplodirao kao bomba. Beba veoma efikasno radi svoj posao.

"Volela bih kada biste prestali da ga zovete Beba", prigovorila je Tajer. "Nema više ničeg slatkog i ljupkog u vezi sa njim - ako je ikada ičega i bilo."

"Šta misliš da ga zovemo problematično dete? Da li to zvuči bolje?"

"Zar ne bi trebao da budeš u kancelariji na kraju hodnika i radiš na konstruisanju sina problematičnog deteta?"

"Ja ovde dolazim samo kad ti povlačiš okidač," rekao je braneći se, i krenuo ka vratima, i ostajem po deset minuta na svaka tri sata. Usamljen sam dole sasvim sam. Vidi, ja znam da ti predstoji čišćenje u trajanju od nekoliko sati, zato odlazim kako bi mogla da radiš."

Sledeći uzorak bio je uzorak baruta - prvog eksploziva u svetu, i glavne podrške svim vojskama od Kine do Engleske više od tri stotine godina. Na iznenađenje svih, test uzorak jedva da je malo zadimio i promenio boju u sivo-braon. Drugi test na sledećem nivou snage dao je isti rezultat, a ono što je ostalo nije se čak ni pokrenulo, pa ni kada je zapaljena šibica.

"Trebalo bi da gori," rekao je Horton, odmahujući glavom. "Barut bi trebao da se zapali od jedne varnice. Ovo je kao da pokušavaš da zapališ mokru mačku."

"Moraćemo uskoro da odnesemo naše uzorke stručnjaku iz analitičke hemije," rekla je Tajer. "Nešto čudno se dešava na molekularnom nivou jedinjenja,"

"Trebalo bi da dovedemo takvog stručnjaka i da mu pomognemo da se smesti u susednoj laboratoriji," promrmljao je Grin namćorasto. "Zar nema nikoga u laboratoriji koga bismo mogli da udarimo u glavu i dovučemo ovamo?"

"To će biti tačka broj jedan na mojoj listi čim se vrati doktor Brohier," rekao je Horton. "Ali mislim da mi nije potreban hemičar da mi kaže da su nitrati jedina zajednička stvar i barutu i nitrocelulozi. Ja mislim da razlika koju vidimo između heksanitrata celuloze i kalijum nitrata jeste, u stvari, razlika između bljeska i neuspelog pokušaja."

"Ja mislim da će nam biti potreban i stručnjak za fizičku hemiju," rekla je Tajer i namrštila se. "Nešto čudno se dešava sa vezama elektrona."

"Ja mislim da će nam biti potreban uzorak Blasting B baruta," rekao je Horton. A kada su ga svi pogledali upitno, dodao je: "On ima istu hemijsku osnovu kao i crni barut, samo što on sadrži još i natrijum-nitrat. A to će nam rešiti još jedan veliki deo zagonetke."

Tog popodneva Horton i Tajer su posmatrali količinu od pet grama Blasting B baruta koji je ispunio sobu za testiranje aromatičnim sivim dimom. Ni uzorak ni ostatak se nisu ni za trenutak razgoreli.

"Interesantno," rekao je Horton.

"Da, stvarno je interesantno, gospodine Spok," rekla je Tajer, proučavajući svoje vizuelne displeje. "Ali ja hoću da ovu bednu nazovi sobu za testiranje srušim do temelja i izgradim novu kako treba. Apsurdno je da ne mogu da uradim spektrograf tog dima."

"Li, molim te potraži izveštaj gospodina Kinga o anomaliji."

"Uredu, šta ti treba?"

"Pogledaj da li možeš da nađeš spisak opreme za vatromet za koju je Gordi rekao da je bila kod njega u autu."

"Sigurno je tu, sećam se da sam je videla." Njen monitor je bljesnuo brzo. "Otprilike oko dvadesetak petardi. Jedna kutija M-60 petardi i asortiman 'Devastation Celebration' raketa."

"I to je sve?"

"To je sve." Odjednom njene oči bljesnuše kao da je iznenada shvatila. "Uh! Imamo problemčić, zar ne?"

Horton je nerado klimnuo glavom potvrđujući njenu tvrdnju. "Ako crni i Blasting barut ne gore, zašto su onda vatrometi u Gordijevom autu eksplodirali?" Odgurnuo je svoju stolicu od stanice za nadgledanje. "Moram da ispružim noge. Vraćam se brzo."

Jedinica mobilnog emitera je već poprimala svoju konačnu i karakterističnu formu na platformi od aluminijumskih stalaka sa gumenim točkovima, koji su pripadali odeljenju za održavanje. Horton je primetio da je modul za snagu i kontrolu već dobro definisan, i da je Grin postavio deo cilindra emitera u uspravan položaj.

"Nikada nisam video nikog ko savija metal brže od tebe," rekao je Horton. "Vertikalno centriranje neće stvarati nikakve probleme, zar ne?"

"Meni ne," rekao je Grin, ispravio se u stolici i obrisao znoj sa čela. "Pola sata povlačim linije kursorom, i tek je sad pogon za kompjutersku podršku počeo da 'izbacuje' delove."

"Ono što predstavlja za mene veliku misteriju je šta se dešava u tvojoj glavi pre nego što uopšte dodirneš kursor," rekao je Horton i smestio se na visoku stolicu pored Grinovog radnog mesta. "Imamo problem Gordi."

Grin je napućio usne ne rekavši ništa.

"Ma daj Gordi, nemoj da ja sad ispadnem loš momak," rekao je Horton. "Sigurno si već ukapirao da ćemo kad tad shvatiti."

Grin je lagano obrisao ruke o svoje radno odelo, zatim je podigao pogled i nasmejao se tužno. "U stvari, nisam. Sve do jutros živeo sam u uverenju da je barut barut. Ko je mogao da zna?"

"Šta se to nalazilo u tvom autu?"

"Pištolj bez dozvole." odgovorio je preko volje. "Moj način da se zaštitim u slučaju da neko proba da mi ukrade auto na silu. Ruger od devet milimetara sa malim plastičnim okvirom."

"Još jedan suvenir iz Tenesija?"

"Zapravo iz Kentakija," rekao je Grin. "Oni još uvek iznalaze načine da izbegnu savezne zakone koji im se ne dopadaju. A ja pretpostavljam da im se 13. amandman ne dopada." Nagnuo se malo napred, naslonio laktove na bokove lomeći ruke polako. "Doktore Horton, žao mi je. Nisam znao da će 'vatra ostati u krugu porodice.' Bojao sam se uslovnog mandata od pet godina. I kada sam već stvari predstavio na izvestan način, doktore, bilo me je isuviše sramota da priznam da sam lagao."

Horton je ustao. "Pretpostavljam da mogu da pređem preko ovog malog iznenađenja," rekao je. "Ali molim te, nemoj da mi priređuješ neka veća iznenađenja. Da li si zamenio svoj 'bezbedonosni sistem' kada si menjao auto?"

"Ne," rekao je Grin i odmahnuo glavom. "Razmišljao sam o tome i odlučio sam da bi trebalo da sačekam da se stvari ovde kod nas razjasne, pre nego što procenim koliki su rizici."

"Skoro je sasvim sigurno da laboratorija neće vama dvoma nadoknaditi automobile," rekao je Horton, i razvukao usne u lenj osmeh. "Tako da ako se ne osećaš sigurnim van laboratorije bez pištolja u pretincu, uvek se možeš opredeliti za moje ili rešenje Li."

"Koje je tvoje?" pitao je Grin i nakrivio glavu na jednu stranu.

Horton se grohotom nasmejao. "Vozi kola toliko neugledna da nikom ne bi ni palo na pamet da ih ukrade."

Testovi na vatrometima punjenim crnim barutom pokazali su da iako je Grinovo tajno skladište možda moglo da ubrza paljenje automobila, nikako nije moglo da započne požar.

Zatim je Hortonov tim skrenuo svoju pažnju sa eksploziva niskoproizvodnog sagorevanja na eksplozive visokoproizvodne mogućnosti detonacije. Pre nego što im je isporučio prve uzorke kapisli, Pit MekGan ih je sve pozvao na razgovor.

"Ovo je trideset-trideset puščani metak," rekao je, postavljajući sjajni mesingani cilindar na sto između njih. "Ovo je nitrocelulozno raketno punjenje u količini od tri kubna centimentra. Barut sagoreva u nekoliko stotina delića sekunde i razvija maksimalni pritisak detonacije od nekoliko stotina funti po kvadratnom inču."

Pored njega je postavio mali svetlo sivo-braon cilinder. "Ovo je RDX u količini od tri kubna centimetra, koji je takođe poznat i kao ciklonit. Detonacija se odvija u milionitom delu sekunde i razvija pritisak detonacije od miliona funti po kvadratnom inču. Ako vaša puška može ispaliti trideset-trideset metak na dvesta metara, RDX metak iste veličine bi mogao da odleti u orbitu - ako bi negde postojao pištolj koji se ne bi raspao u paramparčad."

"Verovatno postoji mnogo više visokorazarajućih eksploziva nego što bilo ko od vas može i da zamisli - više od sto u ovom trenutku raspoloživih formulacija, i verovatno još sto koje su se koristile u prošlosti, a onda su izbačene iz upotrebe, plus još nekoliko desetina koji se čuvaju kao vojne ili industrijske tajne. Ali većina njih je konstruisana od, otprilike, jedne ili dve desetine osnovnih jedinjenja: amonijum-nitrata, pikrinske kiseline, nitroglicerina, PETN-a, RDX-a, TNT-a. Doktor Brohier je izdao uputstva da vam obezbedim odgovarajuće uzorke iz svake 'porodice' u najčistijem i najjednostavnijem mogućem obliku, a zatim da pustim da se putem testova odlučite koje ćete vrste istraživati.

"Skoro sve ono što sam vam do sada rekao o onome što ste vi do sada testirali, ne može se primeniti na ono što ću vam sad reći. Dinamit može da gori a da ne eksplodira. Međutim, nitroglicerin u dinamitu će eksplodirati i pri potresu koji ne mora biti veći od ovog," rekao je i udario olovkom oštro o ivicu stola. Svi su poskočili. "Dok je Nitromeks toliko stabilan da možete da pucate iz pištolja u njega ili da zapalite fitilj ispod njega.

"U stvari, detonirajući eksplozivi se tolike razlikuju od sagorevajućih, kao i jedna porodica od druge, da mogu slobodno da se kladim sam sa sobom, da vaša naprava neće izazvati eksploziju ni jednog od njih.

"Bez obzira na sve, nećete moći da izazovete da oni eksplodiraju. Ja ću se postarati za pripremu, transport, montiranje i čišćenje. Zadnje dve stvari ću obaviti u svom Kevlar odelu gorile," rekao je MekGan, i pogledao je u svakog ponaosob za stolom. "Doktor Brohier je bio veoma izričit i otvoren u ovom pogledu. Ja sam zamenjiv, a vi niste. Zbog toga ja neću više dolaziti u laboratoriju, donosiću tovar u sobu za testiranje spolja, a vi ćete prilazna vrata držati zatvorena i osigurana.

"Sigurnosne procedure koje smo do sada primenjivali, radio-pozivi, zamračenja, su, u stvari, bile pripreme za sve ovo," dodao je i ustao da pokupi svoj pribor. "Postoje šanse da ja preživim ako vi opalite metak iz puške u mom kamionu. Postoje šanse i da neću ako opalite uzorak Torpeksa. Iako sam ja možda nešto kao potrošna roba, prilično sam siguran da bi program istraživanja bio ometen ako biste digli u vazduh kurira nasred Šanahan puta."

Zatim je stavio svetlo sivo-braon cilindar u usta i počeo da ga žvaće. "Pepermint, bez šećera," rekao je. "Vratiću se sa sa konkretnim materijalom za pola sata."

MekGan je do ručka izgubio svoju opkladu. Kocka veličine jednog kvadratnog centimetra nečega što se zove EDNA digla je u vazduh vodeni prigušivač i totalno ga osušila i polupala trem od pleksiglasa u sobi za testiranje.

"To je bilo izvan standardne proizvodnje, namrgođeno je rekao MekGan, procenjujući štetu i noseći kacigu od svog odela za zaštitu od bombi ispod jedne ruke. "Moraću da smanjim sve uzorke sa četvrtine na trećinu kako bih povratio našu sigurnosnu granicu."

Potrešen, Horton se složio da je to odlična ideja.

Brohier se vratio krajem nedelje.

Njegov dolazak je bio isto onoliko uzdržan koliko i odlazak, pa je čak došao bez ikakvog prethodnog obaveštenja. Horton je prvi put čuo za njegov povratak kada je generalni direktor provirio kroz vrata Dejvison laboratorije i mahnuo kako bi privukao Lijinu pažnju i viknuo: "Džefe?" Dođi do mene kada imaš vremena." Ton kojim je to izgovorio i njegovo ponašanje su bili nonšalantni kao da nikada nije ni odlazio, kao da su neki potpuno obični administrativni problemi zaokupljali njegove misli.

Horton je u trenutku ostao bez reči, ali je ipak nekako uspeo da procedi nekoliko reči pre nego što je Brohier opet nestao. "Odmah dolazim."

"Ne moraš da žuriš," rekao je Brohier razdragano. "Moj asistent mi je rekao da ima petsto četrnaest prioritetnih poruka koje me čekaju u poštanskom sandučetu."

Uprkos takvom razuveravanju, Horton je sačekao tek toliko koliko mu je bilo potrebno da pozove Grina da dođe iz radionice za prototipe i otprati Brohiera kroz kampus do zgrade uprave u Edison centru.

"Hej, Džefri," rekao je Brohier veselo kada je Horton ušao u njegovu kancelariju. "Kako napreduje posao? Verujem da svi još uvek imate sve prste na rukama?"

"Da. Pit je bio dobar izbor," rekao je Horton i smestio se na kauč.

"On je precizan, tačan, a buku diže samo oko sitnica koje utiču na njegov posao, koji on, uzgred budi rečeno, jako dobro radi. Gde si ga samo pronašao?"

"Moj unuk, Luis, je u marinama," rekao je Brohier, deleći pažnju između Hortona i monitora koji se nalazio ispred njega. "Nije mu dozvoljeno da mi priča o svojoj jedinici, ali verujem da su obučeni da operišu iza neprijateljskih linija u svrhu sabotiranja i terorizma. MekGan je bio instruktor u ovoj jedinici dok nije napravio grešku i spavao sa ženom oficira višeg po činu. MekGan je osuđen za silovanje, ražalovan i otpušten iz vojske."

"Za silovanje? Kako..."

"Očigledno taj oficir je snabdeo ženu modricama kao potkrepljuju čim dokazom i dao joj podstrek da laže." Rekao je Brohier i sarkastično se osmehnuo. "A ja sam se, sa moje strane, vodio logikom da činjenica što je taj oficir još uvek živ dokazuje da je MekGan samodisciplinovan i principijelan čovek."

"Strašno. Kao mina iznenađenja.." Horton je odmahnuo glavom. "Pitali ste kako napreduje posao. Uglavnom baš kao i mina... buum. Počinje da nam se čini kao da ako se u njemu nalazi jedinjenje nitrata, Okidač ga aktivira."

"Fascinantno," rekao je Brohier i podigao pogled. "A šta je sa jedinjenjima nitrata koja nisu eksplozivna?"

"Nismo još stigli do njih?"

"A do eksploziva koji nisu nitratni?"

"Nema uticaja na njih. Ali nema ih mnogo. Svi mnogo korišćeni eksplozivi, i vojni i civilni, koriste nitrate. Sva standardna municija koristi nitrate."

"Kao i mnogi farmeri," rekao je Brohier. "Kao i mnogi ljudi koji pate od dijareje. Meni su, na primer, jednom prepisali recept na bizmut subnitrat, posle puta u Brazil. Da li si razmišljao o takvim stvarima?"

"O farmerima?"

"U pitanju je đubrivo. Dovoljno je da jedna poluprikolica prođe u pogrešnom trenutku i bili bismo u udarnim vestima na CNN-u."

"Oh bože," uzdahnuo je Horton, i odjednom je prebledeo. "Nitroglicerin. Nitroglicerin. Nisam uopšte razmišljao o medicini."

Brohier mu je odgovorio razdragano se smeškajući: "Ja jesam. Moj doktor me ubeđuje da tablete na bazi nitroglicerina ne eksplodiraju. Što se tiče ostatka farmakopeje - pa, pregledaćemo sve posebno pre nego što ovu informaciju pustimo u javnost."

Horton nikako nije mogao da shvati zašto je doktor tako opušten, što je za njega predstavljalo neoprostivi propust. "Doktore Brohier, mi ovde igramo ruski rulet. Moramo odmah danas da zustavimo testove," rekao je još uvek uzrujan. "Ne možemo više da vršimo testiranja na ovom prostoru. Moraćemo da odemo na neko mesto izolovanije od ovog i rešimo pitanja konzole - domet, pravac. Tek onda se možda možemo vratiti."

"Ja sam već započeo pregovore da dobijemo parče zemlje na zapadu," rekao je Brohier. "Ali, molim te, Džefri, nemojmo da se brinemo zbog katastrofe koja se nije dogodila."

"Ali mogla je da se dogodi, a onda bi to bila moja odgovornost."

"Bili su nam potrebni podaci," rekao je Brohier gestikulirajući. "Pa čak i da smo znali na samom početku, to je bio prihvatljiv rizik. Sada nam je slika mnogo jasnija, pa se prema tome možemo prilagođavati. Kaži mi kako napreduje teoretska strana posla."

Uzdahnuvši, Horton se namestio u stolici i rekao:"Ne napreduje. Okidač ne odgovara CERN-ovom modelu atoma. Ne odgovara ni kvantnom niti Borovom modelu. A najbliže što ja mogu da kažem je da čak ne odgovara ni konvencionalnoj hemijskoj termodinamici - dobijene vrednosti su više od standardnih vrednosti iz knjiga."

"Nije valjda?" rekao je Brohier. "Pa, uskoro ću moći više vremena da posvetim tome, a moram priznati da mi baš odgovara što si i za mene ostavio da nešto uradim." Nasmejao se sarkastično. "Pretpostavljam da sam to mogao da sročim mnogo taktičnije."

"Ne, nema potrebe - moj ego neće umreti pre nego što mi se ime pojavi u štampi. Za sada nam sve predstavlja problem. Voleo bih da imam nekog ko bi prezentovao svoje ideje," rekao je Horton.

"Što se tiče štampe, to neće biti problem," rekao je Brohier uz primesu crnog humora. "Do tada ćemo možda više biti zainteresovam da izbegnemo krivicu nego što ćemo zahtevati zasluge - i u svakom broju će umesto našeg potpisa stajati pseudonim."

Horton je zamišljeno klimnuo glavom i dodao:" Hteo bih da dovedemo hemičara, nekoga ko bi analizirao ostatke uzoraka sa naših testova i ko bi mogao da nam kaže šta se dešava na molekularnom nivou - u čemu se reakcija Okidača razlikuje od uobičajene detonacije inicirane varnicom ili sudarom. Možda već ima nekoga iz krugova našeg osoblja, u nekoj drugoj istraživačkoj jedinici. Ako ne, ja znam nekog iz Ohaja ko bi mogao time da se pozabavi."

"Mi ne moramo da dovodimo hemičare ovde, kod nas u laboratoriju. U stvari, mogli bismo da raspodelimo uzorke laboratorijama sa kojima imamo ugovor," rekao je Brohier.

"Ne želim da budem prinuđen da upišem brzi studij iz fizičke hemije. Radije bih uzeo nekoga sa iskustvom ko se razume u ovo što mi radimo; nekoga ko bi nam mogao pomoći da udarimo temelj našoj teoriji."

"I građevini koja baš i nije stabilna, ha? Dobro, razmisliću o tome malo. Daj mi ime tog tipa iz Ohaja, i malo ću se raspitati."

Horton mu je predao presavijen papir. "Sve što ti je potrebno je tu," rekao je i pokazao glavom prema vratima. "Bolje da se vratim u laboratoriju i isključim aparat."

"Naravno," rekao je Brohier. "A s obzirom da nemaš više ništa da radiš do kraja dana, moći ćeš da dođeš kod mene na večeru." A onda je, pošto je spazio Hortonov zaprepašćeni pogled, dodao:" Imam gosta koji je nestrpljiv da te upozna."

Na kraju Karl Brohierovog prilaznog puta nalazio se crni dvosed, i dva čoveka u crnim odelima su stajala iza njega. Pažljivo su osmotrili Hortona, ali nisu napravili nikakav pokret dok je prolazio u svom autu pored njih, sem što su se okrenuli i odgledali ga.

Ne pripadaju obezbeđenju iz laboratorije, pomislio je Horton, krajičkom oka ih posmatrajući u retrovizoru. Privatno obezbeđenje - telohranitelji. Hm, za Karla, ili za gosta?

Srebrni četvorosed marke mercedes bio je parkiran na kaldrmisanom polukrugu pored kuće, i vitka žena u elegantnoj šoferskoj uniformi silazila je niz stepenice. Zastala je pored vozačevih vrata, a kada se Horton zaustavio iza mercedesa sela je za volan i odvezla se dok je Horton izlazio iz auta.

Sa neprikrivenom radoznalošću je posmatrao dvosed koji je napravio veliki krug i okrenuo se, a zatim krenuo niz put, ali je video samo vozača.

Prisustvo stražara na prilaznom putu ublažilo je iznenađenje kada ulazna vrata nije otvorio Brohier, već neko drugi - u stvari, još jedan čovek sa širokim ramenima i u sašivenom odelu. Još jednom : miran ispitivački pogled, procena na brzinu, mirna pripravnost. "Uđite," rekao je čovek i uveo ga unutra. "Možete im se pridružiti, na verandi su."

Viši nego širi i dublji, prostor na severnoj strani kuće sastojao se od dve prostorije i Brohier ga je nazvao nebeska veranda. Veranda je imala pogled na šumu na uzvišici i nebo kroz veliki kosi panel od permaglasa. Dva avokadova drveta i ogromna difenbahija kao da su unele šumu unutra i odvojile toplu kupku od uobičajene odaje za sedenje.

Tu je Horton zatekao Brohiera i gosta, vitkog čoveka sa kratkom skroz sedom bradom, dubokih bora smejalica oko tamnih duboko postavljenih očiju. Bio je neformalno odeven u šore i rolku i iznošenim sandalama, sa nogama podignutim na ivicu okruglog niskog kamenog stočića.

"...Nikada do sada nisam detaljno kontrolisao tvoj budžet Karl, te neću ni sada to raditi," bile su gostove reči dok se Horton približavao. "Aha, evo i njega."

Brohier se okrenuo u svojoj stolici i pogledao preko ramena, a zatim je ustao. "Džefri, upoznaj Arona Goldstajna."

Horton je već otkrio gostov identitet. Nikada ranije nije sreo glavnog investitora i većinskog vlasnika Terabajt laboratorija, ali video je fotografiju na kojoj su bili Goldstajn i Brohier u direktorskoj kancelariji, a i pretraživao je hiper web kako bi pronašao informacije o Goldstajnu, čim je stigao u Kolumbiju.

Najkorisnija informacija koju je našao na Fortuninom sajtu, koji je prikazivao Goldstajnovo prostrano imanje - trideset i jedna kompanija u okviru jedanaest industrijskih grupa, a najprofitabilnija među njima bila je "Advanst Storidž Divajsiz, Inc." sa ekskluzivnom licencom za Brohierove patente solidstejt memorije.

Najinteresantniju infromaciju dobio je iz Mikroskopove trač rubrike, u kojoj su ga nazvali "najnepodobnijim neženjom" Amerike, sarkastično komentarišući: "Nikada ranije, koliko mi znamo, nije neko sa toliko mnogo para uspeo da uživa tako malo."

Goldstajn je zastao i rukovao se, a zatim se ponovo zavalio u svoju stolicu.

"Da li volite kinesku hranu, Džefri?" upitao je.

"Mmm, da. Pomalo," odgovorio je, nezbunivši se.

"U redu. Izvolite sesti." Goldstajn je samo čekao da Horton počne da se kreće, a onda je nastavio. "Želim da vam čestitam na vašem otkriću. Zadivljujuće je. Jedva da sam uspeo da mislim ili razgovaram o nečemu drugom od kada mi je Karl rekao. Što je njemu predstavljalo veliki teret, s obzirom da nisam imao nikog drugog s kim bih mogao o tome da pričam.

"Sada, svakako, imam vas, takođe. I prvo što želim da kažem je "svaka čast." Ovo je revolucionarno otkriće, isto kao što su to bili i Vatova lokomotiva, Markonijev bežični telegraf, kao i Holeritov tabulator." Prigušeno se nasmejao. "Volim ove primere jer su svi ovi ljudi uspeli da se obogate dok su menjali svet."

"Moram priznati da ne vidim ni način za bogaćenje u ovom slučaju," uzvratio je Horton.

"Nije bitno, ja vidim," rekao je Goldstajn i odmahnuo rukom. "Pramena uvek otvar nove mogućnosti. Stekao sam tri kompanije i dvesta patenata zadnjih deset godina." Iskra samozadovoljstva je nestala iz njegovih očiju dok se naginjao napred u svojoj stolici. "Ali to uopšte nije bitno. Da li znate zašto sam osnovao Terabajt laboratorije, Džefri?"

"Iz onoga što mi je doktor Brohier rekao kada me je zaposlio, pretpostavio sam da je to bilo, više ili manje, iz istog razloga iz kog farmeri sade seme, a investitori kupuju zalihe," rekao je Horton.

"Delimično ste u pravu," rekao je Goldstajn. "Želeo sam da stvorim Belove laboratorije dvadeset prvog veka."

"Belove laboratorije..."

"Da, istraživački centar nekadašnjeg Bel Telefon monopola. Jedna od previđenih beneficija tog monopola bila je ta da plaća račune za osnovni istraživački poduhvat koji je bio bez premca u to vreme. A dvadeseti vek je zapravo njemu izmišljen."

"Tranzistor," rekao je Brohier. "Laser. Celularni radio. Solarne ćelije. Radio astronomija. PNS sistemi LED dioda. Big Bank radijacija..."

Klimajući glavom, Goldstajn je nastavio: "Osam Nobelovih laureata. Trideset hiljada patenata - prosek za jedan dan. I sve je to proizvod prosvećenog kapitalizma. Na svom vrhuncu, Belove laboratorije su bile u istoj ravni, ako ne i više, sa univerzitetskim odeljenjem, sa svakim vladinim istraživačkim centrom, kao i sa svakom korporativnom laboratorijom bilo gde u svetu."

"Bojim se da mi malo zaostajemo," rekao je Horton.

"Ne, uopšte ne zaostajete," rekao je Goldstajn a u daljini se čulo zvono na vratima. "Ne bih mogao biti zadovoljniji nego što jesam. Džefri, odavno sam ja stigao do tačke kada sam zaradio više nego dovoljno novca za zadovoljenje želja u toku jednog prosečnog života. I onda se naravno javlja opterećujuće pitanje šta da se radi sa viškom. Razmetljivo trošenje para me uopšte ne privlači. Kao ni uobičajene dobrotvorne akcije - ne postoji Goldstajnova fondacija koja dodeljuje stipendije za magistarske studije jevrejskim studentima menadžmenta ili sporim halfovima ili deci gradskih birokrata. Ne dajem novac za očuvanje kitova ili hranjenje ptica ili za sponzorisanje muzike u parku..."

U tom trenutku šofer se opet pojavila i Goldstajn je za trenutak zaćutao dok je ona postavljala plavo-beli hladnjak za piknike na kameni stočić. Počela je da skida poklopac, ali je Goldstajn podigao ruku i zaustavio je.

"Mi ćemo se pobrinuti za to," rekao je. "Hvala Barbara. Mislim da mi večeras više nećeš biti potrebna."

"U redu gospodine. Ja ću ipak ostati u kući, pa ako se predomislite..."

"Prvo ćemo vas potražiti u Karlovoj igraoni," rekao je i blago se nasmejao. Kada je otišla, Goldstajn je ponovo svoj pogled okrenuo prema njima i pitao odsutno: "Gde sam ono stao?"

"Muzika u parku," pomogao mu je Brohier.

"Muzika u parku," ponovio je Goldstajn i namrštio se. "Džefri, novac šapuće kao kurva i govori šta će ti raditi ako odrešiš kesu. I ako te nije stid, možete zavesti i navesti na skoro sve." Ustao je i stao pored kulera i počeo da vadi papirnate kese braon boje iz njega, a zatim i bele kutije iz tih kesa. "Karl, trebaće nam tri tanjira i kašike."

"Doneću," rekao je Brohier i ustao.

Pošto je otvorio poklopac jedne od kutija, Goldstajn je duboko udahnuo oslobađajući se napetosti. "Kako upotrebiti bilion viška?" pitao je. "Da sakupljaš umetnine, kao Herst? Ili možda žene, kao Hju? Svi primeri oko nas su nedostojni. Kada je Bil Gejts platio Aresovu misiju na Mars, to je bio štos, ništa drugo do zadovoljavanje sopstvenog ega. Nagovorili su ga da pokuša da kupi besmrtnost za sebe i logo svoje kompanije otimajući istorijski događaj. Obećao sam sebi da nikada neću biti tako slab - a onda me je opčinilo još nestalnije iskušenje.

Džefri, za mene radi skoro sto hiljada ljudi u osamnaest država i sedam zemalja. Uložio sam u njih kako bih zaradio novac. Uložio sam u tebe kako bih se razlikovao od njih. I sada si mi ti pružio tu šansu."

Goldstajn je seo na ivicu stola koji je bio najbliži Hortonu i nagnuo se napred kao da upravo želi da mu otkrije tajnu. "Oružje i bombe su vektor moći već četiri stotine godina. Neki čak pištolj nazivaju velikim egalizatorom, a ipak meni oružje mnogo češće izgleda kao veliki neegalizator. U prošlom veku, oružje i bombe su sakupile Jevreje, pedere i Cigane u Bučenvald, pogodile tri američka predsednika, i ubile pedeset miliona ljudi u ratu i skoro isto toliko u miru, zatrli na desetine plemena i stotine vrsta. Veći broj pištolja, najveće bombe i oni najspremniji da povuku okidač - koristili su Nobelovu, Koltovu i Vinčesterovu genijalnost."

"Naravno, i to je bio posao," rekao je Brohier, ponovo se pojavljujući u tom trenutku. Odneo je poslužavnik sa tanjirima i priborom za jelo do stola i ponovo seo u svoju stolicu.

"Da, a posao je bio podjednako besraman, koliko i neophodan," nastavio je Goldstajn sa pričom.

"Jednostavno se ne možeš nadmudrivati sa metkom iz puške opaljenim sa suprotne strane bojišta. Ne možeš praviti kompromis sa nuklearnom bojevom glavom koja vrišti sa drugog kraja sveta. Jedini odgovor na pištolj, jedina odbrana od pištolja je još više pištolja. Ti si nam dao drugi odgovor, Džefri. Pokazao si nam drugi način pomoću koga možemo da istrgnemo to nehumano oruđe iz naših zgrčenih primatskih šaka."

"Ako oduzmemo svetu moć pištolja, šta će zauzeti njegovo mesto?" upitao je Horton zabrinuto.

"Možda haos," rekao je Goldstajn. "Možda mir. Zamisli dve vojske koje se sada sučeljavaju na bojnom polju goloruke. Da li će se ljudi dvadeset prvog veka bacati na bajonete zbog boga ili otadžbine? Zamisli teroristu, budućeg ubicu, koji je onemogućen da opali svoj kukavički, anonimni hitac iz daljine.

A sada zamisli Tel Aviv, Belfast, Sarajevo, Los Anđeles kao oaze mira, sa jednim od tvojih izuma kako zrači sa tornja u srcu svakog grada. Zamisli samo koliko plugova bismo mogli sagraditi kada bismo prestali da kupujemo mačeve. A ti kažeš da malo zaostajemo, ha? A ne, Džefri, nimalo - Okidač je dar od neprocenjive vrednosti. I ja se zaričem i svojoj i tvojoj deci da ću se pobrinuti da se njegovi potencijali ostvare. Dajem i svoju sreću i život u zalog za to."

Onda se Goldstajn ispravio, zabacio glavu nazad i sklopio oči. "Tako mnogo red koje se spotiču jedna o drugu samo da bi ih izgovorio," rekao je udahnuvši i izdahnuvši duboko. "Upozorio sam te, zar ne? Dođi, hajde da jedemo - to će me ućutkati, makar na kratko."

Ali hrana jedva da je samo neznatno usporila bujicu reči, jer Goldstajn nije bio jedini koji do sada nije imao slušaoce kojima bi mogao da izloži svoja razmišljanja koja su gorela od želje da budu izgovorena. I uz ribu, kinesku jagnjetinu, i crni čaj, počeli su zajedničkim snagam da klešu prve obrise revolucije.

6
PUTOVANJE

KALKUTA Potencijalni dobri Samarićanin izgubio je više od auta i novčanika, kada je napadnut na Berhampor putu u četvrtak, izgubio je i svoj idealizam. Britanski turista, Tomas Sudaranka je bio na hodočašću na reci Gang kada je zastao da pomogne, kako je on mislio, povređenoj devojci koja je ležala pored puta. Dvaput upucan u leđa i ostavljen, jer su mislili da je mrtav, Sudaranka se trenutno nalazi u bolnici gde je hospitalizovana sa parcijalnom paralizom desne noge. Vlasti u Muršidabadu su izjavile kako je devojka verovatno mamac lokalne bande koja operiše na autoputu i upozorila putnike da budu oprezni.

KOMPLETNA PRIČA / MAPA

Zujanje Helio Kurierove mašine se jako pojačalo kada se avion nagnuo i zarotirao iznad puste doline. Malo ispred sa desne strane, Džef Horton je mogao da vidi tanku liniju na autoputu sa dve trake kako vijuga prema severu. Nije bilo automobila na putu, niti drugih znakova ljudskog prebivališta.

"Kuda vodi?" upitao je, i potapšao pilota po ramenu.

"To je put Nevada 278," odgovorio je pilot pokušavajući da nadjača buku.

"Ide do 1-80 kod Karlina, istočno od Emigrant Passa. Devedeset milja ničega.

Eli Er taksi-avion crveno-srebrnih krila zamahnuo je prema severu i počeo da se spušta ispod nivoa neba na kome nije bilo ni jednog jedinog oblaka. Pre nego što su munjevito preleteli oblast iznad Nevade 278, već su bili ispod nivoa kružnih planina.

"Ja ne vidim aerodrom."

Pilot je pokazao ispred, prema prljavom putu koji se prostirao paralelno sa presušenim koritom potoka. "Tamo pravo," rekao je. "Vivini Krik Roud. To je najbolji aerodrom koji postoji u okrugu Eureka. Ali prvo želim da ga dobro pogledam pre nego što spustim točkove. Prošlog meseca je palo mnogo kiše i moram da proverim da li ima odrona."

Stisnuvši čvrsto kolena, Horton je bez reči blenuo s nevericom u izbrazdani, uzani put dok ga je pilot nisko nadletao na visini ne višoj od 100 stopa.

"To mora da je vaš prevoz," doviknuo je pilot. Pre nego što je pilot povukao prednji deo aviona prema nebu, Horton je krajičkom oka ugledao Čiroki džip boje peska i nečiju figuru pored njega. "Ne izgleda tako loše. Sletećemo na tlo za nekoliko minuta."

Horton je samo klimnuo glavom čvrsto stisnutih usana.

"Znate, sva ova zemlja je nekada bila u vlasništvu države," nastavio je pilot. "Posle toga se i nisu baš žurili da ovde sagrade nešto pošto su je federalci vratili saveznoj državi. Otprilike sve što dobijamo su ovakvi ili onakvi kopači zlata koji su ovde samo u prolazu i traže ili NLO-e ili fosile. NLO tipovi su pričalice, pa pretpostavljam da vi spadate u ovu drugu grupu."

Dok je pričao, pilot je izveo polukrug od koga se krv ledila u žilama i brzo okrenuo Kurije prema putu, samo sada u suprotnom pravcu još niže nego malopre. "Tamo ja slećem," viknuo je i smanjio brzinu. Avion je za trenutak plutao., zatim se ispružio i spustio, poskočivši dva puta j podigavši oblak žute prašine. Otkotrljao se do stanice nekoliko desetina metara od Čirokija,

"Je li to neko koga znate?"

Krajnjim naporima se ustežući, Horton je provirio vam kroz oblak prašine Čovek koji je stajao iza Čirokija bio je Donovan King. Nosio je naočare za sunce i Kolorado Rokiž bejzbol kačket. Horton i King su kratko mahnuli jedan drugom.

"Aha," rekao je Horton, otključavajući vrata. "Hvala na vožnji."

Mala kabina u repu aviona sa šest mesta za sedenje bila je dovoljno topla po Hortonovim standardima. Ali toplota koja ga je obuhvatila kada je izlazio iz aviona bila je skoro poražavajuća. Požurio je do vozila koje ga je čekalo i do Kinga koji je već sedeo za volanom. "Da li imamo klimu u Aneksu?" upitao je Horton i okrenuo ventilator naviše i uperio ga u svoje lice.

"U prikolicama za stanovanje. Laboratorija će biti dovršena otprilike sledeće nedelje."

"Ne mogu da dočekam. Strašno je vruće, a i nažuljaću zadnjicu na ovom sedištu," progunđao je Horton. "To je samo propaganda Privredne komore."

Sačekali su da Kurije prođe istočno od njih, mašina se zaletela kako bi postigla nagib za uzletanje. "Moraćemo da obezbedimo sopstveni avion i pilota za ovakve ture," rekao je Horton dok je King usporio da bi se uključio na autoput i krenuo ka zapadu. "Ovaj momak iz avion je bio isuviše radoznao."

King se nasmejao. "Taj momak je bio naš pilot," rekao je. Mnogo priča, ali je na svu sreću bezopasan. Mi imamo opremu za ceo jedan avion u Elku i malu prevozničku kompaniju stacioniranu u Renou. Raširićemo saobraćaj ovde u okolini, doktore. A lovci na fosile će nam poslužiti kao maska i pomoći da ostanemo neprimećeni."

"Znači u tome je stvar," rekao je Horton dok je kroz vetrobran posmatrao pust pejsaž koji se prostirao ispred njih. "Koliko je to daleko odavde?"

"Oko 13 km," rekao je King. "A što se tiče tvoje zadnjice, imaš jastuk na zadnjem sedištu. Možda će ti biti potreban do kraja puta."

I zaista nije preuveličavao kada ga je upozorio. Uskoro su napustili Vinini Krik Roud i prešli na bezimeni neobeleženi put upola uži. S obzirom na to koliko je bio talasast bilo je očigledno da nikada nije bio profilisan, kao i da ga saobraćaj koji je tu pre njih prolazio nimalo nije 'poboljšao'. Čak i pri brzini ne većoj od pedeset kilometara na čas, Hortonu je put ličio na vožnju u zabavnom parku koja traje predugačko.

"Predložiću da nekome kupimo helikopter," rekao je Horton, podupirući se o šofersku tablu.

"Već smo isplanirali da donesemo ovde vašu opremu u Skajkrejnu koji koristimo za prevoz građevinskog materijala. Iako baš nismo voljni to da radimo češće nego što je neophodno. Za državu u kojoj jedva da ima ljudi, ovde ima previše očiju koje posmatraju nebo."

Vožnja je napokon bila završena ispred raštrkanih struktura koje su se nalazila na podu uske konstrukcije nalik na kutije i sa kosim zidovima. Najveća od tih konstrukcija bila je od opeke i sastojala se samo od jedne prostorije. Hortona je podsećala na osnovnu školu. Pet-šest pokretnih kućica nalik na kutije bile su poredane u zapadnom delu, a čelični kostur prefabrikovane zgrade veličine ambara bio je stacioniran u istočnom delu. Mali buldožer, kran i još tri Čirokija bili su smešteni uz istočni zid glavne zgrade, na uzanom pojasu popodnevne senke. Kakofonija građevinske buke pozdravila je Hortona koji je oprezno izlazio na vrućinu.

"Da li je doktor B. stvarno morao da pronađe mesto koje je ovoliko udaljeno?" upitao je odmahujući glavom, dok je posmatrao gradilište.

"Pretpostavljam da je bila bitna razlika između toga da li imamo malo ili uopšte nemamo komšije," rekao je King. "Direktor je rekao da želi siguran radijus od pet milja i bezbedan radijus od deset milja. Gde biste prvo išli: do prikolice ili do laboratorije?"

"Posle onakve vožnje moja bešika glasa za 'prikolicu',"

King se nasmejao, što se retko dešava i istakao: Vi ste u prikolici broj tri."

Kada se Horton malo kasnije ponovo pojavio, King mu je dao mapu gradilišta i zaštitni šešir. "Obroci i rekreacije su u duploj prikolici. Prikolica broj dva je rezervisana za doktora Brohiera i goste. Privremena kućica za druženje je u broju pet, a privremena kancelarija obezbeđenja je u broju šest. Građevinski tim je smešten u severnom delu. Taj prostor ćemo preuzeti za naše osoblje kada oni odu odatle."

Horton je proučio svoju mapu, zaškiljio u svetlu izmaglicu prema severu. "Šta je ono tamo?"

"Ne znam. Neki ovde ih zovu pomoćne zgrade. Ima ih šest i svaka je veličine klozeta u koji može da stane jedna osoba. Sagrađeni su od opeke i prazni kao što je bilo i ovo mesto." rekao je King i pokazao rukom prema glavnoj zgradi.

"Pa, šta je ovo mesto, u stvari, nekada bilo?"

"Ni to ne znam," rekao je King. "Kada su se i zadnji stanovnici spakovali i otišli, odneli su sve sem zidova. Da znate samo da smo slikali sva udubljenja na podu i čivije koje smo pronašli, u slučaju da želite da nam se pridružite u igri asocijacija."

"I koja je vaša asocijacija?"

"Moja je da oni ovde nisu čuvali ovce." King je odmahnuo glavom. "Nema očiglednog odgovora, doktore Horton, zbog čega je ova igra i interesantna. Sutra ću vas povesti da vidite betonske rovove koji povezuju pomoćne zgrade," rekao je, i pokazao rukom prema severu. "Nevada je čuvala mnoge tajne godinama, od Plamboba do oblasti 51. Ako budemo imali sreće, sačuvaće i našu."

Dok se Aron Goldstajnov crni Dasoft Falkon 55 spuštao po uzburkanom vazduhu trista metara iznad reke Potomak, Karl Brohier je okrenuo svoju naslonjaču sa pokretnim sedištem prema najbližem ovalnom prozoru i pogledao prema gradu koji se prostirao ispred njega u potrazi za poznatim predelima. S obzirom da se baš i nije zanimao za politiku, gradsku vrevu ili saobraćajem zagušene gradske ulice, Brohier je u Vašingtonu, u kolumbijskoj oblasti, bio samo tri puta do sada. Zadnji put, pre osam godina, došao je da bi prisustvovao sahrani jednog svog prijatelja. Pre toga je bio da bi ga političari proveli i predstavili javnosti a zatim da zamoli za finansiranje osnovnog naučnog istraživanja pred pet do šest izbornih komisija. Za Brohiera je ovo iskustvo bilo skoro isto toliko prijatno kao i sahrana. Ali prva i najprijatnija od svih poseta promenila je tok njegovog života.

U vreme kada su bogatije školske oblasti slale avionske tovare u Evropu, iznajmljivale velike jedrilice na Karibima, organizovale splavarenje po brzacima u Kanadi, sve što je Čamplejn Veli Union srednja škola mogla da učim za svoje maturante i organizuje petnaestočasovnu vožnju od provincije Čitenden okruga kako bi proveli trodnevnu ekskurziju u glavnom gradu. Njegovi pratioci na toj ekskurziji nadoknadili su im takvo poniženje laganim programom razgledanja i liberalnim povečerjem.

"Mi ne želimo umesto vas da odlučujemo šta ćete posetiti," rekao je gospodin Fribrajt, razredni starešina. "Svako od vas ima vodič, propusnicu za metro i svog saputnika, i naravno zdrav razum. Ako ne izgubite nijedno od svega toga, otićićete kući i u sećanju će vam ovo ostati kao putovanje vredno pamćenja,"

Brohier i njegov najbolji prijatelj Tom Lang su morali da odustanu od ekspedicija po različitim poročnim mestima u Merilendu gde su se mogli naći piće, kocka i toples plesačice. Umesto toga, oni su svoje slobodno vreme podelili između Smitsonovog instituta, Muzeja prirodne istorije i Američke mornaričke opservatorije.

Atrakcija u mornaričkoj opservatoriji bila je mogućnost da se posmatraju Jupiterovi meseci ili solarna prašina kroz tridesetdvoinčni reflektor. Nažalost sivi oblaci i letnja kišica su ih sprečili u tome.

Razočaran i u potrazi da što bolje iskoristi vreme koje su proveli čekajući u redu za obilazak opservatorije, mladi Brohier se oduševio i fascinirao Mornaričkim satom Sjedinjenih Država i naučnom čarolijom u pozadini svega toga. Cezijum oscilaton, hidrogen maseri, sateliti, sinhronizaton otvorili su neka čudnovata vrata koja su ga uvodila u relativnost, radioaktivnost, i nauku o nuklearnoj energiji. Posle leta koje je proveo testirajući merenja teških voda, Brohier se prijavio na Univerzitet u Vermontu i ubrzo promenio svoj glavni smer i sigurnu karijeru iz oblasti kompjuterskih nauka za nesigurno polje fizike.

Uspeo je da ovu novost krije od svojih roditelja godinu i po dana, a zatim i da se odupre njihovom stalnom pritisku da ispravi ovu 'grešku'. Pošto se istakao u neistaknutom programu, dobio je stipendiju za postdiplomske studije na MIT Univerzitetu, gde su i konkurencija i intelektualna stimulacija bile prioritetne. A bio je pravi trenutak za tako nešto. Um mu nikada nije bio brži, glad nikada jača kao u to vreme. Tako da se posle dve i po godine opet istakao i razlikovao od ostalih.

Posle tog perioda bilo mu je sve teže: katastrofa na Teksaškom Univerzitetu, gde su lični sukob sa šefom katedre i kompleksnost prve ljubavi koja mu je odvraćala pažnju od posla pomešane sa prvim gubitakom, učinili da odustane od svoje doktorske teze. Pet godina je lenčario u naučnoj laboratoriji TRW materijala, što je bio dar njegovog najboljeg prijatelja Toma Langa, ali u isto vreme i zatvor za njegovu radoznalost. Zatim je još jednom pokušao da odbrani svoj doktorat na Stanfordu, gde su svi ostali kandidati bili mlađi i naizgled brži, te se Brohier osećao kao da trči uzbrdo u pokušaju da ih sustigne. Do prvih pokušaja u CERN revoluciji bilo je još pet godina, do Ejmi Suzan još nekoliko preko toga, a do nulte faze solidstejt memorije još dve decenije.

On je na taj put krenuo odavde, i sada - protiv svojih najboljih instinkta - prateći taj isti put ponovo se vratio odakle je i pošao.

Kabina Falkona 55 je podrhtavala dok se stajni trap ispružio i ukočio. Ispod njega je bila samo voda a i ona je delovala jako blizu. Onda se odjednom pojavilo stenje, pa parče prekriveno travom braon boje, i prag staze za sletanje. Gume su nežno poljubile beton, a onda opet samo sada čvršće. Kada se prednji stajni trap smirio kabina je počela da vibrira uz tutnjanje sva tri Falkonova motora dok su uključivani okretnici potiska.

Brohier je pogledao Goldstajna koji je još uvek mirno dremuckao, njegovo vitko telo skoro da je u potpunosti progutala stolica skroz obložena jastucima. Nadam se da imaš pravo u vezi svega ovoga, prijatelju, pomislio je. Ni Brohier ni Horton nisu pretpostavili de će se bilo ko iz savezne vlade uključiti tako brzo, i obojica su bili jako nesigurni u vezi toga da li vojsku uopšte treba uključiti u sve to.

A i od same pomisli da je Pentagon udaljen manje od tri kilometara podilazili su ih žmarci.

Proganjao ga je, kako ga je Horton nazvao "Scenario Hangar broj 18". Strah da je dovoljna samo jedna pogrešna reč upućena pogrešnoj osobi, pa da se konvoj crnih kombija punih specijalaca sruči na kampus Terabajta i odveze sve. Goldstajnu su bili potrebni sati i sati kako bi ih ubedio da "prijatelji na visokim položajima" ne pripadaju istoj vrsti imaginarnih stvorenja kao što su jednorozi i sirene.

"Postoje ljudi na svakoj lestvici ovoga društva koji mogu i hoće da nam pomognu," insistirao je Goldstajn. "I biće neophodno da ih je što je moguće više kada oni koji će nam se suprotstaviti shvate opasnost."

"Bilo bi bolje da smo sto posto sigurni kome se obraćamo," rekao je Horton.

"Čovek koga hoću da dovedem sigurno nas neće izdati. Kako se izabrani zvaničnici budu smenjivali, on će biti nešto poput hrasta među trskom "

"Slabe pohvale, što se mene tiče."

Goldstajna je već počelo da nervira takvo cepidlačenje. "Vi naučnici ste takve naivčine kada je politika u pitanju. Vi ste čuli samo za ove ljude sa CNN-a pa jedva i za njih da ste čuli," brecnuo se. "Ja ovog čoveka poznajem već dvadeset godina, i za to vreme on se ni jednom nije poneo ishitreno ili doveo svoje principe u pitanje. Štaviše, temelj njegove političke podrške se ovim ne dovodi u pitanje, već je, zapravo, situacija sasvim suprotna. I ako nam se on priključi, očekujem da će njegovi kontakti za nas imati neprocenjivu vrednost."

"Zašto nam onda ne kažeš njegovo ime?"

"Da bih ga zaštitio u slučaju da donese odluku da nam se ne pridruži. I zato što jeste moj prijatelj."

Na kraju svega, Brohierovo prisustvo u avionu, kao i na predstojećem sastanku, predstavljalo je cenu konsenzusa. Horton se ne bi složio niti dozvolio Goldstajnu da priđe tom nepoznatom i bezimenom, a da pritom nije siguran da će njegovi interesi biti zastupani. A ipak Horton nije Goldstajna poznavao tako dobro da prihvati njegova uveravanja da će tako i biti.

Bio je to, donekle, nerazuman, čak iritirajući zahtev, s obzirom da je Goldstajn lako mogao do sada da održi na stotine tajnih sastanaka s kim god odabere u nedeljama otkako mu je Brohier saopštio novosti. Ali toliko toga je bilo u opasnosti da je čak i Brohierovo poverenje s vremena na vreme bilo pokolebano, pa mu je bilo drago što je Horton bio pametan pa ga uvukao u proces.

Kada je Falkon 55 stigao do stanice na službenom ulazu (VIP), Goldstajn je otvorio oči i ustao. "Brzo smo stigli," rekao je i bacio pogled na sat. "Da li si se ti malo odmorio?"

"Ja ne mogu da spavam u avionu," priznao je Brohier.

"Onda bi te moj posao ubio," rekao je Goldstajn uz živahan osmeh.

Za neverovatnih nekoliko minuta, našli su se na zadnjem sedištu srebrnog mercedesa koji je lagano brundao niz Vašington Memorijal prolaz. Pre nego što je Brohier postao svestan, već se Pentagon pojavio s njihove leve strane. Goldstajn ga je uhvatio kako posmatra njegovu umirujuću, imponzantnu, neumoljivu fasadu dok su prolazili kolima pored njega.

"Da li se još uvek brineš?" pitao je Goldstajn.

"Ne zbog tebe, Arone. Nikada se nisam brinuo zbog tebe. Brinem se da možemo izgubiti kontrolu u vezi svega ovoga," rekao je Brohier. "Ne želim toliku odgovornost. Ne želim da dođem u situaciju da moram da donosim odluke. S druge strane, radije bih da to ipak budem ja, odnosno mi, pre nego mnogi drugi ljudi koji mi padaju na pamet. A mnogi od tih ljudi žive i rade u našem gradu."

Goldstajn je klimnuo glavom. "Reći ću ti nešto. Odavno sam saznao za bandu iz Vašingtona. I dobra i loša vest su da su oni, daleko od očiju kamera, isti kao i oni ljudi kod kuće koji su ih poslali ovde. Ni bolji ni gori, samo izloženiji oku javnosti, a posledice njihovih grešaka su dalekosežnije."

Brohier se sarkastično nasmejao i rekao: "To sa tvojim prijateljem je malo neobično... pokušavam da zamislim da je izabran neko koga poznajem i cenim, kao na primer moj otac."

"Gospodin Smit ide u Vašington," rekao je Goldstajn. "Karl, reći ću ti nešto što nisam želeo da kažem pred Džefrijem, imajući u vidu njegovo raspoloženje u tom, trenutku. Taj sastanak sutra i taj čovek - znaš, on nam je neophodan. U ovom trenutku, slaba nam je zavera."

"Razmišljao sam o tome," rekao je Brohier. "To što radimo u tajnosti, u stvari, radi protiv nas. Mogu nas sutra ujutru pokupiti, i sve će biti gotovo."

"Da, ali za razliku od tebe, pa čak i mene, moj prijatelj ima preveliki ugled da bi ga tako lako ućutkali," rekao je Goldstajn. "Za razliku od Džefrija i njegovih ljudi, on je isuviše prisutan u javnosti da bi tek tako nestao. Ne mogu ga zaplašiti, a sa druge strane, on neće sebi dozvoliti da se kompromituje." Okrenuo se prema prozoru i stao da posmatra preko Potomaka Linkolnov spomenik. "On će umeti da postavi prava pitanja, glasno i na pravim mestima, u slučaju da nestanemo."

"To je utešno," rekao je Brohier. "Arone, tvoj prijatelj... u pitanju je senator Vilman, zar ne?"

Goldstajn je nemo klimnuo glavom, i odraz tog gesta se video u staklu u boji. "Šta ti misliš o tome?"

"Što se mene tiče, mislim da je to u redu."

"Dobro. Mada ipak," dodao je odsutno, "Mislim da mu ne trebamo reći za Aneks. Neka to bude naša garancija." Goldstajn se okrenuo i susreo sa Brohierovim upitnim pogledom. "Garancija, u slučaju da ja grešim u vezi njega, i u zavisnosti od toga koliko naši neprijatelji mogu daleko da idu."

7
STRATEGIJA

HONG KONG, KINA U zadnjem pokušaju da se spreči katastrofa i okončaju šesnaestodnevne demonstracije u Bejingu, novi vojni guverner specijalnog Hongkonškog okruga izdao je danas proglas o dvadesetočasovnom policijskom satu samo sa mogućnošću kretanja od kuće do posla i natrag. Guverner Han Lo objavio je da su komandantima kineske vojske data ovlašćenja da pucaju i ubiju ako se "izdajnički izgrednici" koji remete javni red i mir suprotstave naređenju. Najmanje desetak demonstranata i oko pet policajaca je poginulo u ranijim sukobima u gradskoj botaničkoj bašti i viktorijanskom kompleksu zgrada u Studentskom gradu.

Kompletan izveštaj / hong kong od ujedinjenja / hanlobio / ostanite uz skaj-sken

Apartman Grover Endru Vilmana u zgradi Hamfrejškog Senata po pravilu je bio prvi na tom spratu u kome se budio život svakog jutra, i zadnji koji se zatvarao svake večeri. Oficijelni radni dan njegovog administrativnog i zakonodavnog pomoćnika počinjao je u sedam ujutru, što je po kongresnim standardima bilo dovoljno rano. Međutim, opi su često zaticali šefa koji je pre njih došao sat vremena pa i više i već je obavio jutarnji posao sa zastrašujućom efikasnošću. Prva stvar koju bi Vilman ujutru po pravilu uradio, a koju je on sam sebi dao za zadatak, bila je da odgovori na, kako je on sam nazvao 'pobesnelu poštu'. Napori njegove koalicije koja zastupa stanovište o razoružanju. Razumom protiv ludila, usmereni ka edukaciji stanovništva u toj oblasti, kao i napori da se deluje na članove Kongresa, prouzrokovali su stalan priliv kritički, često i neprijateljski nastrojene pošte u obliku video, audio kaseta i teksta. Čak i kad je napravljena selekcija anonimnih i onih poruka koje nisu sadržale povratnu adresu, još uvek je bilo na stotine poruka dnevno od ljudi koji su imali potrebu da pokažu Vilmanu kako je zaveden, u zabludi, neuk i nelojalan, i kako jednostavno nije u pravu.

Na pitanje zašto se uopšte trudi da odgovara na poruke koje bi drugi ignorisali odgovorio je: "Od toga mi krv u venama prostruji brže nego od bilo koje količine kafe. A s druge strane, nađu se u čudu kada im lično odgovorim i to ih ponekad natera da stave prst na čelo i porazmisle bolje o svemu. Pored toga, ja gajim totalno neracionalnu veru u snagu razuma."

Rano izjutra je takođe bilo pogodno vreme za telekonferencije sa saveznicima iz Evrope. Koalicija Razumom protiv ludila imala je svoje filijale u četrdeset i jednoj zemlji, i legitimne partnere kao što je bio Vilman, i potpisnici RPL-ove Deklaracije o zdravom razumu koji su se nalazili u skoro polovini tih filijala. Naravno, taj savez je od Vilmana napravio omiljenu metu hrišćanskih ultranacionalista i internacionalnog konspirativnog krila.

Vilman je sve to nekako pohvatao u hodu. Na jednom nivou, radilo se samo o običnom dizanju galame. Na drugom, to je bila potvrda da je poruka dopirala do javnosti. Sve to mu je, pored priliva pisama podrške koja su stizala paralelno sa onim drugim i povremenih preobraćanja dotadašnjih neprijatelja u prijatelje, bila dovoljna potvrda da je na pravom putu. Njegov krstaški rat nije zavisio od glasanja, niti je bio uskih vidika, niti smicalica medijske kampanje zbog kakvog reizbora. Radilo se, u stvari, o jednom principijelnom i dugoročnom angažovanju koje je imalo za cilj da promeni mišljenje ljudi o konfliktu uopšte. Tako da je on bio sasvim svestan situacije da bi procenjivao napredak svojih napora samo na osnovu 'pobesnele pošte'.

Vilmanov ofis je bio totalno nekonvencionalan kao što je bila i njegova politika i istrajan u konfliktima kao i imidž koji je imao njegov Senat. Standardni dodatak priboru na stolu senatora sastojao se od američke zastave, smeštene tako da posetioci ne mogu da je ignorišu, a kamere da je propuste. U Vilmanovoj kancelariji, taj glavni prostor zauzimao je njegov omiljeni poster Razumom protiv ludila u gro planu. Bio je to kontroverzni 'kolaž leševa' u mrtvačnici i fotografije mesta zločina sa masnim slovima utisnutim naslovom: ORUŽJE NE UBIJA LJUDE u gornjem delu uz jedan sarkastični komentar (RAZMISLITE DA LI GA NEKO JOŠ KUPUJE?) koji se nalazio u donjem delu.

U drugim delovima sobe, isto tako nije bilo uobičajenih počasnih diploma i zbirka ličnih fotografija. Njihovo mesto su zauzele red i slike heroja i pionira mirovnih pokreta i pokreta za razoružanje. To je bila Vilmanova privatna dvorana slave, svetilište filozofskom idealu koji je postojao više od jednog i po veka, od drugorazredne do vodeće ideje - čovek kao majmunoliki ubica, i evolucija krvavih zuba i kandži.

Jedine slike na kojima se nalazio Vilman lično bile su dve uramljene političke karikature i zastakljena fotografija na kojoj se nalazio Vilman sa svojom tenkovskom jedinicom u pustinji izvan An Najafa, u Iraku. Iza fotografija nalazili su se njegovi uramljeni činovi, medalje i sertifikat o časnom otpuštanju iz vojske.

Ja imam moralno pravo, insistirala je fotografija. Ne možete da me uplašite, ili izazovete moju nelojalnost, strah, a onda me izbacite. Morate da uključite i pitanje morala u ovaj naš protest. Godinu dana ranije fotografija je govorila dovoljno glasno sa reklama za kampanju i odnela Vilmanu sigurnu pobedu i još šest godina mandata za senatora u Oregonu.

"Nijedna druga država u ovoj zemlji te ne bi poslala u Vašington," rekao je njegov protivnik iz demokratskog pokreta u njegovoj privatnoj sali za prijeme. "I nijedna druga država te ne bi opet vratila kada bi ljudi shvatili šta su uradili. Pa ipak, zbog muka koje zadaješ republikanskim rukovodiocima, i zbog svega dobrog što pokušavaš da uradiš zabadajući svoj nos u raznorazna sranja, skoro da mi i nije krivo što sam izgubio od tebe. Ali ako kažeš šefu moje stranke da sam ja ovo rekao, postaraću se da tvoje incestuozno malo gnezdo moralno posrnulih pedera tehnokrata nikada više ne dobije ni sto dolara za članarinu od moje žene."

To je bio osnovni paradoks kada je Vilman bio u pitanju, a koji je obuhvatao ne samo kampanju, već i celu njegovu političku karijeru. Prijateljima i saveznicima je išao na živce, a neprijatelji su ga poštovali upravo zbog tih istih karakternih crta: zbog njegove odlučnosti, specifične nabusitosti u službi pronicljivog i prodornog uma, kao i zbog njegove beskompromisne odanosti principu a ne onome što je korisno. Po rečima vodećeg časopisa 'In touch' on je bio prototip antipolitičara.

"On svesno krši pravila koja se smatraju svetim, ali pre iz razloga što je to neophodno, a ne da bi prkosio," napisao je politički urednik časopisa u uvodu o Vilmanovom profilu. "On pravi fatalne greške, pa ipak preživljava, iz razloga što je strast retka pa je samim tim i na ceni u ovom obično, emotivno mrtvom gradu.

"Grover Vilman u istom trenutku čini da osećamo i ponos i neprijatnost, kao da prepoznajemo istinu u njegovim rečima ali se plašimo da živimo u skladu sa njegovim idealima. Nikada do sada u mom tridesetogodinjem sećanju na ove hale ne pamtim da je postojao tako veličastven ikonoklast ili intelektualac od neprocenjive vrednosti u Kongresu. Iako očigledno bez šanse da bude izabran za predsednika, on se trenutno nalazi na vrhuncu svoje moći. Onog trenutka kada se javnost umori od njegove, na neki način propovedničke poruke, što je neminovno, ovaj L' Enfantov grad, kao i moja rubrika i naš nacionalni dijalog biće siromašniji zbog njegovog odsustva."

Ravnodušan kada su pohvale u pitanju, Vilman je poslao uredniku kopiju isečka crvenom olovkom zaokruženim 'pošto oni neizbežno moraju' i ručno naškrabanom porukom u dnu:

Ako je civilizacija moda, onda je civilizacija fantazija. Da li je to zaista najbolje što možete da ponudite svojoj deci?

"Po mom mišljenju, ova može da prođe," rekla je Toni Barns. Grafički dizajner je dodirnula kontrolora i odnela maketu video bima koji se nalazio na zidu u sali za konferencije. Radilo se o crno-beloj fotografiji osmoro odraslih ljudi koji stoje u krug, svaki od njih sa revolverom prislonjenim uz glavu one druge osobe sa leve strane. "Možemo da upotrebimo nešto kao 'Da li se sada osećate sigurnije?' ili 'Ubijanje prestaje kada ga mi zaustavimo' kao reklamni slogan."

"Meni se ipak više dopada prvi," rekao je Evan Stolta, stručni strateški konsultant u Razumu protiv ludila. Ispružio je ruku i vratio na ekran fotografiju trogodišnjaka u minijaturnom radnom odelu sa mitraljezom u ruci. "Dovoljne su četiri reči da primame i prodaju: 'Sada je čovek'. Jednostavo, upečatljivo."

"Prestani da razmišljaš kao liberal sa Jejla," rekla je Barns. "Ima mnogo ljudi koji neće shvatiti poruku - misliće kako je to baš slatko."

"Ne možemo ništa učiniti kad je u pitanju ironija," rekao je Stolta, koga je iznervirala ova sarkastična primedba. "Šta bi ti htela da bude na fotografiji: bure iz koga kulja dim i još jedan klinac koji leži u lokvi krvi?"

"Stanite malo da razmislim," rekao je senator Vilman, koji je za sve to vreme sedeo zavaljen u svojoj stolici i slušao njihove ideje.

Barns se namrštila i okrenula prema svom digitalizeru. U roku od nekoliko minuta crno-beli likovi su dobili boju. Ubrzo posle toga pojavili su se i leševi.

Vilman je već odmahivao glavom kada se Barnsova okrenula prema njemu da čuje njegovo mišljenje. "Ne, ne, ne. Nikada do sada nismo poturili žrtvu ni u jednom našem materijalu, a ovaj nije dovoljno dobar da bismo napravili izuzetak. Doduše dopada mi se boja. Zašto smo u poslednje vreme upali u ovu Vizental-Bergmanovu rutinu visoke umetnosti? Ti ljudi do kojih želimo da dopremo ne žive u jednobojnom svetu, i mi treba da se povežemo njima na nivou na kome oni žive."

"Mi," započeo je Stolta, ali nije znao odakle da počne.

"Toni, tvoj krug nesigurnosti bi bio isto toliko dobar i u boji," nadovezao se Vilman. "Čak i bolje jer će ljudi delovati kao porodica i susedi, umesto kao likovi iz nekog krimića iz talasa crnog filma. Možeš da pomeriš izvor svetlosti ako želiš da se poigraš sa emotivnim podtekstom. Dođi kod mene sa nekom takvom varijantom do kraja dana."

Barnsova je klimnula glavom, i počela da zatvara svoj digitalizer. Istog trenutka Vilman je svoju pažnju usmerio prema Stolti. "Evane, šta se desilo sa onim 9 čemu smo pričali prošle nedelje? Da li si pronašao neke provajdere koji nam mogu obezbediti sadržaj? Mi u svakom slučaju ne možemo kupiti niti izmoliti dovoljnu širinu frekventnog opsega za ove džinglove kako bi mogli da se takmičimo sa programskim kolekcijama kod Tarnera, Sonija ili Berelsmana. Oni će morati da nam nekako pomognu."

"Oni ne žele da razgovaraju sa nama," rekao je Stolta, i slegao ramenima. "Naravno da ne žele," rekao je Vilman. "Oni sede na stotinama hiljada sati materijala za programe koji je baziran na pretpostavkama da je prikazivanje kako čovek sakati, muči, i ubija druge ljude, zabavno. Ali tvoj posao je da smisliš kako da ih nagovoriš da razgovaraju sa nama."

Stolta je odmahivao glavom. "Oni su uložili ogromne sume novca u inventar."

"Inventar otrova. Nama je bitno da oni počnu da gledaju na te kolekcija kao na aktivna, a ne kao na pasivna sredstva, rekao je Vilman oštro. Moramo im pomoći da vide da postoji etička dimenzija u tome što rade, a što prevazilazi ponudu i potražnju. E, a ako to uključuje lupanje po zaključanim vratima i zatvorenim umovima sve dok se ne otvore, moraćemo tako da postupamo. A sada, ako si ti isuviše istrošen za takav vid borbe "

"Ubaci me u svoj raspored za petak," rekao je Stolta. "Potrudiću se da dođem do nekih ideja do tada."

"Dobro." Vilman je pogledao na sat. "Kasno je za moj sastanak. Sistem?"

"Spreman je," rekao je sintetizovani glas kontrolora iz sale za konferencije.

"Kraj zapisnika sa sastanka."

"Potvrđeno," odgovorio je kontrolor. "Da li želite da sumiram i distribuiram zapisnik?"

"Ne. Samo arhivu." Onda je Vilman podigao pogled prema drugima i nasmejao se simpatično. "Ovoga puta put nam je trnovit do samog kraja," rekao je. "I zbog toga nam je teško. Ponekada kada se ja obeshrabrim, razmišljam da promenim ime koalicije u Udruženje Sizifa. Do sada sam, hvala bogu, nekako uspevao da prevaziđem tu ideju pre potpisivanja papira - to je ime koje bi samo neki liberal sa Jejla mogao da razume." Namignuo je u Stoltinom pravcu, i nasmejavši se vedro, a oči su mu zasijale vragolasto."

"Propustili smo šansu," rekao je Stolta. "Zamislite samo logo sa drečavom animacijom koji smo do sada već mogli da imamo na Veb sajtu."

Vilman se nasmejao dok je uzimao svoj portfolio. "Vratiću se u kancelariju za jedan sat. Ako nešto pre toga iskrsne, Marina zna gde može da me nađe."

Vetrić je pirkao Arlingtonovim nacionalnim grobljem, tako ublažavajući sparinu koja je pretila da ugrozi ovaj vlažan vašingtonski letnji dan. Bez obzira na to, Vilman se obilato oznojio dok je prešao put od Šeridaji Gejta do brežuljka gde su u hladovini stogodišnjeg javora počivali ostaci Dejton Čarls Artur Dejča. Drvo je prekinulo red belih mermernih nadgrobnih spomenika, i njegovo široko korenje je nakrivilo Dejtonov spomenik za nekoliko stepeni.

Cele prošle godine, jedini posetilac Dejtonovom grobu bio je redov Treće američke pešadije, koji je tu bio samo na kratko da bi postavio američku zastavu ispred spomenika zbog predstojećeg Dana pomena poginulih. U toku ove godišnje tradicije, stara garda se podsećala i odavala počast njegovoj službi i žrtvovanju. Međutim, bilo je skoro sigurno da niko drugi nije.

Dejton je umro na drugom kraju sveta i pre više od jednog i po veka, regrutovani kaplar koji je svoj život izgubio u žestokoj koreanskoj zimi i u možda još gorem porazu - krvavom povlačenju u Hungamni. S obzirom da je umro u dvadeset i prvoj godini, nije ostavio potomke. Najbliži od njegovih živih rođaka bili su pripadnici sada već treće generacije koji su pet država daleko od njega.

Ali Dejton nije bio jedini koji je padao u zaborav. Kako su najmlađi veterani iz koreanskog rata napuštali ovaj svet jedan po jedan, Dejtonov rat je prešao iz sećanja u istoriju. Bio je sveden na čarke Hladnog rata koji se nije razmetao ni patriotskim pesmama niti pobedničkim slikama, da bi na kraju u potpunosti nestalo u boli i strasti.

Čak su i najosnovnije činjenice izbrisane iz kolektivne svesti. Retki su bili građani koji su znali nešto više o Koreji od onoga što je moglo da se sazna iz klasične televizijske komedije koja je pripremljena za tu priliku. Ridžvej i MekArtur, Pusan, Inčan i Jalu su izgubili nekadašnju zvučnost svog imena.

Ista sudbina je, doduše, zadesila sve Dejtonove komšije u starim grobnicama na brežuljku u parceli broj 20. Čak i oni koji su se borili u Velikom ratu nisu mogli da računaju na posetioce koji bi razbili ustaljenu tišinu.

Dodeljujemo Vam ovo malo parče zemlje, razmišljao je Vilman dok se približavao dvojici ljudi koji su ga čekali kod javorovog drveta, kao i pravo na njega u carstvu koje više ne nastanjujete - a zapravo zbog čega sve to radimo? Zbog propagande, kako bismo ulepšali istinu. Poštovani mrtvi, u svojim večnim prebivalištima, bez nagoveštaja onoga što su učinili, pretrpeli, kako bi zaradili svoju duboku počast. Nema krvi, polomljenih ni iščupanih delova tela, nigde oružja na vidiku. Samo red za redom sterilnog belog kamenja, koje leži u tišini. Mrzim ovo mesto više nego bilo koje drugo za koje znam...

Karl Brohier se namrštio. "Je li to on?"

"To je on," rekao je Aron Goldstajn i klimnuo glavom.

"Ne izgleda baš srećno."

"I ne očekujem da bude srećan."

"Možda je trebalo da ga jednostavno pokupimo tvojim kolima i pođemo u vožnju kružnim putem," rekao je Brohier.

"To bi stvorilo baš intimnu atmosferu, zar ne? Mnogo intimniju od ove. Jedan jeftini audio teleskop, i..."

"Ja znam šta on misli o Arlingtonu," rekao je Goldstajn. "Ovako je bolje." Krenuo je prema Vilmanu sa osmehom i ispruženom rukom. "Grovere! Hvala ti Što si došao."

"Rekao si da moramo hitno da porazgovaramo," kazao je Vilman i pogledao pored Goldstajna. "Ja Vas poznajem. Odakle ste mi poznati?"

"To nije bitno," rekao je Goldstajn. "Hajde da sednemo. Karl, dodaj ćebe."

Seli su u hladovinu i smestili se na crveno-crnom ćebetu. Delovali su kao tri brata koja žele da zaustave vreme kraj porodične grobnice. "Šta imaš da mi kažeš Arone?"

"Hoću li ti ulepšati dan ako ti kažem da postoje dobri izgledi da više nijedan grob neće biti iskopan na ovom groblju, sem kada sahranjuju nekog starca kao što sam ja?"

"Nije mi baš jasno šta hoćeš da kažeš," rekao je Vilman i namrštio se. "Ali stopa poginulih u američkim oružanim snagama je niža nego što je ikada bila. Čak i kada bi uključili i vojne snage na terenu, uglavnom su mašine te koje se bore, tako da su pogibije u borbi prava retkost i nimalo zanimljive za javnost. Više od pola bitke je dobijeno, Arone. Gubici u ljudstvu više nisu prihvatljivi." Pokazao je glavom u pravcu Pentagona, koji je bio zaklonjen udaljenim drvećem, pa ga nisu baš najjasnije mogli videti. "Bilo bi još dobro kada bismo mogli da ih nateramo da isto toliko računa vode i o narodima u Ruandi i Burundiji, ili o Brazilcima.

"Bilo bi previše očekivati i to od njih," rekao je Brohier.

"Zašto?" Vilman je zahtevao odgovor.

"Čovek svojevoljno ubija tuđu decu već deset hiljada godina. To im ostavlja više prostora na planeti za njihovu decu."

"Oh, Bože, ne pokušavajte meni da plasirate te priče o Darvinu," rekao je Vilman sa gađenjem. "Bokseri se tuku do iznemoglosti, a zatim se grle. Bokser koji praktikuje odbrambeni stav će oboriti kritizera s nogu na kraju treće četvrtine, a sebi kupiti pivo na kraju četvrte četvrtine. Čuo sam ja već to sociološko baljezganje o onom Drugom, i kažem vam da je suština u tome da nekada ne čujemo plač majki i žena."

"Objasnite mi na šta mislite kada to kažete,"

"Rado. Kažite mi čega se sećate kada je u pitanju Pustinjska Oluja,"

"Pustinjska Oluja? Blagi bože, to je bilo. Znate ima mnogo rupa u mom pamćenju o tekućim događajima u proteklih šest godina. Mislim da sam imao krizu u Belovim laboratorijama."

"Ja sam u to vreme bio u Abramsu M1AJ," rekao je Vilman. "Nastavite, recite sve čega se sećate."

"Pretpostavićete da se verovatno više sećam, s obzirom da su sve televizije gde god da sam otišao u to vreme prenosile CNN vesti skoro mesec dana," rekao je Brohier i namrštio se. "Imali smo nevidljive lovce, smart bombe i Švarckofa. Oni su imali Sadama Huseina, jurišne rakete, i vazduhoplovne snage koje su pobegle u Iran. Koliko se sećam i nije bila baš neka borba."

"Ne, nije."

"A Iračani su digli u vazduh sva naftna polja, zar ne? Kada su napustili Saudijsku Arabiju."

"Kuvajt."

"Tačno. Kuvajt. Pa, kakav sam bio?"

"Sećate se onoga čega se uglavnom većina ljudi seća," rekao je Vilman kao iz topa. "Bio je to Veliki rat. Borili smo se za ispravnu stvar, lako smo pobedili, i skoro svi su se vratili kući." Pokazao je rukom prema naizgled beskrajnom polju nadgrobnih spomenika koji su ih okruživali sa svih strana. "Ovde nema mnogo ljudi koji su umrli te zime. A to, u stvari, i nije baš toliko dobro.."

"Zašto?"

"Zato što je Veliki rat jedna velika laž. Pustinjska oluja je bio jedan odvratni mali rat. A najstrašnija stvar u vezi njega bila je to što je tako malo užasa uspelo da se vrati u Frogleg, u Misisipiju. Mi smo pošli u rat zbog nafte i božanskog prava nečijeg tuđeg kralja, a ne u samoodbrani ili zbog demokratskih principa. Štampa je tretirala taj rat kao video igru, a ljudi kao jednomesečnu seriju u nastavcima,"

Vilman je odmahnuo glavom. "U rasponu od šest nedelja, pobili smo najmanje duplo više Iračkih vojnika i civila nego što je Amerika izgubila za petnaest godina u Vijetnamu. Ali nismo videli majke koje su plakale, tako da nam to ništa nije značilo. Veliki rat." Podrugljivo se nasmejao. "Veliki rat znači da su samo stranci sa čudnim imenima bili raznešeni u paramparčad."

"Grovere, šta bi bilo da je sve to moglo da se izbegne?" pitao je Goldstajn. "Šta bi bilo da su Kuvajćani imali granicu koju nijedan irački tenk ne bi mogao da pređe a da ne odleti u vazduh, i koju nijedan irački vojnik ne bi mogao da pređe a da ga ne razoružaju?"

"I šta bi bilo da su Iračani to znali unapred?" dodao je Brohier.

Vilman je dugo posmatrao izraze na njihovim licima pre nego što je odgovorio. Kao da je pokušavao da proceni koliko su ozbiljni. "Iračani su imali izvrsnu dalekometnu artiljeriju, i još mnogo toga. Utvrđena granica ne bi zaustavila njihovu vojsku, samo bi ih naterala da promene taktiku. Je l' vi to želite da znate kolika bi bila cena da se Sadam razuveri?"

"Ne," rekao je Goldstajn. "Pitam da li bi se rat uopšte mogao nastaviti da su topovska đulad i artiljerijske granate eksplodirale pre nego što su stigle do svojih meta, da su bombe i rakete odletele u vazduh, da su se magacini sa puškama i pištoljima zapalili u trenutku kada su pešadinci bili na hiljadu metara od granice."

Vilman se zbunjeno namrštio i polako rekao: "Pa, još uvek postoje stvari kao što su strele, katapult i falanga. Mislim da drugi vek nije bio mirniji od dvadesetog. Ipak, vaš scenario bi sigurno poremetio mnoge planove i sisteme. Uključujući i Sadamove. Kažite mi sada, da li tu ima nečeg više od obične fantazije?"

"To je interesantno pitanje," rekao je Goldstajn. "Nazovimo ga misaoni eksperiment pre nego fantazija i poigrajmo se sa time još malo. Pretpostavimo da je postojalo tehnološko sredstvo pomoću koga bi se mogli postići takvi rezultati. Kako biste vi to predstavili svetskoj javnosti kada bi vaš cilj bio da okončate rat? Kome biste dodelili taj zadatak?"

"Ja ne želim da igram nikakvu igru," rekao je Vilman. "Da li vi imate tu stvar ili ne?"

"Imamo je, senatore," tiho je rekao Brohier. "Nazvali smo je Okidač efekat. A sam uređaj zovemo Okidač."

"Teoretski ili..."

"Ne," rekao je Goldstajn brzo. "Prototip je operativan."

Celo Vilmanovo telo je stresla neka jeza. Skrenuo je pogled od druge dvojice. Pogled mu je bio potpuno zbunjen. "Moj Bože," konačno je progovorio. "Oružje za borbu protiv oružja. Glavno sredstvo koje je bilo potrebno plavim šlemovima zadnjh pedeset godina."

"I to još sredstvo koje bi svaki tiranin želeo da ima kako bi razoružao svoje protivnike," rekao je Goldstajn. "Kako da ga sakrijemo od tih tirana?"

"Verovatno nećemo moći. Zato se moramo postarati da ga dobiju njihovi protivnici," nadovezao se Vilman. "Da li je teško napraviti tu spravu? Koja je njena najmanja moguća veličina a da još može da postigne koristan domet? Koliko su skupe komponente?"

"Prerano je da vam stvarno odgovorim na ta pitanje," priznao je Brohier.

"To mi baš i nije od koristi..."

"Ali to je istina. Vidite, prvi laseri su bili veliki, prosto su gutali struju, preosetljivi i skupi. Ali samo posle nekoliko decenija razvoja, za dvadeset dolara ste mogli da kupite koji je radio na najmanje baterije i koji je mogao da stane u džep na košulji. Mi ne znamo koliko možemo proporcionalno da smanjujemo ili uvećavamo prototip. I skoro je sigurno da još neko vreme nećemo biti u mogućnosti da to saznamo."

"To otkriće, je u celosti u Terabajtu? Mislim da je ono sto posto vaše?"

"Terabajt nikada nije uzeo ni dolar od državnih para," rekao je Goldstajn ponosno.

"Dobro," rekao je Vilman. "Gledano na duge staze to i nije baš mnogo bitno. Ako te oni žele, moraš im pripadati - a vas će sigurno želeti. Kakvo obezbeđenje imate?"

"Najbolje moguće," rekao je Brohier. "Ovaj razgovor je najveći rizik koji smo do sada preduzeli."

"Sumnjam u to. A kako ste uspeli da izvršite testove svog prototipa na artiljerijskim granatama i tenkovima?"

Brohier i Goldstajn su razmenjali poglede. "Pa, zapravo i nismo," rekao je Brohier. "Imali smo mali problem jer nismo imali pristup."

"Moraćete da rešite taj problem," rekao je Vilman. "Ako ne znate granice i mogućnosti svog sistema, pobićete mnogo ljudi - pogrešnih ljudi."

"Zato smo i došli kod tebe Grovere," rekao je Goldstajn. "Znamo da deliš naš pogled na to kako bi ova naprava trebalo da se koristi. I zato što znaš i Vašington i Pentagon iznutra. Zato bismo i želeli da nam se pridružiš. Zato i želimo tvoj savet."

Vilman se namrštio. "Ako ovi Okidači ikada budu jeftini poput televizora i uobičajeni kao ručni satovi - pa, mogao bi da sanjam o tome kako ću živeti dovoljno dugo da vidim taj svet. Ali to da li ja poznajem Vašington ili Pentagon dovoljno dobro da vam pomognem i omogućim da svoju ideju sprovedete u delo je kranje diskutabilno.

Što automatski svaki savet koji bi vam mogao ponuditi čini kranje nepouzdanim."

"Zašto ne pustite nas da o tome sudimo?" pitao je Brohier. "Na kraju krajeva, mi nismo obećali da ćemo prihvatiti vaš savet."

Vilman se na to iznenađeno nasmejao. "Ne, niste, zar ne? Dobro. Mislim da je vaša dužnost da o tome obavestite Predsednika, baš kao što je i Ajnštajn obavestio Ruzvelta o mogućnosti postojanja atomske bombe."

"Sada je bio red da se Goldstajn iznenadi. "Ali Grovere, pet minuta posle toga Pentagon će zalepiti nalepnicu 'strogo poverljivo.'

"Da, hoće."

"Da li ti još uvek misliš da smo mi u obavezi da im predamo Okidač?", institirao je Brohier. "Kako nam to može pomoći da pomognemo razoružanje? Pre će biti da ćemo zbog toga biti bliži američkom miru (Pax Amerikana). Ako smo mi jedina zemlja koja ima Okidač, završićemo tako što ćemo biti jedina zemlja koja ima vojsku."

"Karl je u pravu, Grovere," rekao je Goldstajn i pocrveneo. "Ja sam patriota koliko i bilo ko drugi. Volim ovu zemlju, ali budi uveren da neću jednom mladom Cezaru dati magičnu formulu za izgradnju carstva. A ne misliš valjda da će glavnokomandujući vrhovnog vojnog štaba podeliti tvoj entuzijazam za konstruisanje Okidača koji bi bio obična sprava kao što je televizor,"

"Ne, ne mislim" rekao je Vilman. Ali saslušaj šta imam da ti kažem. Mi moramo da imamo jasnu predstavu o tome šta nam je cilj. Nije nam cilj da ovo otkriće krijete od sopstvene vlade i njenih oružanih snaga - iz prostog razloga što je to nemoguće. Ako ga naša obaveštajna služba ne iskopa, onda će ga zgrabiti u trenutku kada budete počeli da ga delite. Da li mislite da ćete na taj način biti uticajniji, imati više moralnog autoriteta, veću mogućnost da pregovarate nego u situaciji kada biste se prvo njima obratili?"

"Verovatno ne," rekao je Brohier. "Ali..."

"Naravno da ne," kazao je i Vilman. Vi ne pokušavate da to sakrijete od njih, pokušavate da se obezbedite da vam ga ne oduzmu. Ako nas otkriju, potvrdićemo skoro svaku najgoru njihovu sumnju. Ali ako sa ovim odemo kod njih i podsetimo ih na sve one misije za očuvanje mira koje i nisu bile baš mirovne, neki od njih će shvatiti, 'mogli bismo da ovo iskoristimo i spasimu svoju decu.' I onda ćemo testirati Okidač na načine na koje vi nikada niste mogli sami, u odnosu na puni domet bojeve municije."

"Po cenu da izgubimo kontrolu nad njim," rekao je Goldstajn. "On ne pripada ljudima koji nišane iz puške. On pripada ljudima koji su na nišanu."

"Vi nikada niste imali kontrolu nad njim," tvrdio je Vilman. "To je naučno znanje i pripada svakome. Koliko bi laboratorija širom sveta danas moglo da krene da konstruiše Okidač, kada bi imali pristup vašoj informaciji?"

Goldstajn je pogledao Brohiera. "Ne znam," naučnik je polako rekao. "Trideset - četrdeset? Možda i više."

"A koje od tih laboratorija bi mogle same da dođu do fundamentalnog otkrića sledećeg meseca, ili sledeće godine?"

"Verovatno trećina, a možda čak i polovina od ukupnog broja."

"Dakle, koliko je onda uopšte bitna nalepnica 'strogo poverljivo?'" pitao je Vilson. "To je toliko beznačajno da bi moglo da razuveri naše vođe."

"To nam daje godinu dana prednosti u samom startu, a možda i više," rekao je Brohier. "Godinu u kojoj bismo mogli da umarširamo u Meksiko i zbacimo Kardena sa vlasti, ili prisvojimo Severnu Kanadu, ili ponovo zauzmemo Panamski kanal."

"Ali Karl, bilo koju od tih stvari ili čak sve možemo uraditi već danas," rekao je Vilman. "Naša vojska ima najbolje od najboljih, i dovoljno vojnika da dominira na bilo kom bojnom polju ili kontinentu. Ali mi ne koristimo ni deseti deo naše moći od onoga koliko bismo mogli. Zašto? Zato što smo svesni da bismo bili loši osvajači. Slabo bismo udarali kada bi došlo vreme da pucamo u disidente i ugušimo otpor. I zato što moderne industrijske demokratije ne započinju ratove - loše utiču na posao. Da li stvarno mislite u Pensilvanijskoj aveniji br. 1600 ima bilo kog ko gaji potajnu želju da trijumfalno uđe u Vankuver?"

"Ne želim da rizikujem. Bilo je avanturista i pre u Beloj kući. Može ih ponovo biti, možda i pre nego što možemo da zamislimo."

"Karl, znaš i sam da u životu nema alternativa koje su skroz oslobođene od rizika. A moram i ovo da ti kažem - kada bi morao da izaberem bilo koju postojeću vladu od vodećih sila i da joj poverim ovo otkriće na godinu ili dve ili pet, bila bi to ova sadašnja. Možda oni ne rade pravu stvar, iz našeg ugla gledano, ali isto tako mislim da ne bi uradili ni pogrešnu."

"Voleo bih da imam isto toliko poverenja koliko ti imaš."

"Karl ja znam te ljude. A zna ih i Aron. Pitaj ga kakvo mišljenje ima o predsedniku," rekao je Vilman. "Moramo o još nečem da porazmislimo. Ako ovo vaše otkriće stigne u Bagdad, Havanu, Pnom Pen i Kiev pre nego što dođe do naših ljudi, neko će ga sigurno iskoristiti protiv nas dok mi pokušavamo da ih sustignemo. Morate da zamislite Okidač u rukama onih ljudi koji pokušavaju da vas povrede, a ne samo u rukama ljudi kojima pokušavate da pomognete."

"Karl, ja mislim da je Grover u pravu," rekao je Goldstajn nežno. "Moramo da porazgovaramo sa predsednikom."

Brohier je odmahnuo glavom. "Ja nisam ovo tako zamišljao."

"Pa, Karl ja ne želim da na mene gledaš kao na nekog naivka," rekao je Vilman. "Arone, ako odlučiš da razgovaraš sa predsednikom, biće mi drago da ja ugovorim sastanak. Ali pre toga, moraš da uradiš još dve stvari. Jedna je da koristiš bezbedan postupak primene koji bi konkurisao za patent Okidač tehnologije. To će otežati svaki pokušaj da vas savladaju."

"Pentagon protiv Biroa za patente? U kom pravcu ide ta borba?" pitao je Brohier sarkastično.

"A koja je druga stvar?"

Vilman je ignorisao Brohiera i obraćao se samo Goldstajnu. "Druga je da date meni - da date RPL-u - kopiju planova, svih tehničkih informacija. I listu laboratorija, takođe."

"Zašto?" oštro je pitao Brohier.

"Zato što ne možete da ispravite ono što je već učinjeno," rekao je Vilman smrknuto. "Zato što oni mogu da vas zakunu na ćutanja pod pretnjom da će vas osuditi i zatvoriti zbog izdaje, ali ne mogu da povuku red koje ste vi već izgovorili. Zato što ja možda grešim u vezi svega ovoga i moram da učinim nešto da ispravim grešku. Možda vi želite da, za svaki slučaj, paralelno pravite sopstvene planove u zavisnosti od toga kako se situacija odvija."

"Zar to takođe ne bi bila izdaja?"

"Verovatno," rekao je Vilman, okrenuo glavu i pogledao prema nadgrobnim spomenicima. "Šta se desilo sa našim povetarcem? Vazduh je odjednom postao težak. Plaši me pomisao da moramo da se vratimo." Ustao je i ostala dvojica, su ustala za njim. "Doktore Brohier, drago mi je što sam vas upoznao. Vidite da sam se na kraju setio ko ste," okrenuo se i uspeo da nabaci ljubazan osmeh. "Primite moje komplimente za vaše novo otkriće. Ko zna, možda će sledeća Nobelova nagrada koju dobijete biti za mir. Arone, dođi do mene za nekoliko dana da mi kažeš šta ste vas dvojica odlučili. Doktor Brohier nije spreman da odluku donese danas."

"Da li mislite da za tako nešto nema opravdanja. Previsoka je cena da bi mogao sebi da dozvolim da pogrešim," rekao je Brohier.

"Da, jeste," rekao je Vilman. "A ja ne mogu da vam garantujem da sam u pravu. Znam samo da smo mi spremni da budemo svetski policajac. Ali da li smo spremni da krenemo u patrolu bez pištolja? To ne znam. Kada promeniš pravila, i igra izgleda drugačije. Gospodo." Klimnuo je glavom i krenuo niz brdašce.

Posmatrajući ga kako odlazi, Brohier je prošao prstima kroz kosu i uzdahnuo. "Arone, da li je on to preuzeo?"

Goldstajn je savijao ćebe da bi ga spakovao i za trenutak je zastao. "Ne. Ali hoće, ako to zatražimo od njega, ili ako izgubimo pravac ili put,"

"Znači on će stajati iza nas sa kopljem u ruci, podstičući nas da postanemo slavni?"

"Tako nekako."

"I ovo je bio deo tvog plana?"

"On je tigar," rekao je Goldstajn i pogledao u pravcu u kome je Vilman otišao. "Potrebna nam je njegova snaga." Obrisao je rukom znoj sa čela. "Potrebno mi je piće. Hajdemo."

Išli su u tišini kroz nekoliko redova nadgrobnih spomenika pre nego što su skrenuli i krenuli stazom između dva reda. Za deset minuta hoda bili su okupani u znoju kada su stigli do auta koji je bio neupadljiv u gužvi pored Arlington kuće.

Na putu do Zapadne kapije, Goldstajn je primetio saobraćajni znak za autoput Ruzvelt. "Da li neko zna da li bi Ajnštajn uradio šta je uradio, da Hitler već nije izvršio invaziju na Poljsku?" pitao je.

"Da," rekao je Brohier i prislonio šaku punu leda na vrat. "On je zapravo napisao pismo Ruzveltu u kome mu je pričao o bombi mesec dana pre toga. Saksu je trebalo tri meseca da ga isporuči."

"Oh," uzdahnuo je Goldstajn. "Onda je svejedno."

"Ne, ne. To je bilo pravo pitanje," rekao je Brohier. "Čitao sam Iz mojih kasnijih godina na putu ovamo, pitajući se o čemu je Ajnštajn mislio o tom pismu kasnije, posle projekta Menhetn, posle Hirošime. I saznao sam nešto što nisam znao, i što ne bih ni mogao da pretpostavim. Da, Ajnštajn i mađarski konspirativci: Szilard, Teler i Vigner su želeli da zaustave Hitlera. Ali oni su takođe bili i idealisti, pacifisti. Oni su mislili da će otkriće koje su odneli Ruzveltu zaustaviti sve ratove, a ne samo taj tadašnji."

"Ne..."

"Da. Oni su verovali da će atomska bomba dovesti do svetske uprave na svetskom nivou, i na taj način i do mira." Brohier je pogledao svog prijatelja i tužno se osmehnuo. "Imamo o čemu da razmišljamo, ha?"

Goldstajnov jedini odgovor je bilo njegovo smrknuto lice i zvuk džina kako klokoće dok pada preko leda.

8
PRIJATELJSTVO

ĆIKAGO Nazivajući Švabovu bolnicu za rehabilitaciju "Spomenik nasilničkom ponašanju bandi", izvršni direktor Amafa Džounz apelovala je na gradske vlasti da petak bude zadnji dan za odlučno reagovanje u cilju okončanja uličnog rata u južnoj gradskoj oblasti.
"Očigledno mnogo toga nije u redu čim se opiljak od metka smatra ordenom časti," rekla je na svedočenju pred gradskim Većem. "Naše bolnice su pune dece koja više nikada neće hodati."

Kompletan izveštaj / čikaške bande na mreži / gradska statistika kriminala /
odgovara šef policije

"Glavni asistent, mlađi pomoćnik Pečurka se javlja na dužnost," objavio je Gordon Grin na ulasku u objekat Endžinienog 04, gde se nalazila portable Okidač jedinica u završnoj fazi konstrukcije.

Li Tajer je podigla glavu i pogledala ga oprezno. "Pečurka?"

"Pa da, znaš koji je postupak kada su pečurke u pitanju: moraju se čuvati na mračnom mestu, brzo se razmnožavaju, pa mogu da nahrane mnogo ljudi."

"Ja svoj doručak dobijam iz kafeterije," rekla je Tajer sarkastično. "Možda bi ti trebalo da proveriš odakle stižu tvoje porudžbine."

Grin se nasmejao. Ali onda se uozbiljio, spustio svoju vreću za spavanje i crveno-belu sportsku torbu pored vrata i prišao joj. "Ne, mislim ozbiljno, zar nemaš osećaj kao da si van svih dešavanja ovde?" pitao je. "Brohier i Horton su otišli ko zna gde i razgovaraju sa ko zna kim, pregovaraju i ugovaraju o onome sa čim ćemo mi posle morati da živimo."

"Jedino što ja osećam je da imamo još mnogo posla koji moramo da završimo," rekla je. "Tako da mi je sasvim svejedno da li ćemo se čuti sa šefom u sledećih nekoliko dana ili ne, taman onda neću morati da mu saopštim kako još nismo završili posao." Pokazala je prstom prema torbi i upitala: "Šta je unutra?"

"Jastuk, šest košulja, desetak pari gaća, četkica za zube i 23 Antonijeva dolara svezana u maramicu." Nastavio je da objašnjava kada ga je pogledala belo: "Bežim od kuće."

"Aha," rekla je. "Znači napokon si odlučio da uradiš nešto pametno i da se useliš. Ne znam samo što to nisi uradio još pre nekoliko nedelja."

"Ah, jako ljubazno od vas što ste mi ponudili vaše gostoprimstvo, gđice Li," rekao je Grin. "Bio bih vam jako zahvalan kada bi mogao da ostanem neko vreme. Nećete me ni primetiti." Zatim se zagledao u portabl kontrolnu konzolu i procenio da je ona tek delimično sklopljena. "Šta misliš da ja na brzinu sastavim lateralni podupirač i optočeni držač za tu tablu procesora?"

"Samo izvoli, ali nemoj da blokiraš pristup bekplanu," rekla je. "Ne želim da ga ponovo rasklapam i remontiram."

"Ne brini," rekao je Grin krećući niz hodnik prema inženjerskoj stanici za dizajn koja je bila povezana sa polimet prototip litografom. "Da, u pravu si," doviknuo joj je kada se smestio. "Zaista nema potrebe da se ide kući. Ne posle 24 časa provedenih u ofisu. Zavaravao sam se da još uvek mogu da imam privatan život."

"Šta je bilo, nisi mogao da dogovoriš nijedan sastanak u ponoć?"

"Ma ne, nisam mogao da ostanem budan na tim sastancima. Počeo sam da uništavam svoju reputaciju."

Tajer se smrknula. "Da sam na tvom mestu ja ne bih računala da ću u skorije vreme biti u situaciji da živim kao nekad," rekla je. "Prostor za otvor na tom držaču je 60 milimetara."

"Našao sam."

Dok je držač dobijao oblik na monitoru, Grin se na brzinu preslišao kako bi se setio svih zadataka koje im je Horton ostavio.

Podaci o projektu su bili sakupljeni, enkriptovani i arhivirani u dva sigurna mesta izvan kampusa. Prototip Okidača rasklopljen je na delove i uskladišten za transport. Test uzorci su označeni, indeksirani i smešteni na sigurnom mestu u tri pregrađene aluminijumske kutije.

Trebalo je još samo spakovati glavnu konzolu, za šta im je bio potreban naručeni drveni sanduk na čiji se dolazak još uvek čekalo i par jakih 'leđa' pozajmljenih od obezbeđenja laboratorije. Portabl jedinica emitera je prošla provere niske struje i bila je spremna za prvu rundu sistemskih provera čim kontrolor bude spreman.

To je bio jedini Grinov projekat koji je on lično dodao na spisak i tako učinio da Beba 2 ne bude samo portabl, već i operativno mobilna. "Možda će nam trebati mesto gde bismo je stavili a da ne moramo da razvlačimo produžne gajtane," objasnio je.

Tako je doveo sebe u situaciju da mora da razmišlja o nečemu što se nazivalo primitivnom tehnologijom - o paru Katerpilar dizel generatora visoke produktivnosti. DuoKet 150C, isporučen kao jedna integrisana jedinica upotpunjena prikolicom sa gumenim točkovima i zvučnom školjkom, bio je dizajniran kao generator za urgentne situacije, koji se automatski uključivao kao primarna podrška.

Rekonstrukcija koju je izvodio Grin morala je da žrtvuje redundancu kako bi se duplirao učinak. U isto vreme, on je odlučio da zameni jačinu struje u stadijumu formiranja automatizovane reakcije, u nadi da će isfiltrirati i stabilizovati učinak i na taj način ga približiti laboratorijskim standardima. Sasvim dobro je procenio da ima još četiri dana za to i da će na taj način verovatno završiti posao jedan dan pre Li.

"Staviću držač u rezervoar," rekao je pomerajući svoju stolicu unazad. "A onda ću ostaviti svoje stvari u salu za konferencije B. Kaži mi da li možda znaš gde su stavili onu udobnu sofu iz Bartonove kancelarije?"

"Još uvek je tamo. Umesto nje su izneli radni sto i tako napravili mesta za moj krevet."

"Nadam se da ti onda, u tom slučaju, nije potreban? Ne bih baš voleo da moram da tražim od službenika u kampusu da mi donese drugu."

"Moj mačor, Arni, spava na njemu," započela je Tajer.

"Ah," rekao je Grin i pomirljivo slegnuo ramenima. "Onda ništa. Idemo na Plan B. Trebalo bi da doktor Brohier ima nešto u svom ofisu što bih mogao da pozajmim."

"Nema potrebe", rekla je na Grinovo iznenađenje. "Arni će morati da se prilagodi. Za sada ostavi svoje torbe kod mene u sobi. Kasnije ću ti pomoći da pomerimo kauč."

Skoro od samog Grinovog dolaska u Terabajt, on i Li su ostvarili neko glupo i iritirajuće rivalstvo koje bi se, da su bili dvadeset godina mlađi, shvatilo kao flertovanje. Međutim, sve se završilo na nadmudrivanju - uzaludnom takmičenju dva nadarena uma da na silu izvuku komplimente iz usta onog drugog, uz tvrdoglavu odlučnost da jedno drugom ne pruže to zadovoljstvo.

Posle toliko meseci to rivalstvo je malo izgubilo na nekadašnjem žaru. Ali se zadržalo kao navika, tekuća šala koju ni on ni ona nisu uzimali za ozbiljno ali, u isto vreme, nisu hteli ni da je se odreknu. Horton je nazvao taj njihov humor: "Hajde da jedno drugom vadimo oči," i ponekad je pravio kritičke šale na njihov račun kad god bi primetio da to ponovo rade.

Te noći, međutim, Tajer je bila ta koja ih je uhvatila u šali. "Opet to radimo," rekla je i zavalila se u svojoj visokoj stolici i isključila opremu za testiranje.

"Šta kažeš?"

"Jedini razlog što radimo od deset do deset je što ti ne želiš prvi da priznaš da si umoran," rekla je. "Pa, evo umoran sam. U ovom malom boksu sam već ceo dan i moje oči više ne mogu da izdrže taj napor."

Grin je spustio svoj alat. "Pretpostavljam da sada misliš kako ovo dokazuje da si zrela i odgovorna."

"Ma kakvi," rekla je ustala i protegla se. "Ja sam to dokazala prošle nedelje kada sam ostala ovde da radim pošto si ti rano otišao u lov na animir dame."

"Kao da je moja krivica što sam popularan među damama," rekao je i krenuo zajedno sa njom niz hodnik.

"Naravno da si popularan. Plaćaš unapred, a rano odlaziš."

Grin se trgnuo. "Opa. Prevaren niskim udarcem beli kralj posrće i izgovara red predaje boreći se za vazduh i pada sa pozornice," rekao je glumeći narativnost dok je išao. "Na svu sreću, pada na udobni kauč."

"Uvek velikodušan kada pobeđuje, crveni kralj poziva posrnulog kralja da sa njim podeli Molanovu piću za njegovim stolom."

"Da li si je već naručila?"

"Pre pola sata. Trebalo bi da je donesu do kapije za pola sata."

"Aha! Znači mi smo, u stvari, prestali da radimo jer si ti gladna? Da!" pobedonosno se nasmejao i počeo da oponaša pobednički ples. "Povlačim ono što sam malopre rekao o predaji. Ah, kako je telo nekada slabo..."

Pica je nestala za neverovatno kratko vreme, a ubrzo i flaša Vernora, koju je Tajer donela iz svog malog frižidera.

"Hvala ti," rekao je Grin. "Ovo je bilo dobro, stvarno dobro. Prva stvar koju ću ujutru morati da uradim je da nekoliko puta preskočim ogradu."

"Možeš ti to i sada, pa da pružiš snajperistima šansu da provežbaju koliki domet imaju noću."

"Tako si pažljiva," rekao je i potapšao rukom kauč na kome je sedeo. "Pretpostavljam da je bolje da ga pomerimo, pa da sada ja budem pažljiv i ostavim te samu."

"Možda bismo mogli da ga ostavimo tu gde je."

Grin je nakrivio glavu i pogledao je upitno iščekujući odgovor. "Nije mi bilo lako da spavam ovde," rekla je očigledno postiđena zbog priznanja. "Danas sam razmišljala i radije bih da budeš tu i da znam šta smeraš nego da si tamo negde i da praviš čudnu buku usred noći. Naravno, samo ako ti ne smeta."

Slegnuo je ramenima. "Pretpostavljam da je to O.K. Sem ako ne spavaš sa upaljenim svetlima ili imaš neki neprirodan odnos sa mačkom ili nešto slično."

"Ne," rekla je zabavljajući se. "Naravno, možda se predomislim kada otkrijem kakva je to čudna buka koju praviš ovde usred noći."

"Ostao sam bez kuće, nikada ne hrčem, i dresirao sam svoje pse da ne laju."

"Dakle, princ među ljudima," rekla je. "Hajde onda da pokušamo."

Dogodilo se nekoliko čudnih stvari dok su se spremali za spavanje. Li je bila šokirana istog trenutka kada je Gordon, koji je očigledno zaboravio na njeno prisustvo, skinuo bele bokserice pre nego što se uvukao u svoju vreću za spavanje. Nekoliko minuta kasnije, kada se Li vratila presvučena iz druge sobe, Gordon je primetio kako je iznenada postao neobično zainteresovan za njenu spavaćicu koja je dopirala do kolena.

Tama ih je oboje oslobodila stida, ali nije mogla da izbriše njihovu svest o prisustvu onog drugog. Tišina je bila puna značenja, kao da jedva čeka da je prekinu, kao da je bila svesna trenutka koji je prevazilazio sve ostale. Grin se borio protiv izazova da ne shvati njen neodlučni poziv na drugi način i tako bude primoran da se suoči sa mnoštvom skrivenih i neispitanih misli.

Uvek sam sebi govorio da nam ne treba takva komplikacija jer moramo da radimo zajedno. A i ti zaslužuješ mnogo više od šestonedeljnog čuda koje bi se završilo tako što bismo nekoliko puta otišli u krevet, a ja ne znam da li ti ja mogu pružiti više od toga.

Njihova soba je bila bez prozora i Gordon je jedva mogao da nazre Lijine obrise na krevetu koji se nalazio nasuprot njegovom. Ali mogao je da je čuje kako se okreće, namešta jastuk i ispušta dubok uzdah. O čemu ti tamo razmišljaš? Da li si nešto drugo očekivala? Da li si razočarana ili ti je laknulo, ili sam ja arogantan pa sam umislio da si me uopšte svesna?

Grin je uzdahnuo, «a zatim istog trenutka poželeo da može da vrati u grudi uzdah koji je ispustio, jer mu se zvuk učinio preglasnim i značajnim u tami, isuviše je ličio na poziv. Kao i zato što je napravio uvertiru za tako nešto, i uplašio da će ona možda tu šansu iskoristiti. A jako dobro je znao da postoje pitanja na koja ne bi mogao da odgovori niti da ih ljubazno odbaci, tako da mu je odjednom postalo veoma važno da on bude taj koji će prekinuti tišinu.

"Li?"

"Mhm."

"Hteo sam nešto da te pitam..."

"Šta?"

"Da li ti stvarno misliš da su bebe slatke?"

"Šta bi želeo da znaš?"

"Samo istražujem te muško-ženske granice. Ja nemam sestru, samo dva starija brata. Sin ne želi decu. A Brendon ima novu bebu koja stalno plače, i jedino što sam mogao da primetim je da on čak i ne misli da je ona sada slatka."

"Zašto ti je onda potreban moj odgovor?"

"Pitao sam se koliko je univerzalna ta stvar sa bebama, koliko rešenosti ima u stereotipu. Da li bebe donekle privlače sve žene, pa čak i one koje su srećne što su same i imaju uspešne karijere."

"Aha, sada shvatam. Ovo je jedan od onih razgovora koji se vodi na pidžama žurkama u zajedničkim spavaonicama u letnjim kampovima."

"Baš tako."

Li je malo zastala pre nego što je odgovorila. "Imam utisak da ti već veruješ u taj stereotip, jer inače ne bi postavio takvo pitanje.

"Ja vidim kao i svako drugi da su muškarci i žene napravljeni po različitim specifikacijama, ako na to misliš."

"Na primer?"

"Nikada nisam video da se momci okupljaju oko kolica na način na koji žene to rade. Brandon zove Moli svojim bebi magnetom. Zato mu i ne smeta da je izvodi u šetnju ili u kupovinu."

"Izgleda da je tvoj brat pravi šarmer."

"Pa, on ima tek dvadeset šest godina. On neće biti svestan sveta oko sebe sledećih nekoliko godina."

Li se nasmejala nestašno. "Šta to govori o tebi?",

"'Opasnost, opasnost, Vil Robinson..'"

Nasmejala se. "Kakva je bila, mislim kakva je tvoja majka? S obzirom da nemaš sestru da ti da bolji primer..."

"Mislim da je mojoj majci prva i najbolja sudbina bila ta što je moja majka. Ona je ostala sa nama kod kuće dok i najmlađi od nas - odnosno ja - nije pošao u srednju školu. Sedam se da sam se u jednom trenutku osećao krivim zbog toga. Ona mi je rekla da je mi nismo sprečili ni u čemu što je želela da radi više, zato što nije postojalo ništa što je želela više od toga. Ja stvarno mislim da to nije bila samo prazna priča."

"Da li je onda ona bila prvi covenantor u porodici?"

"A ne," rekao je i zakikotao se. "Nije tu bila posredi nikakva politika. Ona je jednostavno bila mama i to je sve."

"To mi pomaže da shvatim kontekst tvog pitanja," rekla je. Pa, kakav odgovor ti zapravo želiš? Uopšten ili konkretan? Sociobiološki ili psihološki?"

"Po tvom izboru."

"Kako si čudno staromodan," rekla je zevajući. "Pretpostavljam da je moguće dati 90% pouzdan uopšten odgovor. Većinu žena privlače bebe, a većina njih čak ne može ni da kaže zašto. Međutim, ostaje onih 10%. Poznavala sam dve prijateljice dugo godina, koje su izbegavale bebe kao da su u pitanju mine iznenađenja."

Zastala je na trenutak, a onda dodala: "Ali kada sada razmislim o tome, i jedna i druga su poticale iz razorenih domova. Jednu od njih je maltretirao očuh, a drugoj je majka bila alkoholičar. I jedna i druga su čuvale mačke. Možda ipak možemo govoriti o tome s 95% sigurnosti."

"Znači postoje izuzeci. Žene koje ne čuvaju ni mačke, ni konje, ni pse, a koje u isto vreme i ne žale zbog života koji vode..."

"Ti stavljaš najmanje četiri vrste žena u jednu kategoriju," rekla je. "Odnos između žena i pasa - mislim velikih pasa; mali psi ulaze u istu kategoriju kao i mačke - nema ništa zajedničko u odnosu između žena i njihovih mačaka, ili žena i njihovih konja. Doduše, ne kažem da ne postoji neka vrsta kompenzacije i pomeranja u okviru sve tri kategorije. Ovde se radi ipak o odnosima, a ne o posedovanju."

"Pa ako su mačke zamena za bebe..."

"Ponekad" naglasila je. "A psi su ponekad tajni ljubavnici." Zatim je odmah dodala: "Naravno ne u bukvalnom smislu."

"Ili bar nije uobičajeno. A konji..."

"Konji - sa konjima je stvar malo komplikovanija." Razmislila je za trenutak. "Mislim da konji bude u ženama sve vrste odnosa koji postoje, od čisto pohlepnih i utilitarnih do duboko ličnih, pa čak i seksualnih. Konj može u odnosu imati ulogu majke, oca, prijatelja, deteta, ljubavnika, odanog sluge - a da ne pominjem tu divlju stvar zatvorenu između nogu žene-konja, koju kontroliše strogost i bič po volji jahača."

"Pretpostavljam da si gledala Xenu kada si bila dete."

"Kako si znao?" Mogla je da ga čuje kako se smeje.

"Slučajno sam pogodio," rekao je. "Ali ipak, ti kažeš da postoje izuzeci - žene koje jednostavno ne privlači ni majčinstvo ni bebe, koje nisu popunile tu prazninu nekom zamenom i koje ne beže od sopstvenih strahova."

"Da. Zato i ne možemo da napravimo jedno pravilo koje bi mogloda se primeni na sve žene, i zato bi žene trebalo da imaju slobodu izbora."

"Da li si ti jedna od njih? Da li ti spadaš u izuzetke?"

"Aha, dakle ti bi ipak da saznaš šta ja lično mislim o tome," rekla je uzdahnuvši. "Da, bebe su super. Ja stvarno mislim da su one slatke. Volela bih da sam imala više vremena da provedem sa mojom sestrom dok su joj deca bila mala. I ja još uvek nisam prestala da se nadam da ću jednoga dana i ja imati jedno ili dva deteta. Nemoj pogrešno da shvatiš ovo što sam rekla."

"Nisam ni mislio."

"Pa nisi morao da budeš baš toliko spreman da se složiš sa mnom," rekla je i uzdahnula. Ja nisam ono sto muškarci žele. Znam to. A s druge strane, nisam ni zainteresovana da postanem to što oni žele - ne, to i nije u potpunosti tačno. Ja sve to odlično razumem, ali nisam od onih kojima je ta cela stvar odvratna. Meni to samo nije prirodno. Ja sam sirena bez sluha za muziku, devojka koju niko ne bira da odigra sa njim ples parenja. I stvarno se pitam zašto muškarci ne žele mene, onakvu kakva sam. Pametna sam, ne popuštam, i pravljenje beba nije broj jedan na listi mojih prioriteta. Da li me to na bilo koji način diskvalifikuje?"

"Ne bi trebalo," rekao je. Ne diskvalifikuje te. A sada mi daj nekoliko nagoveštaja o tome šta želiš, i gde misliš da bi to mogla da nađeš...

Dve poruke su ih čekale ujutru. Jedna je bila od Brohiera koji ih je obaveštavao da će ostati u Vašingtonu još nekoliko dana. Druga je bila od Hortona koji je hteo da čuje njihovu procenu o tome kada bi Beba mogla da bude spremna za transport.

"Nešto se dogodilo," rekao je Gordon. Napravili su neke dilove."

"To bi trebalo da bude dobra vest, zar ne? Ili ti možda hoćeš ovako da živiš za uvek?"

"To nije dobra vest. Brohier će predati Okidač Pentagonu, a Horton neće ni prstom mrdnuti da to spreči."

"Ti to ne možeš da znaš. Šef mi je obećao..."

"To je neizbežno. Vidi, oni nisu otišli u Vašington na kružno putovanje po ambasadama. Da razmišljaju globalno oni bi sada bili u Nju Jorku, u poseti generalnom sekretaru Ujedinjenih nacija. A oni su u Vašingtonu jer su u duši nacionalisti. Oni ne žele da urade bilo šta što bi ugrozilo njihovu zemlju."

"Nije mi jasno zašto ti u tome vidiš bilo kakav problem?"

"To su razmišljanja iz sedamnaestog, a ne dvadesetog veka. Jake vojske, jaki gradovi - države, jaki zidovi. Ali više nema zidova. Sada imamo globalnu kulturu i globalnu ekonomiju baziranu na nauci i tehnologiji. Svaki pokušaj da se politizuje naučno znanje je bio apsolutna katastrofa. Informacijama je potrebna sloboda."

"Šta ti očekuješ od njih? Doktor Brohier je ponosan na svoju Nacionalnu medalju za nauku koliko i na svoju Nobelovu nagradu."

"Brohier je atavista," rekao je Grin sa gađenjem. "Vidi, ja od njih očekujem da razmišljaju o politici Okidača. Očekujem da se ponašaju kao Homo sapiensi, a ne kao Amerikanci. Trebalo bi da prevazilazimo naš plemenski mentalitet, a ne da ga pojačavamo."

"Da li to dvoje isključuju jedno drugo? Savršeno je razumno da budeš prvo siguran da je tvoj dom bezbedan pre nego što se odrekneš nečega kako bi spasio tuđi dom."

"Ali dati Okidač vojnim snagama kako bi napunile svoje bacače plamena a onda da se pitamo zašto su izgorele kuće naših suseda. Ma hajde, Li - znam da ne želiš da ovaj projekat završi u istom skladištu gde i Zavetni kovčeg, turbina za hladnu fuziju, kao i Rajvelov NLO."

Li je odmahivala glavom. "Toliko si paranoičan da kada se uporedim sa tobom ja sebi delujem sasvim normalno. Ne, naravno da ne želim da Okidač služi moćnima kako bi postali nepovredivi. Ljudi kao što su Nkrumah i Morana i Son Li treba da brinu što su se našli na pogrešnoj strani pištolja. A ja prosto ne mogu da poverujem da ćemo mi dati Okidač takvim ljudima."

"Ti misliš da naša vlada više ne igra igru pomaganja naših prijatelja i oslabljivanja naših neprijatelja? Nisam znao da si toliko naivna."

"Gordi, ja nisam naivna kada je politika u pitanju. Ona mi je dosadna do bola, a tu postoji razlika. Politika crkve, gradska politika, nacionalna, međunarodna... sve je to meni isto... beskonačno takmičenje u pišanju u dalj, samo s vremena na vreme prekinuto nekim povremenim krvavim obračunom. Alergična sam na veliku koncentraciju testosterona"

"Ne možeš da se pretvaraš kako ishod nije bitan."

"Taj ishod mi je bitan koliko i ishod sledeće utakmice Ohaja."

Na Grinovom licu se video lažan užas, prekrstio je kažiprste ispred sebe kao da želi da se odbrani od demona. "Pagansko dete."

"U pitanju je moje jeretičko srce," rekla je prijatnim glasom. "Što se mene tiče, možeš da otkažeš celu sezonu, i teško da bih primetila razliku sem možda da je tiše u kampusu nego pre i da je saobraćaj u blizini mnogo prohodniji. Što je u osnovi i ono što osećam kada su izbori u pitanju, porodični posedi, neprijateljsko preuzimanje vlasti, stripovi o superherojima, profesionalni hokej, i akcioni filmovi. Zadržala bih Olimpijske igre, ali bih se otarasila nacionalnih dresova - svako bi predstavljao sam sebe. Nijedna medalja se ne bi računala."

"Ti si neko čudno biće."

"Mislila sam da smo se oko toga složili sinoć," rekla je. "Gordi, ozbiljno - možda ja jesam naivna pa verujem da će nas Okidač pre osloboditi nego što će nas tlačiti, baš kako je i šef rekao. Ali čini mi se da će biti potrebno mnogo poverenja kako bi se napravio jedan novi svet bez oružja, a ja sam spremna da svemu tome pružim šansu. Mi moramo biti voljni, ili smo već na samom početku osuđeni na propast."

"S tim što nije Horton u Vašingtonu, već Brohier," istakao je Grin. "Kakvo ti je obećanje on dao?"

Na to pitanje ona nije imala spreman odgovor, pa se namrštila. "Ionako nije bitno," rekla je okrećući se svom poslu. "Šta bismo mi mogli da učinimo čak i kada bismo imali dokaz da si u pravu? Da udesimo neki 'nesrećan slučaj' koji će uništiti laboratoriju a nas ubiti? Da pobegnemo sa Džefovim bebama i vidimo koliko dugo bi uspeli da budemo jedan korak ispred FBI-a? Da objavimo beleške i specifikacije na internetu i pustimo da nastane haos?"

"Voljan sam da porazmislim o najmanje dve takve varijante."

"Pa, ja nisam," rekla je okrećući mu leđa. "Sviđalo se to tebi ili ne, mi smo predani ovom pravcu. Pa šta i ako prvi Trigreri proizvedeni za masovnu upotrebu budu sagrađeni od strane TRW-a i instalirani u podrumu Bele kuće, ili u dvorištu Pentagona, ratnog vazduhoplovstva, u Centru podataka za socijalno osiguranje? To je Trojanski konj, Gordi. Iz prostog razloga što ne možeš da koristiš Okidač u samoodbrani a da se i ti sam istovremeno ne razoružaš."

"Naći će oni i za to rešenje."

"Dok ne nađu, Okidač će već biti smanjen na veličinu kofera a cena će mu pasti pa će koštati kao neka obična Stona stanica, i biće ih svuda, gde će stvarati male oaze razuma i mira," rekla je. "Ili ćemo toliko povećati domet da ćemo napraviti tri velika Okidača i parkirati ih u Klarkovoj orbiti udaljenoj za 120 stepeni. To je nešto što Vašington može da uradi, ali ne i Teheran."

"Gore je nego što sam mislio," rekao je mračno. "I ti si optimista."

"Pregrizi jezik," rekla je oštro. "Optimista uvek vidi samo pozitivnu stranu, baš kao i pesimista koji vidi samo lošu stranu. Ja sam meliorista. Ja vidim mogućnosti. Moraš imati nadu, Gordi. Nadu od koje ti oči cakle ali nogama stojiš čvrsto na zemlji, i koja ti dozvoljava da iza ovoga sveta vidiš jedan bolji koji se krije u senci ovog prethodnog - i upozorava nas da ga samo naporan rad može izneti na svetlo dana."

Dok je ona završavala, Grin ju je posmatrao radoznalo. Jednim delom je bio jako zabavljen onim što vidi ali uz dozu skepticizma, dok su ostala tri dela predstavljala iznenađenje i divljenje, a možda i obratno. Sve što je rekao bilo je: "Vi ste zaista nešto posebno doktor Li Tajer", glasom koji je tako odmerio da je delovao jako prirodno pa nije moglo da se oceni na koju stranu taj balans konačno preovlađuje.

"Čudno, to isto piše i u mom dosijeu u FBI-u." Pogled joj je bio bezizražajan, ali su je treptaji oka izdavali.

"Ali kako bi ti to znao sem, ako nisi jedan od njih."

"Ha, ja nisam samo jedan od njih - ja sam onaj pravi."

"Kao što sam sve vreme i sumnjala," rekla je i lice joj se opustilo i razvuklo u osmeh. "Kaži, šta ćeš reći šefu o rasporedu? Ja moram svoj deo da završim najkasnije do petka - subote u podne."

"Reći ćemo mu da nam je potrebno još deset dana da završimo."

Pogledala ga je upitno i zaškiljila. "Mislila sam da ti treba manje vremena da završiš."

"Nedelju dana onda."

"Gordi, u čemu je stvar? Ti sad samo petljaš sa mehaničkom prikolicom."

"Mislim da bismo trebali da ispitamo osetljivost portabla na izgaranje - uz minimalnu snagu - u trajanju od 72 sata pre nego što ga premestimo. I da ga još malo ispitamo."

"Zašto?"

"Da bismo znali da možemo da računamo na njega tokom transporta."

"Još uvek misliš da nas gone FBI agenti?"

Slegnuo je ramenima. "Šta bi drugo moglo da se krije u onim senkama. Mogli bismo čak i da imamo neke koristi od ove naše tvorevine, i ovde a i kada odemo odavde. Radije bih da ga imam, a da mi ne treba, nego da mi je potreban, a da ga nemam."

"Siguran si da se ne ukopavaš i pokušavaš da usporiš Terabajt ekspres?"

"Siguran sam," rekao je Grin odlučno, a zatim je dodao: "mada ne mogu da kažem da ne bih, kada bih mislio da mogu."

Klimnula je glavom stavljajući mu do znanja da razume šta je hteo da kaže. "Reći ću šefu da je prototip spreman u svakom trenutku, a da će portabl biti spreman za sedam do deset dana. On će se složiti sa tim. Zna da samo nas dvoje ovde radimo i da dajemo sve od sebe."

"Ne želim da lažeš zbog mene."

"Neću lagati," rekla je Li. "Samo ću reći da nismo skroz spremni."

Okrenula se i pogledala po laboratoriji, koja ne samo da više nije imala nijedan trag njihovog prisustva u njoj, već su svi tragovi da je bilo šta tu rađeno nestali i uzdahnula je. "Ovo je bio posao života. A sada je završen. Svesna sam toga. Ali, još uvek nisam spremna da odem odavde.

9
RASPRAVA

ALŽIRCI Svečano otvaranje Svetske islamske konferencije progresa prekinuo je ubojiti raketni napad u kome su poginule 32, a ranjeno je više osoba, uključujući i egipatskog predsednika Mohameda Khaleda koji je bio u poseti. Sa tim u vezi, alžirski premijer Zaoui je izdao naređenje za kopneni i vazdušni napad na uporište Hasana Hataba u Z'Barbaru i Tipazi. Kasnije, u intervjuu koji je dao na CNN-u, Zaoui je osudio "trgovce krvlju iz Francuske i Amerike" zbog prodaje naprednog oružja nevladinim pobunjenicima.

Kompletan izveštaj /
antiterorizam na programu wipe-a /
Kaled se obratio konferenciji iz bolesničkog kreveta

Nijedan od trojice muškaraca koji su nestrpljivo čekali u predvorju Ovalnog kabineta nije bio nepoznat u Beloj kući, ali istovremeno nijedan od njih nije bio naviknut da ga tretiraju kao prosjaka koji ispred vrata moli za milostinju.

Pre nego što su ga njegove aktivnosti protiv naoružanja učinile političkim otpadnikom, Grover Vilman je bio jedna od zvezda u usponu u Republikanskoj partiji. Počevši kasno da se bavi politikom, ponudio je jednu zrelu sliku neopterećenu dugim zakonodavnim pedigreom i našao se u ulozi svetski priznatog ratnog heroja. Između kongresnih brifinga, zakonodavnih strateških sastanaka, i medijskih događaja, zabeležio je više od 60 poseta Pensilvanijskoj aveniji, najveći broj njih za vreme prvog mandata predsednika Evansa.

S obzirom da je moć uvek i svuda praćena bogatstvom, a bogatstvo uvek pruža neke privilegije, tako je i Aron Goldstajn dobro poznavao Belu kuću. Četiri uzastopna predsednika, uključujući i Evansa, pokazivali su mu svoju tako što su ga pozivali da prisustvuje društvenim dešavanjima i večerama na kojima su prisustvovali državnici. Veštim i diskretno izbalansiranim ponašanjem, Goldstajn je uspeo da sačuva svoju čast a da u isto vreme zadrži i njihovo interesovanje i slobodu da prisustvuje takvim dešavanjima. Bio je na dobrom glasu zbog svog integriteta i bio je radije priman u te krugove od bilo kog bogataša, a da pritom nije morao da moli za usluge a ni da ih kupuje.

Nasuprot njemu, Karl Brohier je u Beloj kući bio samo dva puta. Doduše obe prilike su bile izuzetno značajne. Prva je bila tokom kampanja predsednika Englera za probnu ceremoniju za dobitnike Nobelove nagrade. U tom, sada već sramnom poniženju, Engler je pokušao da dobije kredit od opunomoćenika za dostignuća američke nauke. Malo kasnije, Bartlesman, dobitnik nagrade za medicinu, istakao je sa tog istog podijuma 'Južni travnjak' da je Engler prepolovio savezni budžet za nauku i time okončao program pod čijim je pokroviteljstvom i sam Bartlesman prošao svoju obuku za lekara.

Druga prilika, u kojoj je Brohier primio Nacionalnu medalju za nauku od predsednika Evansa, bila je znatno diskretnija ali i mnogo dostojanstvenija.

Ali sve to je bilo mnogo pre dolaska Marka Brelanda u Ovalni kabinet.

Breland je bio prvi čovek koji se posle Kenedija direktno iz Senata preselio u Belu kuću, i prvi "Narodni predsednik" posle Tedija Ruzvelta, koji je, bilo to dobro ili ne, prekršio i promenio većinu pravila o tome kako Vašington treba da funkcioniše. Ni Evans ni Engler ne bi dozvolili da ljudi poput Vilmana, Goldstajna i Brohiera čekaju dva sata i pored ranije zakazanog prijema kod predsednika. Ali ovo je bila Bela kuća Marka Brelanda, gde ništa nije bilo kao pre.

Brelandova lična harizma je često povezivana sa harizmom koju je imao JFK, ali sva sličnost se tu završavala. On jeste bio iz Senata, ali ni nalik po kvalitetu, njegovo bogatstvo se sastojalo od "novog novca" koje je sam zaradio. Breland je bio popularni bejzbol bacač za Filadelfija Filis više od jedne decenije. Uz privlačan osmeh, staromodnom radnom etikom, i jednim do dva udarca koji se sastojao od obeshrabrujuće brzog slajder udarca, Breland je bacao tako da je odveo svoj tim na tri svetska prvenstva u bejzbolu, a usput je dobio i dve Ču Jang nagrade kao najbolji igrač na utakmici.

Ali Breland je bio čovek koga nije mogla da impresionira popularnost, uključujući i sopstvenu. Tokom svoje karijere, diskretno je odbio sve pogodbe za odobrenje, čak i kada bi mu to udvostručilo ili utrostručilo već pozamašna godišnja primanja. A zatim se desio osujećeni pokušaj kompanije koja se bavila prodajom sportske obuće da pozajmi Breladovu slavu a da ne pomene njegovo ime ili prikaže njegov lik pomoću lukavo smišljene reklame koja je prikazivala zamagljene snimke, osenčene figure, zatamnjene svlačionice, zvuk koraka u trku, i postarijim naratorom koji je svaki spot započinjao otežući: "Daa, goospodo, on je bio najbolji koga sam ikada video..." Umesto da tuži kompaniju, Breland ih je javno posramio na nezaboravnoj konferenciji za štampu kada je izgovorio svoju još nezaboravniju rečenicu:

"Zašto bi ikoga bilo briga kakvu ja obuću nosim? Niko drugi sem mene ne koristi moje noge za hodanje. I zar ne znaju već svi da je hod, a ne obuća, ono što nas nosi tamo gde želimo da stignemo?"

To je bio prvi put da je nacionalna publika imala priliku da vidi otvoren, zdravo razumski populizam koji je kasnije definisao Brerlandovu javnu reputaciju. A to nije bio zadnji put da on krši pravila. U eri kada su prvoligaška imena mogla da se potpuno promene u periodu od dve do tri godine, on je celu svoju karijeru proveo u jednom timu i pritom kritikovao svoje saigrače što više cene novac od lojalnosti rekavši: "Nijedan trgovac nikada nije postao heroj. Ne možete očekivati da vas bodre kada menjate uniforme usred bitke."

I jedan jedini put kada je izgubio u sezoni koja je bila noćna mora za ceo tim, javno se izvinio svojim fanovima i vratio svoju platu u iznosu od 2.71 dolar po karti za svaku utakmicu u kojoj se pojavio, tako što je taj iznos poslao poštom svakom ko je kupio kartu ili taj iznos u vidu kredita uneo u zapisnik.

"Imam sreće da kao odrastao čovek igram dečiju igru," pisalo je u poruci koja je išla uz vraćeni novac. "Ponovo ću uzeti vaš novac kada ga budem zaradio na terenu." Osmoro saigrača je sledilo njegov primer. I sledeće sezone tim je ponovo bio u takmičarskoj formi i povratio je prvu poziciju.

Delimično zbog trenutaka, kao kada je povredio zglob u periodu van sezone i na taj način prererano okončao svoju karijeru "Povetarac" je bio prvoklasni igrač u profesionalnom sportu. U novinskim reportažama o njegovom povlačenju iz sporta, najčešće upotrebljavani atributi su bili "pravi" i "cenjeni." A njegova slava se pretočila u kulturu masovne svesti, postavljajući ga u grupu elitnih atleta i čineći ga prepoznatljivim čak i milionima onih koji ga nikada nisu videli kako igra.

Kada je Breland pozvao šefa opkoljene Demokratske partije Pensilavanije i rekao joj da želi da se kandiduje za Senat, zvaničnici iz stranke su bili ushićeni, jer su mislili da su konačno dobili konja za trku pomoću koga će ponovo moći da povrate poštovanje. Ali negde na tom putu uloge konja i jahača su zamenjene. Iza Brelandove blistave reputacije stajale su dve diplome, iz književnosti i iz političkih nauka, oštar i odlučan um, nepokolebljivo ubeđenje da se problemi u zemlji mogu rešiti putem obilate primene industrije i puno saosećanja.

"Ovo su moje porodične vrednosti," rekao je veče uoči izbora, i ta fraza je delovala strašno upečatljivo: "vrednosti koje su najveći dar mojih roditelja meni, one kojima su me učili dajući mi lični primer. Radi vredno. Štiti i izdržavaj svoju porodicu. Svoje obaveze stavi ispred svojih želja. Pomozi svakome ko se bori, saslušaj i uhvati za ruku svakoga ko pati, izrazi svoje mišljenje otvoreno kada je nekom potreban savet, ustani kada je istini potreban prijatelj. Ničemu od svega ovoga ne treba objašnjenje, ili opravdanje. Svi ovde to razumeju. Svi znaju da je to ispravna stvar koju treba uraditi. To su vrednosti radne zajednice, plemena, sela, komšiluka, gradova. Naš izazov je da te vrednosti proširimo i na zajednice veličine država i zemalja, a vremenom i na ceo svet."

Bila je to poruka kojoj je bila potrebna šira publika. Tu publiku ona je našla šest godina kasnije, kada je Breland zatražio da mu povere posao predsednika Sjedinjenih Američkih Država.

On je to zatražio od naroda, a ne od Demokratske partije. Jedan mandat je bio više nego dovoljan da postane sasvim jasno kako su osobine zbog kojih je Breland bio omiljen među svojim poštovaocima uznemirile i razbesnele rukovodstvo stranke. On je bio isuviše direktan i bez imalo osećaja da im bilo šta duguje da bi im se dopadao. Breland nije želeo da igra IGRU, nije želeo da se pokloni pred ikonama i ustima bledim otrcanim frazama, nije želeo da sedi gde mu je mesto, niti da drži jezik za zubima. Partija nije mogla da ga kontroliše, a kamoli da ga ućutka. Njemu ona nije bila potrebna, i to su znali i oni i on.

Ali su isto tako svi znali da je on partiji potreban.

Iako su oguglali članovi Beltveja odbacili Brelanda kao nevažnog i njegovu šansu da stigne do kandidacione skupštine, on je bio dobar primerak - citiran isto onoliko koliko je bio i nepredvidiv. A njegove reči su pogađale pravi takt ne samo kada su bile u pitanju prve pristalice unutar političkog spektra, već i neki oguglali predstavnici štampe koji su pisali o njegovoj nekonvencionalnoj idejnoj kampanji. Tako je februarska šala postala majski poduhvat skopčan s velikim rizikom, avgustovska nominacija iznenađenja i prkosno glasanje na izborima za predsednika u novembru.

Prva stvar koju je Breland uradio sledećeg jutra bila je ta što je najavio da neće prihvatiti predsedničku platu od 250.000 dolara. "Ja sam novajlija u ovoj ligi," rekao je. "Sačekajmo da vidimo kakvu ću godinu imati."

Do sada je to bila jedna neobična i divna godina, s obzirom da je Breland nastavio da krši pravila i ne ispunjava ono što se od njega očekivalo.

Otkazao je većinu pompeznih inauguracija, uključujući i paradu - davanje akcenta na demokratsko čudo mirovnog transfera moći i na temu njegovog govora.

"Mi možemo bolje." U roku od dva meseca, štampa koja je obožavala Brelanda kandidata, stalno je sada napadala Brelanda predsednika zbog te fraze, ismejavajući njegovu ad hoc administraciju kao seriju velikih i malih pogrešnih koraka.

Ali umesto da pribegne uobičajenoj taktici opovrgavanja i skretanja pažnje sa Bele kuće, Breland je prevario novinare tako što se javno složio sa njima.

"Da, mi smo pravili greške. Da li ovde neko očekuje od mene da odigram savršenu utakmicu na sam dan otvaranja sezone?" postavio je pitanje u punoj sobi novinara, a istovremeno i svim građanima. "Jer ja to nisam očekivao. To se jednostavno nije desilo - što sigurno i sami znate, s obzirom da svi vi pratite ovaj sport mnogo duže nego što se ja njime bavim. Ali red ću vam samo jednu stvar: više nego jednom sam u svojoj karijeri bio bez cilja, imao nekoliko promašaja dok nisam stigao do dobrog tima i krenuo napred u pobedu. Ostavite me u ovoj igri, treneru. Snaći ću se."

Vašingtonska štampa, alergična na narodske metafore koje nisu bile njegova sopstvena tvorevina, je ostala hladna - ali je zato javnost bila u potpunosti šarmirana. Brendonov ugled je porastao za osam procenata na rejting listi, i ostao je na visokom nivou uprkos i najvećim naporima njegovih neprijatelja.

Ali vi još niste postigli poen svojom brzom loptom, ljutito je pomislio Vilman, ustajući da još jednom pita svoju sekretaricu o zakazanim sastancima. Ali pre nego što su on i njegova akumulirana nervoza stigli do nje, presreo ga je šef personalnog, Ričard Nolbi, čovek koji im je ugovorio posetu.

"Senatore," rekao je Nolbi zadihano. "Jako mi je žao. Zbog situacije u Alžiru svi smo celog jutra u gužvi. Ali predsednik je sada slobodan, pa vas molim da zajedno sa svojim prijateljima pođete za mnom."

Jedina stvar koja se nije promenila tokom Brelandovog prisustva u Beloj kud bila je moćna geometrija Ovalnog kabineta.

Posetioci koji su došli da bi im laskali, impresionirali ih, zastrašili ili zasmejali zatekli su Brelanda iza stola veličine metar i osamdeset centimetara od hrastovine, udobno smeštenog ispred poznatih prozora sa duborezom, a koje su on i njegovi pomoćnici nazvali "električna stolica." Posetioci koji su došli da pregovaraju, izlože svoje genijalne ideje, debatuju ili skuju zaveru održali su sastanak sa Brelandom u, takozvanoj "jami", koja se sastojala od dva mala pisaća stola koji su se nalazili jedan preko puta drugog sa nogarama u obliku kandži i staklenog topa. Dve iste fotelje, koje Breland nikada nije koristio, ili ga bar Nolbi nikada nije video, davale su jami oblik slova U zbog čega je ona delovala mnogo intimnije od sobe koja ju je okruživala.

Više od jednog sata, Breland je sedeo na prednjem kraju jednog od stolova, i slušao ushićeno dok su mu njegovi posetioci izlagali detalje o zapanjujućem otkriću. Nauka je bila iznad njegove mogućnosti razumevanja, ali zato implikacije nisu. Svaki cilj koji je imao, svaki problem sa kojim se suočio, svaka nada koju je gajio je odjednom postala nebitna. Ova tri čoveka - nezaokupljena izgledom, na prvi pogled naivni, neuglađeni u predstavaljanju - izbrisali su Brelandov plan igre, i ispisali budućnost pred njim.

Sve što si do sada znao je pogrešno...

"Vidim da ću napokon moći mirno da spavam neko vreme," rekao je Breland odmahujući glavom. "Nadam se da ćete shvatiti kada kažem da bih, u najskorije vreme, želeo lično da vidim Okidač efekat."

"Kao što bih i ja želeo," rekao je Vilman.

"Sve što smo vam rekli je istina," rekao je Goldman sa blagim ogorčenjem.

"Da li sam ja možda nagovestio nešto drugačije? Ja nimalo ne sumnjam u to," rekao je Breland. "Vi i doktor Brohier ste došli kod mene sa dovoljno kredibiliteta da mi ispričate nešto neverovatno i da održite moju pažnju dovoljno dugo. Ali priznajem da se u meni javila dečja želja da dodirnem čudo."

"Biće nam zadovoljstvo da vam to omogućimo prvom zgodnom prilikom," rekao je Goldstajn staloženo.

"Pa, teško da je to sada najhitnija stvar koju treba uraditi," rekao je Breland i pogledao u Nolbija. "Pretpostavljam da bi trebalo da pozovemo generala Stepaka i Karera da čuju ovo," rekao je, imenujući državne sekretare odbrane.

"Čim pre," rekao je Nolbi. "Iako moramo biti pažljivi kako bi sprečili da informacija izađe iz odeljenja. Doktore Brohier, ko još zna za ovo?"

"Zar je bitno?" rekao je Brohier i podigao obrvu. "Na duge staze nema tajni kada je nauka u pitanju. Svet neće učestvovati u zataškivanju."

"Siguran sam da Ričard nije mislio na zataškivanje," rekao je Breland. "Ali ne sumnjam da ste vi već..."

"Nije?" oštro je pitao Vilman. "Gospodine predsedniče, mi smo ovde«samo iz jednog razloga. A to je zbog vas, više nego zbog bilo kog drugog, i imajte na umu da ovo otkriće treba da bude od koristi celom ljudskom rodu, da unapredi civilizaciju. Ovi ljudi su patriote, kao što sam i ja. Ali imajte na umu da niko od nas nije došao ovde đa vam ponudi nešto prolazno poput tehnološke nadmoći nad neprijateljima. Okidač nije nešto što treba da ostane "u odeljenju", već ga treba podeliti, raširiti po zemaljskoj kugli dok ne stigne u ruke onih koji mogu imati od njega koristi. A ako vi ne razmišljate na taj način, mi ćemo se izviniti što smo vas loše procenili i otići ćemo."

"Samo zato što nismo u ratu ne znači da nemamo neprijatelje," rekao je Nolbi, nimalo dirnut onim što je čuo. "I samo zato što nema trupa koje se gomilaju na našim granicama i ratnih brodova blizu naših obala to ne znači da nas naši neprijatelji ne mogu ugroziti. A sa starim sovjetskim nuklearnim centralama u najmanje dvadeset zemalja, ta pretnja je izuzetno velika. Setite se Srvestibada," rekao je, pominjući ime grada u Nagasakiju koji je prvi nestao u nuklearnoj pečurki. "Mi ne želimo da se tako nešto dogodi u Floridi, Teksasu ili Kaliforniji."

"Sećam se grada Oklahome," rekao je Vilman. "Pištolji koji su nama predstavljali tada pretnju su bili naši sopstveni. Fanatici koji su predstavljali najveću pretnju za nas su bili domaći."

"Ne," dodao je Breland i odmahnuo glavom. "Ta pretnja je još uvek prisutna..."

"To nije samo pretnja," rekao je Vilman. "Mi smo upravo postali neosetljivi na krvoproliće kada u njemu učestvuje jedna ili dve osobe. Ako dođe do pucnjave u restoranu ili pošti u kojoj nastrada deset osoba pridaćemo tom događaju pažnju celo jedno popodne. Ako pedeset ljudi bude dignuto u vazduh na železničkom mostu i gradu Čikagu, tome ćemo pridavati pažnju čak nedelju dana. Ali jedanaest hiljada ubistva iz vatrenog oružja se desi svake godine a da mi to i ne primetimo dok to ne bude naš brat ili sestra, prijatelj, dete..."

"Da mi gubimo jedanaest hiljada mladih ljudi godišnje u obračunima na pirinčanim poljima, džunglama ili peščanim dinama, vi to ne biste tek tako zanemarili," rekao je Goldstajn. "Ali s obzirom da se to dešava na pustim mestima, spavaćim sobama i barovima, onda..."

"Ja to ne zanemarujem," rekao je Breland. "Mada možda ima istine u vašoj optužbi da smo mi donekle ravnodušni kada je krvoproliće u pitanju, ih ako ništa drugo a ono nesažaljivi. Voleo bih da mogu da vam kažem - dođavola, voleo bih da mogu da kažem na CNN - koliko mnogo su obaveštajne službe uradile za ovu zemlju u poslednjih deset godina, kolikog su nas bola poštedele tako što su sve oružje držali dalje od naših granica. Toliko njih se žrtvovalo, tako mnogo heroja, za koje niko nikada nije čuo."

"Okidač može da olakša posao našoj obaveštajnoj službi (CIA)," rekao je Vilman. Ali ako sve u svemu tome mi budemo štitili samo sopstvene interese, onda treba da nas bude stid. Svakoga dana umiru nevini ljudi u Panami, Koreji, Angoli, Bosni, zbog ruševina koje su ratovi od pre pola veka ostavili za sobom - stotine miliona mina koje čekaju u mraku na dečji korak. Postoje mesta u svetu koji već sto godina nisu imale ni jedan dan mira, jer su puške i bombe zaglušile bilo koji drugi oblik dijaloga."

Breland se sarkastično nasmejao. "Vi ste strastven i ubedljiv čovek, senatore. Čovek bi pomislio da ste vi ovako nešto već ranije radili."

"Prednost na domaćem terenu," rekao je Vilman bezbrižno. "Nema izvinjenja."

"Naravno da ne." Breland je pogledao u stranu prema Nolbiju, a zatim zaustavio svoj pogled na Brohieru. "Želite da ja počnem trku u razoružanju."

"Da," složio se Brohier. "Baš tako."

"Oprostite gospodine predsedniče, ali to je najveća glupost koju sam ikada čuo," rekao je Nolbi. "Vi ne možete promeniti ljudsku prirodu. Ne možete eliminisati sukobe. Nije u pitanju oružje, već mi sami. U pitanju je pohlepa, požuda, bes, i neko ko stoji između nas i onoga što želimo. Rat je izmišljen mnogo pre baruta. Oduzmite ljudima puške i oni će upotrebiti noževe i buzdovane. Oduzmite im bombe i oni će koristiti otrov i vatru. To ne dodiruje impuls koji nagoni na ubijanje, koji izdaje naređenje pešadiji da krene u napad."

"Žalim vas," rekao je Goldstajn, iako je izraz njegovog lica mnogo više govorio o preziru koji oseća nego njegove reči. "Vi po sopstvenom izboru živite u mračnom i beznadežnom svetu, i koristite svoj pesimizam kao izgovor za nereagovanje." Pogledao je u predsednika mirnim, izazivačkim pogledom. "Ali čak i da je gospodin Nolbi u pravu, i da je naša vrsta osuđena da stvara ubice i gospodare rata, najmanje što mi možemo da učinimo jeste da im to otežamo što je više moguće."

Vilman je bio taj koji je odgovorio ovom izazovu, i njegove reči su zapanjile i zabezeknule i Goldstajna i Brohiera.

"Gospodin Nolbi jeste u pravu. Bilo bi nepošteno da se pretvaramo da je drugačije," rekao je Vilman. "Bez ratova, teško da bismo imali istoriju uopšte. Bez ubistava, teško da bismo imali književnost. Mi jesmo sa greškom, a ta greška je neuspeh empatije. Mi smo nesposobni da patnjama drugih damo istu težinu kao našoj blagoj nelagodnosti. Sprečavamo tuđu bol da stigne do naših nervnih završetaka, sem ako nismo primorani da uradimo nešto kako bi ublažili tu bol.

Ali, istovremeno, gospodin Nolbi i nije u pravu. On zanemaruje važnost učenja, mogućnost prosvetljenja. U ovom trenutku, gospodine predsedniče Breland, ja ne bih mogao sebe da nateram da uradim za vas ono što sam rado i bez razmišljanja uradio za drugog predsednika, pre samo pola svoga života i na pola sveta odavde. Ja sam naučio iz sopstvenih iskustava, i to mora svako da učini. Gospodine Nolbi, da li vi imate decu?"

"Tri sina."

"Ah, dobro, onda bar donekle i imate osnova za svoj pesimizam," rekao je Vilman. "Ako se večeras vratite kući i zateknete svoje sinove kako se tuku motkama u dvorištu, verovatno ćete sa njima porazgovarati o poštovanju, o drugim načinima da se reše svađe, o pravilima u vašoj kući. Ali dok oni budu pokušavali da shvate mudrost vašeg saveta i ozbiljnost vaših upozorenja, zar nećete probati da sklonite motke? U stvari, zar nećete to prvo uraditi?"

Nije sačekao odgovor več se okrenuo prema Brelandu. "Ja rado pohvatam revoluciju. Želim da vidim kako će ona promeniti stvari u slučaju da naši predsednici ne budu više mogli da bacaju napalm u džunglu ili koriste mašinke protiv gomile, kada jedino čemu generali mogu pretiti bude samo ono što mogu da pregaze, kada najgora stvar koju premijerovi avioni mogu da urade bude da bacaju kamenje. Želim da vidim da li će komandant poslati vojsku u bitku ako zna de će ih verovatno pobiti oružje koje oni sami nose. I još želim da vidim da li će takva vojska krenuti u borbu nenaoružana."

"Ali zar na taj način ne dozvoljavate kralju da bude najači čovek u plemenu?" pitao je Breland.

"Verovatno na neki način," rekao je Vilman. "Gospodine, ne mogu vam obećati svet u kome će svi biti jednaki. Hijerarhije dominacije neće nestati. One će biti ojačane. A tako i treba da bude."

"I po vama to je dobro?"

"To je traka za ubrzavanje na putu za mir. Jedna od najpodmuklijih stvari kada je oružje u pitanju je način na koji ono inspiriše slabiće. Način na koji ih navodi da se bore kada bi trebalo da se potčine, i da nastave da se bore kada bi trebalo da prihvate pat poziciju. Priroda je okrenuta naopačke putem oružja. Zamislite kakva bi bila sezona parenja da su mužjaci naoružani sačmarama."

Breland se samo žalosno nasmešio, a Goldstajn se nelagodno nasmejao. Nolbi ga je otvoreno gledao mrko. "Dakle to znači da vi nameravate da izdate svoju zemlju, da predate planetu u ruke Kinezima?" pitao je zahtevno. "S obzirom da je naša vojna tehnologija protivteža njihovoj brojnosti. Oduzmite nam našu tehnologiju, doći će do disbalansa moći i oni će prevagnuti. I Rimljani su sagradili svoje carstvo samo uz pomoć falangi i galija koje su pokretali uz pomoć vesla."

Brohier se ubacio i dao Vilmanu momenat da razmisli. "Predsedniče Breland, znajte da su kineski fizičari isto koliko i mi sposobni da dođu do ovog otkrića," rekao je. "U stvari, ne mogu sa sigurnošću da tvrdim da oni to nisu uradili još pre pet godina. Tako da je podjednako moguće da idemo malo ispred njih koliko i da malo kasnimo za njima."

"Znači moguće je da upravo sada oni konstruišu ovu napravu.

"Sasvim moguće."

Okrećući se prema Nolbiju, Breland je rekao: "Ričarde, nije mi jasno kakve još mogućnosti postoje. Ali poslušaću tvoje predloge."

"Nemam ih," priznao je Nolbi. "Ali cela ova stvar mi deluje uznemiravajuće, jako uznemiravajuće."

"'Uznemiravajuće' je prava reč za tako nešto," rekao je Breland. "Čini mi se da će ovo mnoge 'uznemiriti'. Doktore Brohier, da li možete da ostanete u Vašingtonu još nekoliko dana?"

"Pod kojim uslovima?" pitao je Vilman.

Nolbi i Breland su izmenjali poglede.

"Pa, pretpostavljam da će Ričard insistirati da potpišete zakletvu bezbednosti...," započeo je predsednik.

"Može on da insistira koliko želi," prekinuo ga je Brohier. "Taj papir neće biti vredniji ni sa, a ni bez mog imena."

"Naravno," rekao je Breland. "Ali morate shvatiti da..."

Brohier nije imao strpljenja za verbalni melem. "Gospodine predsedniče, vi mene ne posedujete, baš kao što niko ne poseduje naučno otkriće. Nemate ama baš nikakvog razloga da od mene tražite da se obavežem kada vi sami niste spremni to da učinite. Tek kada vi odlučite šta ćete uraditi u vezi ovoga što smo vam danas rekli, ja ću biti spreman da odlučim šta ću ja da uradim. U međuvremenu, uzeću sobu u hotelu i daću vam vaših nekoliko dana. Ali samo nekoliko. Ne podnosim guranje sa turistima, kao i druženje sa advokatima, što strašno ograničava moj boravak u ovom gradu."

"Da li biste voleli da odsednete u Kamp Dejvidu, doktore Brohier?" upitao je Breland, nimalo zbunjen njegovim pritužbama. "Tu nema turista, a ja bih mogao da isteram advokate pre vašeg odlaska tamo. Ako se dobro sećam, vi ste iz Vermonta, te mislim da bi ste uživali u planini i šumama."

"Zatvor sa pogledom?"

"Doktor Brohier može odsesti sa mnom u Šupljem hrastu," rekao je Goldstajn. "Ako se svi sa tim slažu."

"Imajući u vidu šta je sve u opasnosti, voleo bih da tajna služba bude prisutna," rekao je Nolbi.

"Da nas posmatra, ili da brine o nama?" pitao je Brohier oštro. "Nije bitno. Arone, hoćeš li me pustiti da ovog puta ja puštam vozove?"

Predsednik je bio zbunjen, ali Goldstajn je samo nabrao nos dok je razmišljao i složio se, "Možda jedan spori teretni voz."

Brohier je klimnuo glavom i pogledao Brelanda. "Bićemo u Šupljem hrastu."

"Prihvatićemo pratnju, ako insistirate na tome," rekao je Goldstajn ljubazno. "Ali ne želimo nikakve agente," oštro je dodao. "To je moj dom, gospodine predsedniče. A ja sam odabrao da ne živim u tvrđavi. To isto i vama preporučujem."

Kao i uvek, Mark Breland je bio odlučan. Neodlučnost je bila fatalna greška u takmičarskim sportovima, i odlučno samopouzdanje koje je prikazao na humci bilo je utkano u njegovu prirodu.

Razume se, njegove odluke nisu uvek bile ispravne. Ali Breland se uvek radije odlučivao za opciju da pogreši u brzini, nego da prolazi kroz agoniju na svom do stanja ambivalentnosti. Malo po njegovom dolasku u Vašington, i njegovo osoblje, a i mediji, zapazili su njegovu izvanrednu sposobnost da za kratko vreme proceni sve mogućnosti, izbegne moguće posledice, i napravi izbor sa kojim je spreman da živi. Brelandovi obožavaoci, imajući u vidu njegove najbolje odluke, nazvali su ovu njegovu osobinu "britkost"; oni koji su ga klevetali, naravno imajući u vidu one najgore odluke, nazvali su je "impulsivnost."

Ali zbog odluke sa kojom je Breland sada bio suočen, brzine njegovog motora za analizu su stale.

Opcije nisu bile dovoljno jasne. Vlada bi mogla da uzme i konstruiše Okidač za sopstvene potrebe, da stane sa strane i dozvoli Brohieru i Goldstajnu da ga plasiraju na tržištu, ili da navuče crnu zavesu i zakopa tajnu u podzemnim grobnicama Juke.

Ali moguće posledice tih izbora bile su zastrašujuće kompleksne - nalik pokušaju da se predvidi pedeset poteza unapred u partiji šaha u kojoj obe strane imaju 500 figura. Do samog Brohierovog i Goldstajnovog odlaska, Breland se osećao poniženim zbog cele situacije, potpuno nepripremljen da prihvati odgovornost.

Nije se prvi put ovako osećao, ali bilo je to prvi put posle dosta vremena. Sa šesnaest godina u drugom razredu srednje škole, i zahvaljujući saobraćajnoj nesreći u kojoj su povređena dva seniorska timska bejzbol bacača, našao se u ulozi startera na državnom turniru u sportu. Nije očekivao da će igrati, pa nije proučavao protivničke bacače. Nije bio ni psihički ni fizički spreman, a njihova visoko rangirana ekipa je izrugivala svako bacanje koje nije bilo fantastično tokom celog prvog dela koje se proteglo do u beskonačnost.

Sam u pustoj svlačionici, Breland se plačnih očiju zakleo da više nikada neće sebi dozvoliti da ga ponovo uhvate nespremnog i da će uvek dati najviše što može od sebe. Do tog dana, on se oslanjao na svoj fizički talenat, nikada nije vežbao više nego što je to njegova predstava o "zabavi" to dozvoljavala. Od tog dana na dalje, odlučio je da uvek bude u top formi i spreman za sledeći nivo, sledeću šansu, sledeći izazov.

Breland je radio više od svih te jeseni i zime, ušao u Državni prvi tim kao junior, prvi je odabran u prvom krugu iz cele škole za regrutaciju, ali je prihvatio državnu stipendiju Floride umesto ugovora vrednog milion dolara. Igrao je četiri godine i diplomirao postigavši osam SEC rekorda, i dobio diplomu sa još šest ispita koje je trebao da položi kako bi odbranio magistarski rad, i mulitimilionski ugovor, kao i nadimak "Povetarac" - jer je sve to postigao tako lako.

Nadimak koji je dobio nikada mu se nije dopadao, s obzirom da je po njegovom mišljenju on značio da niko nije bio svestan rada koji je on uložio kako bi postigao to što je postigao. On bi više pristajao nekom dečaku nego mladiću u kakvog je on izrastao. Pa ipak, kada su ga pozvali da igra za veliki klub pošto je samo za pola sezone uspešno savladao Tripl-A bacače, bio je spreman.

Ništa se nije promenilo čak ni kada je igru zamenila politika a arenu Vašington. Onog dana kada je počeo da trči bio je spreman da pobedi, a dan kada je pobedio, bio je spreman da se lati posla. Čak i njegovi najoštriji! kritičari su mu odali priznanje za naporan rad koji je uložio.

Ali tog trenutka, on je bio svoj najoštriji kritičar, a jedini odgovor na nelagodni osećaj koji ga je obuzimao svaki put kada bi se suočio sa problemom koji je smanjivao njegove izvore, bio je još naporniji rad.

Breland je proveo veći dao popodneva pretražujući fond Kongresne biblioteke, na svom terminalu u kancelariji koji je bio umrežen sa centralnim u biblioteci. Glavne teme bile su: kriminologija i vojna istorija, iako industrijska hemija i projekat Menhetn takođe privlačili njegovu pažnju. Do večeri on je došao do mnogih pitanja koje je želeo da postavi ekspertima. Podigao je slušalicu, i krenula je parada u pravcu kapije Bele kuće.

Kad god je mogao, iskoristio bi znanje svojih posetilaca, bez i jedne reći o postojanju Okidača. To mu je uštedelo mnogo vremena one noći, dok ga je gomila muškaraca i žena koje je pozvao, provela sat ili više nestrpljivo ga čekajući u predvorju, pitajući se šta je to tako hitno zbog čega ih je pozvao da dođu od kuće.

Kada nije pitanja mogao da formuliše na neki drugi način, Breland je govorio spekulativno o razoružavanju ne precizirajući ni način ni sredstva pomoću kojih bi to moglo da se izvede, kao ni uopštavanja tipa a-šta-ako o budućoj tehnologiji naoružanja. Samo je dvojici posetilaca te noći Breland dao puno objašnjenje kao predgovor.

Njegov razgovor sa šefom FBI-a, Edgarom Milsom, započeo je malo pre ponoći, i bilo je već više od jedan po ponoći kada je Breland konačno postavio prvo od dva pitanja tmurnom agentu koji je nekada radio u toj oblasti: "Ako ova tehnologija dođe u ruke običnih ljudi, kakav će to uticaj imati na kriminal?"

"Kako da dođe?" Po ceni skupog novog mercedesa ili jeftinog odela?"

"Ne bih bio iznenađen da u periodu od nekoliko godina bude moguće i jedno i drugo."

Mils je klimnuo, trljajući svoju skoro ćelavu glavu. "Prošle godine imali smo. 93 bombardovanja i nešto malo manje od 200 mrtvih. U poređenju sa ostalim ovo je mirna godina. Po ceni od jednog mercedesa, možda promenimo scenario u 50 takvih događaja - i završimo sa 500 mrtvih.

"Šta?"

"Ne mora svaki bombarder da ubije. Ali još uvek ćemo imati 93 eksplozije, osim što će se sada neke od njih desiti na ulicama u špici umesto na napuštenoj klinici usred noći. A istovremeno neće biti vremena da se telefonira i isprazni zgrada. U stvari, možda završimo i sa tri ili četri bombardovanja nedeljno umesto sa dva, jer nećemo imati dovoljno prilika da uhvatimo neke od ovih ljudi pre nego što njihovi tajmeri otkucaju, i jer će ova naprava od nespretnjaka napraviti kompetentne graditelje bombe - dok danas, ponekad i napravimo pauzu jer su neki amateri napravili grešku."

"Ali kada jednom počne da se priča da će ih njihove sopstvene bombe ubiti, zar to neće izmeniti jednačinu?"

"Pre bih očekivao da to promeni taktiku," rekao je Mils i namrštio se." Postoji mnogo načina da se isporuči paket bomba a da se vi sami ni ne popnete do vrata. Kurirske službe, UPS - brza pošta, naivčine i mazge - potrebno je samo da pronađeš nekog ko će otići tamo gde treba bomba da bude odnešena i povežite je ispod njegovog auta. Sada, ako se bude prodavao po ceni koja je dostupna srednjoj klasi, možda bismo mogli da promenimo scenario u sedamdeset slučajeva i završimo sa 200 eksplozija i 3000 mrtvih..."

"Zašto?"

"Zato što pripadnici srednje klase žive i rade bliže jedni drugima nego što žive ljudi koji mogu sebi da priušte mercedes. Iz onoga što ti kažeš, zaključio sam da je ova naprava detonator koji je aktivan sve vreme, koji pomoću nevidljivih žica ima domet na stotine jardi. Onda ti sa svojom bombom prođeš kolima pored jednog takvog instaliranog na glavnoj kapiji neke velike gospodske kuće, i ti a možda i telohranitelj ili baštovan poginete. Prođeš kolima pored jednog instaliranog na ulaznim vratima stambene zgrade, i onda ti, a možda i stotinu stanara poginete.

Stvar je jasna, što je više ovakvih stvari u opticaju, imaćemo više pokolja. Ta stvar će učiniti bombe još opasnijim za sve nas, ne samo za potencijalne bombardere."

"Vi mislite da ljudi neće promeniti ponašanje kada budu bili suočeni sa izmenjenim okolnostima."

Mils je uzdahnuo. "Gospodine predsedniče, mi menjamo okolnosti već dve stotine godina, ali još uvek postoje ljudi koji žele da postanu kriminalci."

Breland je klimnuo glavom polako. "Ali ova naprava će takođe učiniti pištolje manje opasnim. Kako ćete vi to dovesti u ravnotežu sa onim što ste upravo sad rekli?"

"Oh, tu počinju pravi problemi," rekao je Mils, odmahujući glavom. "Delimično zato će ova sprava prvo završiti na ulaznim vratima te stambene zgrade, jer će ljudi prevashodno misliti na pištolje, a ne na bombe. Ali uglavnom zato što ima pet stotina pištolja u zemlji, i zato što su ljudi koji ih imaju veruju da će oni funkcionisati kada su im potrebni. Drugi amandman poput agresivnog čoveka kroz koga prolazi struja visokog napona, gospodine predsedniče - on nema potrebe da se zagreva. Ne dodirujete ga. Ako ga dodirnete, vaše predesedništvo će poginuti."

"Vi verujete u priču da su ti ljudi koji imaju pištolje isto tako privrženi za onih pedeset hiljada ubistava iz vatrenog oružja godišnje?"

"Gospodine, ovo može zvučati hladno, ali sve dotle dok nečija tuđa porodica krvari, da. Oni će vam reći da trećinu tih ubistava predstavljaju samoubistva, a čija je to krivica? Reći će vam i da se trećina tih pucnjava odigrava između pripadnika bandi koji pokušavaju da ubiju jedni druge, a bilo bi dobro da ih se rešimo. Još će pokušati da vam kažu kako je zaista tragičan broj preostalih žrtava, ali kako to nije ništa u poređenju sa brojem ljudi koji su mogli da postanu žrtve pucnjave da oni sami nisu bili naoružani, i da loši momci, shodno tome, nisu imali čega da se plaše.

"I da li su u pravu?"

Mils je dokrajčio kafu pre nego što je odgovorio: "Znate, kada obilazim istočni L.A. ili Tenderloin, mislim kao stari cinični pandur, pitam se kako je moguće da sam ikada bio toliko glup da pomislim da smo bolji od divljaka. A kada obilazim Sidnej ili Toronto, imam utisak kao da sam otkrio izgubljeni svet koji se zove civilizacija, i pitam se zašto dođavola, mi Amerikanci ne očekujemo više od nas samih. Ali to u stvari i nije bitno, gospodine predsedniče, jer u svakom slučaju oni veruju da su u pravu. Nikada ih nećete promeniti, a oni vam nikada neće oprostiti što ste pokušali da im oduzmete oružje. Uostalom, ako vi njih razoružate, to znači da i oni vas mogu da razoružaju, a to ne možemo tolerisati. Ne ovde, na ovom mestu i ne u ovom trenutku."

Umorno uzdahnuvši, Breland se navalio na naslon stolice."Gospodine Mils, hteo sam da vas pitam kako biste mi vi preporučili da rešim ovaj problem, ali mislim da ste mi vi to več stavili do znanja. Pa ipak, ne bi bilo loše da mi ukratko rezimirate..."

Mils je ustao spremajući se da krene. "Što se tiče mene samog a i FBI-a, radije bih rešavao probleme koje mi sada imamo nego one koje bi ova tehnologija stvorila. Otarasite ga se. Uništite ga. Ne idite tamo."

Predsednikov razgovor sa njegovim poslednjim posetiocem, savetnikom nacionalne bezbednosti generalom Ansonom Tripom, bio je mnogo kraći. Sada već uvežban, Breland je uspeo da sažme svoje izlaganje u ne više od deset minuta. Trip je uspeo još više da sažme svoje odgovore.

"Generale, ako ova tehnologija stigne do bojišta..."

"Onda bi bilo bolje da smo mi na strani koja ju je tu donela."

"Šta vi predlažete?..."

"Konstruišite ga, otkrijte kako da ga pobedite i prebacite prekrivač preko njega."

"Tajno oružje."

"Da."

"Zar ne bi bilo od zastrašujuće vrednosti da objavimo kako mi posedujemo jednu takvu napravu?"

"Gospodine predsedniče, malo šta je tako prolazno kao taktička prednost usled tehnološkog napretka. Isto tako malo šta je vrednije od toga. Ako ne sakrijemo otkriće, onda ono neće biti vredno kao oružje."

Kada je Trip otišao, predvorje je konačno bilo prazno. Breland je izveo svoje nesređene misli u laganu šetnju tamnim južnim travnjakom. Zastavši blizu fontane, pogledao je prema Elipsi i masivnom vrhu tornja Vašingtonskog spomenika, koji se kupao u blagom žutom sjaju koji je podsećao na mesečev sjaj. Pokušao je da ne posmatra samo tamnu tihu noć, već i senku budućnosti.

Breland se već bližio pedesetoj - bio je isuviše star da bi gajio bilo kakve lažne nade u pogledu veličine tragova koje ostavlja u Vašingtonu. Kao i većina njegovih prethodnika, on je prošao intenzivnu obuku u pogledu ograničenja predsedničke moći. Imajući potrebu da ima uvid u neke stvari, često je završavao svoj radni dan tako što je sedeo u bademantilu u svojoj privatnoj kancelaraiji, i čitao svoju kolekciju predsedničkih memoara, a naročito onih predsednika čiji spomenici nisu ubeleženi u turističke mape. Došao je do zaključka da iako su neki predsednici propustili šansu da postanu veliki, nijedan predsednik nije mogao da stvori takve mogućnosti - taj trenutak je sam dolazio po njih, vođen događajima van zidova Bele kuće.

Sa neobjašnjivom sigurnošću, Breland je znao da je taj trenutak došao. U sledećih pedeset godina, jedini trag koji će ostati za njim kao podsetnik da je on tu prošao biće posledice njegove odluke vezane za Okidač - udvostručene ako bude doneo pogrešnu odluku.

Rekao je sam sebi da mu je manje stalo da ga dobro zapamte, bitnije mu je da ga zapamte po tome što je dobro radio, i to je verovatno bilo tačno. Rekao je svojim glasačima: "Mi možemo bolje," i sada je došao trenutak da će taj njegov sada već poznat i hrabro izrečen meliorizam biti stavljen na probu - test je sačinio nastran genije a isporučio ga magnat idealista, a i jedan i drugi su ga posmatrali sa dozom skepticizma, koji je bio u skladu sa njihovom nedokazanom mladošću. Imajući u vidu da ga je delimično pokrenuo ponos, u isto vreme sve to je bilo povezano i sa tim što nije želeo da razočara one koji su u njemu gledali lidera - bilo da su oni izgledali kao njegovi obožavaoci ili zvučali kao očevi.

Najhitnije od svega bilo je vinuti se do trenutka i zgrabiti mogućnosti koje je on nudio. Bilo je bitno uraditi to na pravi način. Svaki život je doticao još desetak drugih, a linija između života i smrti, između zdravih i hendikepiranih, između sreće i straha, mogla se preći dok trepneš okom. Spomenici nisu bili važni. Patnja je bila važna, jer je bila stvarna, a samim tim često i nepotrebna.

Razmišljajući o svemu tome u svetlu pustog travnjaka Bele kuće u tri ujutru, Breland je shvatio iscrpljen ali sa olakšanjem da ne mora odmah da donese odluku. Mogao je sebi da dozvoli da se odmori, da zatvori oči iako pitanje još uvek nije rešeno, i da sutra opet nastavi gde je stao. Sutra nije kasno.

Bela kuća je bila puna špijuna, a jedan od njih je nosio uniformu Državnog sekretara Devona Karera.

Dvadeset dve godine u diplomatskom koru, uključujući i službovanje u javnim službama u Bonu, Biejingu, Tokiju, pružile su Careru odličnu obuku u pogledu informacija, tako da je dobro bio podučen gde može da dođe do njih. Brzo i diskretno su ga obaveštavali o svakoj promeni predsednikovog rasporeda, o bilo kom neuobičajenom posetiocu, sastanku koji se nije pojavio u dnevnom biltenu za medije. S obzirom da je znao da se sve ono što je zaista bitno u zvaničnom Vašingtonu dešavalo van pogleda javnosti, Karero je proučavao grad kao da on vodi diplomatsku misiju u glavnom gradu neke strane sile, uvek spremno čekajući na bilo kakve znakove koji su neizbežno nagoveštavali promenu.

Mediji su Karera nazvati jednim od "takmičara koji se takmiči pod lažnim imenom" u timu Marka Brelanda. Breland nije bio dovoljno dugo u politici da bi akumulirao bilo prijatelje ili obaveze u znatnom broju, te je svoj kabinet ispunio veteranima članovima zatvorenog kruga iz glavnog grada koji su dugovali svoja mesta ne prijateljstvu sa predsednikom ili dugogodišnjoj odanosti partiji, već sopstvenom iskustvu, ekspertizi, i vezama. To što je ovo smatrano vrednim pažnje govorilo je mnogo o postupcima i prioritetima Brelandovih prethodnika.

Kao novajlija, Breland se bio grčevito pridržavao unutrašnjeg kruga rituala i etikecije. Karero je pretrpeo prvih nekoliko omalovažavanja bez reči. Ali kada je bio isključen iz intervencije u Ruandi - a na njegovo mesto došao ambasador Ujedinjenih nacija u koga su bila uperena svetla reflektora koja su trebala da budu uperena u njega, i koji nije umeo da izađe na kraj sa svojom odgovornošću, Karero je sa svog normalnog nivoa ljubopitljivosti prešao na otvoreno špijuniranje.

"Želim da učinim sve kako bih sprečio bilo kakve dalje neprijatnosti," rekao je i sebi i svojim izvorima. "Oni od nas koji su ovde duže moraju da pomognu predsedniku da uspe. Ali ja to ne mogu da uradim ako me predsednik ne pozove, a ja ne mogu da istupim i dobrovoljno se prijavim, ako ne znam šta se dešava."

Ali tog sivog i vetrovitog prolećnog jutra, slika se lagano slagala. Sve veći spisak imena posetilaca je zaista bio misteriozan - među njima su bila dva sociologa, psiholog, vrhunski istoričar iz Kongresne biblioteke, potpredsednik američkog Udruženja hemičara, predsednik izvođač rušilačkih radova CDI, pet, šest ljudi iz Pentagona (uključujući i komandujućeg general-potpukovnika Vojne akademije), i Karerov lični koordinator za borbu protiv terorizma, Donald Lang.

Više zabrinut nego ljut, Karero je pozvao Langa u njegovu kancelariju. "Done, donesi mi svoj izveštaj o sastanku sa predsednikom," rekao je, koristeći sve svoje iskustvo kako bi nabacio ubedljivi osmeh i razoružavajuće umirujući ton.

"Nema šta mnogo da se kaže, gospodine sekretare," rekao je Lang. "Predsednik mi je tražio neke podatke u vezi sa kretanjima u međunarodnom terorizmu.

"Kakve podatke?"

"Broj aktivnih terorističkih grupa, godišnji broj incidenata, smrtnih slučajeva u godini - sve ono što inače stavljam u svoj godišnji izveštaj, sem što je sadašnji godišnji izveštaj zastareo šest meseci. Bio je veoma zainteresovan za trendove i obrasce metodologija, i postavio mi je mnogo pitanja u vezi sa tim."

"Ko je još bio tu?"

"Uglavnom niko. Šef personalnog Nolbi je ulazio i izlazio nekoliko puta. Video sam sekretara odbrane kada sam ulazio, ali on je otišao pre nego što smo mi završili."

"Da li je bio prisutan stenograf?"

"Ne, nije vođen zapisnik. Predsednik je napravio nekoliko zabeležaka, i to je sve. Kada malo porazmislim o tome, to je malo čudno, zar ne?"

Karero je ignorisao njegovo pitanje. "Kako je ugovoren sastanak?"

"Pozvali su me jutros da dođem. Mislio sam da je u pitanju neka šala - čak i u Vašingtonu pozivi koji počinju sa 'Ovde predsednik' nisu baš toliko uobičajeni. Zar ti nisi čuo za to? Obavestio bih te da sam iz bilo kog razloga posumnjao da nisi uključen..."

"Ne, znao sam," brzo je rekao Karero. "Samo sam hteo da se uverim da se sve odigralo kako treba, s obzirom da je obaveštenje koje su mi poslali bilo kratko."

"Aha," rekao je Lang. "Da li mi onda možeš red o čemu se radi?"

"Žao mi je Don," rekao je Karero uz pomirljiv osmeh. "Još uvek nemam dozvolu da o tome pričam. Shvataš to, zar ne?"

"Naravno. Pa, ako ti mogu još nekako pomoći..."

"Hvala ti."

Koračajući tamo-amo po svojoj kancelariji, Karero je sve sabrao i dobio rezultat: sekretar odbrane, šef personalnog, antiterorizam, vojne starešine, psihologija i sociologija, industrijski magnati. Sve je to dodao terorističkoj pretnji - ubedljivoj i bliskoj, verovatno usmerenoj na neki objekat koji se bavi proizvodnjom hemikalija. Izvukao je telefon iz unutrašnjeg džepa jakne i pozvao sekretaricu.

"Klara, pozovite mi Ričarda Nolbija." Dok je čekao, otišao je do prozora i pogledao kroz prozor prema Beloj kući. Amateri, pomislio je osorno. Ima previše amatera.

"Gospodine sekretare, gospodin Nolbi je na vezi."

"Hvala Klara." Pritisnuo je dugme, i čuo kako se sredina menja dok se digitalni uređaji za šifrovanje nisu pojavili. "Šta se to tamo dođavola dešava? Želim da vidim gospodina predsednika - i to odmah. Ako ovo što sam čuo čuju i drugi, onda ćemo se suočiti sa veoma ozbiljnom situacijom..."

Nolbi je prigovorio, ali Karero se nije dao zastrašiti. Šef personalnog je bio bokser pero lake kategorije, portir. Nije on bio taj koji odlučuje o politici ili kontroliše kakav pristup kabinet treba da ima do Brelanda. Pa čak i ako je mislio drugačije, onda je zaslužio da drugi koji više znaju od njega daju takva ovlašćenja.

"Dolazim," rekao je Karero. "Recite predsedniku da me očekuje. I nemojte ni da pomislite da kažete onima na kapiji da me zaustavljaju, sem ako ne želite da naše neslaganje dobije mnogo veći publicitet, s obzirom da ja neću mirno otići."

Nada je zamenila iznenađenje u očima Starog lava dok je slušao Brelanda, i kako mu se lice sve više i više razvedravalo, izgledalo je kao da decenije nestaju sa njegovog lica.

"Ovo je divno - mnogo više nego što sam i mogao da se nadam gospodine predsedniče, mi moramo imati ove naprave u našim ambasadama. Koliko će vremena proći pre nego što ih plasirate na tržište?"

Breland je odmahnuo glavom. "Nisam još odlučio da li ćemo ih uopšte konstruisati - ili ako ih i konstruišemo, kako ćemo ih koristiti."

"Niste odlučili, ili niste objavili? Ne, to ne liči na vas, zar ne?" rekao je Karero. "Da li bih ja onda mogao nešto da kažem, gospodine predsedniče, kako bih sprečio mogućnost da tačka sa koje ja gledam na sve to ne bude uključena u vaša razmišljanja?"

"Samo izvolite."

"Hvala vam." Pogled diplomate se suzio, i teret njegovih godina se ponovo video na njegovom licu. "Gospodine predsedniče, ja ne volim sahrane. A naročito ne volim da ja ovako star idem na sahranu mladog čoveka ili žene. A najteži od svih dana su mi kada moram da prisustvujem sahrani mladog čoveka ili žene koji su umrli obavljajući posao na koji sam ih ja poslao.

Gospodine predsedniče, naše misije su pod opsadom. Nemamo neke velike protivnike, ali zato imamo deset hiljada zakletih neprijatelja. Svakoga dana se dešavaju incidenti, povrede svake nedelje i stalna svest o tome da smo mi primarna meta nezadovoljnim ljudima. Ambasada je predstraža na neprijateljskoj teritoriji. Kada zaboravimo na to, mi šaljemo naše ljude tamo i izlažemo ih riziku. Prekomorski diplomatski kor plaća cenu za odluke koje ovde donese. I čelična kapija i privremena dužnost pomorske straže nisu dovoljna zaštita. Mislim da je nepotrebno da vas podsećam, ali ipak ću to učiniti, s obzirom da naši ljudi ginu tamo. Jedanaest ljudi je poginulo od rakete u Atini, troje od njih su bili moji gosti. Ambasador Warton je ubijen snajperom. Postavljena je bomba u autu u Ankari, dok je državna bezbednost gledala na drugu stranu. Sofija. Taskent. Džakarta. Moje sećanje ide čak do Najrobija i Dar es Salema."

"I moje," priznao je Breland.

"Onda ste možda primetili da više nismo šokirani kada se dese ovakvi napadi, da nismo više sposobni za bes. Moj odsek je dovozio tela kući brodovima iz dvanaest zemalja u zadnjih deset godina." Karero je oklevao, nije mogao nijednu reč da prevali preko usana. "Jedno od tih tela je bilo telo čoveka koji je hteo da oženi moju kćerku - analitičar po imenu Džon Dugan, ubijen je kada je masa jurnula prema ambasadi u Amanu. Svetle kose, nežan smešan čovek. Voleo bih da su on i Jeanne imali dece."

Podsećajući se svog porodičnog gubitka, Karero je za trenutak postao tužan. Ali iza te tuge se krio bes, i u trenutku kada je posegnuo za čašom, osetio je kako ga obuzima.

"Gospodine predsedniče," rekao je mekanim glasom koji je u ovom trenutku zvučao ledeno, "vi ne možete od tih ljudi da tražite da rizikuju svoj život služeći državi, a da vi za uzvrat ne učinite ništa kako biste taj rizik sveli na minimum. Sve što biste učinili, a što bi bilo manje od toga je sramno, bezvredno. Ako ovaj izum može da razoruža rulju, detonira bombu dok je još uvek udaljena nekoliko blokova od glavne kapije, uništi raketu usred borbe, onda ga moramo konstruisati, i moramo ga koristiti. To naša savest od nas zahteva."

Karero je pokušao da ustane, odbijajući ponuđenu ruku. "Bili ste jako ljubazni i saslušali ste me, gospodine predsedniče, ne želim da vas teram da odjednom postanete grubi. Sam ću pronaći izlaz, kao što sam sam pronašao i ulaz.

Jedino što bih vas zamolio je da pre nego što odlučite, budete sigurni u to kako ćete se osećati kada eksplodira sledeća bomba ili poleti sledeća raketa - kao da ćete se složiti da budete pratnja na mojoj sahrani. Doviđenja, gospodine predsedniče."

Vrata samo što su se zatvorila za Karerom kada su se ponovo otvorila i Nolbi je ušao. "Da li je sve u redu, gospodine?"

"Bio je ovo dobar razgovor," rekao je Breland. "Moramo zahvaliti sekretaru Kareru što nam je ukazao na oblasti u kojima smo bili nemarni. Moramo da izađemo vani iz ovog akvarijuma."

"Trebaće nam neka priča kao pokriće."

"Smisli nešto," rekao je predsednik. Podigao je slušalicu, i za nekoliko trenutaka je stupio u kontakt sa Hollow Oakom. "Gospodine Goldstajn, ovde je Mark Breland. Doneo sam odluku. Da li biste mi se vi i doktor Brohier pridružili u Camp Dejvid-u kako bismo porazgovarali o onome što predstoji? Dobro. Ne, ja ću obavestiti senatora. Da, pobrinućemo se za prevoz."

Prekinuo je vezu i pogledao u namrštenog Nolbija koji ga je posmatrao nezadovoljno. "Šta?"

"Konstruisaćete ga."

"Da. Još uvek gajiš neke sumnje?"

"I više od toga. Sve ovo me na smrt plaši. Mislim da nismo dovoljno pametni da predvidimo sve posledice."

"Ogroman posao nas čeka" rekao je Breland klimajući glavom. "Za razliku od tebe ja sam ubeđen da ovo moramo da uradimo. Ići ćemo korak po korak, a Goldstajna i Brelanda ćemo držati na kratkoj uzici. Nećemo to pustiti da se dešava tamo negde. I za mene je sve ovo poražavajuće kao i za tebe, Ričarde, ali mi radimo ispravnu stvar. I biće mi potrebna tvoja pomoć da bi sve uradili ispravno."

"Biću tu. Još uvek sam u timu," rekao je Nolbi pomirljivo i bez entuzijazma.

"Dobro. Hajde onda da okupimo i ostatak tima i popnemo se na autobus. Pozvaćemo Stepaka Karera, Milsa, i mislim, Davinsa iz SDB."

"Možda bi trebalo da uključimo i potpredsednika."

"Ne. U ovom trenutku Toni ne može da da nikakav doprinos projektu."

"U redu. Onda da uključimo Harvija Tetlbauma," rekao je Nolbi, imenujući savetnika iz oblasti nauke.

Breland je odmahnuo glavom. "Hajde da pozovemo sve one koji već znaju o ovom projektu za isti sto pre nego što započnemo da razgovaramo o tomo ko još treba da bude prisutan. Nikoga ko nam, u ovom trenutku, zaista nije neophodan nećemo uključiti.

Ambijent u kome se održavao prvi sastanak, a koji je Nolbi u šali nazvao "Okidačovi čuvari", bio je neprivlačan baš kako je Karl Brohier i zamišljao. Kabinet C je datirao iz samih početaka Kemp Dejvida kada je služio kao omladinsko odmaralište smešteno na samom vrhu planine, što se po starom i istrošenom drvetu i brojnim slojevima farbe moglo i videti. Površina dugačkog stola imala je toliko ožiljaka da je bilo prosto nemoguće po njoj pisati, a nepažljivo spuštena čaša bila je u opasnosti da se prevrne.

Muškarci koji su sedeli za stolom odlično su se uklopili u neformalno okruženje. Sportska majica za bejzbol koju je Breland uvukao u farmerice bila je izbledela i umazana. Goldstajn je nosio pulover Univerziteta Džordžija sa rukavima podvijenim iznad koščatih lakata. Nolbi je sakrio svoje proćelave zaliske ispod bejzbol kačketa sa Ševroletovim znakom, a njegov komset je virio iz prednjeg džepa teške tople flanelske košulje. B-25 iz ere Drugog svetskog rata ugrožavao je prisutne u sobi iz džepa košulje generala Stepaka. Čak je i uvek prikladno obučeni Karero zamenio svoje odelo i kravatu modernom polo majicom, mada su njegove crne cipele bile uništene od zemlje koja je omekšala od kiše koja je padala sinoć cele noći.

Nisu bila prisutna čak ni Robertova pravila o protokolnom ritualu u Brelandovom maniru. Kada se konačno Edgar Mils pojavio na vratima bez daha, predsednik je jednostavno otišao do svoje stolice i sačekao da ostali to primete i urade isto.

"Gospodin Nolbi se složio da vodi zapisnik," rekao je. "U slučaju da i vi to želite, slobodni ste da to uradite, ali uzmite u obzir da će vaš zapisnik biti smatran poverljivim dokumentima, pa ćete biti u obavezi da tako sa njima i postupate.

Neki od vas su mi preporučili da Okidač ne bude samo smatran poverljivim materijalom, već da podaci o njegovom postojanju budu kompletno izbrisani. Ali činjenica je da mi isto tako nemamo tako dalekosežan domet da sakrijemo ovo otkriće. Jedino što možemo da učinimo jeste da ga se mi odreknemo, a da ga ustupimo Kinezima, Indijcima ili Rusima.

"Tako da sam ja odlučio da mi delujemo što je moguće brže kako bi ga razvili, a u isto vreme da radimo što je moguće bolje kako bismo ga kontrolisali što je duže moguće. Ali da se ne zavaravamo. Na mom prvom predsedničkom intel-brifingu su mi rekli da mogu da pretpostavim da će svaki materijal obeležen kao 'poverljiv' biti doveden u pitanje u roku od šest, onaj obeležen kao 'tajna' u roku od osamnaest meseci, a 'strogo poverljivo' u roku od tri godine. Dakle to je naša šansa. U periodu od tri godine, ova tehnologija ce biti zastupljena svuda.

"Ja odobravam pokušaj proširenog istraživanja, ekstenzivni program istraživanja i neposrednu proizvodnju," rekao je Breland i atomatski naišao na Brohierpvo odobravanje što je ovaj iskazao klimanjem glavom. "Nameravam da ih sagradimo tako da oni služe kao dodirno oružje za naoružane snage. Sagradićemo ih još i kao štit u borbi protiv terorizma za državne objekte kako ovde tako i u inostranstvu. A ako rezultati istraživanja budu pozitivni, postoji mogućnost da se Okidač koristi i u javne svrhe.

"Zatražiću od Terabajt laboratorija da obezbede dva prototipa što je pre moguće, tako da možemo početi da procenjujemo kolika je njegova upotrebljivosti u trenutnom stadijumu razvoja." Breland je pogledao Brohiera.

"Mislim da to možemo uraditi u roku od nekoliko nedelja, gospodine predsedniče."

"Pretpostavljam da će nam najmanje toliko biti potrebno da odlučimo ko će imati starateljstvo nad njima, i gde će se obavljati testiranja. Doktor Brohier, hteo sam da vas pitam da li mislite da je izvodljivo da postavimo jedinicu Okidača u orbiti?"

"Za odbranu od projektila?"

"Ne, bio bi uperen u zemlju. A cilj bi bilo opasno žarište. Njegova uloga bi bila slična naporima Šumarske službe u borbi protiv požara pomoću avionskih tankera."

Brohierove oči su zasijale neobičnim optimizmom. "Očigledno ima mnogo pitanja koja moramo da rešimo, a trenutna verzija nam ne pruža mogućnost da odredimo ciljeve. Moraćemo to da ispitamo, gospodine predsedniče. Ne kažem da je to moguće, ali je pitanje dostojno razmatranja."

"Stavimo ga onda na listu," rekao je Breland. "Doktor Brohier, želeo bih da vaši ljudi rade na tome. Predlažem da nadoknadimo Terabajtu sve troškove koje su imali do sada za ovo istraživanje, i da napravimo ugovor sa vašim timom kako biste nastavili sa radom. Nisam siguran kome ćete podnositi izveštaj, ali ne vidim nijedan razlog zašto vi ne biste lično da vodite odeljenje. Doduše, javiće se verovatno potreba za njegovim proširivanjem i to brzo. A ja mislim da Kolumbija nije pravo mesto za to. Da li ste još uvek zainteresovani?"

"Ja sam se već spremio za borbu u slučaju da probate da me izgurate, gospodine predsedniče."

Breland se nasmejao i okrenuo prema Goldstajnu. "Gospodine Goldstajn, moraćemo negde da konstruišemo ove sisteme. Možda vas možemo ubediti da se preorientišete ili da otvorite adekvatno postrojenje za proizvodnju."

"Biće nam zadovoljstvo da učestvujemo u licitaciji za posao, gospodine predsedniče."

"To neće biti neophodno. Onda, senatore Vilman.." Odmahnuo je glavom. "Zahvalan sam vam što ste ove ljude doveli kod mene. Ali da budem iskren ne znam kakva bi moja uloga mogla biti u onome što vas čeka."

"Prihvatite moje savete," rekao je Vilman. "Ja ću biti vaša savest, predsedniče Breland. Potreban vam je neko ko vam ništa ne duguje kako biste bili sigurni da nećete biti izloženi opasnosti i da bi vas podsetio da sve ovo ne radimo zbog Bele kuće, ili Vašington Post-a, sledećih izbora ili potomstva, ili kako bismo usrećili starešine iz Pentagona. Mislim da vi sve to već znate, ali u ovom okruženju dobre namere često bivaju izopačene."

"Da često," rekao je Breland. "Dobro onda. Prihvatam vašu ponudu. Onda, svi ostajete, zar ne?" Prebrojio je koliko njih se složilo, a zatim je ustao. "Ričard je spremio neke papire za vas, i kada završimo sa svim tim možemo zasukati rukave i početi da razgovaramo o detaljima. Imamo puno posla."

Kada je predsednik izašao, Nolbi je spustio snop papira ispred Brohiera sa naliv perom na vrhu. "Tri dokumenta, tri potpisa," rekao je šef personalnog. Dok je Brohier privlačio prvi dokument i prelistavao kako bi došao do zadnje stranice, Nolbi je dodao tiho: "Nikada niste odgovorili na moje pitanje. Koliko vaših ljudi zna za ovo. Biće mi potrebna lista do kraja ovog dana."

Podižući pogled, pogledao ga je nepokolebljivo. "Gospodine Nolbi, ja dajem obećanja samo za sebe i nikoga više. Ljudi o kojima vi pričate rade u Terabajtu, a ne za njega, mi ih ne posedujemo. Preneću im vašu ponudu. A oni će sami odlučiti."

"Ali Terabajt je vlasnik ovog otkrića, zar ne? Za toliko ih valjda kontrolišete."

Brohier se nasmejao podrugljivo, naškrabao svoje ime, i gurnuo zakletvu bezbednosti preko stola. "To nije tako jednostavno, gospodine Nolbi, ne kada su u pitanju ljudi koji su navikli da misle svojom glavom. Možete ih ubediti da stave svoje potpisa na koja god hoćete dokumenta, ali morate se još mnogo potruditi kako biste naterali žabu bukačicu da ostane u kofi."

10
HITAN SLUČAJ

FILADELFIJA Porodična svađa za večerom rasplamsala se u kućno nasilje i završila pucnjavom u južnom delu susedstva u petak veče. Desetine ljudi je posmatralo kako Malia Džekson, stara dvadeset i četiri godine, sva u suzama beži iz svoje kuće, jedne u nizu u Četvrtoj ulici, i kako otvara vatru na svog mladića, Rajmara Rolinsa, kada je ovaj pošao za njom. "Ova devojka nije imala izbora," bunio se jedan sused kada je policija privela Džeksonovu. "Njen čovek je tuče svakog vikenda. Bio je loš tip."

KOMPLETNA PRIČA / VESTI O KUĆNOM NASILJU / UBISTVO ILI SAMOODBRANA? GLAS LJUDI POVODOM VESTI U NOVINAMA

Telefon prenu i Li Tajer i Gordona Grina iz dubokog sna, u pravom trenutku s obzirom na okolnosti. Specijalni visokofrekventni alarm koji se uključuje kada se aktivira šifra za opasnost, i koji neutrališe sve filtrirane i instrukcije koje se dalje prosleđuju, i koji je Li postavila na svoj lični broj, najavio je ovaj poziv.

Samo je troje ljudi imalo Lijinu šifru za opasnost - njena sestra Džoj, njena polusestra Barbara, i njen otac. Jedini koji ju je ikada upotrebio bio je njen otac, da bi joj kazao da je majka imala srčani napad. Taj piskavi nesnošljivi zvuk odjekivao je kroz pomračinu onoga što bi se moglo nazvati spavaćom sobom, nagoveštavajući kobne vesti, i ruke su joj već drhtale dok je pokušavala da napipa sklopljeni telefon. Maleni žuti displej pokazivao je da je poziv Barbarin.

"Da - halo? Barbara?"

Red koje su do nje dopirale gubile su se usled bolnog cviljenja isprekidanog kratkim, izmučenim jecajima.

"Barbara, šta je bilo? Šta se dešava? Govori, dušo."

Na drugom kraju sobe Gordon upali lampu za čitanje i uspravi se na svom kauču. Ništa nije rekao, ali su podignuta obrva i uperen pogled odavali njegovu zabrinutost.

Još jednom, Barbarino jecanje zaglušilo je većinu njenih reči. Li je uspela da razabere 'Eliza' i 'prozor', dok je ostalo izražavalo samo dubinu sestrinog straha, šoka, ili terora.

"Ne mogu da te razumem, dušo. Pokušaj da se smiriš - udahni duboko, lagano izdahni. Tako - možeš ti to. Kontroliši se. Polako. Diši. Upamti da dišeš. Sada mi reci šta se desilo Elizi. Je li povređena?"

"Ona je - ona je..." Glas joj je zapeo u grlu kao da se borila sa još jednim napadom jecanja. "Ne. Ne. Nije povređena. Nije povređena."

"Dobro je. Je li Toni dobro?"

"Tom - Toni je dobro."

"A ti, ti nisi povređena?"

"Ne. Niko nije povređen. Ali tako malo je falilo.."

"Jesi li kod kuće?"

"Da. Da. Deca su konačno zaspala. U stvari, nadam se da jesu. Naterala sam ih da odu u suteren. O, Li, mislila sam da je gotovo. Mislila sam da smo to ostavili iza sebe. Ali opet se dešava. Skoro da su je pogodili, Li - skoro da su pogodili moju Elizu." Izgovaranje ovih red testiralo je Barbarinu kontrolu nad emocijama, ali se ona borila kroz duboke potresne jecaje. "Bila je na kauču i gledala televiziju. Metak je promašio za petnaest centimetara. Petnaest centimetara..."

"Ko je pucao na nju?"

"Oni prokleti Beli kraljevi," gnevno odvrati Barbara.

"Bande opet jure Tonija?"

Bes se pretvori u očaj. "Šta da radim? Šta da radim?"

"Ispričaj mi šta se sve dogodilo."

U narednih nekoliko minuta Li je pokušavala da sastavi delove priče. Već je znala da su pre nepune dve godine Tornja, koji je u to vreme imao četrnaest godina, vrbovali pripadnici bande koji su sebe nazivali Sabljarima i na čijem je čelu bio neki Iranac, i koja je u to vreme preuzimala prodaju droge u Tonijevoj srednjoj školi. Kada je odbio da im se pridruži, neko je pucao u prozore Barbarinog deset godina starog automobila, dok je ona sedela za volanom. Klivlendska Metro kriminalistička jedinica, odsek za narkotike, takozvani 'čistači ulica' na svu sreću je sprečila dalja sukobljavanja i strpala većinu Sabljara u zatvor.

No, jedna nova banda, koja je sebe nazivala Belim kraljevima, nedavno je preuzela vlast u tom kraju. Beli kraljevi su se postavili kao zaštitnici belačke većine, nad pripadnicima naroda Bliskog istoka i Afro-Amenkanaca koji su bili u većim u nekoliko nekoliko susednih krajeva. Svi oni su išli u jednu istu školu, u koju je išao Toni koji je sada imao šesnaest godina i bio na trećoj godini. Dolazilo je do tuča i svađa s obzirom da su Beli kraljevi na silu pokušali da izazovu poštovanje.

Još jednom su pokušali da vrbuju Tonija; i još jednom ih je on odbio. I opet je bio upozoren da se nepristajanje smatra izdajom, i da se to neće tolerisati. Kao i ranije, upozorenje pucnja upozorenja - u ovom slučaju, ispaljen je bio jedan jedini metak kroz prozor dnevne sobe sat vremena nakon večere. Metak je završio u zidu iznad kauča i prestravljenu Elizu, tada devet godina staru, zapljusnuo je gipsanom prašinom, dok je škripa guma bezobrazno označila bekstvo počinioca.

"Jesi li zvala policiju?"

Ogorčen osmeh. "Zvala sam policiju. Pola sata kasnije sam ih opet pozvala. Konačno su došli posle sat vremena i ponašali se kao da je u pitanju najobičnija šala."

"Kako to šala?"

"Očito, ako nisi diler droge ili ubica, naša policija nije zainteresovana. Zapravo, jedan od njih je rekao, 'Pa, nije pričinjena nikakva šteta, je l'?' Predložio mi je da stavim čvršće roletne na prednje prozore i da ih držim spuštene."

"Oni nemaju nameru da ih jure?"

"Oni nemaju nameru da bilo šta urade. Ah, naravno da mi oni to nisu priznali u lice, ali to je isto kao da su me potapšali po ramenu i rekli mi: 'Dobro, dobro, ne preteruj.' Doduše ni Toni nije hteo da im pomogne."

"Pusti me da pogodim - nije hteo da ih imenuje."

"Kazao je policiji da ne zna ko mu je prišao, da ih ne bi prepoznao, da nije video njihov auto. O, Li, to je možda najstrašniji deo - on te dečake zna godinama. Neki od njih su bili sa njim u crkvenoj košarkaškoj ligi. Šta da radim? Da li da kažem Toniju da ide i pridruži im se, da nosi njihovu belu kapu i tuče crnce i žutokožce? Ili da čekam da se vrate i ubiju nekoga od nas?"

"Ne. Ništa od toga," reče Li. "Evo šta ćeš - odmah ujutru, stavi Tonija i Elizu u auto i dođi ovde. Možeš da ostaneš u mom stanu, ja ne živim u njemu. Imaćeš dosta prostora."

"Ne mogu," cvilela je Barbara. "Deca moraju u školu

"Šta je važnije? Njihovo zdravlje ili broj izostanaka?"

"Izgubiću posao - u naredna dva meseca nemam više slobodnih dana. Osim toga, u čemu je svrha? O, Li - lepo od tebe što si se ponudila, ali to ne rešava problem. Beli kraljevi će i dalje biti tu kad se vratimo, a policija ipak neće moći da nas zaštiti."

"Ko je govorio o povratku? Objavićemo da se kuća prodaje i vratiti se za nekoliko dana da je očistimo. Ne, još bolje, platiću da se očisti - ne moraš više ni minut tamo da provedeš."

"Ova kuća je sve što imam," reče Barbara glasom koji je više podsećao na cviljenje. "Iako je ono što u kući imam verovatno vrednije od nje same, ne mogu da je prodam. Ne mogu da priuštim kuću u Kolumbiji."

"Možeš da kupiš kuću u Plejn Sitiju, ili Zapadnom Džefersonu, ili Džouistaunu, ili Kerolu. U okolini ima puno malih gradova, vrlo pristupačnih. A i ja ću ti pomoći. Nikada nisam mogla da shvatim zašto si ostala u toj kući kada vas je Džons napustio... "

Barbara ponovo zajeca. "Nikada i nećeš. Oba moja deteta su ovde začeta, ovde rođena, ovde prohodala. To se ne odbacuje tek tako."

Izgubivši strpljenje Li prasnu, "O, kad ćeš odrasti, Bibi? Hoćeš da toj listi pridodaš 'oba moja deteta su ovde ubijena'? Tada ćeš moći da ga smatraš prokletim svetilištem..."

"Ja to ne zaslužujem," tužno reče Barbara. "Ne bi trebalo da sa mnom tako razgovaraš - pozvala sam te da bi mi pomogla, Li..."

"Zašto onda ne prihvatiš pomoć kad ti je nudim? Spakuj kofere, pokupi decu, dođi i počni ispočetka. Ma daj, Barbara, pogledaj stvarnosti u lice. Nema tamo ničeg vrednog za šta bi se tako grčevito držala, a to podrazumeva i tvoj posao,"

"Žao mi je ako moj život ne zadovoljava tvoje standarde," odvrati Barbara glasom odjednom hladnim. "Ti uopšte nemaš poštovanja prema meni, zar ne? Ništa ti ne odgovara što se tiče mene i moje dece, je l' tako? Moj posao, moja kuća, moja osećanja, moji prijatelji..."

Li jedva da je bila svesna da je ustala i da hoda po jedva osvetljenoj sobi.

"Je li bilo koja od tih stvari vredna Tonijevog života? Elizinog života? Tvog života? Hoćeš da Toni uzme pušku i pokuša da reši tvoje probleme umesto tebe? Petnaest centimetara, Bibi. Samo petnaest centimetara se našlo između još jedne šanse i sahrane."

Sada je njena sestra ponovo plakala. "To je previše. Previše! Ja to ne mogu, Li."

"Ali ne moraš to sama da uradiš.

Zajecala je još ogorčenije i sve što je htela da kaže kao da se gubilo u tom grču.

"Kako da im kažem? To bi značilo da priznajem da je ceo moj život jedan veliki promašaj. Kako da pobegnem nakon šesnaest godina? Kakav bi im primer time dala? Kako da kažem Toniju da je to prava stvar?"

"Ponekad to i jeste prava stvar. Bibi, preklinjem te, sve te stvari o kojima govoriš su samo ponos koji ti stoji na putu. Bar jednom u životu budi racionalna. Ti tu decu ne možeš tamo da zaštitiš, a policija neće - nemoj da Toni pomisli kako on to mora da uradi umesto tebe. Molom te, Bibi - dođi u Kolumbiju. Dođi sutra. Dođi večeras. Molim te."

"Ne znam," reče Barbara uplašenim šapatom. "Ne znam. Moram da razmislim. Javiću se."

"Bibi..."

Veza se prekinula. Ogorčena, Li baci telefon na svoj krevet i uputi pogled ka Grinu. "Tako sam besna zbog nje," rekla je svesna da joj je celo telo napeto i da gubi kontrolu nad njim.

Gordon klimnu glavom bez reči. "Ispričaj mi polovinu koju nisam čuo. Hoću da sklopim celu priču."

Tek nakon pola sata Li je bila spremna da sa njim razgovara.

Prvih nekoliko minuta je htela da pukne od brige. Koračala je po sobi, čeprkala po frižideru i ne našavši ništa što bi godilo njenom raspoloženju, umivala je lice do crvenila u obližnjem ženskom toaletu, sedela na krevetu češljajući kosu tako energično da Gordon nije mogao da poveruje da joj to ne nanosi bol. Na kraju je spustila četku i uzela telefon.

"Privatni agent. Pretraži: Klivlend Hajts, Ohajo. Policija. Dispečer za hitne slučajeve. Konektuj."

Usledilo je kratko, hladno objašnjenje o prirodi misije policije i granicama njihove mod. Gordon je posmatrao kako iznenađenje, ogorčenje, užas, i konačno očaj boje zauzvrat Lijino lice.

Da, policija je bila svesna da bande deluju po Klivlend Hajtsu. Da, ulične patrole su znale za oružani incident u Barbarinoj kući. Ne, ne mogu da ponude obećanje da će ih zaštiti - posao policije je da vodi istragu, a ne da pruža telesnu zaštitu. Ne, detektivi ne istražuju aktivno taj incident - u toku jedne noći prosečno bude bar desetak prijava o pucnjavi. Da, u idealnom svetu - ali ne, ovaj nije takav, i jedva da ima dovoljno vremena da se ispitaju pucnjave u kojima je bilo povređenih ili mrtvih.

Kada se okončala ova serija razgovora, iz Lijinog ponašanja se jasno videlo da je istovremeno i neutešna i nepristupačna. Stajala je nervozno uz vrata, pognute glave i očima uprtih u pod kao da očima koje gledaju, a ništa ne vide, prži rupu na patosu. Gordon je imao utisak, da ako joj spusti ruku na rame i pokuša da je uteši, da će je Li odgristi i oglodati.

Zatim je ponovo uzela telefon. Ovog puta je zvala svoju mlađu sestru Džoj u Bejkersfildu u Kaliforniji. Bilo je jasno da Barbara nije zvala Džoj, tako da je Gordon imao priliku da čuje informacije koje su mu nedostajale dok ju je Li upućivala u sve što se dogodilo. Dve sestre su zatim saosećale sa Barbarinom zbog njene sklonosti da se parališe u trenucima krize, što je naizgled uklonilo napetost sa Lijinog lica.

"Tačno - upravo tako," uzvratila je Li na neko Džojino zapažanje. "Kao da nema ama baš nikakve instinkte za opstankom. Ona je veverica koja sedi na sred puta i gleda u farove kamiona koji juri ka njoj, umesto da pobegne sa puta. Hm? Ne, ja ne mislim da je fer to što ona čeka da je neko drugi spasi. Jednostavno, ona je skroz skrhana."

Ali Džoj nije predložila ništa čega bi se Li mogla držati, nikakvo rešenje za njenu dilemu. Sestre su se složile da nema svrhe da uvlače oca, koji već ima pune ruke posla oko mame, a i on je ionako na Floridi koja je hiljadama kilometara daleko od njih. Uzevši sve u obzir, brzo joj je postalo jasno da je jedina pomoć koju Džoj može da ponudi saosećanje i spremnost da ujutru pozove Barbaru i pokuša da je ubedi da prihvati Lijinu ponudu.

Kada je spustila telefon posle razgovora, Lijin bes je nestao, ali zamenio ga je izgubljen pogled nekoga ko je u nevolji i najednom shvata da 'konjica' ne dolazi. Pokušala je da još jednom pozove Barbaru. Telefon je zazvonio desetak puta ali niko se nije javio. Ostavila je poruku na sekretarici, samo što u njenom glasu jedva da je bilo života dok je izgovarala: "Barbara, Li je ovde. Molim te pozovi me." Zatim je opet sela na ivicu kreveta, sklopila telefon i odložila ga.

"Možda to znači da je u kolima na putu ovamo."

"Ne," rekla je Li. "Barbara nije sposobna da samo zatvori vrata za sobom i ode, a da se o sitnicama pobrine kasnije. Ona nikada ne bi napustila kuću a da mi se prethodno ne javi, da potvrdim da ću je čekati i u koje vreme, da joj dam uputstva, da pita da li da ponese pilule, i tome slično."

"To ti tako misliš..."

"Ne, ne mislim. Verovatno je isključila telefon da ne bi uznemiravao decu - potrebno im je da se dobro naspavaju, ako ni zbog čega drugog a ono zato što sutra ustaju da idu u školu." Li je vrtela glavom. "Toliko je volim, ali ponekad poželim da je išamaram kako bi se urazumila."

Gordon klimnu glavom. "Ali prvo treba skloniti vevericu sa ulice."

"Moram da odem tamo,"uzdahnula je Li pomirljivo. "Moram nekako da je probudim - ne mogu da joj dozvolim da opet dovede decu u opasnost."

"U redu," reče Gordon. "Onda bolje da prekinemo sa pričom i prionemo na posao."

"Šta? Šta imaš na umu?"

"Ne znam kako tebi tako nešto nije palo na pamet," odvrati Gordon. "One ubice će verovatno hteti da saznaju da li su oni shvatili poruku. Ako im Toni sutra ujutru kaže da idu do đavola, oni će se vratiti sutra u toku noći. A mi ćemo ih čekati."

"To je suludo, Gordi... "

"Ne nije. Do sutra uveče možemo Bebu II da stavimo u pogon. Samo treba da sastavim kolimator o kome razmišljam već više od nedelju dana, a za to vreme ti možeš na brzinu da privežeš nekoliko kontrola u kabini u kamionu. Možemo da stignemo tamo pre nego što deca siđu iz autobusa.

"Šef se nikada neće sa tim složiti."

"Dobar razlog da ga ne pitamo."

"Šta! Misliš da jednostavno uzmemo Bebu i odemo?"

"Da."

"Snimiće nas. Onda će nas Brohier otpustiti. A onda će njegovi prijatelji iz šerifove kancelarije, uz to, da nas strpaju u zatvor."

"Znaš, počinješ da zvučiš baš kao tvoja sestra," tiho reče Gordon. "Zašto iznalaziš razloge da ne pokušaš?"

Njegove reči su je pogodile i ona iznenađeno razrogači oči. "Misliš da ja ne želim da joj pomognem? Zaustaviće nas na kapiji, Gordi."

"Ne, neće," reče on. "Već dva puta sam odavde izvozio kamion, dva puta sa Bebom II u njemu - a zadnji put sa generatorom u prikolici."

"Zašto?"

"Brinuo sam za spremnost sistema za transport. Morao sam da budem siguran da neće da zakaže na nekoj raskrsnici."

Li je zurila u njega sa prikrivenom sumnjom. "Da nisi malo požurio - raspored nije takav? Gordi - da nisi planirao da je ukradeš?"

Slegao je ramenima. "Pokušavao sam da radim svoj posao, to je sve - da budem siguran da smo spremni za svakojaka iznenađenja. Pokušavao sam da nas zaštitim," rekao je. "Zato sam je i puštao svake noći. Malo dodatne sigurnosti."

"Šta? Kako?"

"Tajmer modul, na samom pokretaču. Ne opterećuj se time. Da bi primetila šta se dešava trebalo je da budeš mnogo više paranoična nego što jesi." Prigušeno se nasmejao. "Mada, umalo da me uhvatiš u utorak kad si rano ustala."

"Ti, jedna džu... I pomislila sam tog jutra kako je prevruće na odeljenju. Čak sam proveravala da vidim da li klima uređaji rade."

"Te noći sam je priključio na prikolicu sa generatorom. Klima uređaji ne mogu da održe temperaturu." Zaverenički se nasmejao. "Dakle, šta ćemo da uradimo? Pravu ili sigurnu stvar?"

"Prvo mi nešto objasni - zašto si ti voljan da rizikuješ? Ona je moja sestra; to su moj sestrić i sestričina, a ti ih čak nisi nikada ni video. Šta ti imaš od toga?"

Grin napući usne. "Tebi je stalo do nje. To mije dovoljno. Li, na te stvari ne gledam kao svi ostali."

"Hoćeš li to i šefu reći kada se budemo vratili?"

"Reći ću mu da smo izneli sistem da bismo ga testirali u 'stvarnom svetu'. A ako zaštita tvoje sestre i njene dece ne izgleda kao valjani razlog, njemu ili doktor Brohieru, onda ću znati da oni nisu ljudi sa kojima želim da radim."

"Zašto ih onda ne bismo pitali?"

"Zato što bi se onda sigurno suočili sa gomilom problema, a mi nemamo dovoljno vremena da ih rešavamo. S druge strane, kada se budemo vratili živi i zdravi oni neće moći da kažu 'da, ali šta da je..'" Osmehnuo se. "Zašto je lakše dobiti oproštaj nego dozvolu? U čemu je tajna?"

Li je vrtela glavom. "Možda ću kad odem tamo moći da je nagovorim da se preseli ovde...."

"Jesi li je ikada?"

"Ikada šta?"

"Nagovorila da uradi nešto razumno kad je ona već donela odluku da uradi ono što je već radila i pre i što joj je poznato, ili što se od nje očekuje. Koliko ju je puta udario auto, a koliko si puta uspela da je nateraš da otrči na trotoar?"

"Nikada nisam uspela," kazala je smrknuto. "Uvek je udari auto."

"Zašto onda još uvek sedimo ovde i brbljamo?" rekao je ustajući. "Imamo puno posla."

Kao što je Gordon i predvideo, tek je nekoliko minuta prošlo od dvanaest kada su on i Li ušli u kabinu neobeleženog belog kamiona. Iza njih, u zabravljenom prtljažniku, nalazio se Okidač oslonjen na stiropor i širokim kaiševima privezan za sigurnosnu rešetku. Iza kamiona, prikačena za vučnu kuku, išla je svetlo-narandžasta prikolica sa generatorom.

Sa rukama blago oslonjenim na volan, Gordon baci pogled u stranu prema Li.

"Spremna?"

Klimnula je glavom, doduše prilično neubedljivo. Gordon je, bez obzira na to, startovao mašinu. Veliki motor kamiona zacvile, nakašlja se i pokrenu.

"Pokušaj da se ne osećaš krivom," rekao je i ubacio kamion u brzinu.

Na unutrašnjoj kapiji nisu imali nikakvih problema. U stražarskoj kućici je bio Tim Bartel, mahnuo im kroz prozor čim je zapisao crni broj utisnut na bočnoj strani kamiona. Stražare na izlaznoj deonici nisu poznavali, ali oni nisu pokazali posebnu znatiželju dok su odjavljivali ovo dvoje istraživača i propuštali njihovo vozilo kroz dvojne barikade.

"Šta sam ti rekao," izusti Gordon dok je izlazio na Šanahan put. Ali na Lijinom licu nije bilo tragova olakšanja.

"Šta je?"

"Razmišljam o Eriku. Još uvek je u bolnici, zar ne?"

"To je zadnje što sam čuo. Takve opekotine teško zarastaju."

Li baci pogled kroz prozor. "Ne znam da li bih mogla tako nešto nekome da uradim - namerno."

Gordon se maši i steže joj ruku. "Ne moraš. Znam kako je kada moraš da se suočiš sa takvim stvarima. Sve što treba da uradiš je da odvedeš svoju sestru i decu u motel i da je ubediš da je potrebno da prođe nekoliko dana da se stvari slegu. Samo ih drži što dalje od kuće, kao što smo se dogovorili, a ja ću se postarati za sve ostalo."

"Slažeš se sa tim?", upitala je okrenuvši se prema njemu.

"Da," rekao je povukavši ruku da bi mogao da skrene na jug, prema autoputu. "Li, ove ubice su postavile pravila igre onog trenutka kada su uzeli pušku i uperili je na tvoju porodicu. Neću se nimalo sekirati ako im se sve vrati kao bumerang. Da li ćemo ih povrediti? Možda čak i ubijemo nekog od njih? Nadam se i da hoćemo. Da li se ti slažeš sa tim?"

"Ne mogu sebi da dopustim da se prepustim takvim osećanjima," rekla je tiho. Što, naravno, ne znači da ih nemam."

"Više bih brinuo kad se ne bih osećao tako kako se osećam," uzvrati Gordon. "Svako ko zastrašuje devetogodišnjeg klinca, maše puškom ispred tinejdžera, unosi ovakav strah u porodicu koja gleda svoja posla - zaslužio je sve što ga snađe. Zar ne? Zar ne? Barbarin čitav svet je napadnut."

"Da."

"Onda nemamo čega da se stidimo - ova stvar iza nas u kamionu je oružje, i mi idemo da uzvratimo udarac." Glas mu postade blaži. "Ali uradiću to samo ako ti to želiš. Ne moraš da budeš tamo. Još uvek mogu ovde da te ostavim."

"Ne," reče Li. "Nastavi da voziš. Ali prestani da pričaš. Želim da se pretvaram još nekoliko sati i da se bar još malo držim svojih iluzija."

Gordon i Li ponovo progovoriše severno od Bransvika. Kad su stigli do izlaza za U.S.20 i Klivlend Hajts, već su imali plan. U njegovoj biti bila je odluka da od Barbare sakriju pravi razlog zbog kojeg su tu, i na taj način joj daju alibi koji će joj pružiti utočište od posledica njihovih postupaka.

Parkirali su se kod dijetetske klinike u 1st Klivlendu u kojoj je Barbara radila kao službenica na prijemnom odeljenju, tako da ju je Li odatle i pozvala.

"Molim Vas Barbaru Tajer-Kamins," rekla je i pogledala u stranu ka Gordonu pogledom koji kao da je govorio, Evo nas, prelazimo Rubikon. "Hvala vam. Barb, Li ovde. Slušaj, Iskoristila sam vožnju na sever sa prijateljem - tu sam na nekoliko minuta od tebe. Ne, samo želim da uradim ono što mogu da ti pomognem. Do koliko radiš danas? Do šest? Dobro, gde idu deca posle škole? Mardži živi preko puta vas, zar ne? To je suviše blizu, ako se vrate.

"Ne, to zaista nije fer, bez obzira što je Mardži bila više nego hrabra kada se ponudila da pomogne. Ona je više od dobre susetke. Slušaj, iznajmila sam sobu u motelu Mejfild Hajts, kod Bedžetela čim siđeš sa puta 291. Da li možeš da izađeš na vreme da pokupiš decu i dovedeš ih u motel? Ja ću paziti na njih dok se ne vratiš sa posla, a onda možemo na večeru i da smislimo šta da radimo. Ne, još ne znam broj sobe. Ali u svakom slučaju, biću tamo pre tebe. U redu. Volim i ja tebe."

Minut kasnije, ugledali su kako jedna žena izlazi sa klinike, nervozno se osvrće oko sebe, zatim juri preko parkinga do nebo plavog automobila - '02 ili '03 Saturn, pomislio je Gordon.

"To je ona?"

"To je ona," reče Li, pošavši levom rukom ka industrijski klasifikovanoj kontrolnoj kutiji koja se nalazila na sedištu između nje i Gordona. Na kutiji su bila samo tri prekidača: taster za pokretanje generatora, klik-detant otpornik za aktiviranje Bebe II, i šatl dugme za usmeravanje nove glave kolimatora ka cilju.

Barbarin auto je krenuo na jug, i oni su krenuli za njom, jer je visina kabine kamiona omogućila Gordonu da je prati na razdaljini od nekoliko automobila. To je bio deo koji ga je najviše brinuo - porodica na ulici, a on bez ideje gde su Beli kraljevi, i da li su dovoljno hrabri da napadnu po danu. Svako vozilo koje se primicalo Saturnu bilo je potecijalna pretnja, a granica između prepoznavanja i odgovora na pravu pretnju bila je neadekvatna. Tokom te kratke vožnje Gordon je u više navrata bio doveden u iskušenje da preventivno aktivira Okidač. Zaustavilo ga je samo to što je bio skoro potpuno ubeđen da bi takav čin ostavio za sobom trag haosa i nevine žrtve.

Umesto toga, prestrojio se u spoljnu traku i vozio van vidnog polja Saturna, sprečavajući da mu se bilo koje vozilo ispreči, dok su on i Li imali jasan uvid u automobile koji su se približavali njenoj sestri sa strane i otpozadi. Kada je Barbara skrenula sa bulevara u usku, jednosmernu ulicu, Gordon je krenuo za njom ponovo je prateći na pristojnom odstojanju.

"Ono je njena ulica, prva sa desne strane," rekla je Li.

"Uključi generator," rekao je. "Za slučaj da neko čeka da se pojavi taj auto." Otvorio je prozor taman na vreme da čuje prigušen zvuk kašljucanja Duo Keta koji se okretao, a zatim je čvrsto povukao volan i skrenuo na Siton Roud.

"Koja je njena kuća?"

"Četvrta s leva - sa belim kosim krovom, ispred žute dvospratnice."

"Vidiš li nešto neobično?"

"Ne."

"Nastavi da gledaš," rekao je zagledavši se u retrovizor. "Nadam se da se unapred najavila i da je rekla deci da je očekuju."

"Izgleda da jeste - evo ih." Jedna mršava devojčica i jedan višlji, krupniji tinejdžer su se pojavili na stepenicama male braon jednospratnice, i već su trčali preko malog travnjaka ka Barbarinim kolima kojima su bila upaljena jarko crvena stop-svetla.

"Iza nas nema nikoga," reče Gordon. "Vidiš li nekoga u nekom od onih parkiranih automobila ispred nas?"

Prstima je nervozno milovala otpornik. "Ništa."

Za tren oka, deca su se popela na zadnje sedište i Saturn je jurnuo.

.. "Rano je za opuštanje,"rekao je. "Sledeća raskrsnica je pogodno mesto da ih uhvate."

Ali, ponovo su se uključili na prometni bulevar i skrenuli desno ka Mejfild Hajtsu bez ikakvog incidenta. Gordon dopusti sebi da baci pogled na svog kompanjona i vide da se ona vidno preznojava. "Napeta si?"

"Neprestano mislim kako će se neko neočekivano pojaviti iz jednog od onih automobila, i kako ću se ja paralisati i morati da gledam kako mi na sopstvene oči ubijaju porodicu."

Nasmejao se. "Trebalo je više da se igraš igre Sudbine kad si bila dete - da izbrusiš borilačke reflekse."

"Mrzela sam tu igru."

"Pitaj me da li sam iznenađen." Ponovo je bacio pogled na retrovizor.

"Niko nas nije pratio otkako smo skrenuli. Osim ako smo baš toliki baksuzi pa da naletimo na te loše momke..."

"Hajde da se pretvaramo da smo sujeverni, i umesto da sedimo ovde i pišemo propale scenarije koje svet treba od nas da pozajmljuje."

"U pravu si, "Gordon će na to. "Dobro. Vidim znak za motel. Prestićiću je kako bih mogao da te ostavim. Sačekaću da se vrati na posao, a onda ću se vratiti da razgovaram sa Tonijem. Neka se parkira dalje od ulice, u rikverc. I reci joj da posle posla uzme taksi neka je neko poveze. Mislim da ove ubice nisu preterano ambiciozne, a znam i da su Saturni najneprimetniji automobili koji postoje, ali bolje da ne pretpostavljamo da su oni ne samo ubice, već i idioti."

Tri sata kasnije, Gordon i Li bili su parkirani na trotoaru na zapadnom kraju Siton Rouda. Njihovu nervozu zamenila je pritajena, gotovo fatalistička rešenost. Pošto su Tonija obavestili o svojoj zaveri, mladić im je - kao što je Gordon i sumnjao - kazao više nego što je priznao policiji. Uz njegovu pomoć saznali su koje automobile traže: beli kabriolet Kamare i kao šuma zeleni Edi Bauer Eksplorer.

"Svako jutro burno najavljuju svoj dolazak na Školski parking, trube, škripe gumama," rekao im je Toni. "Kamare pripada Frostiju - Stivenu Frostu. Četvorka pripada DConu Nolanu. Oni imaju svoja stalna parking mesta u prvom redu - to svi znaju, i niko se ne usuđuje da se tamo parkira. Sede tu i turiraju svoje motore po pet minuta, a za to vreme se sakupi dvadesetak devojaka. Ja to ne razumem."

Zahvaljujući Tonijevoj pomoći, bili su uvereni da ne tragaju uzalud.

Ispričali su mu što su manje mogli o svojim planovima, ali je ipak, uprkos tome, najteže bilo ubediti ga da ostane izvan svega toga. Okružen nesmotrenim arogantnim mladićima, žudeo je da postane deo hajke, zamišljajući sebe u trenutku pobede, kako kuša ukus poniženih siledžija, i žudi za spasenjem. Samo je Lijino i Gordonovo suprotstavljanje otupilo njegovu žudnju.

"Treba da ostaneš sa svojom porodicom, da ih utešiš i zaštitiš," posavetovali su ga. "Mi to ne možemo da uradimo tako dobro kao ti, niti ti možeš da uradiš naš posao tako dobro kao što to mi možemo."

Ali Toni je i dalje bio nezadovoljan, sve do onog trenutka dok nije smislio kako da odigra svoju ulogu.

"Hoćete da budete sigurni da će se oni večeras pojaviti kod kuće, zar ne? Stavite kuću pod prismotru za slučaj da se vrate."

Gordon se sa tim drage volje složio.

"Onda me pozovite kada zauzmete položaj," rekao je Toni. "I ja ću se sa svoje strane potruditi. Znam šta može da ih izvuče iz mišje rupe."

Od tog poziva je prošlo pola sata. Sada se sumrak spuštao na Siton Roud. Deca su nestajala iz dvorišta, a odrasli sa stepenica i tremova. Popalile su se sigurnosne lampe na bočnim vratima i pozadi, u dvorištima, pa su i psi ušli da prenoće. Roletne su bile spuštene, zavese navučene kao da se odbrane od mraka, a u isto vreme su prikrivale plavičastu svetlost od televizora i kompjuterskih monitora. Dve od tri ulične svetiljke počeše da svetlucaju. Onog trenutka kada su zasijale punim sjajem ulica je već bila pusta, prepuštena gospodarima mraka.

Držeći se za ruke u tišini, Gordon i Li su ih čekali da se pojave. Vreme je mililo. Čuše jednu, a zatim još jednu sirenu u daljini.

"Saobraćajna nesreća," prošaputao je Gordon. "Ili možda požar."

Posmatrao je u retrovizoru auto koji je skrenuo u Siton Roud i pošao prema njima. Farovi su ga istog trenutka zaslepeli, pa je podigao ruku da zaštiti oči i sakrije lice. "Čekaj," rekao je osećajući Lijino uzbuđenje. Dok je automobil promicao pored njih, video je crveni putnički automobil sa četvoro vrata. Malo niže niz ulicu auto je skrenuo na uzani puteljak i nestao u garaži. Neki olinjali pas prošao je preko senke koju je bacala obližnja ulična svetiljka.

"Zar nije sada pravi trenutak da mi objasniš šta tvoja sestra radi u ovakvom komšiluku?"

"Polusestra."

"Nastavi."

Tajer je uzdahnula. "Pre nešto više od trideset godina moj otac je poslom posetio Klivlend i nesmotreno ostavio za sobom nešto sperme."

"Oh?"

"Barbarina majka ne samo da je napravila lošu procenu pa je spavala sa mojim ocem, već je dozvolila advokatima mog oca da je navedu da potpiše alimentaciju koja je možda imala prizvuk darežljivosti, ali čak nije ni bila fer. Uprkos tome, taj godišnji prihod je bio magnet za džabalebaroše - dva muža, dva stanara, i još dve bebe. Onda je Barbara, kada je napunila osamnaest, dobila dvadeset i pet hiljada dolara - tobože za koledž, ali to nije bilo ni približno dovoljno. Umesto toga kupila je auto. Još uvek ga vozi."

"Dakle, ona nije zvanično primljena u porodično gnezdo."

"Ne. Mama je nikada nije priznala. Tata jeste, ali nerado. Ja sam joj praktično najbliža - možda zbog toga što sam i sama kao kakav izrod. Džoj je dobra kći, ne želi da ljuti majku i da ocu stvara neprijatnosti. Ona može mnogo toga da izgubi."

Odnekud, izdaleka, prolomio se zvuk helikoptera nad Siton Roudom.

"Hoćemo li čekati da oni počnu prvi da pucaju?", prošaputala je.

"Ako je to jedini način da saznamo da su to oni - da," prošaputao je. "Oni su već počeli da pucaju, sećaš se?"

U tom trenutku neki automobil je skrenuo na Siton Roud idući u suprotnom smeru od dozvoljenog. Gordon gurnu Li dole, a onda se i sam sakri iza šoferske table pre nego sto su ih farovi, koji su im se približavali mogli odati. Posmatrao je kako se senka od ivice vetrobrana pomera i tako imao uvid u kretanje automobila; a zatim se ponovo uspravio taman na vreme da vidi mali kombi koji je prošao pokraj njih.

"Lažna uzbuna," reče. "Neko se izgubio."

Još jedna sirena se oštro prolomila kroz noć.

U tom trenutku je naišao još jedan auto i uz škripu kočnica se parkirao na oko petnaestak metara niže, ispred njihovog kamiona. Za Li, vreme je milelo.

. "Odaće nas generator," prošaputala je.

"Pst," reče on i steže joj ruku. "Nikada ga neće čuti. Ovakva sorta voli bučne automobile i još glasniju muziku."

"Mislim da neće doći."

"Doći će. U pitanju je nadmudrivanje. Oni misle da se Toni zbog njih sad preznojava, dok se oni tamo negde time naslađuju iz čiste zabave."

"Otkud ti toliko znaš o tome?"

"Nekada davno sam jako loše procenjivao prijatelje."

Pogledala je u svoj retrovizor. "Grozno mi je sve ovo."

"Samo čekaj," reče on.

Beskonačni minuti koji su se vukli jedan za drugim, konačno su ih doveli i pred samu ponoć kada je Gordon začuo kako neki kratkocevni dupli auspuh tutnjajući čisti svoje grlo.

"Kabriolet na uglu ulice," rekao je dodirujući rame svoje usnule pratilje.

"Šta?"

U tom trenutku je Eksplorer, koji je pratio Kamara idući tik iza njega, uleteo u njihov vidokrug. "Evo ih," reče Gordon. "Spusti se." Obrativši pažnju na sopstveno upozorenje, i sam se sakrio od bljeska Kamarovih farova. Desnom rukom odgurnuo je Lijinu levu i preuzeo je Okidačeve komande. "Pusti mene," prošaputao je.

Izgledalo je kao da će čitava večnost proći pre nego ta dva vozila prođu pokraj mesta gde su Gordon i Li bili parkirani. Činilo se kao da se Kamaro, uz brundanje svojih basova, zaustavio baš pored Gordonovog prozora, kojeg je ovaj namerno ostavio par centimetara otvoren, kako bi mogao da uđe svež vazduh i da bi mogao da osluškuje. U tom trenutku agonije, uplašio se da su u stvari oni postali meta - da je banda postala ili oprezna zbog kamiona ili znatiželjna u vezi sa njegovim sadržajem.

Kroz otvoren prozor, do njega su dopirali delovi živahnog razgovora u slengu, isprepletenog psovkama i isprekidanog razuzdanim smehom. Gordon se naprezao da dešifruje ono što je čuo, i odjednom je shvatio da se iza njihovih praznih pretnji i krije činjenica da su bili užasnuti jer je Barbarina kuća bila u potpunom mraku. Rugajući se tobožnjem Tonijevom kukavičluku, oni su u stvari oklevali, pitajući se da nije možda u pitanju zaseda.

Upravo je zbog ovakve eventualnosti, Gordon uzeo daljinski upravljač za sistem kućnog obezbeđenja iz Barbarinog auta dok se ona za to vreme nalazila u Lijinoj motelskoj sobi. Sam sistem nije bio bog zna šta, tako da Gordon od njega nije mnogo ni očekivao. On je u njemu video samo način da ih uvuče u kuću, kao kad baciš šljunak u mraku. Kopajući onom slobodnom rukom po jakni pronašao je daljinski i pritisnuo gornje dugme. Skoro istoga trenutka popalila su se svetla na verandi i u dnevnoj sobi.

To je bilo dovoljno da isprovocira članove bande da krenu u akciju. Čuli su se povici i dranje iz Kamara, koji je uz škripu guma i dima krenuo napred. "Ostani dole" strogim šapatom je dobacila Li, a onda se uspravila kada je Eksplorer prošao.

Gordon je sa hladnokrvnom odlučnošću procenio situaciju pred sobom na ulici. U Kabrioletu su bila četvorica pripadnika Belih kraljeva. Jedan je stajao na zadnjem sedištu uzvikujući neke nerazumljive poruge ka kući i mašući parom pištolja kroz vazduh. Jedan drugi bandit virio je kroz prozor na desnoj strani Eksplorera, držeći se za krov i mašući nekim povećim oružjem. Za par trenutaka oba vozila će biti direktno preko puta kuće.

Gordon nije čekao ni trenutak više. Jednim jedinim pritiskom palca generator je bio pokrenut. Kolimator na vrhu Okidača već je bio okrenut ka metama koje su se nalazile niže niz ulicu. Blagim trzajem zgloba pokrenuo je Okidač; birajući snagu naizmeničnim škljocanjem.

Usledio je kratak prasak paljbe, ispucavanje u prazno automata malog kalibra - Gordon je mislio da paljba dolazi od Eksplorera. Staklo na spoljnim vratima Barbarine kuće se razbilo u paramparčad kao polomljeno čekićem. Oglasila se i druga puška, jednom, dva puta, dublja po zvuku i oštrija. Tad začu radostan smeh.

U sledećem trenutku sve se preokrenulo. Eksplorer je odjednom iznutra blistavo zasijao žuto-belim plamenom, kao da su se na zadnjem sedištu popalile baklje. Erupcije su bile jedva čujne, tiše od podmulog bata, kao kada se jastukom udari po dušeku. Smeh i podrugljivi povici pretvoriše se u vrištanje, u trenutku kada je vozilo naglo skrenulo i zaustavilo se uz krike. Gordon je jasno mogao da vidi kako putnici pokušavaju da izbegnu plamen i pobegnu iz vozila.

Istovremeno, Kamaro je počeo da daje gas. Ali nije odmakao ni desetak metara kad mu trup eksplodira u vidu vatrene lopte tako snažne da je Gordon mogao da oseti njenu vrelinu na svom licu. Par trenutaka kasnije, Kamaro je oštro skrenuo ka parkiranom pik-ap kamionetu uz mučan zvuk tarućeg metala i lomljenja plastike.

"Jesi li videla..", reče on ljutito. "Sada će možda policija obratiti pažnju." Li, koja je sada sedela uspravno, širom otvorenih očiju i ukočenih prstiju, nije rekla ništa.

Dok se plamen sve više uzdizao, a vrištanje nastavilo nesmanjenom žestinom, Gordon je pokrenuo motor kamiona. Zapaljena vozila blokirala su Siton Roud, pa je on iskoristio prvi prilazni put da okrene kamion i prikolicu. Farove nije palio sve dok nije stigao do ugla ulice i skrenuo desno. Odatle su mogli da se pretvaraju da su nevini.

"To je bilo užasno," reče Li, promuklim, suvim glasom.

"Ukus haosa koji je na pomolu," odvrati on.

"Odvratno se osećam."

"Nemoj. Oni su došli da povrede tvoju sestru i njenu porodicu. Umesto toga sami su nastradali. Pravda je zadovoljena. Ili bi možda više volela da je to bila Barbara?"

Naslonila se beživotno na vrata i zagledala u noć, nervozno bacajući pogled na retrovizor, kada su se u daljini začule sirene. "Volela bih da nam Toni nije rekao njihova imena."

11
VOJSKA

KLIVLEND HAJTS, OHAJO Jedna manja automobilska nesreća u jednoj mirnoj ulici u stambenom delu grada pretvorila se tog ponedeljka uveče u požar u kome su izgorele ubice, kada je buknuo pun prtljažnik ilegalnog oružja i municije. Ubijena su tri člana rasističke bande Belih kraljeva, uključujući i njihovog navodnog vođu Stivena "Frostija" Frosta. Četiri ostala člana, hospitalizovana su sa ekstenzivnim opekotinama i drugim povredama. Državna policija sada istražuje ovaj slučaj u kome su uništena tri automobila i izazvana je manja šteta na nekoliko okolnih kuća.

KOMPLETAN IZVEŠTAJ / LISTA POVREĐENIH / POVERLJIVE INFORMACIJE O BEZBEDNOJ UPOTREBI ORUŽJA / RASISTIČKE BANDE PRODAJU NOSTALGIJU, NE DROGU

Pošto su odbori jedni od najneefikasnijih mehanizama za donošenje odluka koji su ikada izmišljeni, trebalo je šest dana držati sastanke dva puta dnevno, da bi se iskristalisali detalji takozvanog Bras Het projekta. No, bar je završen operacioni plan, sastavljeni su memorandumi o razumevanju i potpisana su izvršna naređenja, autorizovan nacrt rezervnog budžeta, pa se odbor konačno razišao.

Karl Brohier je bio na putu za Kolumbiju nameran da ubrza istraživački rad. Aron Goldstajn se vraćao u Severni Sijuks Siti u Južnoj Dakoti, gde je zatvaranje fabrike za sklapanje kompjutera ostavilo tehnički obučeno radno osoblje i 100.320 kvadratnih metara neiskorišćenog radnog prostora. Grover Vilman išao je nazad u Senat, gde je dvopartijski odbor Saveta odbrane trebalo da primi novog člana na svoje strogo poverljive sastanke.

Tako je četvorki iz Bele kuće - Brelandu, Nolbiju, Kareru i Stepaku - preostalo da urade najteži deo zadatka: da prodaju Pentagonu projekat Brass Het. Ključni čovek za to bio je general Roland Stepak, penzionisani pripadnik vazduhoplovnih snaga Sjedinjenih Država, prvi sekretar odbrane, posle Džordža C. Maršala, koji je u kancelariju doneo svoj čin generala i iskustvo komandanta.

Tokom dvadeset šest godina duge karijere, Stepak je upisao blizu deset hiljada sati leta na raznim avionima, uključujući najsuperiornije avione u vazduhu, kao i udarne borbene avione. Bio je instruktor za borbu u vazduhu, vođa eskadrile F-22 u Namibiji, i vazduhoplovni komandant za vreme Tajvanske Interdikcije - iako je, što je i bilo tipično za komandanta njegovog doba, imao samo šezdeset dva stvarna borbena poletanja, i nije ubeležio da je oborio i jedan avion. Stepaka je bio dobar glas više zbog njegovog prepoznatljivog poverenja bez egoizma i komandovanja bez arogancije, nego zbog hrabrosti iskazane u vazduhu.

Pošto je napustio pilotsku kabinu, vratio se u Kesler da bi predvodio drugu vazduhoplovnu jedinicu u obuci, zatim se vratio u Japan kao komandant pete borbene jedinice, dodao još jednu zvezdu na svojim epoletama, i prešao na mesto komandanta pacifičkih ratnih vazduhoplovnih snaga, da bi se konačno vratio kući i preuzeo u Lengliju komandu vazduhoplovnih borbi - što se smatralo prestižnim zadatkom među glavnim komandama.

Iako rastrzan svim tim zadacima, bio je u tri navrata na visokim položajima u Pentagonu, gde su mu, zbog njegove marljivosti i nenametljive kompetencije, članovi vrhovnog štaba ukazali poverenje. Do kraja njegove druge godine u Lengliju, smatrali su ga glavnim kandidatom u trci da se eventualno vrati u Pentagon kao načelnik štaba ratnih vazduhoplovnih snaga.

Međutim, onda je njegova dvadeset dvogodišnja žena, Pegi Ešvord Stepak, saznala za uzrok njenih stalnih glavobolja koje su je mučile mesecima: rak mozga. Toga jutra, nakon što su primili vest, general je odmah zatražio odsustvo - imao je prava skoro na šest meseci odsustva - a potom i da se penzioniše po isteku odsustva. Iz tog razloga, ne obazirući se na ime, napustio je to mesto i na taj način prekršio sve važeće protokole koji se tiču predaje komande u skladu sa propisima. Do podneva je napustio bazu, skinuo uniformu, i pošao sa Pegi na tretman magnetnom rezonancom. Bila je to najsebičnija odluka i jedina takve vrste u celoj njegovoj karijeri.

Te tri godine koje su usledile bile su i najlepše i najgore u njihovim životima jer su pokušavali da ispune sva odložena obećanja i snove. Peginih poslednjih šest meseci bili su prava agonija za oboje, sve dok na kraju reći 'zbogom' nije bilo ništa do trunka milosti.

Pet godina kasnije, predsednik Breland je iščupao Stepaka iz njegove lične anonimnosti u koju je zapao, tako ga oslobodivši žalosti koja ga je pratila i neodređenog nemira. Sastanak i posao koji je usledio vratili su Stepaka u život.

Nekoliko dana Stepakov izraz lica bio je tmuran zbog neizrecive žalosti i melanholičnih sećanja, ali se to nikada nije odrazilo na posao. Bio je marljiv i temeljan kada je tog jutra spremao Brelanda za sastanak sa Generalštabom, kao da je spremao F-22 za borbeni let nad Formoza moreuzom.

"Nemojte da očekujete da ćete na prvom brifingu dobiti jasan raport od vrhovnog vojnog štaba," Stepak je upozorio predsednika. "Posebno od zapovednika vojnih rodova."

"Kako će oni na ovo reagovati?" upita Breland, tapkajući rukom kopiju programa u sigurnosnom kožnom povezu sa utisnutim suvim žigom "strogo poverljivo".

"Iskreno, gospodine, mislim da ćete imati problema," reče Stepak. "Pored uplitanja u spoljnu politiku i nacionalnu bezbednost, vi menjate i uslove primene na način koji ugrožava njihov identitet. Oni su ljudska bića. Imaju po trideset godina službe. Ostavite na stranu zlatne zvezde i vrpce; oni su pre svega piloti, borci i ubice. Oni znaju šta ljudi koji učestvuju u stvarnoj borbi stavljaju na kocku, pa se sa njima i poistovećuju."

"Koliko to može biti loše?"

"Mislim da će reći 'Da, gospodine predsedniče', a da će se u stvari još oporavljati od šoka pokušavajući da dokuče tu vest. Ali čim budu imali vremena da o njoj razmisle, počećete da osećate njihov otpor. Hoće li to biti danas ili u kolima u povratku, ja ne znam."

"Najpre proceni izveštaj obaveštajne službe sa bojnog polja, pa tek onda razvrstaj svoje snage."

"Prvo proveri kakva je odbrana, pa tek onda kreni u napad," Stepak se razdragano nasmeja. "I još nešto - realno gledano, verovatno će se buniti što su bili u mraku dok su se neke odluke već donosile. Oni se mogu pitati i zašto ovo nije prvo prošlo kroz Veće državne bezbednosti."

"Zar to nije očigledno? Samo pominjanje VDB-a bi vrlo verovatno zgranulo Goldstajnove ljude. Osim toga, jedini zakoniti član koji nije bio član Bras Het odbora je potpredsednik."

Stepak klimnu glavom. "Da li planirate i nju uskoro da uključite?"

"Ne," reče Breland i sleže ramenima. "Trumanu nije rečeno za atomsku bombu sve dok Ruzvelt nije umro." Tad spazi izraz iznenađenja na licu sekretara odbrane, i dodade, "Meni nije teško da izmislim scenarija koja se završavaju tako što ću ja biti okrivljen za izdaju."

"Želeo bih da mogu da kažem kako mislim da preterujete u rizicima, gospodine predsedniče."

"Neće sa mnom biti lako. Poznajem mnogo ljudi na Hilu koji će na moje odobrenje otkrića kakvo je ovo, koje bi razoružalo našu vojsku, gledati kao na izdaju. Sigurno znam da bi me Ben Tvili posavetovao da uništim istraživanja i pobrinem se da Terabajt nestane," snuždeno se nasmeja. "A verovatno bi mogao da okupi i mnoštvo građana istog mišljenja."

"Vrlo verovatno."

"Ali ako budem držao Toni na pristojnom odstojanju, možda bi ona mogla da preživi moj impičment. Ja smatram da bi to bilo za dobrobit čitave zemlje - a ako se jednog jutra svi probude i uvide da imaju predsednika za koga niko nije glasao Zavrteo je glavom. "Nego, da vidimo da li možemo da izbegnemo da ovaj eksperiment izvedemo u okvirima reprezentativne demokratije."

"Slažem se sa tim, gospodine predsedniče."

"To me vraća na ono o čemu si ranije govorio," rekao je Breland, ustajući i pomerajući se od stola. "Samo kakav oblik "otpora" bi to mogao biti? Misliš li da postoji mogućnost da će vrhovni vojni štab pribeći konkretnim akcijama?"

"Protiv vas?"

"Protiv mene. Protiv nas. I molim te, odgovori mi iskreno - potrebno mi je više od slatkorečivog uveravanja da se to nikada ovde nije dogodilo."

"Nije to slatkorečivo uveravanje," reče Stepak. "Ovi ljudi svaki delić svojih zakletvi shvataju ozbiljno isto onoliko koliko je slučaj i sa vama. Nije to kao kad deca u školi daju časnu reč."

"Slažem se - ali to ne isključuje mogućnost suštinske razlike u mišljenju. Oni polažu zakletvu pred Ustavom i predsedništvom, a ne pred nekim određenim predsednikom. Mora da postoji neka granica; koliko će dugo čekati ne radeći ništa. Pitam vas koliko mislite da smo blizu te granice."

"Nije bitno gde je ta granica, niti sa koje ste strane," rekao je Stepak. Nije na vrhovnom vojnom štabu da vas ukloni. Vi to možda ne razumete, ali oni razumeju. Vi iskreno govorite o ljudskoj prirodi - ali je sva suština obuke i lojalnosti jednog vojnika u tome da prkosi ljudskoj prirodi. Jedino tako možete naterati čoveka da trči prema mestu odakle dolazi metak - svako razuman bi shvatio da je jedino pametno pobeći odatle."

Breland se mrštio. "Vi lično poznajete sve aktuelne načelnike, zar ne?"

"Da. Dvojicu od njih smatram prijateljima. Ali bih isto kazao i da su svi stranci," odlučno reče Stepak. "Gospodine predsedniče, kad biste se suočili sa impičmentom, i kada bi se rulja sjatila niz Pensilvanija Aveniju da ubrza proces vašeg uklanjanja iz kabineta, svaki od ovih ljudi bi stao između vas i te rulje, samovoljno i bez oklevanja, dali bi i svoje živote ako ustreba, ali ne bi dozvolili da oni vide da ste vi doživeli da budete povrgnuti impičmentu. Nije došlo do državnog udara kada su se Džonson i MekNamara ušeprtljali oko rata u Vijetnamu, niti kad je Nikson ukaljao predsedništvo ili ga Klinton izneverio. Nemate se čega bojati što se njih tiče."

Brelanda je ganula ozbiljnost strasti Stepakovog prekora. Povuče se korak unazad i sede na ivicu svoga stola. "Izvinjavam se, generale Stepak," reče blago. "Za tren me je zbunilo koju boju nosi koji tim."

"Nema potrebe da se izvinjavate, gospodine predsedniče," reče Stepak.

"Moj zadatak je da pazim da ne ispustite iz vida ono što je bitno. Da sada odgovorim na vaše pitanje. Nije vam potrebna njihova saglasnost. Oni samo treba da vas poslušaju, što će i učiniti, ma kakva da su vaša naređenja. Vi ste vrhovni komandant - vaša je dužnost da donosite ispravne odluke, a njihova da ih sprovode. Štaviše, komandne instance ne idu preko načelnika rodova - one idu direktno do majora, preko mene. Dakle, čak i ako načelnici imaju nameru da vam se suprotstave i prkose vam - što se, opet ću ponoviti, neće dogoditi - morali bi da istupe izvan svojih ovlašćenja da bi to uradili."

"Ono što možete očekivati je rat na rečima, reče Stepak. "Ako budu smatrali da niste u pravu, oni će se sa vama raspravljati - a iscrpan napad vrhovnog vojnog štaba nije nešto čemu biste se podsmevali. Mučki će se raspravljati onoliko koliko im budete dozvolili - i dobro je da im to dopustite, jer jedino što mogu uraditi a da vas ozbiljno povrede, jeste da daju ostavke."

"Nastavi."

"Ako im iznesete politiku koja je opasno pogrešna, a pri tom ih ostavite sa ubeđenjem da niste hteli ni da ih čujete, niti da pred njima odbranite svoju odluku..."

"Staviću ih u poziciju gde im njihova savest isključivo može naložiti da daju ostavke."

"Da. Istina, ako izgubite dvojicu, trojicu ljudi iz Generalštaba, Kongres će primetiti, kao i čitava struktura vojnih snaga. To vam nije potrebno. Biće teško kada se uzme u obzir njihova potpuna predanost. Tehnički gledano, nije vam potreban njihov pristanak - praktično, zaista vam je potrebno njihovo iskustvo, njihova pronicljivost, njihov komandni sistem, da svi budu uključeni u to."

To nije dovoljno ako oni samo istrče i zauzmu svoje pozicije," reče Breland.

"Potrebno mi je da u ovu igru uđu glavom - potrebno mi je da se zaista zauzmu."

"Tačno tako, gospodine. I ako mogu da iznesem svoje lično mišljenje."

"Svakako."

"Imate dug prema zemlji da im date šansu da vas ubede da grešite."

"Hoćeš da kažeš da misliš da ja grešim."

Stepak podiže ruke kao da ni sam ne zna šta da misli. "Ne znam, gospodine predsedniče. Ovih dana mogu da zaspim samo zato što sebi uvek iznova govorim kako može biti gore - kako bih ja mogao biti taj koji treba da donese odluku. Možda je pravo mesto za Okidač na dnu stotinama metara dubokog zacementiranog okna. Jednostavno, ne znam."

Iskosivši usne u stranu Breland se nasmeja i priznade. "I sam imam problema da zaspim."

"Morali bi biti nehumani da vam se to ne desi," reče Stepak. "Čak nakon nedelju dana razgovora o tome, ne mogu da kažem da sam razradio celi opseg promena koje bi usledile ako biste išli do kraja sa Bras Het projektom. Jedno znam - to će promeniti mnoge živote. A ako zaista budete išli do kraja, nijedan predsednik neće promeniti ovu zemlju i čitav svet, kao što ćete vi to učiniti. Kad bih samo bio tako mudar da znam da li će to biti na bolje, ili na gore."

"Problem je u tome što to nije izbor sa kojim se mi suočavamo," reče Breland. "Mi možemo da preduzmemo korake, ili da čekamo da ih drugi preduzmu nad nama. Jedno od ova dva nam bar daje šansu da pokušamo da kontrolišemo ishod. A to za mene nije težak izbor, čak i ako taj pokušaj izađe na loše. To ne možemo da poželimo - šta bi se desilo kad bi neki kineski fizičar sreo premijera istog jutra kad Brohier dođe kod mene? To bi bilo odricanje od odgovornosti da se ne pođe korak napred." Na usnama mu se pojavio opušten uverljiv osmeh. "Da upotrebim tvoju omiljenu sportsku metaforu - kad sam u škripcu, volim da držim loptu u svojim rukama."

Tajna vrata koja su vodila u vanjske kancelarije se otvoriše tek toliko da Nolbi promoli glavu. "Gospodine predsedniče, vreme je."

Breland baci pogled preko ramena na sat iza njegovog stola. "Vreme je. Generale?"

"Ja sam uz vas, gospodine predsedniče," reče Stepak dok je ustajao.

"Želeo bih da znate da odista tako mislim."

"Znam."

Pošto su obavljene formalnosti oko prozivke, general Donald Medison, predsedavajući generalštaba, otpusti sekretaricu iz konferencione sale.

Medison se nakašlja, odgurnu svoj lični organajzer sa ivice stola i položi iglu za zapisivanje pored podebljeg zapečaćenog koverta. Identični koverat je ležao ispred svakoga od prisutnih za stolom. Koverti su bili sa imenima, datumom i brojem; onaj sa Brelandove desne strane bio je obeležen "Kopija 1 od 8." Sadržaj je pripremio Stepak, uz budni nadzor Brelanda, koji ga je lično redigovao.

"Ovaj specijalni sastanak sazvan je na zahtev predsednika," započeo je Medison svojim ravnodušnim, promuklim glasom. "Informacija koju nam je doneo obeležena je kao "Strogo poverljiva" - ništa od svega ovoga neće biti zabeleženo, niti snimljeno. Na kraju sastanka biće sakupljen sav materijal sa brifinga." Pogledao je preko skupocenog drvenog stola ka Brelandu. "Gospodine predsedniče, imate reč."

"Hvala, generale Medison," rekao je Breland i klimnuo glavom. "Gospodo, nisam ovde samo da bih vam dao kratka uputstva, nego da se sa vama konsultujem.

Nedavno sam saznao da sada postoje tehnološka sredstva za neutralizaciju većine konvencionalnog oružja." Napravio je kratku pauzu, ali pošto je njen cilj bio da napravi realističan, a ne dramski prikaz, odmah je nastavio. "Do ovog otkrića su došli američki naučnici početkom leta. Oni su konstruisali radni prototip i izveli seriju preliminarnih testova. Ti testovi su potvrdili da ovaj uređaj, koga mi zovemo Okidač, detonira i uništava eksplozive na bazi nitrata i sva raketna goriva na daljinu.

"Uz konsultaciju sa sekretarom odbrane, već sam odobrio povećanje obima istraživanja usmerenog na usavršavanje Okidač uređaja i dokazivanje teoretske osnove za izuzetni efekat. Isto tako sam naredio da se odmah proizvede hiljadu modela prethodnog Mark i Okidača na osnovu njegovog prototipa, koji, kako mi je rečeno, ima efektivan domet od 'bezmalo pet stotina metara'.

"Stotinu Mark i uređaja biće zadržano za prošireni test program, koji će izvesti DARPA /Agencija odbrane za napredne istraživačke projekte / i Redstoun Arsenal uz saradnju sva tri roda vojske. Uputio sam generala Stepaka da se poštara da svako postojeće oružje i municija, konvencionalno i nuklearno, bude testirano na osetljivost na Okidač efekat. Međutim, moram da vam kažem da očekujemo da će sva postojeća municija biti osetljiva.

"Niko da sada nije razjasnio da li Okidač ima pristup detaljnim tehničkim informacijama o projektu postojećih nuklearnih punjenja, pa je njihova osetljivost manje poznata - ali je, u skladu sa opštim principima projekta, vrlo izgledna. Uz vašu pomoć, moći ćemo da donesemo odluku po tom pitanju do kraja ovog brifinga.

"Ove tri operacije zajedno - istraživanje, izrada i testiranje - čine Bras Het projekat. No, oni se odnose samo na najneposredniju potrebu da se otkriju granice i mogućnosti ove nove tehnologije. Postoji još mnogo pitanja i izazova kojima se treba posvetiti, od kojih su od suštinskog značaja ona koja se tiču nacionalne bezbednosti i međunarodnih odnosa.

Imamo sreće što smo u prilici da ih razmatramo pre nego se suočimo sa ovom novom tehnologijom na bojnom polju. Pred nama je jedan okvir mogućnosti da osmislimo naš koncept na bojištu, i da promenimo taktiku, sklop oružja, čak i strukturu snaga da bi ostala efektivna u novom borbenom okruženju.

Ali to je bio samo početak. Tog jutra, nakon što sam saznao za Okidač, probudio sam se shvativši da je sve što znam pogrešno. Ovo otkriće nas obavezuje da razvijemo novi sistem 'bezbednosti', onaj koji neće zavisiti od toga da li imamo više ili veće oružje od neprijatelja. Imamo novi okvir moućnosti da napišemo novu definiciju 'zastrašivanja', i ponovo razmatramo potrebu za tradicionalnim sredstvima primene sile.

Zamislite samo, admirale Džejkobs - nenaoružani teretni brod, sa Okidačem, bio bi sigurniji u ratnoj zoni od najteže krstarice ili najbržeg transportera. U stvari, teretni brod bi mogao biti veća pretnja krstarici, nego što bi krstarica bila teretnom brodu.

Zamislite samo, generale Murman - pred sobom imamo sredstvo koje može da stvori potpuno novi koncept nacionalnih granica. Sa Okidačem na straži, možemo stvoriti otvorene granice na mestima gde, kao otvorene, one nikada nisu postojale - Bliski istok, Daleki istok. Otvorene granice bez bojazni od napada. To je stoga što nam Okidač može dati granice koje prijatelj može preći u bilo koje doba, a neprijatelj nikada.

Povrh svega toga, ja, takođe, vidim izuzetnu mogućnost koja premašuje naše legitimne potrebe, da se zaštiti naše ljudstvo i naši saveznici - mogućnost da se godišnje sačuva preko dvadeset hiljada života, i još stotine hiljada ljudi da se zaštiti od bola.

Jer, uprkos sporazumima iz '97 i 2008, još uvek postoji više od sto miliona živih mina koje vrebaju iz zemlje na Kosovu, u Kambodži, Avganistanu, Bosni, Čečeniji, Ukrajini - znate već ovu listu koliko i ja. Uprkos zabrani, svake godine se više mina položi u zemlju, nego što se iz nje izvadi. A širom Evrope, centralne Afrike, jugoistočne Azije neaktivirana municija zakopana tokom vekovnog vojevanja još uvek izbija na površinu.

Mi možemo toj pretnji stati na kraj. Možemo sprečiti ubijanje nevinih. Zamislite samo, generale Holi - eskadrila helikoptera opremljenih Okidačem trebalo bi da može da očisti četrdeset ari zemlje za nekoliko minuta, celu zemlju za nekoliko nedelja. Mi sada imamo sposobnost da vratimo bojna polja nazad na farme, pašnjake i igrališta na kojima su i bila pre nego što su se pojavile vojske. Čovečanstvo možda još nije naučilo kako da prestane sa međusobnim svađama, ali mi konačno imamo sredstvo da to raščistimo za sobom. A donećemo više dobra većem broju ljudi - i našoj zemlji! - tako što ćemo biti pazikuće sveta, a ne policajci."

No uprkos Brelandovoj strasti, elokvenciji, i iskrenom entuzijazmu, dvorana je ostala žilava, auditorijum dalek. Zahtevi etikecije i očekivana disciplina obezbedili su mu punu pažnju generalštaba, ali su oni njegove reči upijali skoro bez ikakve vidne reakcije. Brelanda nije ni jednom prekinuo neki od glavešina bezizražajnog lica, čiji mu govori tela - koja su se primicala pomno slušajući - nisu pružali podstrek da nastavi.

"Dovoljno sam rekao da shvatite o čemu se radi," rekao je i zavalio se u tapaciranu fotelju. "Molim vas da sada otvorite svoje koverte spremljene za ovaj brifing. Naći ćete opšti pregled Bras Heta, izvod probnih rezultata po datumima, nacrt problema i mogućnosti, preliminarnu listu pitanja koja se tiču njegovog uticaja na nacionalnu odbranu. Ako predsedavajući nema primedbi, zamolio bih da pregledate ono što je unutra, bez žurbe, a onda ćemo se ponovo skupiti i mučki pristupiti poslu."

"Nemam primedbi," reče general Medison propračen pucanjem sigurnosnih pečata i šuškanjem Tajvekovih papira.

Breland klimnu glavom i ustade uperivši pogled ka kristalnim čašama i bokalu hladne vode daleko na drugi kraj stola. Usta su mu bila suva od izlaganja, a u glasu su se osećali prvi nagoveštaji vidne promuklosti, što mu se često dešavalo kad dugo priča. Kad se okrenuo pošto je ustao od stola, neko se nakašlja i reče, "Gospodine predsedniče, meni nije potrebno vreme da bih shvatio šta mislim o ovome."

Breland se okrenu i vide da general Holi stoji na svom mestu sa prstom na koverti. "Dobro. Nastavite, generale."

"Ja mislim da je ovo suludo," reče Holi. "Vi ste očigledno već odlučili ne samo da usavršite ovo oružje, nego i da ga razvijete - i ne samo to, nego i da to uradite što javnije možete."

"Ta odluka još nije doneta," reče Breland. "Ali neću vas zavaravati, generale - očigledno da je to opcija koja pruža najviše mogućnosti da promeni potencijalno postupke neprijatelja."

"Reći ću vam šta će se prvo promeniti," reče Holi. "Deset minuta nakon što ova vest stigne u Beijing, premijer Denh će narediti bezrezervne pokušaje da se ukradu ili kupe tajne Okidača. Biće neophodno zaključati svakog naučnika koji radi na Bras Het projektu tamo gde ih niko ne može naći. Svaku od tih Mark i uređaja biće neophodno čuvati dvadeset četiri sata dnevno, i to stražom sačinjenom od najnekorumpiranijih ljudi koje možemo naći. Za svaki izneti Okidač van zemlje biće potreban vod marinaca da ga zaštiti. Čak i ako sve dobro uradite, za deset godina Kinezi, Iranci, Iračani, Pakistanci, i svako ko bude stvarno želeo da ima Okidač, imaće ga."

Breland hladnokrvno klimnu glavom. "To i jeste očekivani ishod - zar se ne slažete, generale Stepak?"

Stepak, ozbiljan, potvrdi. "Svi mi ovde znamo da ništa nije tako kratkog veka kao vojna tajna," reče on. "Moje je mišljenje da svaki razvojni scenario vodi do opšteg razmnožavanja. Jedina promenljiva je raspored."

Na drugom kraju stola, general Murman prelistavao je sadržaj koverta. "Da li izgradnja Okidača zahteva neki egzotični materijal ili neku izuzetnu tehnologiju?" ubacio se on. "Možda možemo da usporimo stopu razmnožavanja tako što ćemo kontrolisati sredstva za proizvodnju - kao što smo radili sa nuklearnim oružjem."

"Plašim se da nije tako, reče Breland. Čim budu saznali šta je u osnovi projekta, svaka zemlja koja može da napravi mikrotalasni transmiter velike snage moći će da sagradi i Okidač. Što, u suštini, znači svaka industrijalizovana zemlja. A pošto mi ovde ne govorimo o milionoma dolara po svakom primerku, to znači da će verovatno svaka zemlja, koja ne može da ga napravi, moći i da ga kupi."

"Onda sam u još većoj zabludi," reče Holi, odgurnuvši koverat kao da je nešto odvratno. "Gospodine predsedniče, ne mogu da shvatim zašto predlažete da se razoružaju nadmoćne vojne snage dvadesetprvog veka."

"Da se razoružaju?" upita admiral Džejkobs. "Podmornica opremljena ovim uređajem bila bi zapravo nepovrediva." Bilo je očigledno koliko je ova ideja zvučala privlačno u glasu bivšeg komandanta za podmorničke protivnapade."

"I potpuno beskorisna, Mark. Tvoj Sofiš ne bi mogla da nosi oružje na palubi."

"Čekaj - ali ovaj uređaj ima direktno dejstvo, zar ne?"

"Ne, gospodine," reče Stepak. "Polje dejstva Okidača je u svim pravcima."

"Sigurno postoji neki način da se zaštiti naše skladište."

"Mi to još ne znamo," priznao je Stepak. "Moramo da obavimo dodatno testiranje, ali nam zasad dostupni rezultati kazuju da polje probija sve uobičajene materijale. Izgleda da je primarno ograničenje Okidača jedino njegov domet - koje zapravo zavisi od njegove raspoložive snage."

"Vidite, admirale? Vidite?" podbadao je Holi.

"Pa šta onda da radimo?" prasnuo je Džejkobs pogledavši Brelanda kao da traži odgovor.

"Reći ću vam šta treba da radite - razoružajte celu flotu ili je stavite u naftalin," reče Holi. "Postavite ovnove. Generale Murman, vi ćete morati svoje tenkove da razoružate i naoružate ih bajonetima. Generale Brenan, vama bi bolje bilo da nazovete svoju ratnu laboratoriju i kažete im da nagomilaju zalihe lukova za strele. A ja ću moći da pošaljem sve osim izviđačkih divizija na groblje u Dejvis-Montanu."

Ljutita pogleda okrenuo se ka Brelandu. "Počnite da pravite te stvari, gospodine predsedniče, pa ćete odbaciti sve ono što ovu zemlju čini jakom, a naše ljude bezbednim," rekao je Holi. "Imamo tehnološku nadmoć u svim dimenzijama borbenog prostora - vazduhu, vodi, zemlji, pod vodom, u svemiru. Brojno smo nadmoćniji od svakog mogućeg protivnika osim Kine. A čak i protiv njih možemo uspostaviti apsolutnu dominaciju na bojnom polju - ako je potrebno i pred njihovim vratima. Ubacite li i ovu tehnologiju, sve to gubimo."

"Kinezi mogu da podignu vojsku od deset miliona, sto miliona vojnika i da jedva primete ako ih sve izgube," reče Murman. "Šta ćemo raditi kad pređu u Južnu Koreju, u Vijetnam - kad zauzmu Vladivostok, i Tajvan, i bace oko preko okeana, na Japan?"

Breland se nije dao zbuniti. "Gospodo, čini mi se da će to upravo biti pitanja koja će vam biti potrebna da biste našli odgovor."

Potpredsedavajući, general Hajnser, oglasi se po prvi put otkako je počeo sastanak. "Mora da postoje neke druge opcije - brz napredak, ali ne i aktiviranje trupa; bezrezervno angažovanje na svim alternativnim oružjima, ali i maksimalni napor da se zadrži i suzbije saznanje o ovom otkriću."

Odmahujući glavom, Breland reče, "Osim ako neko ponovo krije ovakve tajne od predsednika, mi u Kini nemamo dovoljno ljudi da ih sprečimo da sami za ovo saznaju - ili da saznamo da li su ga već otkrili."

"Što se toga tiče, predsednik je u pravu," reče predsedavajući. "U SAD pratimo blizu osam hiljada kineskih agenata. Mi jedva da imamo njih dvesta u Kini."

"Možda je krajnje vreme da završimo sa ovim," rekao je admiral Džejkobs.

"Saterajmo ih do pristaništa Santa Monika, nanišanimo na Beijing, i poželimo im da ugodno zaplivaju."

"A kada Beijing na to odgovori tako što će prognati svakog američkog biznismena..."

"Što se mene tiče, može," progunđa Murman. "To je već učinjeno, pa zato ne možeš da kupiš ništa što je ispod sto dolara, a da nije napravljeno u Kini. Proizvode naše igračke, našu odeću, naš alat - prošlog meseca, moja žena je pronašla američku zastave, onu malu, Stonu, koja je bila napravljena u Kim. A to se desilo na pijaci u našoj vojnoj bazi. Nisam mogao da poverujem."

"Bolje je da poveruješ. Budi srećan zbog toga. To je deo odgovora na sporno pitanje generala Holija,"reče Breland. "Mi smo najveći trgovinski partner Kine. Japan je na drugom mestu. Mi im više vredimo kao kupci, nego kao osvajači."

"To Vladivostoku neće puno pomoći," reče Džejkobs. "Ni Tajvanu. Do đavola ako uzmu Tajvan, onda ćemo morati više da kupujemo od njih."

"Propustili ste ono glavno," reče Breland. "Na kraju krajeva, nije bitno da li su kineske fabrike pune dece koja rade za platu jednog roba. Na duge staze gledano, nije bitno ako je vladajući krug pun pomahnitalih ekspanzionista. Pravo značenje svih ovih biliona dolara koje šaljemo u Kinu je to što sada unutar same Kine postoje moćni glasovi kojima je u interesu da sa nama ostanu u dobrim odnosima."

Džejkobs je podrugljivo zafrktao. "Tako im mi plaćamo da se oni vojno nadograđuju."

"Što je isto kao da plaćate advokatu svoje žene za brakorazvodnu parnicu," reče general Brenan. Na to se dvoranom prolomi smeh, i ublažio delić tenzije među nekima od njih.

Dok ih je slušao, Breland ponovo sede na svoju stolicu i odlučno se zavali onako opušten! "Gospodo, cenim predanost i iskustvo vaše odgovornosti sa kojom pristupate jamčenju sigurnosti naše zemlje. Vaša je dužnost da imate najcrnje moguće mišljenje o našim protivnicima, da na najciničniji način tumačite njihova dela, i na najskeptičniji shvatate smisao njihovih reči.

Moja je dužnost, međutim, da balansiram između najgoreg i najboljeg mogućeg scenarija, tragajući za najverovatnijim. Ne utvrđujemo mi našu severnu granicu za slučaj da nekom kanadskom premijeru padne na pamet da hoće jednu luku na jezeru Mičigen. Mi ne pretresamo svaki kamion, hladnjaču ili kutiju za šešire koji prelaze preko Mosta prijateljstva u potrazi za kanadskim teroristima sa nuklearnim oružjem u torbi.

Dakle, Kina nije Kanada. Oni neprestano prave Long Marč IBM-ove /Interkontinentalna balistička raketa./ Stalno kloniraju sovjetske raketne krstarice i naoružavaju ih Svilenim bubama. Neprestano unapređuju vazduhoplovne snage Su-27 i MIG-31 avionima. Stalno špijuniraju nas i naše prijatelje. Drže šest miliona ljudi u uniformi. Ukratko, oni se i dalje ponašaju kao da će se tući sa nekim kao što smo mi.

Pitanje je dakle da li oni očekuju tako nešto."

"O čemu vi to pričate?" upita Murman.

"Svako od vas ima svoju kopiju u Kim. Šta oni govore svom premijeru za nas?" zapita Breland. "Prate Sjedinjene Države, tehnološki superiorniju, apsolutno dominantniju na bojnom polju, naše saveznike na njihovom pragu, super tihe bumere za koje tvrdimo da ne vrebaju iz Kuril Trenča ili Bering Ebisal, naše hipersonične SSTO-e za koje ih uveravamo da nisu bombarderi, pa se možda osećaju neprijatno, i nesigurni su po pitanju naših namera. Moguće je da će oberučke dočekati šansu da prestanu da troše sedamnaest procenata bruto društvene proizvodnje na puške i bombe."

Predsedavajući se pomeri unapred oslanjajući se prekrštenih ruku o sto. "Nemam nameru da vas vređam, gospodine predsedniče, ali se nadam da nam nećete reći da pripadate školi šupljoglavih internacionalaca koji veruju da su ljudi svugde isti, i da je svaki konflikt rezultat nesporazuma."

"Bez uvrede, generale," reče Breland. "Nadam se da mi nećete reći da pripadate klubu zavisnika od testosterona koji toliko vole velike, brze i glasne igračke da i ne pomišljaju da ih se odreknu."

"Čekajte, samo malo...," poče Džejkobs.

"Nisam završio, admirale," oštro će Breland. "Činjenica je da smo izuzetno uspešno igrali po pravilima dvadesetog veka. No, ako nastavimo da vodimo poslednji rat, naći ćemo se u crvenim uniformama kako u pravim linijama marširamo preko livade dok nas neprijatelj, skriven iza drveća, ne pokosi. Da li iko od vas ovde želi da vodi neku verziju bitke kod Nju Orleansa u dvadesetprvom veku - kao što to Britanci rade?

"Gospodo, pravila igre se menjaju. U stvari, već su se promenila. Ona ne moraju da vam se dopadnu, ali mi sa njima moramo da se nosimo. Znam da će to biti mučna pramena - ali ja moram da verujem da ćemo, ako primenimo svo naše iskustvo i predanost i talenat na koje se možemo osloniti, i pod novim pravilima biti uspešni.

"Nego, moramo biti pametni, moramo biti fleksibilni. Moramo biti u stanju da sami prekinemo sopstvene tendencije, i voljni da damo novu definiciju uspeha. To ne mora da pretpostavlja tehnološku superiornost i apsolutnu dominaciju na bojnom polju. To bi moglo pretpostaviti odbacivanje sposobnosti da se rat započne, u zamenu za sposobnost da se isti spreči. To bi bile stotine sitnih pobeda koje niko ne primećuje umesto jedne velike o kojoj se stotinu godina piše. To bi bila nova vrsta konflikta, i nova vrsta mira. Pa ukoliko budemo vrlo pametni, i pomalo srećni, to bi upravo moglo pretpostaviti bezbedniju, razumniju planetu za sve nas.

"Eto, to ja od vas očekujem," reče Breland pogledavši svakoga od njih u oči.

"Ja od vas očekujem da pronađete put do tamo. Očekujem da smislite kako da na tom putu budemo što je moguće sigurniji. Očekujem da se pokažete dorasli ovom izazovu najtežeg posla ispod kojeg se ijedan predsednik ikada podmetnuo leđa - i najmučnijoj prilici kojoj je sudbina ikada izložila ovu zemlju.

"Ne, nećemo zaboraviti naše realne neprijatelje, da u ljudskom srcu pohlepa i okrutnost i mržnja uljuljkuju zlo. Ali nećemo zaboraviti i to da nije bilo rata koji je svet učinio boljim - da čak i 'pravedni ratovi' plaćaju strašnu cenu u krvi i bogatstvu, u izgubljenim godinama i proćerdanim životima. Ako postoji neki drugi način, bolji način, budimo prvi koji će ga otkriti. Vi to možete, ako želite, smatrati šupljoglavim idealizmom - ali za mene je to trezveno ljudsko sažaljenje. Ako vi u tome ne možete pronaći smisao, onda ste, iznad svega, zaboravili zašto smo u stvari želeli oružje.

"Dakle - ima li još pitanja? Generale Holi? Generale Murman?" Pogled mu je prelazio sa lica na lice, tražeći ljude iza činova, humanost iza dužnosti.

"Nemam pitanja, ali imam komentar," konačno se javi Brenan. "Godinama je ratna laboratorija ispitivala mnoga alternativna oružja za Specijalne jedinice - komprimirane vazdušne puške, šok štapove, različita sredstva za borilačke veštine, itd. Možda bi bilo vredno još jednom pregledati tu arhivu."

Breland je klimnuo glavom, "Računajte da je to na spisku stvari koje treba uraditi."

"Imam ja jedno pitanje," javio se general Medison.

Breland okrenu stolicu ka čelu stola. "Izvolite."

Pre nego što je odgovorio, predsedavajući je izvesno vreme lupkao prstima o sto. "Onih drugih devetsto Okidača - šta nameravate sa njima?"

"Pa, priznajem da se nosim mišlju da stavim po jedan u svaku srednju školu u Los Anđelesu." Potom sleže ramenima. "Ali, zapravo, ove odluke zahtevaju da svako od vas kaže šta misli."

"Onda ja imam nešto da kažem, gospodine predsedniče," javio se Medison. "Neke podele koje želim da predložim zaslužuju prioritet."

Ponovo se zavalivši u svoju stolicu, Breland krajičkom oka uhvati Stepakov pogled koji kao da je govorio, mislim da je najgore prošlo. "Nastavite, generale. To je dobro polazište."

12
IZDAJA

LONDON Policajac Klarens Vajthed, koji je sebe nazivao "poslednjim ser Pilovim futfajterom" stavio je danas tačku na jedan period kada je na uniformu zakačio kožnu futrolu i crni Vebli i Skot pištolj pre nego je krenuo u dnevnu patrolu Dokiendom. Iako su čuveni londonski bobiji godinama po slobodnoj volji nosili oružje za vreme redovnih patrola, nedavno ubistvo dva gradska policajca u Sropširu navelo je funkcionere Skotland Jarda da ih na to obavežu. "Ja imam prigovor," reče Vajthed, dvadesetpetogodišnji veteran i poslednji patrolni policajac u Londonu koji je obučen da nosi novi Vebli Metropoliten. "Nije bilo tako zamišljeno. Nego, London nije Ajzenfild, zar ne? Ne vidim da je inspektor imao neki drugi izbor."

KOMPLETAN IZVEŠTAJ / VOLTER OŽIVLJAVA VEBLIJEVO IME / SOCIOLOG PIŠE DA JE AMERIČKI FILM DONEO "KULT ORUŽJA" U U.K., ŠTO ZAHTEVA OŠTRIJU CENZURU

Dan za oproštaj je došao, a Donovan King ga je brižljivo odabrao.

Bilo je to jedne oblačne jesenje subote, jak vetar ujedao je kao zima. Toga dana bio je zakazan okršaj Pen Stejt Nitani Lajonsa i Bakeja, pa je cela Kolumbija od ranog jutra mislila samo na fudbal. U celoj državi Ohajo navijači su izvodili rituale i obrede koji će ih smestiti na stadion ili pred tv-ekrane. Obrasci su bili predvidiv kao izlazak sunca. Kako su se sportski barovi punili, tako su ulice postajale puste. Kako se bližio prvi šut, tako su se praznile radnje. Kako je pivo poticalo i miris kobasica se širio sa roštilja, tako je vrtoglava energija iščekivanja rasla. Policija je bila zaokupljena, a stanovništvo pometeno.

U Terabajtu, subota je počela dolaskom žutog Rajder kamiona sa poluprikolicom na kapiju. Vozila su ga dvojica muškaraca iz razvijenih snaga bezbodnosti, u pratnji kao šuma zelenog Ševi Tahu sportskog auta i srebrnog putničkog automobila marke Honda. Sva tri vozila imala su tablice iz različitih država, a trojica vozača nosili su svakodnevnu odeću - što je ukazivalo na to sa koliko je detalja Donovan King isplanirao da put od Kolumbije na zapad do Aneksa bude bezbedan i nenametljiv.

Čak i na autoputu bez mnogo saobraćaja, jedan neobavezni pogled bi upućivao na to da ova tri obična vozila čine karavan i da ne voze ništa vrednije od pokućstva. Da bi se upotpunila ova obmana, zadnja tri metra prikolice natovareni su do vrha običnim kutijama sa onim što je trebalo da bude sadržaj stana Li Tajler.

Dok su u prikolicu utovarivani sanduci sa prototipom i njegovim instrumentima, tri tima inženjeraca iz laboratorije prionula su da rade na vozilima. Radeći dovoljno brzo da obore dvadesetominutni rekord, uklonili su nesavršeni Rajder i Herc globalni pozicioni sistem za praćenje presadivši ga u Terabajt vozila.

Ta vozila, sa registracijama koje su odgovarale onim iz karavana nikada neće napustiti šire područje Kolumbije.

Na mesto tragača koje su uklonili, tim inženjeraca je instalirao Terabajtov sopstveni vojni GPS-III sigurnosni-dupleks tragač. Identični sistemi su preko noći postavljeni i u dva najveća sanduka, za slučaj da se odvoje od kamiona, ili jedan od drugih tokom puta. Sve to je bio deo Kingovog obećanja Brohieru:

"Sve ću učiniti da ti obezbedim da lako pratiš njihovo kretanje, a da svima ostalima to bude prokleto teško."

Karavan je ponovo prošao kroz kapiju nekoliko minuta pre početka utakmice; sam King bio je za volanom na čelu karavana. Brohier ih je ispratio, a onda je prešao ulicu do Li i Gordona koji su čekali i posmatrali pored glavnog ulaza u Plank centar. Dok im je prilazio, zapazio je kako im tela odaju potpuno različita raspoloženja - Gordon je lagodno sedeo na onižem zidu, bez kape, raskopčanog kaputa, dok je Li ukočeno stajala par koraka dalje, sa rukama ukopanim u četvrtaste džepove njene skijaške jakne, sa uzdignutom kragnom i pletenom kapom na glavi.

"To bi bilo to, doktore," reče Gordon.

"To bi bilo to," složi se doktor.

"Pomalo me iznenadilo što King sada odlazi," reče Gordon skočivši sa zida.

"Mislio sam da će ostati dok ne krene drugi karavan."

"Ne, on je oduvek ovako planirao," uzvrati Brohier. "Slušajte, vas dvoje - sad imamo oko pola sata mira, pa sam pokvario dan glavnoj kuvarici nateravši je da dođe. Šta kažete na jedan poslednji roštilj, za dobra stara vremena?"

"Svakako," reče Grin. "Ali ću pojesti Liinu kapu ako mi nabrojiš tri Džouzina specijaliteta - od kada ti to posećuješ kafeteriju u kampusu?"

"Kad god ima petnaest i više santimetara snega između mene i nečeg boljeg," veselo će Brohier. "Li?"

"Ja bih nešto toplo," ustrese se Li. "Čak i nešto od Devojke Užasnog Zalogaja."

Pusta kafeterija izgledala je kao pećina, grob - svaki zveket čaša i stonog posuđa, svaka reč glasnija od šapata odzvanjali su prostorijom. Plafon samo što se nije srušio, a jedini razgovor koji je tekao bio je onaj za stolom za kojim je sedela Li.

Ako je za milost, čak je i taj razgovor uglavnom bio monolog Karla Brohiera. Činilo se da je direktor svestan koliko nelagodnosti je bilo između nje i Gordona, načina na koji su njihove lake doskočice utirale put hladnoj, mučnoj tišini, pa je glatko na sebe preuzeo teret da tu tišinu popuni. Li ga nikada nije videla toliko brbljivog.

Brohier im je ispričao seriju viceva o fizičarima tako loše da ih je ukupni efekat doveo do gromoglasnog smeha. Sećao se kako se po prvi put sreo sa Stivenom Hokingom, kako se obrukao pred Džonom Vilerom, i svog burnog odnosa sa Džonom Bardenom u Bel laboratoriji.

"Prihvatio sam taj odnos nadajući se da će mi omogućiti posao u laboratoriji, i nisam se stideo da im to kažem čim sam došao." Nasmejao se i slegao ramenima. "Otac mi je često govorio, "Uvek traži ono što stvarno želiš - možda češ to i dobiti." Morao sam sam da otkrijem da je ovaj stil zaista bio uspešan.

"Doktor Breland je bio brilijantan, jedan od malobrojnih legitimnih genija koje sam poznavao - i upravo je bio primio svoju drugu Nobelovu nagradu za fiziku. I eto mene, mlađeg od vas dvoje, sa još svežim mastilom na doktoratu, totalno bez ideje u pogledu čina i politike na tom nivou, i potpuno zaljubljen u sopstvene ideje, zaljubljen u nove ideje.

"Želeo sam da impresioniram doktora Bardina. Pokušao sam da to uradim na isti način kao i tokom čitavog školovanja - tako što sam mojim nastavnicima rekao da sam pametan koliko i oni. Ili pametniji. Prema tom našem odnosu sam se postavio kao da je Vilkensonov diplomski seminar - za koji se dobija plata. Sigurno da možete da naslutite kako se sve odvijalo - činilo se da se doktor Bardin i ja ni u čemu nismo mogli složiti, pa ni u tome koliko sam ja pametan. Bar jednom nedeljno smo se raskošno, visoko-teatralno raspravljali, a ja nisam ni jedan jedini put iza£a° kao pobednik. Navikao sam se na to da kući odlazim sa osećanjem da se prema meni ophodi kao prema idiotu.

"No, ja sam bio tvrdoglavi idiot. Što sam manje uspeha imao, to sam bio pomamniji da pronađem način kako da popravim loše mišljenje koje je Doktor Bardin imao o meni. Mora da sam do samog kraja postao potpuno nesnošljiv.

Tog poslednjeg dana došao sam u kancelariju doktora Bardina čačkajući se da zapodenem raspravu koju smo imali nekoliko nedelja pre toga - ako se dobro sećam, bilo je to nešto u vezi Fahijevog pristupa modeliranju svojstava složenih materijala po prvom principu. Sada je to zastarelo.

U svakom slučaju, još nisam ni počeo. Rekao mi je da mi laboratorija neće ponuditi posao. Zatim mi je kazao da je uživao u našim raspravama, da smatra kako su mu one pružile jednu 'živahnu' godinu - što sam ja primio jedino kao način da mi saopšti kako sam pružio dragocenu komičnu pomoć. Na kraju mi je dao pismo sa preporukom.

Plašio sam se da pred njim otvorim pismo. Nisam hteo da ga otvorim »čak ni kad sam ostao sam. Sedeo sam u kuhinji, buljeći u koverat, sagledavši sve svoje greške. Sazreo sam za celu godinu za tih više od sat vremena jer mi je toliko trebao da dođem do momenta kad ću moći da pročitam pismo, a da se ne srušim."

Uzeo je gutljaj hladne vode pre nego što je nastavio. "Pismo doktora Bardina bilo je dve rečenice dugo. 'Stari bik i mladi bik ne pripadaju istom pašnjaku. Ništa lično - i nemoj prestati da se probijaš. Srećno - J.B.'" Tiho se osmehnuo. "Još uvek imam taj požuteli četvrtasti papir."

"Pretpostavljam da je prepoznao talenat," reče Gordon.

"Ili je to bilo proročanstvo koje se ispunilo samo od sebe," reče Brohier.

"Niko se nije iznenadio više od mene kada se predviđanje doktora Bardina ostvarilo - možda moji roditelji. Mora da su se zapanjili kad su saznali da sam završio radeći išta važno. Nego, to je druga priča.

"Živeo sam pod teretom tih očekivanja petnaest godina pre no što sam uspeo da preokrenem jednu od onih pomahnitalih ideja doktora Bardina koju je izbacio kao prvi radni primer solidstejt memorije," ironično se nasmeja Brohier.

"Toliko dugo mi je trebalo da ga konačno nadmašim u našoj raspravi."

"Jeste li ga nazvali i rekli mu "Jesam li vam rekao?" upita Gordon.

"Nažalost, nije bilo prilike. Umro je nekoliko meseci ranije. Naravno, čast bi me primorala da mu priznam da je bio u pravu u pogledu svih ostalih pomahnitalih ideja - pa je možda ovako bolje."

Brohier podiže salvetu i poče da briše prste bez obzira što hranu ispred sebe skoro da nije ni takao. "Imam utisak da vas dvoje živite moj život unazad. Već kao mladi ste uradili svoj najvažniji posao. Težina njegovih posledica se sada sleže na vas, i nije lako predvideti šta može podići taj teret."

On zna, odjednom shvati Li. Ta pomisao joj steže mišiće grudnog koša istiskujući vazduh i paralisa joj lice u grč straha.

Brohier nastavi, "Napravio sam najveće greške - one koje proizilaze iz naivnosti, neukog idealizma i egocentrizma, one za koje možemo reći. Bio sam mlad. Bolje nisam znao - Ja sam ih napravio kada sam jedina povređena osoba bio ja. Vi sebi više ne možete dopustiti takav luksuz.

Želim da oboje imate na umu da prema vama gajim velike simpatije - dok stepen vaših grešaka ne pređe granice mojih odgovornosti. Ranije jednom prilikom sam vas upozorio da je ono što je ispred nas teže od onoga što je iza nas. Što će reći - danas je sutra za koje si se juče sekirao."

Brohier baci pogled na svoj pejdžer, mada Li nije tačno znala da li da proveri vreme ili displej. "Trebalo bi da je drugi karavan stigao," reče ustavši. "Vreme je da se i ovaj upakuje."

Plan premeštanja činio se dovoljno bezazlen kada ga je Donovan King predočio Gordonu i Li u direktorovoj kancelariji. Prototipi će biti preveženi odvojeno i uz pratnju, zajedno sa originalnom jedinicom Dejvison laboratorije maskiranom kao pokućstvo u kamionu sa prikolicom prefarbanom kao onaj električarski. King se odlučio da detalje maršute sačuva za sebe, ali je Gordon pretpostavio da nijedan neće pratiti direktni put, i da neće završiti putovanje u istom vozilu u kome je pošao.

Li i Gordon će isto tako putovati odvojeno, svako u društvu telohranitelja. Gordonova prva stanica bila je Atlanta, Ljina Mineapolis, ali ni jedno od njih nije znalo celu maršrutu ni konačnu destinaciju - karte su im bile kod njihovih saputnika sve do ukrcavanja. Gordon je umislio da je King izradio neki plan da im prikrije trag - možda zamena karata na aerodromu - kako bi izgledalo da su otišli negde drugde.

"Do ponedeljka popodne; ponovo ćete se sastati u Aneksu," obećao je King.

Ali onda je King otišao sa prvim karavanom, što je Gordona ostavilo u nedoumici. Pa je potom Brohier počeo da priča kao da se opraštao pred put mnogo dalji od Kolumbije, što je Gordonovu nedoumicu preobratilo u brigu. Okrznuvši Brohiera u hodniku, Gordon potrča napred ka ulazu i izađe u dvorište. Jedan jedini pogled bio mu je dovoljan da vidi kako je sve krenulo pogrešnim tokom.

Kamion sa prikolicom Beba II je zaista bio prefarban. Sada su se savršeno uklapali u ostala bočna vozila maslinaste sivosmeđe boje, kao i sa vojnicima u zelenim uniformama koji su na sve četiri strane čuvali stražu.Ta vozila su bila obeležena kao 612. Inženjerski bataljon Nacionalne vojne garde. Gordonova oprema, koja je već trebalo da bude utovarena, još uvek je bila na pločniku pedeset metara dalje.

Lice mu najednom pocrvene od besa, pa potrča što je brže mogao da se suoči sa direktorom. "Kučkin sine - ti si me lagao -," zaurla.

"Da," odgovori Brohier. "Kao i ti mene. Razgovaraćemo o tome u mojoj kancelariji za nekoliko minuta." Očešavši se o Gordona, pojuri napred i podiže ruku vičući, "Kapetane Brant!"

"Prokletstvo, vrati se ovamo!" Pružio je korak ka tom starijem čoveku, ali ga Li uhvati i zgrabi mu ruku.

"Nemoj," odlučno će Li. "Nemoj."

Istrgnuo se i povukao korak unazad. Zar ne znaš šta to znači?" pitao je, pokazujući rukom prema konvoju. "On predaje naš rad, prokletom Pentagonu."

"Zar ne shvataš šta ovo znači?" psovao je mašući rukom u pravcu konvoja.

"Prebacuje naš posao u prokleti Pentagon."

"Shvatam ja šta ovo znači," oštro će ona. "To znači da smo uprskali stvar, i on to zna. To znači da on sada njima više veruje nego nama. To znači da će nas izbaciti, a ja ne mogu da kažem da nismo zaslužili. Hajde, idi za njim - možda ga možeš naterati i da nas preda njima. Šta bi to bilo, Gordi, špijunaža ili izdaja? Ili možda pet optužbi za prvostepeno ubistvo."

Trenutno zadržan intenzitetom njenog napada, Gordon nije znao šta da joj odgovori. Povređen što je nemoćan, u tišini je posmatrao kako Brohier stoji i razgovara sa nekim ko je očigledno bio ovlašćeni oficir konvoja. Nakon što su se njih dvoje rukovali, Gordon sa zakašnjenjem uvide da kapetanova maskirna uniforma nema oznaku jedinice.

"Zašto bi Nacionalna garda vršila prihvat?" izusti skoro bez vazduha.

"Odgovori - ne bi, dakle to nisu oni. Verovatno je to Vojna obaveštajna služba. Ali se niko neće čuditi ako vidi nekoliko vojnika za vikend na auto-putu - a oni mogu da odu pravo u Kamp Peri, ili Kamp Grejling, iskrcaju Bebu II na V-22 tilt-rotor, i odnesu je bilo kuda."

"Nije bitno," reče Li. "Više nije u našim rukama."

Gordon je lagano vrteo glavom. "Ja to ne prihvatam."

Dok su oni razgovarali, kapetan se pope na jedan od tri HMMWV-a koji su čekali. Bez izrečenih naredbi, motori zabrujaše, pa četiri stražara napustiše svoja mesta i razidoše se svaki na po jedno vozilo.

"Prihvati to," osorno reče Li dok se Karl Brohier povlačio sa piste da im se pridruži. HMMWV na čelu karavana se zatetura unapred, a ostala su ga vozila pratila nekom krutom preciznošću. Gordon oseti kako mu se bes vraća dok je kamion sa Bejbi Dva prolazio ispred ovog tria. Ali ni on ni niko drugi ne reče ništa dok konvoj nije prošao kroz unutrašnju kapiju i nestao niz put.

"Hajde da popričamo o vama," reče Brohier i okrenu se ka svojoj kancelariji ne sačekavši njihov odgovor.

Brohier ih je sačekao iza svog stola. "Sedite," pokazao im je. "Imam da vam ispričam još jednu priču."

Gordon i Li razmeniše poglede, potom se rasporediše na dve najbliže stolice.

"Sinoć me nazvao jedan od članova Generalštaba," reče Brohier.

"Pokušavao je da proceni izveštaj koji je dobio od SDB, koji sada osluškuje svaki nagoveštaj ičega što bi moglo biti u vezi sa vašim otkrićem. Naravno, nisu očekivali da tako nešto otkriju u Klivlend Plein Dileru." On okrenu displej na stolu ka njima. "Prijave obezbeđenja pokazuju da ste ti i kamion bili van campusa kada se to desilo. Pređena kilometraža na kamionu - dobro, ovo nije sud. I ti i ja znamo da je to tvoje delo."

Grin kratko baci pogled na podatke prikazane na ekranu. "Da," priznao je.

"Stvarno mi je žao zbog pucnjave. Kolimator nije radio kao što sam mislio." Sleže ramenima. "Istina, još uvek ne razumem dobro to polje Okidača - nikad se ne odvaja od emitera."

"Ali ste shvatili kakav će efekat imati na te automobile pune dece."

"Na ta kola puna dece sa oružjem," ispravi ga Grin. "Da, shvatio sam. Ali, nemojte se zavaravati - ta 'deca' nisu zaslužila da ih imenujete rečju koja ima prizvuk devetogodišnjaka koji igraju šuge u školskom dvorištu ili petogodišnjaka kako viču 'Mama, zagrli me.'"

"To ti tako misliš," reče Brohier. "Ali kao što sam ja kazao, ovo nije sudnica, i ne interesuju me vaši izgovori."

"Zašto se obraćate samo Gordiju?" reče Li. "I ja sam bila tamo."

Brohier podiže obrvu i pogleda ka njoj. "Nemam informacija o tome."

"O čemu vi to?" bila je izričita, nagnuvši se unapred. "Straža je morala oboje da nas prijavi. Išli smo tamo da pomognemo mojoj sestri. To je više moja, nego Gordijeva odgovornost. On je to učinio zbog mene."

"Ne moraš to da radiš Li," reče Gordi tiho. "Doktore Brohier, ja sam vozio kamion. Ja sam pritisnuo dugme. Uradio sam to na sopstvenu inicijativu, i iz ličnih razloga. Ostalo nije bitno. Težina krivice pada na mene."

"Gordi..."

Obojica su je ignorisali.

"Misliš li da znaš kolika je njena težina?" upita Brohier. "Imamo jednokratnu priliku da na određeni način iskoristimo Okidač, da izvršimo preventivni udar, ako hoćete - priliku koja će nestati čim saznanje o njegovom postojanju postane javno. Radije ne bih navodio određene primere, već ću samo reći da na pozornici ima glumaca kojima se ne može pružiti šansa da se adekvatno naoružaju. A postoji jedna očigledna protivmera za Okidač koju će neke vlade svakako iskoristiti - postavljanje zatvorenika, talaca, na njihova oružja kao živi štit. Rizikuju se životi dobrih ljudi, Doktore Grin - dobrih vojnika, i nevinih civila. Onih ljudi kojima želimo da pomognemo, a ne da naudimo.

"Dakle, vi možete misliti da je ono što ste uradili u Klivlend Hajtsu bilo upravo u tom duhu - preventivni napad da bi se odbranili dobri ljudi. Ali, time što ste delovali unilateralno, izneli opremu na teren i drugi prototip na put, nezaštićen, privukli pažnju javnosti i policiji zadali čudesnu zagonetku, mogli ste načiniti neizrecivu štetu." Brohier vrhom kažiprsta lupnu po displeju. "Nema informacija koliko ljudi večeras tamo razmišlja, Hm, pitam se šta se to ovde desilo. Onog trenutka kad prvi od njih shvati, naš okvir mogućnosti počinje da se zatvara."

"Mislim da previše verujete ljudima," reče Grin. "Nikoga nije briga. To su već zastarele vesti."

"Siguran sam da je policiju u Klivlend Hajtsu briga," reče Brohier. "A mi ne smemo dozvoliti da njihova istraga stigne pred vrata Terabajta."

"Neće," reče Grin. "Niko me nije video. Čak ni moje mete. Svi misle da je to bila automobilska nesreća."

"Ne možeš mi to obećati. Ne znaš je li na prozoru na spratu bila video kamera, ili je možda neki čovek šetao psa."

"Nije bilo nikoga, kažem Vam," insistirao je Grin. "Nema šanse da to dođe do Vas."

"Nema? Objasni mi onda zašto me je SDB pozvala," na to će Brohier.

"Uneli ste nas u zapisnik. Tamo su svi suštinski elementi. A samo saznanje da je nešto moguće je ponekad dovoljna motivacija.

"Zato sam ja odlučio da sada prebacim portabl sistem u Odeljenje odbrane. I ovako bi uvek išao kod njih na testiranje, ali sam mislio da je najbolje da sada nestane - pa sam to prepustio u ruke ljudima koji mogu da zalupe vrata pred običnim radoznalim gradskim detektivom."

"Pretpostavljam da očekujete da i mi sada nestanemo," reče Li.

"Kad bi to bilo sve što mi je od vas potrebno, siguran sam da bi jedan poziv bio dovoljan da se to desi," reče Brohier. "Ne, zamoliću vas da uradite nešto teže, kad ste već umeli da budete tako sebični - potrebno mi je da oboje ostavite svoj prtljag j uradite pravu i neophodnu stvar."

"Što će reći?" kušao ga je Grin.

"Što će reći," reče Brohier. "Doktore. Tajer, je l' biste imali nešto protiv da izađete u predvorje na minut dva?"

"Ona može da ostane," reče Grin. "Nemam ništa protiv."

"Ja imam," reče Brohier. "Molim te, doktore Tajer."

"Ne moraš mu dozvoliti da te maltretira, U," reče Grin ustavši nakon što je Li ustala.

"U redu je, Gordi." Vrhovima prstiju ga je lagano okrznula kad je prošla pored njega.

Kad su se vrata zatvorila i njih dvojica ostali sami, Grin se okrenu ka direktoru. "Dakle?"

"Ti si vrstan inženjer, doktore Grin," reče Brohier. "Ali si samo jedan prosečan haker, a zgrada SDB-e je prepuna ljudi koji su u tome bolji od tebe - bolji od skoro svakog honorarca. Radi se o njihovom ponosu, jer kad pregleđuju sajberspejs, jedva da im nešto promakne. Osim toga, pronašli su posebnu kopiju baze podataka istraživanja koju si u delovima nagomilao širom neta. A jedan od naših ljudi otkrio je Trojanca kojeg si pokušao da prikačiš na zapise zaposlenih u Terabajtu - onaj koji bi objavio bazu podataka sa šest servera u trenutku kada bi bio objavljen tvoj prekid rada."

"Morao sam da pokušam," reče Grin.

"Ne, nisi. Morao si da imaš poverenja - a ti nisi."

"Hoćete me prijaviti? Ili očekujete da se sam prijavim?"

"Ni jedno, ni drugo. Daću ti još jednu šansu," reče on. "Još jednu šansu da se izdigneš iznad svog prijatnog cinizma, i da si od poverenja. Da li ti je još uvek stalo da zaštitiš Doktor Tajer?"

Dobro je promislio pre nego što je odgovorio. "Da."

"Čak i ako ona ne zna šta ti radiš?"

"Čak i onda,"

"Onda, ono što od tebe tražim jeste da daš ostavku, danas.."

"Čemu to vodi?"

"Za početak, to znači da neću morati da stavljam tvoje ime na listu po kojoj će FBI proveravati biografske podatke, jer zvanično nikada nećeš biti učesnik u Okidač projektu kakav je on sada," reče Brohier. "To znači da neću morati da objašnjavam zašto sam te otpustio - jednostavno si odlučio da odeš jer si bio protiv preseljenja čitavog projekta.."

"Je li to sve Što želiš? Da izbegneš neprilike?"

"Ne." Brohier povuče desnu fioku svog stola za nekoliko santimetara i pošto je malo prebirao po njoj, nešto izvuče. Onda to odgurnu ka Grinu, i kad se to dokliza do inženjera, on vide šta je to ustvari: disketa od deset gigabajta.

"Nemoj se od toga odvajati."

"Šta je ovo?"

"To je kopija arhive istraživanja Okidač projekta, identična je onoj koju si pokušao da sakriješ - sa istom enkripcijom, sa istom lozinkom," reče Brohier, a Grin sav ustrepta od uzbuđenja. "Ako nas napustiš onako kako od tebe zahtevam, svojevoljno, bez oblačka sumnje nad sobom, verujem da mogu da garantujem da niko od onih sa kojima radimo neće posumnjati da možda nešto kriješ - ili da se možda sam kriješ od nečega."

"Ne razumem. Šta očekuješ da uradim sa ovim?"

"Drži se nje. Sakrij je negde. Sačekaj godinu dana. Ako se, nakon tih godinu dana, ništa ne dogodi, ili nešto pođe naopako, odnesi je senatoru Groveru Vilmanu i njegovoj grupi, i pomozi im da je upotrebe na pravi način. Ali nam pruži tu jednu godinu da pokrenemo stvar sa mrtve tačke. Daj nam tu godinu, pruži nam priliku."

Grin se, sedeći na stolici, nagnu napred i uze disketu, oprezno je držeći između palca i kažiprsta. "Otkud znaš da ja ovo neću sutradan objaviti, a onda jednostavno nestati?"

"Voleo bih kad bih mogao da kažem da sam jednostavno odlučio da ti verujem," reče Brohier i zatvori fioku. "Ali ja isto tako znam da sigurno shvataš da će, ako to uradiš, sve izaći na videlo - a Li će biti ta koja će izvući deblji kraj, jer će do nje moći da dođu. Ona će biti ta koja će platiti cenu za tvoj egoizam."

"Dakle, Li je talac u tvojoj fabrici oružja, je l' da?"

"Dajem ti šansu da biraš, doktore Grin - što je, da budemo iskreni, mnogo veća protivusluga od onog što si zaslužio. Namrgođen, Grin ispusti disketu, koja mu pade na dlan. "Šta nameravaš da kažeš NSA-u?"

"Što je manje potrebno. Da je od tebe traženo da arhiviraš istraživanje van sajta. Ne moramo da komentarišemo to što si pokušao da napraviš jednu kopiju za sebe."

"A policija u Klivlend Hajtsu?"

"Zar me nisi ubedio da vas niko nije video?"

"Jesam," reče Grin. Na trenutak se zagledao u disketu, a onda je tutnuo u džep. "Gde ćeš poslati Li? Da li ipak ide u Aneks?" Pošto je Brohier oklevao, Grin potapša izbočinu u svom džepu. "Kad si mi već poverio ovo, što mi ne bi..."

Brohier popusti. "Ako"se bude složila, pratiće Bebu II u DARPA centar za vršenje proba i provešće nekoliko nedelja obučavajući neke ljude da rade na tom sistemu i da ga održavaju. Nakon toga će se pridružiti nama u Aneksu."

Klimajući glavom, Grin ustade. "Biće joj teško," reče. "Iz čaure u svet"

"Znam," uzvrati Brohier, pa ustade i on. "Ali ako ti možeš da izdržiš svoje breme, siguran sam da će i ona moći."

"Imam osećaj da ćeš je ubediti da treba da pokuša." Grin uzdahnu, sleže ramenima i malo se razgali. "Doktore Brohier - ako ova godina prođe onako kako se nadaš..."

"Onda ćeš imati priliku da me zapanjiš," reče Brohier i razvuče krajičak usana u kez."

"Samo sam hteo da pitam

"Znam," na to će Brohier. "Odgovor je da. Ako nam ne budeš bio potreban za nešto važnije u narednih godinu dana, moći ćeš da se vratiš." Zatim mu pruži ruku.

Godinu dana uslovne slobode. Godinu dana pokore. Malo je to za ono što sam uradio - što sam bio spreman da uradim. Grin steže ruku direktoru.

"Puno sreće," reče, neočekivano usplahiren. "Vidimo se sledećeg oktobra."

13
INŽENJERSTVO

PARIZ Krenuli ste u potragu za nekim posebnim poklonom za ukućane? Na izložbi evropske odbrane koja se održava svake dve godine, a koja je u ponedeljak otvorila svoja vrata samo za bogate kupce sa spiska zvanica, mogu se probati i kupiti iranski tenkovi, francuske probojne rakete, i čileanske protivtenkovske mine. "Isto je kao i na svakom vašaru," kazao je Henri Fokoit, organizator ovog jednonedeljnog događaja. "Uglačane čizme, prodavci u odelima, predivni modeli, i luckasti pokloni. Izuzev prikazivanja proizvoda, zapravo je prilično dosadno."

Kompletan izveštaj / 10 vrhunskih izvoznika / tajanstveni učesnici edeksa govore mirno, i nose velike čekovne knjižice

Prvo vozilo iz Mark i sistema izvezlo se iz Bras Het fabrike u severnom Sijuksu pet dana pre Božića. Imalo je formalnu i teško izgovorljivu oznaku Pentagona (XM9M1, za eksperimentalnu municiju 9, Mark I) i serijski broj (0001-1), ali je inače to vozilo bilo brat blizanac sa ručno izrađenim prototipom portabla. Jedine izmene su bile zamena Keterpilar DuoKeta od tri kilovata bojnim taktičkim bešumnim generatorom američke vojske, i dodatna instalacija sigurnosnih mehanizama po vojnim standardima na ono što se sada zvalo kontrolor gađanja.

Brojevi od 1 do 10 dostavljeni su bez ceremonije pod nadzorom 41. taktičkog bataljona, 3. borbeno-inženjerske divizije. 41. Bataljon je bio nedavno reorganizovan za potrebe transportovanja i razvoja Mark I Okidača; o njihovoj zaštiti brinula se odgovarajuća divizija za bezbednost koja je još bila u fazi formiranja. Prva stanica za svih deset jedinica bila je ponovo otvoreni aerodrom iz doba hladnog rata u Severnoj Dakoti, gde su svi bili podvrgnuti proveri na bojevim sistemima i dvodnevnim paprenim probama.

Do Nove godine, No. 1 je instaliran u podrumu Bele kuće. Nekoliko puta tokom naredne nedelje, neopaženo je aktiviran svaki put na po par sekundi, da bi se učinak mogao pažljivo odrediti. Po završetku tog procesa, njegov zaštitni oreol obuhvatio je čitavu Belu kuću, istočnu stranu zgrade biroa izvršne vlasti, zapadnu stranu zgrade ministarstva finansija, pešačku zonu avenije Pensilvanija, istočni put i ulaz za turiste, kao i polovinu južnog dela travnjaka.

Teško je bilo odlučiti na koji ga način upotrebiti - kao sredstvo primarne odbrane, ili kao potporu postojećim sigurnosnim sistemima i procedurama. Nakon dugih razgovora sa ministrom finansija i načelnikom tajne službe, Breland je nadglasao obojicu i odobrio neprekidno dejstvo.

"Oduvek sam smatrao da Amerikanci treba da kad pogledaju ovo tle vide kuću, a ne tvrđavu," rekao je on. "Kakav bi to primer bio, kakva poruka, kada bih od ostalih zahtevao da spuste svoje puške l veruju ovoj tehnologiji, a da ja sam u nju ne verujem?"

To je značilo da će Brelanda odsada "u mehuru" štititi agenti specijalne jedinice tajne službe koji su podvrgnuti intenzivnoj obuci šok palicama i komprimiranim puškama. U isto vreme, snajperisti su ustupili svoja snajperska gnezda agentima naoružanim vučnim samostrelima od oko 50 kilograma - jednoj elitnoj grupi koja će ubrzo sebe nezvanično nazvati Društvo Svetog Đorđa, po jednom srednjovekovnom društvu koje je nekada štitilo suverenitet Engleske.

U toj novoj šemi bezbednosti, konvencionalno oružje nije bilo potpuno odbačeno, ali je bilo odgurnuto na sam prag domašaja Okidača. Jedinica za protivvazdušnu odbranu Bele kuće, naoružana novim Rejvn ručno-lansirnim protuavionskim projektilima, premeštena je na krovove Ministarstva trgovine i Uprave opšte službe. Da bi se pozadinski obezbedila "Elita tajne službe" na zgradu Ministarstva izvršne vlasti i u samoj ogradi južnog travnjaka postavljeni su interventni timovi sa tradicionalnim naoružanjem.

Nakon nedeljama dugih vežbi i proba, novi sistem bezbednosti mirno je potisnuo stari tokom Brelandovog predsedničkog obraćanja.

Sudbina Okidača broj 2 bila je da zauzme zadnji deo uglađenog crnog kombija sa zatamljenim staklima, vladinim tablicama, i vlastitim ugrađenim generatorom od jednog kilovata. Kratko nazvan Kabuz, ovaj kombi je bio predodređen da prati limuzinu predsednika u svim povorkama, pa je tako na efektivan način postao deo oklopne zaštite limuzine.

Iako još uvek nisu bili izvođene probe vazduholovnog odseka, broji 3 i 4 smešteni su u prtljažnicima Eir 1 i Eir Fors 2 - vazduhoplovnim jedrilicama predsednika Brelanda, i, za slučaj izbijanja rata, u njegovom komandnom centru letenja. S obzirom na to da su blizanci 747-200 bile nenaoružane letilice, one su zahtevale samo skromne izmene u operativnim procedurama - što je uticalo jedino na kontigent tajne službe i izbor opreme za preživljavanje koja se pod normalnim okolnostima nalazila u avionu.

Broj 5 je bio isporučen Kampu Dejvid, u Merilendu, i instaliran pored prikolice za komunikacije nadomak glavne zgrade.Granica zone bez oružja bila je obeležena prstenom od plavih zastavica. Snage bezbednosti za slučaj povlačenja zadržale su svoje naoružanje, održavale svoje ograde, i nadgledale granicu Okidača - jedna demonstracija, sa 9-milimetarskim mecima utisnutim u grejpfrut koji bi se onda zakotrljao preko granice, bila je dovoljna da se primeni kao upozorenje.

Broj 6 je otišao u utrobu S.A.D. Kapitola, made ne bez šale na račun toga da li Kongres zapravo zaslužuje počast tela od nacionalne vrednosti ili ne.

Broj 7 instaliran je unutar zgrade Vrhovnog Suda, i bio je srdačno prihvaćen od strane tamošnjeg načelnika za bezbednost. Borba oko registracije nacionalnog vatrenog naoružanja i Dekreta o odgovornosti - poznate među onima koji su je podržavali kao "zakon male Brende," a protivnicima kao "dozvola za puško-grebatore"-još nije bila okončana. Ona se izjednačavala ili čak nadmašivala borbu oko abortusa iz svireposti, i svime ukazivala na to da će još dugo potrajati. Osam godina je prošlo otkako je južno krilo Suda donelo odluku NFRRA o šetnji u slučaju Džeferson protiv Sjedinjenih Američkih Država, a da su se pretnje smrću i demonstracije jedva nešto stišale. Zapravo, godišnji marš "Pokaži svoje oružje" i miting povodom godišnjice ove odluke postajali su sve veći i burniji iz godine u godinu.

Okidač broj 8 bio je dodeljen Pentagonu, a vrhovni vojni štab je razradio četiri različita plana za primenu ovog sistema u tom čuvenom zdanju. Međutim, u načelu su se dogovorili da ne ostvare nijedan od njih. Zvanični razlog je bio taj što se mislilo da se to ne može učiniti, a da se ne unište mnoge tradicije i ne isprovocira crv sumnje, što bi operaciju Okidač učinilo najgore čuvanom tajnom u istoriji vojevanja.

No, Breland je sumnjao da se, iza te neosporne istine, krije duboko ukorenjena naklonost generala za poznatim. Iako je zapravo bilo daleko manje vatrenog oružja unutar zidina Pentagona nego što bi većina autsajdera očekivala, načelnici i generali jednostavno nisu bili spremni, Breland je mislio, da vide svoje potčinjene kako čuvaju stražu sa drškama od metli u rukama - a još manje spremni da predaju svoje lično službeno oružje.

Nakon tog presedana, niko se nije iznenadio kada je direktor FBI-a odbio ponuđeni Mark I za zaštitu štaba Biroa na desetom spratu i štaba u Pensilvaniji. Ali je ipak tražio četiri jedinice za taktičku procenu, zahtev koji se visoko kotirao na podužoj listi kandidata o raspodeli koju je izradio Bras Het komitet.

Nije bilo ništa čudno što je i direktorka CIA-e odbila ponuđeni Okidač za dobro čuvani kompleks štaba agencije u gornjem delu Lenglija u Merilendu. Ali, i ona je očigledno uvidela koliki je potencijal ovog sistema, pa je tražila deset jedinica za direktorijum nauke i tehnologije. Prema ovom zahtevu Breland je bio pomalo pristrasan, pitajući se s kolikim pouzdanjem bi moglo da se obezbedi da te jedinice ne padnu u ruke operacionog direktorijuma.

Osnovna oružja Nacionalne Agencije za Bezbednost bila su tehnologija i kriptologija, što Okidač uopšte nije ugrožavao. Ipak, za većinu SDB kapaciteta - uključujući i štab - bezbedno smeštenih u okviru vojnog Fort Mida, odgovor direktora je bio "Hvala, ne treba."

Tako su brojevi 8, 9, i 10 dodeljeni sledećoj trojki po prioritetu sa zvanične liste FBI-a o procenjenoj opasnosti od domaćeg terorizma i nacionalnom planu za oporavak od katastrofa iz doba hladnog rata - Federalnom komitetu za rezerve, administraciji socijalne bezbednosti, i sedištu centralne arhive službe unutrašnjih prihoda.

"Kada sam ovo počinjao, nije mi baš bilo na pameti da štitimo poreske činovnike," izusti Breland suvoparnim glasom dok je potpisivao dozvolu za transfer. "Jutros sam dobio najnoviju statistiku iz Fedštata - trideset pet hiljada žrtava oružanih razračunavanja, i još sto hiljada povređenih. želim da uradim nešto kako bih zaštitio te ljude, a ne da opašem elitu - mi smo već bezbedniji od njih. Neko pokušava da me razuveri kako nismo već skrenuli sa pravog puta."

"Sledećih pedeset Mark I jedinica - jednomesečna proizvodnja - ide pravo u Jutu da bi se uključili u test program," rekao je Ričard Nolbi. "Do marta meseca nećemo imati priliku da se istinski posvetimo civilnom sektoru."

Breland uzdahnu. "Znam da sam bio tamo kada se o tome odlučivalo, ali da li im je stvarno potrebno toliko njih odjednom?"

"Da, gospodine predsedniče," na to će general Stipek. "Istina je da bi oni mogli da upotrebe sto i više njih - ali do sada, oni nisu bili u mogućnosti da izvrše ijednu probu koja bi oštetila jedini primerak koji je u funkciji, dakle probe koja zapravo simuliraju borbene uslove. Osim toga, specijalne jedinice bezbednosti će biti spremne za samo nekoliko nedelja. One će nam biti itekako neophodne kad budemo izašli van kruto kontrolisane sredine u kojoj su bila prva deset Okidača."

Oslonivši se bradom o ruku, Breland se malo zaokrenu u stolici i zagleda se kroz prozor u nalete snega nad Saut Portikom. "Valjda sam samo nestrpljiv, generale," reče. "Sada skoro da ne mogu da izdržim da vidim rezultate - svaka pucnjava, svaki bombaški napad terorista, svaki oružani sukob iz trećeg svetskog rata izgledaju još besmislenije, još tragičnije, kada znamo da se nešto može preduzeti."

Stotinu milja zapadno od Provo-a, u Juti, ogromna prostranstva pustinje Grejt Solt Lejk pripadali su mašinama rata. Desetinama godina, stotine novih i egzotičnih oružja donošeno je u Jutu na poligon za probe i obuku. Skrivene od radoznalih očiju okomitim okruženjem, bele ravni sa ostacima soli bile su bombardovane, spaljivane, mitraljirane u niskom letu, tučene vatrom, zasipane gasovima, prskane škodljivim hemikalijama, sa razbacanim ostacima uništenih bespilotnih letelica i aviona, i slupanih tenkova.

Daleko, u jugozapadnom delu UTTR-a nalazila se grupa hangara, radnji, garaža, i baraka; oni koji tamo žive i rade dali su joj ime Tvrđava osame, a Pentagon - Pustinjski centar za probe. Tu su najnovija i najtajnija oružja bivala podvrgnuta probama. Oružja koja bi prošla ispitivanja postajala su sastavni deo arsenala. Ona koja ne bi prošla, nestajala su bez traga kao "evidentiraj i zaboravi" - što je bila sudbina klasifikovanih projekata za koje se čak ni neprijatelj nije zanimao.

Poručnik pukovnik Rodžer Adams, komandant DTC-a, nadao se da će XM9M1 Okidač biti od ovih drugih. Još kad bi se to moglo pokazati bez kršenja protokola po kome se izvode probe, jer je već bio rešen da ovaj sistem padne na ispitu - zato što bi u slučaju da prođe probe, ovaj sistem bio prava noćna mora za svakog komandanta na bojnom polju.

Još bi bolje bilo za svakoga kad bi se njegov izveštaj mogao sažeti u dve reči: Nepouzdan. Neefikasan.

Do sada su satovi za test neprekidnog operativnog trajanja dostigli prag od dvestotine sati, a da su svih osam sistema još bili u funkciji. No, čak je i taj test bio što je moguće izazovniji, sa dve jedinice na šejkerima, dve koje su napajane lošom strujom, i dve koje su na svakih trideset sekundi birane u rasponu od 1 do 100 %. Uz dosta sreće, sve bi one izdahnule pre nego postignu početni cilj projekta od hiljadu sati.

Tog jutra trebalo je da otpočne presudan probni test. U 07:00, tri gusenična vozila su se izvezla iz zgrade br. 9 i krenula na sever ka poligonu. Prvo vozilo bilo je HMMWV opremljeno platformom za kameru. Poslednje je bilo Bredli borbeno vozilo koje je nosilo čitavu malu šumu antena umesto standardnog 25-milimetarskog topa.

Između Humera i Bredlija, kao u sendviču, išao je Ground Test Article 1 - oklopni personalni nosač M113 u obliku kutije sa zaobljenim prednjim delom, kojim je operator upravljao daljinski iz Bredlija. A u samom GTA-1 nalazio se Okidač 00013. (Adams nije mogao da ne bude sujeveran u pogledu njegove oznake.)

Poligon je bio udaljen šezdeset kilometara od Tvrđave osame, ali je i samo dvočasovno truckanje punom brzinom preko terena zapravo bila prva prepreka. Na drugoj strani GTA-1 je očekivao ubitačni izazov, kome, prema nekim očekivanjima, neće odoleti - najpre minsko polje velike gustine, potom serija od pet vatrenih zona, svaka sa razornijim oružjem od prethodne.

U 08:30, Adams i koordinator za izvršavanje proba, kapetan Dajana Viks, ukrcali su se u UH-60M Najthok helikopter, iz kojeg će lično posmatrati probne operacije. Već su bili sustigli karavan vozila na poligonu, koji je stajao u pustinji van granice obeležene zastavicom i čekao. Oboje oficira staviše slušalice za praćenje komandne frekvence, i primakoše se bliže velikim bočnim prozorima helikoptera sa dvogledima u rukama.

"Test Kontrola, govori Test Komanda," reče Viks. "Možete početi. Prijem."

"Rodžer, Test komanda. Svim stanicama, pripremi se za aktiviranje GTA-1, na moj znak."

Iz svog helikoptera koji je lebdeo iznad samog poligona, Adams i Viks su gledali kako se Humer i Bredli povlače nekoliko stotina metara iza M113. Kad se začula komanda za aktiviranje, imali su nenadmašan pogled na minsko polje ispred samog M113 koje je u polukrugu najednom buknulo stotinama oblačića belih kristala i prašine koji se uzdigoše sa korita nekadašnjeg jezera. Očišćena površina se, bez sumnje, protezala u prečniku od tri stotine metara. Kada je M113 pošao napred, krug se proširio za još pedeset metara, a potom se u velikom luku kretao ispred vozila kao talas koji seče pramac broda.

"Ovo je neverovatno," povika Viks Adamsu, vrteći glavom. "Čini mi se da oklopni transporter može stati na minu samo ako dođe u minsko polje, a da Okidač nije uključen. Oklopna kolona sa jednim od ovih uređaja na čelu ne bi čak morala ni da usporava. Rekla bih da je sada M58 zastareo," dodala je misleći na savremeni borbeno inženjerski sistem za uklanjanje mina.

"Ništa čudno," vičući uzvrati Adams naprasito. "Ovo smo i očekivali od statičkih proba."

"Da, gospodine - ali je vredno pažnje."

Kad je GTA-1 očistio minsko polje, omogućivši kameri i ostalim rekorderima da se resetuju, a Najthok primakne bliže prvoj vatrenoj zoni, nastade kratka pauza. Potom se iz slušalica uz pucketanje prolomi komanda za nastavak operacije, i postariji oklopni transporter tutnječi krenu napred. Čim je prešao prvu markirnu zastavicu, nišandžija sa udaljenosti od oko pet stotina metara otpoče paljbu 40-milimetarskim automatskim lanserom granata - najpre pojedinačnim pucnjevima, potom kratkom rafalnom paljbom, a zatim neprekidnom rafalnom paljbom stotinama hitaca u trajanju od deset sekundi.

Vodniku čiji je prst bio na okidaču činilo se kao da svaki hitac pogađa cilj - osim što kad nestane bljesak i povetarac otera dim, vidi oklopni transporter kako se i dalje kreće. No, posada koja je pratila oklopni transporter u Humeru i sve to snimala, kao i posmatrači iz vazduha videli su nešto sasvim drugo. Iz njihove perspektive, granate su ekslodirale dve stotine metara dalje od vozila, kao da su udarale u neki nevidljivi zid. Najteža šteta koju je M113 pretrpeo bila je kiša šrapnela.

"Dakle, ja sam zaista impresionirana," vičući reče Viks. "Mark 19 je predviđen za uništenje oklopnog transportera.

Namrgođen, Adams ne reče ništa.

U sledećoj vatrenoj zoni bilo je više pešadije, naoružane sa po dva Silver Dragon navođenim protivtenkovskim projektilima. Iako su bili besprekorni strelci, a eksplozije još glasnije i spektakularnije, efekat mreže bio je isti. Bezbedan iza svog misterioznog štita, GTA-1 se lagano kretao napred.

U trećoj vatrenoj zoni čekalo je jedno Bredli borbeno vozilo sa ugrađenim najmoćnijim protivtenkovskim oružjem kojim raspolaže pešadija, TOW 2 navođenim projektilom. Njegova bojeva glava je bila dovoljno snažna da probije frontalni oklop glavnog borbenog tenka, i trebalo bi da uništi vozilo lakog naoružanja kakvo je M113. Ali je i on bio uzalud utrošen protiv Okidač polja, silom udarnog talasa prigušene daljinom, tako da je ceo njegov učinak bio taj što se oklopni transporter na tren zaneo u stranu.

"Da nisam ovo video svojim očima," promrmljao je Adams skoro bez daha. "Test Kontrola, govori Test Komanda - koju frekvenciju koristi Abrams?"

"Kombat 1 za C&C, Kombat 2 za monitor, gospodine."

Kada je oklopni transporter prešao u četvrtu vatrenu zonu, Adams se nagnu unapred i promeni radio frekvenciju na Kombat 2. U ušima mu zakrčaše nov« glasovi dok se Abrams tenk pripremao da ispali svojim ubojitim preciznim 120-milimetarskim topom sa oko osam stotina metara.

"GANER, OKLOPNI TRANSPORTER, HEAT, naciljaj," naredio je komandir tenka.

"OKLOPNI TRANSPORTER, naciljao, primljeno."

"Cilj je zelene boje," saopšti Test Kontrola.

"GANER, pali!"

"Palim, primljeno."

Uskovitlani sivo-beli oblak iz kojeg je prodirala vatra boje krvi pokuljali su iz trupa tenka kad je ogromna granata jurnula ka svom cilju. Detonacija visoko-eksplozivne granate beše mahnita i užasavajuća, pa se Najthok istoga časa zatrese. Ali iako je eksplozija iskrivila antenu i odbacila oklopni transporter pola metra u stranu na trošnom koritu nekada slanog jezera, nije bilo nekih ozbiljnijih oštećenja.

"Ganer, oklopni transporter, sabot."

Čuvši to, Viks se trgnu i okrete glavu ka Adamsu. "Ko je to ubacio u test program?" zahtevala je da čuje od Adamsa.

"Ja," reče Adams.

"Oklopni transporter, sabot, primljeno."

"Ali u sabot metku nema eksplozivnog punjenja. To je strogo KE oružje - znate šta će se dogoditi."

"Ganer, pali!"

"Da, kapetane," reče Adams.

"Palim, primljeno!"

Nekoliko trenutaka kasnije, od test artikala je jedino preostao sprženi uljani beleg na oko desetak metara daljine, visoki stub crnog dima, i mukla kiša metalnih komadića kako udaraju o tle.

Dok su u pozadini iz tenka dopirali razdragani poklici posade, začu se poruka:

"Test komanda svim jedinicama, izgleda da smo gotovi za danas. Zaštitite svo oružje, zaključajte sve data rekordere, i vratite se u bazu."

"Pukovniče Adams, ne razumem," povika Viks skidajući slušalice. "Imali smo u petoj zoni još Apača naoružanog Helfajer projektilima."

"Nećemo sada o tome, kapetane," reče Adams, sa besom koji mu se video u očima. Skidajući slušalice, Adams se nagnu napred, potapša pilota po ramenu, i dade mu signal da vrati helikopter nazad.

"Kuda, onda?"

"Sačekaj brifing nakon ove operacije."

Kad se helikopter spustio, Adams joj bez reči naredi da ga prati, naglo pruživši ruku u pravcu svoje kancelarije. Iza zatvorenih vrata, on se okrenu ka njoj sa rukama prekrštenim na grudima. "Kao prvo da razjasnimo jednu stvar - nisam obavezan da vam se pravdam."

"Razumem, gospodine."

"Dobro, dakle ovo je brifing u vezi sa upravo završenom operacijom. Na šta se žalite?"

"S obzirom na to da sam ja ta koja potpisuje prvu liniju na izveštaju koji ide u štab, nadala sam se da ćete me udostojiti time što ćete mi izložiti svoje razloge."

Adams baci pogled kroz prozor, "šta mislite, kakav bi rezultat bio sa Helfajer projektilima?"

"Pa..." Napućila je usne. "Kad 120-milimetarski HEAT nije ništa uradio, onda su izgledi takvi da ne bi ni Helfajer."

"U tom slučaju bi sada bilo oko sto dvadeset vojnika koji bi bili svedoci čuda, konzerve pretvorene u neuništivi tenk sa nevidljivim štitom - dakle oko sto dvadeset umova koji bi bdeli nad idejom da tamo negde postoji nešto što može da primi njihov najbolji hitac i da nastavi da se kreće. Ja nikoga ne optužujem da je nelojalan, kapetane Viks, ali mislim da oni ne bi bili u stanju da o tome ne pričaju. A ja ne bih želeo da ova ideja dođe do kojekakvih činova. Ne mogu da se setim ničeg što je destruktivnije za moral."

"Pa ste im pružili onako pompeznu završnicu, da bi ste ih razuverili."

"Jesam," uzvrati Adams. "Kapetane, možda ih ne mogu naterati da zaborave sve što su tamo videli - ali polovina nekog čuda ne daje ni upola dobru priču, a razlika bi mogla biti u tome što će im bar biti zapušena usta. Što se tiče vašeg izveštaja, budite iskreni, ali neka bude što jednostavnije - nadglasao sam vas u vezi protokola probnih operacija, jer sam hteo da uključim municiju iz čitavog arsenala."

Viks je na tren zastala kako bi sve to svarila. "Znate šta, gospodine," poče ona laganim tonom, "kad bi Okidač imao veći domet, Abrams je taj koji je trebalo da gori."

"Postarajte se da i to uđe u vaš izveštaj, kapetane," reče pukovnik klimnuvši glavom. "Ali bi bolje bilo da to više nigde ne ponavljate."

Jednog vedrog, hladnog januarskog jutra, dva aviona uz grmljavinu uzleteše sa piste u Nelis vazduhoplovnoj bazi ka baršunastom nebu nad Nevadom. Test 11 činio je je nespojivi par - postariji Nejvi F-14 i uglađeni Eir Fors F-22 - ali su se prilično dobro uklopili i sa lakom gracioznošću dobro uigranog tandema koji izvodi poznati im zadatak skrenuše na jugoistok.

Njihov borbeni let imao je pažljivo zacrtane komande, a posada aviona je dobila precizna uputstva. Ipak, nije bilo odgovora na baš sva pitanja, a neka se nisu smela ni postaviti.

Jedno se ticalo samog aviona koji je bio cilj operacije. Dok su većina ciljnih bespilotnih letilica bili fajteri povučeni iz upotrebe, borbeni let Test 11 bio je uperen protiv QT-1 Džejhok, letelice na principu jednog običnog mlažnjaka sa dva motora koji se koristi za obuku pilota transportnih i tanker aviona. Čak je i direktor probnih testova uz šalu priznao da je to pomalo čudno.

"Da, izgledaće kao da gonimo Soutvest Eirlajnz putnički avion iz Solt Lejk Sitija," rekao je general. "Pa budite sigurni da nećemo."

Cela misterija je bila uzdignuta na još veći nivo samim tim što je ukrcano mnogo oružja, koje je bilo neobično teško za jedan test koji je obuhvatao jednu najobičniju bespilotnu letelicu ma koje vrste. Na Tomket kapetana "Mojo" Torna bili su okačeni projektili Feniks i Sperou dok je Reptor kapetana "Rino" Etlija. imao i Sajdvindere, vrstu samonavođenih raketa 'vazduh-vazduh' i AMRAAM-ove sakrivene u njegov unutrašnji prostor za bombe. Svi ti projektili imali su žive bojeve glave. Svaki fajter imao je i kompletno punjenje municije za 20-milimetarski top, u vidu eksplozivne, olovne trasirne mešavine.

"Napunjeni smo kao da jurimo medveda, Mojo," kazao je jedan od oružara, postavivši pitanje na koje nije očekivao odgovor.

"Vratićemo ono što nam ne treba," odgovori Torn. Nasamo je svom kopilotu kazao, "Izgleda kao da žele da dobiju jednomesečni izveštaj sa jednog jedinog borbenog leta."

Izgledi da se to dobije uistinu su se činili bledim. Rečeno im je da će ciljni avion nositi eksperimentalni elektronski paket za protivmere, koji se inače nazivao kratko "paket". Njegovi principi i mogućnosti nisu spominjani, a još manje obelodanjeni. No, i pored samog eksperimenta, ništa u vazduhu ne bi verovatno odolelo snažnom napadu koji je predviđen u komandama ovog borbenog leta - a kamoli takva jedna meta tankih zidova i staklene pilotske kabine.

Nije bilo na njima da postavljaju pitanja i očekuju objašnjenja. Odradiće tu misiju kao profesionalci, zapaliće tu bespilotnu letilicu, a ostalo prepustiti upravnicima. Za samo nekoliko minuta, ovaj tandem je, skoro brzinom zvuka, prešao razdaljinu do prve kontrolne tačke leta nad Severnozapadnim delom Jute. Kad su se okrenuli na jug, uključiše radare za dalekometni napad i popeše se na naznačenu visinu. Skoro istoga trenutka, imali su na nišanu ciljnu letelicu, koja je kružila nad tim predelom. Reptor se povuče iza Tomketa, koji je imao zadatak da prvi otvori vatru.

"Flegman, Mojo," reče Torn, pozivajući kontrolora testa.

"Mojo, Flegman. Kreni."

"Imam Test 11 na nišanu. Zovem Džudi." Čim je izgovorio tu reč, kontrola presretanja prešla je u Tomove ruke.

"Rodžer, Mojo. Postupi po naređenju. Cilj na dometu."

"Kontakt, dvadeset levo, četrdeset pet milja."

"Avion je tvoj."

Kada je oficir koji je pratio operaciju presretanja na radaru saopštio da ima trideset pet milja do cilja, Torn izabra Feniks projektil. Na trideset milja, on reče:

"Foks jedan," i palcem pritisnu dugme za ispaljivanje.

Kad se ovaj snažan projektil otkačio od aviona i supersoničnom brzinom poleteo ka cilju, dva fajtera odlepiše se od ciljne ravni i skrenuše u levo, zadržavajući odstojanje od cilja kako je zahtevao plan leta. Feniks je tako brzo prešo to odstojanje, da je jedino Tomket RIO, okrenuvši glavu u stranu, uspeo da vidi eksploziju golim okom.

"Direktan pogodak!" uzbuđeno je uzviknula kada se jarki obljesak žute boje pretvori u crni oblačak. "Avion eksplodirao!" Ali u sledećem trenutku vide da je avion još uvek na njenom radaru. "Mojo.."

"Vidim. Flegman, Test 11. Da li imate evidenciju o ovom avionu?"

"Test 11. Flegman, negativna eksplozija, avion u životu. Cilj nije na dometu." Nakon beskrajno duga dva minuta, kontrolor se ponovo oglasi. "Test 11, cilj na dometu. Postupi po naređenju."

Nekoliko sekundi kasnije, drugi Feniks se obruši ka horizontu. Ponovo žuti bljesak, ponovo kovitlac crnog dima - i ponovo očigledno neoštećen avion.

Približivši se na odstojanje od dvadeset milja, Tomket otpusti prvi od Sperou projektila srednjeg dometa. Ciljni avion je i dalje leteo.

"Rino, proveri pobednika," reče Torn, i promeni radio frekvenciju na VHF frekvenciju leta.

Njegov kopilot potvrdi.

"Rino, šta god da je prikačeno na tu pticu, želim da ga imam."

Pre nego je Rino mogao da odgovori, začu se oštar, prekoran glas generala Tom Venigana iz ministarstva za odbrambenu tehnologiju. "Test 11, ovde Goldenrod. Prestani sa brbljanjem."

"Razumem, Goldenrod," reče Torn sa knedlom u grlu.

Poslednji projektil koji je ispalio Tomket bio je efikasan koliko i prvi, pa se avion preusmerio kako bi omogućio da Reptor pokuša da zada udarac. Sada je Torn već bio siguran da ovaj "paket" ne samo što ometa navođenje, nego utiče na bojeve glave projektila da eksplodiraju pre vremena. Očekivao je da će AMRAAM sa aviona F-22, projektil koji ima veliku bojevu glavu sa direktnom fragmentacijom, okončati ovu vežbu.

Ali nije bilo baš tako. Četiri puta je Reptor otvarao svoje oružane ramove, i četiri puta je kontrolor testa saopštavao, "Negativna eksplozija."

"Do đavola. Kakva je to naprava?" Torn promrlja svom RIO-u. "Osam čistih presretanja, osam bojevih glava, a on je još tu."

"Možda nije," rekla je. "Možda je to prokleti duh."

"Saznaćemo za koji minut, ako se budu pridržavali komandi leta."

Napravili su pet krugova pre nego što su oficir za bezbednost dometa i kontrolor testa dali svoja odobrenja.

"Test 11, Flegman."

"Flegman, Mojo."

"Mojo, pređi u borbu prsa u prsa."

Fajteri sa žudnjom pojuriše po svetlim tragovima koje su ostavili njihovi impotentni projektili. Dugo pre toga, tačka koju su pratili pretvorila se u svetlo crvenu siluetu, a ta silueta u prepoznatljivi avion.

"Ovo je zaista T-1," reče Tom, skoro bez kapi krvi u licu od velike brzine. "Prokleti Bičkraft."

"To sigurno nije sportski avion, Mojo," oglasi se RIO.

"Bespošteno ubija," složio se pilot Tomketa.

Zvuk u slušalicama zakrča. "Test 11, cilj na dometu. Spreman za dejstvo. Obratiti pažnju na razdvajanje."

"Primljeno, imam cilj. Rino, napravi mi malo mesta."

Čim se Reptor obrušio u stranu, Tom se usredsredio na cilj. Vičući "Pucaj, pucaj, pucaj," otvorio je propisane rafalne paljbe od po jedne sekunde pri maksimalnom efektivnom dometu njegovog topa. Činilo mu se da su prvih nekoliko paljbi eksplodirale negde u sred vazdušnog prostora kao kineske petarde pri udaru o nevidljivi zid.

No, nešto projektila se ipak probilo, jer su komadi Džejhoka počeli da lete u svim pravcima. Samo trenutak pre nego što se Torn odlepio, letelica se raspala u delu ispred samog motora, pa su se razmrskani komadi razleteli i valjali ka zaleđenoj pustinji od soli osam hiljada stopa niže. Oštro zaokrenuvši ka Nevadi, zanemela posada aviona pretraživala je tle u potrazi za objašnjenjima.

Rino se konačno oglasio. "Flegman, cilj eksplodirao. Test 11 se vraća u centar, prijem," javio je putem radija, a potom bacio pogled u stranu iz svoje kao mehur pilotske kabine dok je usporavao kako bi sačekao Tomketa.

"Rino je zbunjen koliko i ja. Šta smo to, kog vraga, upravo ovde videli?", upita RIO.

Torn odmahnu glavom tražeći odgovor na njene reči i Rinov upitni pogled. "Znam samo to da će biti teško o ovome ćutati."

Što se tiče Džefrija Hortona, njemu je pustinja u Nevadi mirisala na vruć asfalt i betonsku prašinu, a zvuci su bili zveket pušaka, zupčastih točkova, i dizel motora koji su tutnjali unaokolo. Aneks Terabajt laboratorija je već šest meseci bio pod neprekidnom izgradnjom, i kraj se nije nazirao. Onaj deo prostora koji je bio završen već je bio prenatrpan, a bilo je još zaposlenih tehničara i inženjera koji još nisu bili tu, jer jednostavno nije bilo mesta za normalan rad.

Sve se izmenilo, i još uvek se menjalo. To što je Horton prešao skoro celu državu da bi stigao tu, bilo je već deo prošlosti. Asfaltiran je jako široki put sa dve trake kroz teren prepun šipražja, kako bi više desetina traktora svakoga dana prevozilo sve više tona materijala i opreme potrebnih za izgradnju. Bilo je pet novih zgrada za laboratorije raspoređenih u nizu južno i istočno od prvobitne građevine, kao i čitavo selo stanova koje je gradio Kardinal kod same glavne kapije, za smeštaj više od šezdeset ljudi koji sada žive u Aneksu.

Sve je bilo drugačije od onog što je Horton očekivao, i malo toga je bilo po njegovom ukusu. Te nedelje, kada je on bio jedini član osoblja Kolumbije u Aneksu, bile su mu jako teške - dugi sati dosadnog rada, neprijatne vrućine, improvizovani kvartovi sa malo neophodnih potrepština, breme odgovornosti koje ga je gušilo, i izolacija koja ga je svakom danom sve više pritiskala. Opstajao je tako što se kroz šalu tešio da je sve to privremeno, i da će se stari tim ponovo okupiti i da će posao opet biti zabavan.

Ali nije bilo tako.

Li Tajer je sada vladala svojim kraljevstvom od deset hiljada kvadratnih stopa i timom za Instrumentalizaciju i Merenja sastavljen od osamnaestoro ljudi.

Po njenom nalogu, veći deo tog tima radio je na suštinskom ali - do sada - nedokučenom problemu detekcije i merenja polja Okidača bez upotrebe pirotehnike. Van laboratorije, držala se podalje od svih. Horton ju je jedva sretao, osim dva puta nedeljno na sastancima tima, na kojima jedva da se osmehivala, a kamoli smejala.

Horton nije mogao ni da pretpostavi šta joj je to oduzelo držanje i živahnost, a do sada mu ona nije ni pružila priliku da je priupita.

Dok je Li samo delimično bila tamo prisutna, Gordon Grin se uopšte nije ni pojavio u Nevadi. Prema Brohierovim rečima, Grin se u poslednjem trenutku predomislio sa izgovorom da više voli da menja poslove nego mesta. Sam od sebe, direktor se naglas pitao nije li neka žena povod takve jedne odluke. Jedino što je Horton znao je da je Grinu ostavio tri poruke, ali da mu ovaj nikada nije odgovorio.

Novi fizičar inženjeringa, Val Bouden, imao je dva puta više prostora nego Li, pa ga je pretvorio u dupke opremljeno Eksperimentalno predstavništvo - sa mašinistima za upravljanje proizvodnjom pomoću kompjutera, hardver inženjerima, PROM-gramerima, kompozitnim spinerima, i rezervoarima za sagorevanje. Boudenov tim je, do sada, u nacrtu konstruisao četiri varijante Marka 1: jedan za Li, jedan za Hortona, i dva za testiranje dometa. Bouden je bio naočit i talentovan, pa je oko sebe okupio grupu jednako talentovanih ljudi - njegov četvrti Mark 1 je bio za 40 % lakši od prvog, a treći je bio mnogo efikasniji. Uistinu, on je zadržao strogo kolegijalni odnos, pa je Hortonu nedostajao njegov duhoviti, pomalo ciničan prijatelj.

Čak se i Brohier promenio. U Kolumbiji je odavao utisak zadovoljne osobe, onako dok je sedeo za svojim stolom uživajući na lovorikama, dok je tim naučnika obavljao najteži deo posla. Njegove posete raznim laboratorijama bile su učtive i površne, pa je više interesovanja ispoljavao za rezultate nego za sam rad. Ali otkako je došao u Aneks, Brohier je živnuo. Smatrao je da je oblikovanje, navođenje i zaštita Okidač polja njegov lični problem, i stoga je imao pomalo agresivan pristup prema tom eksperimentu, što je Boudenovoj radionici ulivalo nadu.

Horton je rukovodio najmanjim sektorom i najmalobrojnijim osobljem. Njegova grupa za Teoretsko modeliranje zauzimala je šest malih kancelarija smeštenih duž skromne ovalne konferencijske sale. On je doveo dvojicu tehničkih istraživača, jednog matematičara, jednog asistenta za vođenje administracije kako bi vodio preciznu dokumentaciju i tekuće nalaze istraživanja, i jednog mladog fizičara sa zanimljivim idejama iz domena teorije informacija primenjene na CERN sistem.

Svakoga jutra su imali jednočasovne informativne sastanke, na kojima su razmenjivali ideje i stvarali nove. Te diskusije prepune genijalnih ideja održavale su ih mentalno krepkim, ali je pritisak bio ogroman, jer je svaki bitan korak napred dovodio do neposredne podele u radu čitavog Aneksa. Iako je nadahnuta upornost u svim sektorima eksperimenta donela neke pomake, duboko shvatanje ovog fenomena je bio kamen spoticanja u onome što su hteli da naprave.

No, napredovali su jako sporo. Horton je svoju grupu okarakterisao kao grupu "dobrih hemičara, i kakvih-takvih fizičara," i osećao se odgovornim za ove poslednje. Obično bi se u poslepodnevnim časovima sakrio u svojoj kancelariji, skrhan zadatkom koji je bio pred njim, borio se sa ubeđenjem da mu ponestaje moć zdravorazumskog rasuđivanja i sa osećanjem da bujica inspiracije, koja mu je neophodna da reši ovu zagonetku, nadmašuje njegove sposobnosti.

Ta sumnja u samoga sebe je na mahove rasla, na mahove slabila, ali nikada nije iščezla. Hortonu se sve više činilo da je otkriće Okidača rezultat spleta srećnih okolnosti, i da bi neko drugi morao to da objasni. Iz tog razloga je počeo da vrši pritisak na direktora da objave svoja istraživanja, ili da ih bar privatno dostave svojim kolegama koji bi se možda za njih zainteresovali. Ali Brohier nije ni pomišljao na to.

"Matematičku fiziku ne interesuju fenomeni - i ja ne vidim kako bi objavljivanje u Ripley's Believe It or Not unapredilo naš rad," reče Brohier. "U svakom slučaju, to što kontaktiramo sa ministarstvom odbrane koči nas da išta objavimo bez njihovog blagoslova - što nije u izgledu, bar ne u ovom trenutku."

"Ne mogu da razumem zašto ste se sa tim složili

"Zar vi ne razumete koncept 'državne tajne'? Objavičemo onda kada to neće nositi tako visok rizik da se kompromituju predsednikova kampanja, međunarodna stabilnost -"

"Što se može desiti za pedeset godina - ili nikad."

"U međuvremenu, vlada se složila da ne guši i ne osporava naše patent primene na Okidač uređaju."

"Dakle, složili su se da možemo zadržati ono što je naše, dokle god drugima ne kažemo za to," reče Horton, "Nekako ja u tome ne mogu da vidim nikakav paritet."

"Ako vi smatrate da to nije nikakav ustupak, onda zasigurno niste imali kontakte sa višim instancama vlade - bilo koje vlade," Brohier će na to. "Prihvatiti ono što oni žele i reći da je to na obostranu korist - to je dobro ukorenjem refleks. Samo najčasniji uspeju da se tome suprotstave. Imamo sreće što je u ovom trenutku jedan od njih baš sam predsednik."

"A šta će biti za tri godine, ako Breland ne dobije ponovo izbore?"

"Za tri godine ovo će biti drugačiji svet - i ne bih imao ništa protiv da se potpišem ispod bilo kojeg predskazanja koje je određenije od ovog mog. Ne, Džefri, ako ti je potrebno još mozgova, uzmi ih - ti jedva da imaš polovinu ljudi koji su ti potrebni, i prilično pouzdano mogu da kažem da niko neće dovoditi u pitanje tvoj zahtev da udvostručiš svoje osoblje."

"Mislim da se najbolji među najboljima neće odazvati mom pozivu pod ovakvim uslovima - posebno ako ne mogu da im kažem šta je to zbog čega su mi potrebni, niti gde se radi, osim da je to u Kembridžu ili Palo Altu."

"Možda ne možeš da im kažeš, pa čak ni ja," složi se Brohier. "Ali se mogu opkladiti da predsednik može. Dakle, ako znate nekoga koga bi želeli -"

"Voleo bih kad bi to bilo tako jednostavno," reče Horton. "Voleo bih kad bih mogao da vam uručim spisak desetorice ljudi za koje znam da nam mogu pomoći. Ali kako da znam kakvi stručnjaci su nam potrebni, kad ne mogu čak ni pravilno da definišem problem? Možda bi nam trebali stručnjaci iz oblasti metafizike."

Brohier se prigušeno nasmeja. "Možda je tako. Uprkos tome, ja želim da ukažem na jednu drugu opciju. Vašington već ima ugovore sa velikim brojem naučnika, a koji rade u svakoj branši civilne birokratije, za Pentagon, sve agencije i ugovorne strane. Možda ima malo istinskih stručnjaka iz teorijske fizike, ali sam siguran da mora da postoji bar neko u tom mnoštvu sa znanjem koje tražite, i da će Breland biti više nego srećan da nam ga pošalje - ili nju, svejedno. Ni starešinstvo ne bi bila prepreka - možemo tražiti bilo koga sa vrha spiska osoblja. Razmislite o tome."

U to ih neko prekinu i tako spasi Hortona da prizna da je ta njegova ideja podstakla njegov osećaj prema profesionalnoj teritorijalnosti. Prekinuo ih je jedan kurir iz kućice za signal bezbednosti - sa lokalnim govorom, iz telegrafske službe.

Ta četiri oficira iz kućice za signal bili su, bar koliko je Horton znao, jedino vojno osoblje u Aneksu. Horton je ovoga nazivao Krojač - jer su mu poslovno odelo i plava kravata tako neuverljivo odudarali, da je izgledalo kao da je u uniformi.

"Hoćete da izađem?" upita Horton.

"Nema ništa u ovome što vam sutra na sastanku neću saopštiti," reče Brohier potpisujući prijem magnetski zapečaćenog portfelja. Vrata se još nisu ni zatvorila za kurirom, a Brohier je već otkucao sigurnosnu šifru, i vadio dokumenta koja su bila unutra. Preleteo je pogledom po naslovnoj strani, namah izrazivši svoje nezadovoljstvo, i zagledao se u sledeću stranu. "Dobro," reče, i povuče se za svoj sto.

"Šta je? Šta je to?"

"Lista želja iz Pentagona," kaza Brohier. "S obzirom na to kada je napisana, pretpostavljam da je ona odraz rezultata testiranja koja su izvedena na ranijim modelima."

"I?" upita Horton, smestivši se na obližnju stolicu.

"Oh - ništa čudno. Oni žele da uređaj bude manji, lakši, i sa manjom potrošnjom. Žele veći domet - hiljadu pet stotina metara što je pre moguće, a posle toga tri hiljade metara što je pre moguće."

"Dakle tu nema nagoveštaja da oni znaju da su njihove prve dve želje suštinski kontradiktorne?"

"Nema nagoveštaja," složi se Brohier. "Oni žele i da se efekat Okidača nekako zaštiti ili blokira, ili da bude usmeren - ili, što bi bilo najidealnije, i jedno i drugo."

"To, dakle, znači da oni ne bi morali da predaju svoje oružje da bi u potrebi 11 ovo."

"Vrlo verovatno." Brohier pogledom prelete celu stranu. "Ovu stranu je potpisao predsednik, a ne Stipek."

"Karl - mi im ne možemo dati ono što oni hoće od nas."

"Ovo je, kao što sam već kazao, lista želja. Ne očekuju oni da će im to biti na poslužavniku već sutra ujutru."

"Nisam to ni mislio," reče Horton nagnuvši se napred. "Onog trenutka kad im budemo dali Okidač sa usmerenjem, on prestaje da bude odbrambeno oružje - prestaje da bude sila za razoružavanje. Ako naša vojska bude imala Okidač sa usmerenjem, onda se vraćamo u istu igru - zadržaće svo svoje oružje, a oduzeće svo naše. Karl, plan nije bio takav - zar ne? Ili je bio?"

"Nije."

"Šta ćemo onda da radimo?"

"Radićemo na listi želja," reče Brohier, nežno spuštajući predsednikov memorandum na sto. "Ali kad Božić dođe, daćemo svima poklone - da budemo fer."

"Jeste li zaista spremni da to uradite?"

Brohier se spokojno nasmeja. "Pretpostavljam da bih mogao da vam oprostim to malo skepticizma. Ali i ja imam savest, Džefri - čak i onda kada se od mene očekuje da budem lojalan. Želim da predsedniku i njegovim ljudima dam svaku šansu da zadovolje moje visoko mišljenje koje o njima imam. No, nisam ni ja toliko naivan pa da ne predosetim mogućnost da oni razočaraju mene. Da - spreman sam ja i na tu mogućnost. Pripremao sam se za to sve vreme."

Horton, zavalivši se u svoju stolicu, duboko udahnu i lagano ispusti vazduh iz sebe. "Mislim da bi trebalo nešto više da mi kažete o tome."

Brohieru se iz očiju videlo da je razočaran. "Nisam do sada shvatio da ste tako duboko sumnjali u mene, Džefri."

"Oh - ne, nije to razlog što hoću to da znam," reče Horton. "Vidite, uvek se iznova pitam, kad ne bih kočio sebe - kad bih sebi dozvolio da vidim odgovore, jer ja ne mogu da kontrolišem druge i šta će oni uraditi sa njima. I zavideo sam vam na vašem očiglednom samopouzdanju - ne shvativši da se tu krije nešto više od ležernog optimizma. Ako znam ono što vi znate

"Onda ćete moći pristupiti problemu čiste savesti."

"Makar čistije savesti," reče Horton, pa se nasmeja kroz zube. "Osim toga, za slučaj da vam se nešto dogodi, neko ipak mora da zna gde ste sakrili Deda mrazovo odelo."

To je katastrofalno poražavajuća sitnica koju sam prevideo," zamišljeno reče Brohier. "Pa dobro, doktore Horton - dobrodošli u moju malu zaveru."

14
PRILIKA

PORT ARTUR, TASMANIA Hici iz kamiona u prolazu rasturili su gužvu više od hiljadu advokata za kontrolu oružja koji su se okupili kod spomenika žrtvama u Port Arturu. Jedanaest ljudi je ranjeno, jedan od njih teže, a dva metka su pogodila i keramičku ukrasnu ivicu spomenika. Policija traži trojicu muškaraca u tamno žutom starom Reindž Roveru. "Pretpostavljam da su oni zaključili da im nećemo uzvratiti paljbu," rekao je organizator mitinga Čad MekKi, od Hobarta. Miting pod nazivom "Sprovedite zakone" je jedan od mnogih koji se održava na godišnjicu masakra 35-oro ljudi koje je 1996 godine ubio automatskim oružjem Martin Brajant, što je zatim dovelo do donošenja zakona o obavezi opšte registracije oružja u Australiji i zabranu automatskog oružja.

Kompletan izveštaj / masovno ubistvo i ludilo / retrospektiva "sećam se": masakr u Port Arturu / S.A.D. još uvek vodeća kada je oružje u pitanju, ubistvo, samoubistvo

641-a Taktička brigada, nezavisna jedinica američke vojne Obaveštajne službe i Komande bezbednosti (VOSIKBEZ), prvi put se pojavila na početku druge faze strateškog razvoja Okidača. Kao malo čudo vojne efikasnosti, 641 Taktička brigada (Tac BG) stvorena je praktično od nule u roku od samo nekoliko meseci, i samo sa jednim ciljem: da zaštiti mnoštvo Mark I Okidača, gde god se oni nalazili.

Mark I Okidači, koji su prvobitno strateški razvijeni u Vašingtonu, u oblasti Kolumbija, premešteni su na lokacije koje su već bile među najsigurnijim na kontinentu. Šta više, samo dve od tih deset lokacija bile su smatrane "vrućim mestima /žarištima/." I tamo je Okidač bio aktivan 24 časa dnevno. Daleko od pogleda i zaštićen već postojećim obezbeđenjem, svakoj od tih deset jedinica je dodeljen po jedan operativni tim iz 115-te Taktičke brigade.

Ali dalji razvoj plana povlačio je i mnogo veći rizik od privlačenja radoznalosti ljudi izvan oficirskog kora. Stepak je rekao predsedniku da ne može garantovati tajnost projekta od onog trenutka kada počne Faza II i bilo je samo pitanje vremena kada će neko ko nije "na našoj listi za Božić" otkriti postojanje i prirodu Okidača. A kada se to desi, neko će sigurno pokušati da ukrade radni primerak studije, da ga iskopira i okrene protiv američke vlade, vojske ili javnosti.

"On bi bio savršeno terorističko oružje protiv naoružanog neprijatelja," istakao je Stepak. "I da budem iskren mi smo najnaoružanija meta u vidokrugu."

"Onda ćemo jednostavno morati da budemo potpuno sigurni da svaki od njih bude pod tako dobrim nadzorom da nijednom neprijatelju ne dozvoli pristup,"odgovorio je Breland.

Breland je bio jako iznenađen odgovorom da je nešto što on traži neizvodljivo. "Možemo postaviti dovoljno ljudi oko jednog od njih da ga čuvaju i spreče dovoljno odlučnog neprijatelja koji ima nameru da ga se dočepa," rekao je Stepak. "Ali samo u slučaju ako se složite da ih smestimo u jedno od ICBM skladišta. Ono što možemo pokušati jeste da se postaramo da, pre nego što oni dođu do Okidača, on bude potpuno neupotrebljiv za njih."

Razgovor je u stvari predstavljao genezu 641-e Taktičke brigade. Prvi njem članovi bili su pripadnici 150-e jedinice specijalnih oružanih trupa sakupljeni iz tri veteranske kompanije u Fort Kampbelu, u Kentakiju. Oni su dobili zadatak da osmisle program obuke za timove od sedam ljudi koji su uskoro nazvani T-timovima. Posle dve nedelje, sprovođenje plana je još uvek stajalo u mestu. Dve nedelje kasnije, stručni kadar, kome je sada bio poveren zadatak da sprovede sopstveni plan, primio je svoju prvu klasu regruta u Fort Silu, u Kanzasu.

Namera koja se krila iza postojanja T-tima bila je da jedinicu Okidača čuva 24 časa dnevno straža od dva vojnika - smena bi trajale četiri sata, što znači da kada bi jedna smena bila na straži, ostale dve bi odmarale. Sve u svemu, činilo se da će sve to biti dosadno i ne baš sjajno, kao neka vrsta "stacioniranog stražarskog mesta" koga su se mnoge specijalne operativne trupe ne samo užasavale, već su ga prećutno smatrale ispod svoje časti. Nije bila potrebna nikakva specijalna obuka da bi se postao stražar ozbiljnog izraza lica, a čak su i terenski "batinaši /glavolomci/" iz Vojne policije bili tretirani sa više poštovanja.

Ako bi ikada i došlo do toga da ta dosada bude prekinuta, članovi T-tima bi voleli da se, u tom slučaju, nađu u situaciji da moraju da upotrebe netradicionalno oružje malog dometa kako bi odbili napad brojčano nadmoćnije sile - jer to je bio posao za najčvršće, najhladnokrvnije i najposvećenije raspoložive trupe. Uzimajući to u obzir, članovi prve klase regruta dolazili su jedan po jedan iz elitnih Specijalnih operativnih jedinica iz sve četiri službe: Zelene beretke, Foke, Vojni komandosi, pomorsko-desantni izviđači.

Nije bilo potrebe da se nastavlja dalje, jer je 641-a Taktička brigada mogla da rasturi sve te jedinice i pre nego što je dobila punu snagu od 7000 trupa. Tako je prva klasa od 250 specijalaca, kao i klase koje su posle nje usledile, prestigla jedinice Specijalnih operacija oslanjajući se na redovnu pešadiju kao i na vazdušnodesantne jedinice.

Program tromesečne obuke je uzeo neke od tradicionalnih snaga Specijalnih operativnih trupa i iskoristio ih kao osnovu. Fizički trening i borba prsa u prsa bili su deo dnevnog režima obuke, ali nisu zahtevali više njihovog truda nego što je bilo potrebno da pobede monotoniju i sačuvaju mentalnu budnost.

Rasklapajući samostrel koji se vrlo brzo punio kao i kratki karabin sa komprimiranim vazduhom a koji su mogli da koriste flašete ili gasne ampule, takođe su stavljeni na kvalifikacionu listu za oružje. U međuvremenu, obučeni kadar je testirao ostala strana oružja, uključujući i cijanosilikatnu "lepak pušku" koja je ličila na pištolj, i koja je bila iznenađujuće efikasna, ali koja se nažalost često kočila pa se na nju nisu mogli osloniti. Neka od "pakovanja" - kako su Okidače nazivali u svim dokumentima i tokom cele obuke - bila bi mobilna, i bilo je neophodno zaštititi ih u tranzitu od fabrike. S obzirom na sve to obuka se odvijala na potpuno novom automatizovanom međunarodnom putu u dužini od preko 20 milja koji se gradio zapadno od Nešvila, a svaki regrut bio je za volanom kako transportnih, tako i vozila pratnje u vežbama protiv otmice i radi vežbanja vožnje pri velikim brzinama. "Rad na putu" izazvao je mnogo više neuspeha nego bilo koji drugi element obuke.

Više od dvadesetak zgrada i drugih objekata u Fort Silu, od bunkera sa municijom do četvorospratne službene zgrade, bilo je pretvoreno u simulirane položaje razvoja, i svakoj jedinici na obuci dodeljena je redovna straža. Nisu im rekli za postojanje skrivenih kamera koje su ih nadgledale, kao ni za grupu u okviru nastavnog kadra koji su dobili zadatak da ih tajno napadnu - bila je to uloga zbog koje je ta grupa vrlo brzo, ali na pomalo misteriozan način, dobila nadimak "Španska inkvizicija."

Tek posle trećeg meseca su regruti 641-e Taktičke brigade, pošto su svi oni koji su pretrpeli neuspeh otišli kući, videli maketu Mark I Okidač jedinice. I tek tada su oni postali svesni druge dimenzije koju je imao T-tim - da uništi njihov Okidač ako nisu u stanju da ga zaštite. Upoznali su ih i sa specijalnim termit kalupima - po jedan za kontrole i za odašiljač - koji su napravljeni za tu svrhu po aerodinamičkoj proceduri naoružanja.

Konačno, i na svu sreću, T-tim je trenirao zahvate tipa blokiranje španske kragne i ručne zahvate "mrtvih" premeta što će im i omogućiti da istraju u borbi što je duže moguće, i uveriti ih da ih smrt neće sprečiti u ispunjavanju krajnje odgovornost. I pre nego što su raspoređeni na svoja nova bataljonska mesta i pre nego što su podeljeni zadaci za individualne timove na dan svečanog završetka obuke, svaki član 641-e Taktičke brigade je već shvatio rizik na vrlo ličan način - jer ono što se od njih tražilo, to ne bi mogao da obavi obični stražar ozbiljnog izraza lica.

Nenajavljen i potpuno neočekivano, Karl Brohier je promolio glavu iza ugla kancelarije Džefrija Hortona. Zamenik direktora je sedeo okrenut leđima prema vratima, povijen iznad digitalnog stalka koji je zauzimao 2/3 veličine radnog stola.

Brohieru se nikada nije dopadao taj stalak, koji je ironično, bio proizvod odeljenja Alef Instrumenti, koje je bilo deo Goldstajnovog malog carstva. Mnogo mu je bila draža njegova malena pomoćna datoteka koju je nosio svuda sa sobom i ogromna bela tabla za koju je insistirao da bude instalirana u svakoj sali za konferencije u Terabajtu. Stalak je, međutim, imao dve prednosti koje su privlačile mnoge mlađe naučnike - u pitanju je bila njegova sposobnost da sam snimi kao i da obriše sve svoje podatke.

Bez obzira na sve to, Horton i dalje nije bio zadovoljan - a ionako nije bilo mnogo toga na tabli što je trebalo da se snimi ili izbriše. Brohier je pročistio grlo i rekao: "Je li imaš malo vremena?"

Horton je krišom pogledao iza ramena, zatim se ispravio i okrenuo. "Naravno."

"Dobro. Onda idi i spakuj torbu."

"Šta?"

"Moramo da idemo u Vašington."

Hortonovo lice se ozarilo pri samoj pomiri da postoji mogućnost da se izbegne Aneks. "Konačno ću upoznati Deda mraza?"

"Ne, upoznaćeš Grinča (baksuza). Pravni zastupnik za patente je upravo prosledio razultate prvog PTO ispitivanja u vezu sa našom prijavom za Okidač - sa naznakom odbija se."

"Po kom osnovu?"

Brohier se zakikotao. "Po istom onom kome pribegavaju kada žele da odbiju prijave za perpetualne mašine i nereagujući pogon - koje nisu zadovoljile standarde korisnosti u oblasti operativnosti i koje nisu prošle test na temu mogućnosti patentiranja u okviru nepotvrđenih naučnih osnova."

"Oni misle da on neće proraditi."

"Tačno. Hoće da im damo radni model."

"Mi to ne možemo da uradimo - zar ne?"

"Ne. Podnećemo dodatnu molbu za razmatranje, ali prvo ti i ja moramo da porazgovaramo sa ispitivačem."

"Zar to ne možemo putem telegrafa ili tako nekako?"

"Biro za patente i zaštitne žigove ne poseduje sistem obezbeđenja, koji je na nivou vojnih sistema, za vođenje konferencija putem elektronskih sistema komuninkacije. Je li imaš zimski kaput?"

"U nekoj fioci. Zašto?"

"Pronađi ga. Na Molu je sneg napadao 25 cm."

"Divno. Jedva čekam da vidim."

"Povlačeći se prema vratima, Brohier je skeptično prokomentarisao kroz nos. "Sačekaj me kod heliodroma u tri - sa kaputom naravno."

"A dosijei?"

"Ne. Već smo im poslali jednu gomilu. Naš problem je kako da ih nateramo da shvate ono što pročitaju." Vrata za njim su počela da se zatvaraju kada je Horton doviknuo za njim: "Kaži mi, doktore Brohier, da li sada imamo dozvolu da putujemo zajedno?"

Ironičan osmeh je prešao preko Brohierovcg lica. "Ah, naravno. Imaćemo i pratnju. Ali jedina stvar za koju su oni zainteresovani jeste da nas ne ščepaju, a to da li će nas ubiti ili ne, to njih uopšte ne zanima. Što se oficirskog kora tiče, za sada im nismo potrebni. Čak možemo i da odemo avionom pravo tamo - javno, bez špijunskih namera, neočekivanih obrta i zasebnih putovanja do Kalama zološkog vrta. A možeš i moj kikiriki da uzmeš - ne mogu više da ga svarim."

Za sve to vreme, Horton je stajao. "Doco, nikada nemoj nikome dozvoliti da ti priča kako ti ne znaš da isplaniraš odmor. Vidimo se u tri.

Ispitivač patenata, Majki Vejn, je bio samo godinu dana mlađi od Džefrija Hortona, a već je stigao do samog vrha unutrašnje hijerarhije Biroa za patente.

Vejn, čovek sa gustom i nemirnom crvenom kosom, nadgovorio je mišljenja o "tabloid nauci" i "prevarantima sa diplomama." Od samog starta uživao je da analizira i odbija molbe "neobrazovanih egoista koji ili misle da smo mi idioti ili nisu svesni da su oni idioti." Iako je naravno bio pretpostavljeni ispitivač za inženjersku fiziku, Vejn je bio još, po sopstvenom izboru, glavni ispitivač kandidata u vojnoj inspekciji, koje su u birou obično nazivali "egzotičan", a Vejn ih je zvao "fanatici."

"Oni nisu ni svesni koliko ne znaju," reagovao bi i na najmanju provokaciju. "Oni mogu da citiraju Klarkov prvi zakon, ali oni ne razumeju prvi zakon termodinamike. Negde su čuli da je Edison ponavljao treću godinu, a da je Ajnštajnu bila potrebna pomoć za domaći iz matematike, i onda oni misle da to znači da svet nestrpljivo čeka - sa čekovnom knjižicom u ruci, naravno - na njihov izum."

Vejn je gajio poseban prezir prema onim podnosiocima molbe koji su se usudili da upotrebe reč "revolucionaran" na formularima ili u toku intervjua: "Oni prave greške koje bi primetio student druge godine prirodnih nauka, a kada ih istaknete, oni se žale da je u pitanju zavera: Dženeral Motors, ili Ekson, ili IBM imaju udela u tome, kako bi zaštitili svoje akcionare. Pravi vernici misle da im ovako malo fali da postanu industrijalci milijarderi, ali istovremeno gaje prezir, poput pravih sindikalaca, prema velikim korporacijama, i nisu spremni na težak rad koji je potrebno uložiti da bi se sagradila jedna takva korporacija."

Iako je njegova formalna vlast bila ograničena s obzirom da je on bio supervizor obuke u sopstvenom sektoru, Vejnovi stavovi su uticali na čitavo inženjersko odeljenje, a za kolekciju mašina "večitog kretanja" verovao je da su od trećerazredne vrednosti. Ironija je bila u tome što je on dobio viši čin delimično zahvaljujući tome što je Marčmont skandal totalno izbacio celu malu vojsku viših ispitivača iz njihovih kancelarija na ulicu.

Retrospektivno gledajući, lako je bilo videti kako se razvijala situacija u Marčmontu. Nijedno od imena na molbi sa naznakom "Uređaji za uvećanje energije" nije imalo pouzdanu verodostojnost - ni pojedinci ni Viskonsin-Vajtvoter Univerzitet, koga su u potpunosti sačinjavali samo studenti i predavači. Predmet njihove molbe imao je još manje kredibiliteta. Biro je odbio više od trista uređaja za hladnu fuziju i procese koji se odigravaju skoro dvadeset godina. Cela molba je podsećala na neku srednjoškolsku šalu, na prevaru smišljenu usled previše piva i drskosti.

Jedim problem je bio u tome što je UUE /uređaj za uvećanje energije/ radio. Piter Marčmont trebao je sa punim pravom da primi svetski patent za razdvajanje hidrotermoelektričnog generatora za svoj postdiplomski praktikum iz hemijskog inženjerstva.

Ali umesto njega Tojota ga je primila, na osnovu molbe podnete u Tokiju sedam meseci pošto su Marčmontovu molbu primili u Vašingtonu. I čim je prvi Tojotin Voterfol pokriveni automobil na električni pogon, sa dometom od 1000 km i jeftinim priključnim modularnim elementima za gorivo, počeo da izlazi sa montažnih traka u Kjotou i Tenesiju, glave su počele da padaju u Vašingtonu.

Generalni, i svih pet tehničkih direktora, kao i svih šesnaest poslovođa tehničkog sektora bili su otpušteni u Englerovoj čistki nazvanoj "Crni petak." Međutim, to je bila samo uvertira. Kada je Vrhovni sud dao zeleno svetlo slučaju Marčmont protiv SAD Biroa za patente i zaštitne žigove. Biro je odmah došao do sporazuma bez parnice, a zatim energično izvršio reformu kadra. Bilo je otpušteno više od dvesta viših ispitivača jer su odbili molbu za patent koju je samo pet njih ikada videlo.

"Počeli smo rat protiv duboko ukorenjene kulture skepticizma ja-to-nisam-tako-naučio," rekao je direktor Biroa, postdiplomac poslovne škole i nekadašnji predsednik Merka. "Prethodnica nauke i tehnologije kuca na našim vratima i mi moramo biti spremni da je dočekamo, i obratimo joj se na njenom jeziku."

Vejn nije osetio ironiju svoje pozicije jer se Njegovo poimanje onoga što se dogodilo razlikovalo od shvatanja ostalih koji nisu dobili otkaze. "To ne znači da su ispitivači bili isuviše skeptični," objasnio je on svojim regrutima. "Oni nisu imali predrasude i nisu zaostajali za vremenom u kom su živeli. Jednostavno su pogrešili.

Kada ulazite u ovu zgradu ujutru to je isto kao da ulazite u sobu gde je pod prekriven dragocenim crnim biserima i otrovnim crnim bubama. Morate gaziti po bubama i sakupljati bisere. I ako jednog dana ne primetite razliku, bolje je da prestanete to da radite dok opet ne budete sposobni da pravite razliku. Marčmontovi ispitivači su nagazili biser, i to veliki, pravu lepoticu. Ja ih ne sažaljevam. Budite sigurni da nećete pogrešiti kada kažete 'ne.' To je tako jednostavno."

"Pa, gospodo - vi nameravate da podnesete ispravljenu molbu za vaš Uređaj za daljinsku terensku pirotehničku detonaciju?"

Nešto u tonu ispitivačevog glasa nateralo je Hortona i Brohiera da izmenjaju poglede. "Zato smo ovde, gospodine Vejn."

"Doktor Vejn."

"Izvinjavam se," rekao je Brohier, poslušao je ispitivačev savet i seo. "Kao što sam rekao, doktore, zato smo ovde - želimo da budemo sigurni da ćete vi shvatiti specijalne okolnosti koje okružuju ovu molbu, i da vidimo da li možemo da ugovorimo sastanak sa učenim ljudima da bi se uverili."

Dok je Brohier govorio, Vejn je uzeo njegovu vizit kartu sa stola i posmatrao je iskosa. "Specijalne okolnosti, da - oprostite, ali u kakvom ste vi tačno svojstvu ovde danas došli?"

Brohier je zatreštao od iznenađenja. "Ja sam direktor Terabajt laboratorija..."

"Ali vi niste imenovani kao pronalazač u molbi, zar ne? Ili možda nameravate da i taj deo molbe ispravite?"

"Ja prosto ne vidim razlog..."

"Dobro. Sve dok uviđate da to što ćete dodati svoje ime u molbu nema nikakvog uticaja, njeni nedostaci ostaće nepromenjeni. A što se tiče vašeg učešća u ovom ispitivanju..." Vejn je slegnuo ramenima. "To i nije baš regularno, ali mogu da pređem preko toga. Doktore Horton, gde je vaš pravni zastupnik za patente?"

Uvređen u ime svog mentora i iznenađen Vejnovim policijskim stilom ispitivanja, Horton je zamuckivao dok je odgovarao na postavljeno pitanje. "Ja, uh, pravni zastupnik za patente korporacije se nalazi u Sinsinatiju. Smatram da su pitanja, hm da su pitanja bila tehničke i naučne, a ne pravne prirode. Mi imamo zastupnikovu dozvolu.."

"Kako želite," rekao je Vejn. "Ja ću zapisati da ste vi odbili da vaš pravni zastupnik bude prisutan. Sada, što se tiče izmenjene molbe, siguran sam da ste videli u obaveštenju, zahtevam od vas da priložite radni uzorak za svaki izmenjeni dodatak. Isto tako, ocenio sam da je vaše tehničko izlaganje neadekvatno. Ovog puta biće neophodno da obezbedite citate iz objavljenih radova u arbitražnom časopisu kako bi se ustanovila punovažnost vaših operativnih principa."

Samozadovoljna superiornost u Vejnovom glasu podgrejavala je Hortonov bes. "Nažalost nećemo moći da vam pokažemo radni uzorak."

"U tom slučaju, zašto ne bismo uštedeli moje vreme i vaš novac, i podneli deklaraciju o odustajanju umesto da... šta?"

"...sa dozvolom vrhovnog vojnog štaba," prekinuo ga je Horton. "Ne dolazi u obzir da vama predamo jedan radni uzorak."

"Ovo je vladin projekat? To nisam video u molbi. Ako vi radite za saveznu vladu, onda verovatno nemate ni neophodne kvalifikacije za dobijanje dozvole za patent..."

"U pitanju je privatni projekat koji izvodi privatna istraživačka firma," rekao je Brohier. "Sada klasifikovan kao poverljiv, po predsednikovom naređenju. Zato je doktor Horton konkurisao za dozvolu za tajni patent."

"Ne vidim kako vam bilo koja dozvola za patent može biti odobrena. Ovo je totalno neregularno."

"I nama je ovo potpuno strano," rekao je Horton, pošto je video da je Vejnova arogancija sada pokolebana. "Kako možemo pomoći jedan drugom?"

Njegova uvertira bila je oštro odbijena. "Ovo nije društvo za uzajamnu pomoć, doktore Horton. Za validan patent, moram da potvrdim da je izum koji ste vi opisali i nov i upotrebljiv. A s obzirom da vi kažete kako mi ne možete ni objasniti niti demonstrirati kako on radi..."

"Da li biste prihvatili overenu potvrdu generala Tom Vanigana, šefa Biroa za tehnologiju odbrane u Pentagonu?" upitao je Horton.

"Da li vi to želite da mi kažete da su radni uzorci ovog izuma već isporučeni vladi?"

"Da."

"Radni uzorci?"

"Da."

Vejn se uzbuđeno namrštio. "Onda mi kažite kako on funkcioniše. Ako vaše objašnjenje bude zadovoljavajuće, možda mogu da odustanem od zahteva da priložite uzorak."

Horton je sebi dozvolio da se malo nasmeje. "Mi još uvek ne znamo kako on funkcioniše. Jedino znamo da funkiconiše."

"To ne mogu da prihvatim," rekao je Vejn, odmahujući glavom. "Ne mogu da prihvatim. Patent mora da bude specifičan kako bi mogao..."

Brohier se naslonio u svojoj stolici i dodao gunđajući: "Rekao sam ti da im kažeš da je i to poverljiva informacija."

"Doktore Brohier, ako je to vaš doprinos ovom sastanku..."

"Doktore Vejn, šta biste vi uradili sa molbom za izdavanje dozvole za patenta za atomsku bombu 1945? Ili za radar 1939?"

"Odobrio bi ih," rekao je ispitivač bez oklevanja. "Oni su bili značajna tehnička unapređenja koja su se bazirala na čvrstom teoretskom temelju. Dok vi, sa druge strane, "izvlačite zeca iz šešira", a da pritom ne želite da mi pokažete ni zeca ni šešir. Ruke su mi vezane. Vaš patent se nikada neće hrabro suprotstaviti izazovu. Najiskrenije sumnjam da bi bilo koja od zemalja potpisnica Mirovnog sporazuma izdala recipročan papir za njega."

"Ja ne planiram da tražim jedinstveno pravo za patent u prekomorskim zemljama," rekao je Horton.

"Čak i ako vaš američki patent bude jednoga dana objavljen?"

"Ni tad,"

Sada već delujući totalno zbunjeno, Vejn je prekrstio ruke na grudima. "Šta je onda tačno svrha ove molbe?" Ako je tehnologija poverljiva, vi ionako ne možete imati nikakvu korist od patenta - vaša jedina mušterija je Pentagon. Da li se ovde radi samo o pitanju ega? Ili o lovu na novac - da li vi jurite za nekom vrstom premije od Terabajta?"

Horton je pogledao u stranu prema direktoru pre nego što je odgovorio. "Doktore Vejn, mislim da moji razlozi nemaju veze sa molbom niti sa postupkom istraživanja."

"Ne, u pravu ste. Nemaju. Ali mislio sam da možda želite da me motivišete da pročitam proceduralm priručnik sa isto onoliko kreativanosti sa koliko ste vi napisali vaše tehničko izlaganje." Pokrio je usta desnom rukom i uzdahnuo. "Da li ste vi doneli tu overenu potvrdu od generala Vamgana?"

Horton je izvadio zapečaćenu Tajvek kovertu i dodao je preko stola. "To je 'read-once' pismo, može se samo jednom pročitati," upozorio je Horton.

Klimajući glavom, Vejn je iscepao pečat i proučavao pismo koje se nalazilo unutra. Već je počelo da se raspada kada je on uzdahnuo i spustio ga na sto. Za manje od jednog minuta, pretvorilo se u beli prah, bez mogućnosti ponovnog čitanja, i spajanja.

"Žao mi je zbog nereda," rekao je Horton, nežno prekidajući tišinu.

Vejn je odmahnuo rukom odbacujući izvinjenje. "Ovo su - specijalne okolnosti, kao što ste vi to rekli, doktore Brohier," počeo je polako. "Poverljiva tehnologija - nedovoljno ispitano područje - patent koji neće biti objavljen sem ako i kada. Pentagon odobri njegovo puštanje u javnost. Sve ono što se stvarno zahteva je da se sačuva datum vašeg prisustva u slučaju da ovaj izum postane javni patent." Lupkao je prstima po stolu podižući prašinu. "Na osnovu, hm, dodatne dokumentacije ovde prezentovane, ja odobravam izdavanje privremene - ah, privremene i uslovne dozvole za patent."

"A uslov je..."

"Moraćete da obezbedite izmenjeno tehničko izlaganje, kako bi postavili teoretsku osnovu za uređaj. Ako to ne učinite pre nego što ograničenja budu podignuta a patent priložen za izdavanje, patent će biti nevažeći - I biće povučen." Vejn se naslonio u svojoj stolici, ruku prekrštenih u krilu. "To je najviše što ćete od mene dobiti, gospodo. Predlažem vam da prihvatite."

Dok je Horton slušao ovu izjavu, osećao je kako ga teret očekivanja pritiska više nego ikad. Ali Brohier je ustao, pružio ruku i zadovoljno se nasmejao. "Odlično. Hvala vam, doktore Vejn. To će biti dovoljno - da, sasvim dovoljno."

Brohier je ostavio malo slobodnog prostora u planu za njihov povratak - dovoljno, kako je on rekao Hortonu ponosno, da sebi priušte ranu, ali opuštenu večeru kod Mamaranda u Aleksandriji.

Posle sedam meseci, svaki obrok izvan Aneksa, pa čak i na brzinu pojedeni ručk u kafani na Denver aerodromu, predstavljao je zadovoljstvo i pročišćavanje za njihov stomak. Ali Mamarand je predstavljao nenadmašno zadovoljstvo u bilo kom kontekstu, znamenitost glavnog grada sa četiri zvezdice kome su ugledne ličnosti Vašingtona bile verne već skoro dvadeset godina.

Horton je odbacio opreznost i odlučio se za jedan od najozloglašenijih specijaliteta, od onih "za srčani udar", file u skrami. "Kada bih znao da će ovo imati ukus upola ovako dobar sutra, naručio bi još jedan za poneti," rekao je Brohieru.

"A kada bih ja znao da će moje telo ovo do sutra da mi oprosti, ja bih naručio još jedan odmah," rekao je Brohier, merkajući laganu ribu, svoje glavno jelo sa žaljenjem.

Zidovi Mamaranda bili su prekriveni potpisanim crtežima poznatih mušterija. Malobrojni turisti koji su imali sreće da dobiju sto, naravno uvek pre sedam, uvek su se odavali tako što su zverali okolo ili se cerekali. Redovne mušterije su primećivali samo nove crteže.

"Gde si odlutao?" pitao je Horton. On se zabavljao trećom čašom kabernea. Igrajući se pokušavao je da vidi koliko lica u redu može da prepozna a da ne gleda autograme.

"Ja?" zakikotao se Brohier. "Džefri, vani u stvarnom svetu, tipičan dobitnik Nobelove nagrade je udarna vest u trajanju od dvanaest sati u životu običnog čoveka. Ja nisam poznat. U najboljem slučaju, ja sam onaj odgovor pod B na pitanje broj 190 u nečijem testu opšte kulture."

Iako je on to direktno pobijao, bar jedno deset puta do kraja obroka prekinuli su ih gosti koji su kasno stigli i zastali kraj njihovog stola kako bi pozdravili Brohiera oslovljavajući ga.

Horton nije poznavao nikog od njih. Posle rituala upoznavanja, otkrio je da nije čak ni čuo ni za jednog od njih. Ali pošto mu je Brohier objasnio ko su oni, pošto bi ovi otišli prema svojim stolovima, samo je pojačalo Hortonovo osećanje da živi život potpuno odsečen od stvarnog sveta. Svaki veseli pozdrav gurao ga je još dublje u turobno nezadovoljstvo. Ućutao se, a Brohier je to pogrešno protumačio kao umor.

"Znaš, razmišljao sam i mislim da uopšte nije neophodno da se vraćamo večeras," nežno je predložio. "Možemo da uzmemo dve sobe u Nortvindu i da idemo čarter letom sutra. Prijaće nam da nas malo razmaze - Đakuzi, masaža, plišani peškiri, kingsajz kreveti." Nasmejao se sebi u bradu. "Mislim da ću kada se vratimo unajmiti nekoga da stavlja čokoladice na svačije jastuke."

Brišući usta salvetom, Brohier je izvukao svoj komset iz unutrašnjeg džepa. "Videću šta mogu da uradim."

Ali ništa nije moglo da dodirne Hortonovu melanhoniju - čak ni spektakularan pogled iz njegove hotelske sobe na osvetljenu panoramu spomenika glavnog grada, ni vrelina vode u kupatilu sa četiri tuš-glave tokom dugog tuširanja, ni zadovoljstvo zbog malog koktela za dvoje u ponoć koji su mu doneli u sobu, ni komfor dugog plišanog hotelskog bademantila, pa čak ni 500 kanala sa muzikom, pozorišnim predstavama, i filmovima prikazivanim kroz staklenu vitrinu u dužini celog zida.

Kada mu ni plivanje u hotelskom bazenu nije pomoglo da zaspi, Horton je shvatio da on, u stvari, pokušava da produži dan kako bi odložio jutro. U tom trenutku spoznaje, shvatio je i šta je to što mora da promeni. Tako se i našao u hodniku u bademantilu u pet do jedan, ispred vrata susednog apartmana i zakucao.

"Samo minut nešto da ti kažem," obećao je kada je Brohier konačno otvorio vrata i pogledao ga žmirkajući.

"Mislio sam da si otišao na spavanje još pre dva sata. Bar ja jesam. Zar to nije moglo da sačeka do sutra ujutru?" progunđao je Brohier ljutito i pomerio se od ulaznih vrata i pustio Hortona da uđe.

"Ja stvarno ovo moram sada da rešim, Karl. Ako to ne uradim sada nisam siguran da ću ovde biti sutra ujutru. Kako stvari sada stoje, mislim da se sutra neću ukrcati sa tobom na avion.

Vrata su se zatvorila iza Horton dok je govorio. Samo se video bledi sjaj prigušene svetlosti lampe. "Dobro," rekao je stariji čovek, i ljutnja je nestala iz njegovog glasa. "Šta ti treba?"

"Promena. Uopšte mi nije zabavno to što lupam glavom o zid. Ne znam pravi razlog tome, a i izgubio sam interesovanje da bih i dalje pokušavao da otkrijem šta je u pitanju. Istina je da sam zbunjen. Totalno sam postao mentalno neaktivan. Ne, čak je i gore od toga. Razvio sam loš stav prema svemu ovome što radimo."

"Da li želiš da se isključiš."

Horton se na trenutak našao u iskušenju, ali je istog trenutka odbacio tu misao. "Pitao sam se da li bih mogao da te zainteresujem da zamenimo probleme."

Brohier se grlato nasmejao. "Zašto misliš da bih ja bio uspešniji od tebe? Ne znaš koliko mi je sada teže da se skoncentrišem nego pre kada sam bio u tvojim godinama. Zrelo doba nema ništa da ponudi fizičaru, Džefri. Ili bar ništa što bi nadoknadilo pohabanost instrumenta."

"Zašto misliš da ću poverovati da si nezainteresovan, i da nisi o tome sve vreme razmišljao?" kao iz topa je odgovorio Horton. "Od ovog trenutka ne moraš više da poštuješ teritorijalne granice. Upravo sam ih izbrisao. Pružio si mi šansu da ih sam postavim. Epa, ja to ne mogu. Potrebna mi je pomoć, baš kao što si i rekao da će mi trebati. Bolje bi bilo da sam je zatražio još pre nekoliko meseci."

"Zar misliš da bih ćutao da mi je nešto pametno palo na pamet? Zaista, Džefri, imaš isuviše visoko mišljenje o meni, dok o sebi veoma strogo sudiš."

"Nisam baš siguran. Čak iako ovo ne možeš sam da rešiš, možeš da povežeš ljude koji će moći. Poznaješ sve one koji su iz ove branše, a i oni tebe znaju. Nema toga ko ne bi prihvatio tvoj poziv, i ispoštovao tvoje poverenje, verovao ti na reč..."

"Ah, ima ih nekoliko," rekao je Brohier osmehujući se sarkastično. "I više od toga."

"Nema mnogo onih koji bi uradili ono što sam ja uradio, i oberučke prihvatili šansu da rade sa tobom. Znam da si više očekivao od mene..."

Brohier je uzdahnuo. "To što uopšte možeš tako nešto da kažeš čini situaciju u kojoj se nalaziš još težom. Neophodno je da promeniš ambijent. Pogrešno je previše se truditi i to može da te onesposobi skoro na svakom polju. Dobro onda, prihvatam tvoj predlog."

"Hvala." Olakšanje koje je odjednom osetio bilo je mnogo jače nego što je Horton očekivao.

"Ovo ne radim zato što mislim da će se problem pokoriti mom nadmoćnom umu," Brohier je dodao brzo, tapšući Hortona po ramenu, "već zato što sam stvarno zainteresovan, i zato što smo prijatelji. Po još jednom pitanju imaš pravo. Nas razdvajaju dve generacije, a ja mogu da dođem do fizičara mojih godina kao i do onih mlađih mnogo lakše nego ti. To ću i uraditi, pa ćemo videti šta će biti." Slegnuo je ramenima. "A može biti da još uvek nije vreme za to."

Posle toga, san je došao bez problema.

Idejni sastanak na kome je stvoren veći deo Manifesta osnivanja i razvoja bio je jedan od najživljih i najinteresantnijih sastanaka oficirskog tima, jedan od onih koji su zadovoljavali radoznalost učesnika u potpunosti. Ali kada se poteglo pitanje određivanja prioriteta za više od 14 000 kandidata, bilo je nemoguće postići kosenzus u pogledu prvih sto mesta. Konačno, određivanje prioriteta je prevashodno bio posao generala Stepaka, posle konsultacija sa predsednikom i sekretarima.

U pratnji svojih T-timova i operativnih jedinica Okidači su premešteni u službu ratnog vazduhoplovstva kako bi ih instalirali u Global Hok bespilotne avione, koji su se nalazili na bojištu obaveštajne službe, E-8D Joint STARS leteće radar stanice, i KC-10B Ekstender tankere - sve su to bili avioni bez naoružanja presudni za koncept rata dvadeset prvog veka. Mornarica je planirala da pretvori četiri ratne podmornice klase Stardžon /Jesetra/ u torpedo lovce-presretače za potrebe nosača aviona svoje udarne eskadrile, i igrala se oživljavanja hidrokrilnog patrolnog broda Pegaz koji bi u tom slučaju imao dve namene: bio bi udarna platforma i odbrana protiv morskih krstarećih raketa.

Na kopnu, vojska je želela da svaka izviđačka jedinica ima M113A3 oklopni transporter koji bi bio opremljen Okidačem, i koji bi služio kao borno vozilo za otklanjanje mina. Pomorsko-desantne snage su procenjivale korisnost sistema u pomorskom desantu, kao sredstvo za krčenje puta kroz utvrđene plaže preplavljene minama iznenađenja. Plan je bio da se naprave nosači za testiranje koji bi koristili Osprej tilt-rotore, Super Kobra helikoptere, i LNVD (letilice na vazdušnom dušeku) hoverkrafte kojima je upravljala nihova ratna mornarica.

Tokom godina, raznorazni oficiri iz kriminalističke kao i obaveštajne službe investirali su mnogo hiljada radnih sati kako bi napravili iscrpnu listu mogućih ciljeva koji su od velike vrednosti, a na udaru su terorista i neprijateljskih snaga. Ove procene pretnji i analize mogućih ciljeva dovele su do poverljivog kataloga vitalnih nacionalnih izvora, od komunikacija do transportne infrastrukture, do glavnih istraživačkih centara i arhivarnica. I FBI i Pentagon dali su svoje liste generalštabu, a Stepak je od njih odabrao slične civilne i vojne objekte u skoro svakoj državi.

Američka svemirska industrija dobila je prioritet, u rasponu od Venčr Star centara za lansiranje u Floridi, Kaliforniji, i južnom Teksasu do farmi satelitskih antena u devet država. A Stepak je želeo da ide i dalje od toga, sve do orbite. On je pritiskao administratora NAŠE da opremi Okidačima šest agencijskih SSTO (supersoničnih transportnih organizacija) spejs šatlova i da naruči trgovačku flotu koja bi ih pratila. Samo u poslednje dve godine, desio se jedan proveren i tri sumnjiva slučaja kada su putnički avioni oboreni pri poletanju ili spuštanju Stindžer raketama koje su lansirane sa ramena.

Ali NASA administrator je pružao otpor. Nijedan od tih incidenata se nije dogodio u SAD, obrazlagao je administrator, a svaki kilogram bojevih glava sa punjenjem je dragocen sada kada osamnaest ljudi živi na proširenoj međunarodnoj svemirskoj stanici.

Stepak je zakazao sastanak između predsednika Brelanda i šefa NASA-e kako bi se rešio ovaj spor.

Državni sekretar nije imao takva ograničenja. Svaka američka ambasada od Đake do Gaboronije stavljena je na listu kandidata za dobijanje dva Okidača, zajedno sa specijalnim kontingentom vojno pomorsko-desantnim zaštitnim jedinicama. Većina ovih Okidača biće strateški korišćeni u "hladnom" ratu, kao osiguranje protiv nepredvidivih promena politike nesvrstanih zemalja. Ali njih pet-šest će se odmah usijati, jer će od samog starta biti korišćeni i u pravom "toplom" ratu, kao osiguranje protiv nepredvidivog nasilja političkog terorizma.

Ni Breland ni Stepak nisu bili spremni da predaju kontrolu nad jedinicom Okidača nijednoj agenciji kriminalističke službe, pa čak ni FBI-u. Ali depoi, koje je Ričard Nolbi nazvao "agencije za iznajmljivanje", spremani su na šest različitih mesta na različitim stranama kontinenta. Svaki će biti glavna baza za desetine Okidač timova na terenu, koji će biti na raspolaganju lokalnoj i državnoj policiji i FBI-u za specifične racije i istrage.

Predsednikova omiljena ideja kada je Okidač u pitanju bila je da se on koristi kao "filter u protoku," koji bi zadržao oružje u tranzitu. "Ljudi već znaju da postoje neka mesta na koja ne možete poneti oružje, koja su pod zaštitom i koja su proverena," rekao je Stepaku. "Nisu im potrebna dodatna upozorenja kako bismo mi bili sigurni da oni poštuju pravila. Nema više besnih pucnjava na putevima. Nema više pisama s bombom. Nema divljanja u sudnici ili kavgi u školskim dvorištima.

Nolbi je pokušao da ubedi Brelanda da je stvarni broj tih incidenata bio isuviše mali a broj neophodnih strateških proširenja isuviše veliki da bi opravdao raspodelu prvih hiljadu. Ali Breland je bio neumoljiv.

"Možda su brojke male, ali njihov uticaj nije," rekao je. "Svako takvo ubistvo je vest i ljudi ga dugo pamte. Deca koja se ubijaju posle časa matematike. Pisma sa bombom koja ubijaju sredovečne profesore. Putnički avioni puni francuskih studenata lete u vazduh. Sve su ovo trenuci koji kazuju da je ljudski život nenormalan, i da njihov svet ide u pogrešnom pravcu. To je ono što ih plaši."

Kada je to čuo, Nolbi se setio da je dom Brelandovog detnijstva u Vilijamsportu bio samo nekoliko milja od Montursvila, zaseoka koji je bio strašno pogođen tragedijom leta broj 800. Radije nego da iznova priča o još uvek kontroverznoj presudi ili da se raspravlja sa emotivnim sećanjim mladog Brelanda, Nolbi se pomirio. Okidači ograničene mod i Kevlar eksplozivne kutije otišle su u prtljažne sisteme 44 aerodroma i u sisteme sortiranja poštanske službe u centralnim poštanskim objektima.

Ali Stepak je ipak uspeo da ubedi Brelanda da će škole morati da sačekaju dok plasmani ne budu mogli da se obave javno. Prisustvo vojnika se ne može tako lako objasniti i kako je Stepak primetio: "Iako je apsurdno, na povređenu decu se obično gleda kao na nevine žrtve. A ako su oni dobri momci, onda smo mi loši momci iz potaje. A mi sigurno ne želimo da na taj način predstavimo Okidač javnosti."

Senator Grover Vilman pratio je sve ove faze razvoja kroz mesečne sastanke sa predsednikom i putem ažuriranih podataka koja je dobijao od Bras Heta dva puta mesečno, koji su predstavljali osnovu za njegove poverljive izveštaje koje je prosleđivao Ujedinjenom kongresnom odboru bezbednosti.

On je to radio sa sve više nezadovoljstva, koje su uveravanja od strane predsednika mogla sve manje i manje da ublaže. Vilman je imao i sopstvenu listu i sopstvene prioritete, i kako su meseci prolazili jedan za drugim a da on nije video nikakav napredak za to vreme, počeo je da se pita da li će ikada i videti ikakav napredak. Do skorašnjeg sastanka u julu, Vilman je izgubio svu veru u Brelandova obećanja sa značajnog prvog sastanka.

Pre kraja tog meseca, petstoti Mark I je trebao da izađe iz fabrike u južnoj Dakoti i da pređe u ruke 641-e Taktičke jedinice. Razmišljajući o tome, Vilman je došao do zaključka da je isuviše dugo bio razuman i strpljiv.

"Gospodine predsedniče, da li vi to mene 'zavlačite'?" pitao je Vilman dok su sedeli u Ovalnom kabinetu.

"Šta kažete, senatore?"

"Mislim da ste me sasvim dobro čuli. Da li pokušavate da 'manipulišete' sa mnom? Da li uz pomoć svih ovih sastančiča pokušavate da me neutrališete, imajući u vidu da se verovatno ne biste složili sa preporukom da jednostavno naručite moje ubistvo."

"Niko nikada nije predložio tako nešto, senatore," rekao je Breland, a izraz lica mu se odjednom smračio. "Bar ne na mestima gde sam ja mogao to da čujem."

"Niste vodili nikakve diskusije u pogledu poverenja u moju diskreciju i u to da li ću poštovati pravila ili ne? Nije bilo nikakvih nagoveštaja da sam odaniji RPL-u nego Kongresu, da sam ja internacionalist pacifista preobučen u američkog heroja? Ako nije, trebalo je da ih bude, jer je sve to tačno. Dao sam sve od sebe da se lepo ponašam, gospodine predsedniče. I više nego što sam mislio da mogu. Da se obuzdavam po pitanju nečeg ovako krupnog osam meseci, pa gospodine, mogu reći da osećam da mi je svega preko glave."

"Da li se vi to meni ispovedate? Da li ćete uspeti da završite do devet?"

"Rekao bih da to zavisi od vašeg odgovora na moje pitanje gospodine."

"Senatore Vilman, zahvalan sam na vašem strpljenju..."

"Siguran sam da jeste," rekao je Vilman. "Ali nisam siguran da će to strpljenje biti nagrađeno, i da li je sve ovo samo uvežbavanje oficirskog kora, samo još jedna produžena šala na račun ljudi do kojih je meni stalo?"

"Nažalost ne razumem..."

"Da pojednostavim. Da li ćete vi ikada uraditi nešto konstruktivno sa Okidačem?"

Breland se namrštio. "S obzirom da znam da dobijate sve izveštaje o napredovanju, mogu samo da zaključim da vi i ja kada govorimo o napretku ne mislimo na istu stvar."

"Ako je takva situacija biće mi zadovoljstvo da objasnim šta ja podrazumevam pod napretkom. Po mom mišljenju napredak je svakako pre aktivan nego pasivan. Proaktivan pre nego propasivan. Pozitivan, afirmativan, sa mogućnošću transformacije, riskantan, koji zahteva neke intervencije koje utiču na živote ljudi, koji spašava ljudske živote. Mislio sam da vi imate skoro vizionarsko razumevanje moći i potencijala Okidača. Još uvek čekam kako bih otkrio da li sam bio u pravu. Vi ispred sebe imate čekić i nakovanj - da li mislite da ih ikada upotrebite? Preko 400 Mark I jedinica se trenutno nalazi na terenu. Na terenu su, a ne uskladištene u nekom skladištu oružja."

"Mada bi isto tako mogli i biti, ako se uzme u obzir koliko dobra čine" rekao je Vilman. "Pretvorili ste čudesni napredak u nauci u prokletu vlasnikovu polisu osiguranja. Mi štitimo milijardu dolara betona i metala, čuvamo sve naše dragocene kolekcije igračaka i suvenira, a zaboravljamo sve kada su u pitanju ljudi. Blagi bože, većina Okidača koje ste unapredili još uvek nisu ni uključeni. Ako ima sto Okidača koji u ovom trenutku rade ja ću go izvesti premet nasred Mola."

"Svaki položaj ima svoje sopstvene razloge, senatore. Ja zaista ne znam šta vi očekujete od mene."

"Pomislite na osam hiljada četiri stotine i devet leševa."

"Odakle vam taj broj?"

"Dobio sam ih u Centru za zdravstvenu statistiku u CKB-u (Centru za kontrolu bolesti), juče popodne," rekao je Vilman. "To je broj ljudi koji su probali da zaustave metke sopstvenim telima od dana kada smo doktor Brohier i ja došli kod vas. Toliko ste ubistava, samoubistava, fatalnih nesreća istolerisali. To je cena plašljivosti, tajnosti i pasivnosti."

"Naravno, to smo samo mi Amerikanci, a mi čak zvanično nismo u ratu ni sa kim. Ne mogu vam nabrojati koliko je Evropljana, Afrikanaca i Azijata stalo na mine ili stalo na put prepirci na granici ili malom varvarskom nemiru. Nadam se da je ova količina od dvadeset hiljada Okidača samo prvi deo."

Brelandovo namršteno i ljutito lice jasno je izražavalo nezadovoljstvo zbog održanog predavanja. "Sada zvučite kao pravi vernik, senatore, a ja sam imao bolje mišljenje o vama. Ne možete očekivati od nas da zaustavimo ubijanje."

"Možemo da ga učinimo težim nego što je sada. Ali moramo imati želju to da uradimo. Moramo da pokušamo."

"Ali mi pokušavamo."

"Đavola pokušavamo, gospodine predsedniče. Đavola. Jedino što stvarno radimo jeste da kočimo promene. Samo pokušavamo da se držimo svoje utabane staze. Nasmrt smo preplašeni da je Mao bio u pravu kada je rekao da sva politička moć izlazi iz cevi pištolja, a mi samo što nismo izgubili svoje pištolje."

Breland ništa nije rekao samo je nadlanicom trljao usta. Bez i jedne reči Vilman se premestio na drugu stolicu kako bi mu bio bliži.

"Najprirodnija stvar na svetu, gospodine predsedniče, je da želimo da zaštitimo sopstvene interese," rekao je i seo bliže ivici kauča. "To jednostavno nije dovoljno dobro opravdanje za ovaj vek ili ovaj ofis u kome se nalazimo. Nas bi trebalo da zanima podmetnuta bomba u Londonskoj robnoj kući isto onoliko koliko i kada je bomba podmetnuta u Njujorškom autobusu. Moramo brinuti o minobacačima koji se ispaljuju celom dužinom reke Kongo u Kinšasi kao da se to dešava na Misisipiju u Kanzasu.

"Koliko je vaše pleme, gospodine predsedniče? Ko dobija nadoknadu za članstvo? Samo vojnici i političari?"

"Ne, ne, naravno."

"Zašto onda da štitimo naše interese i moć kad bismo mogli da štitimo naše ljude?"

Breland je zurio, trepćući. "Vi ste me upozorili da ćete mi skresati krila, zar ne," rekao je i odmahnuo glavom. "Grovere, mi se zaista po tom pitanju slažemo. Moglo bi se reći da su vaša i moja etika slične. Ljudi jesu važniji od stvari. Životi jesu mnogo važniji od ideologije. I ja zaista verujem da ljudski rod jeste jedna porodica, čak i ako ona ne funkcioniše kako treba."

"Sada to kažete a poslali ste devet desetina cele proizvodnje Okidača na adrese koje počinju na 'fort' (utvrđenje - stalno mesto rasporeda jedinice) ili završavaju na 'baza.'"

"To je zato što su oni spremni da upotrebe sistem i da to učine odmah. Civilno stanovništvo nije. Mi tek treba da ih edukujemo u tom pogledu."

"Da li je to vaš izgovor što se stvari tako sporo odvijaju?"

"Tako sporo? O čemu vi pričate? Razvijamo ih onoliko brzo koliko Godstajnovi ljudi mogu da ih naprave."

"Zašto onda nismo naručili i drugu i treću količinu od dve hiljade Okidača? Zašto ne pritisnemo Goldstajna da poveća kapacitet što brže može? Zašto smo tako prokleto plašljiv?"

"Plašljivi?"

"Plašljivi," rekao je Vilman značajno. Koraci koje mi preduzimamo su dečiji, a mere koje preduzimamo su polovične. Vidite, vaša predstava o filtriranju socijalnog toka, to je upravo ono što bi trebalo da radimo. Ali vi se tome niste dovoljno približili."

Breland je okrenuo dlanove na gore. "Recite mi šta sam propustio."

"Za početak mogu početi od svih napunjenih pištolja u pretincu za sitne stvari u kolima i ispod sedišta. Kongres je doneo Merck-Martinsonov zakon pre deset godina, a ljudi se i dalje ubijaju zbog bezazlenih saobraćajnih nezgoda, ili zato što su se namrštili vozaču iz suprotne trake. Zašto Merck-Martinson zakon to nije okončao?"

"Mislim da je to zbog nečega što se zove 'osnovana optužba'," rekao je Breland, i pokušao da se nasmeje usiljeno.

"To je zato što Merck-Martinsonov zakon ne pomaže policiji da pronađe one pištolje pre nego što se nešto desi. Ali Okidač to može. On može da sprovede ono što se zove blag i neefikasan zakon. On je može biti za kontrolu oružja isto što su i radar i automatizovani autoput bili za kontrolu saobraćaja."

"Šta vi, u stvari, ovde zagovarate."

"Ništa više od onoga što ste uradili sa poštama i aerodromima. Svako ko vozi pre ili kasnije prelazi most, prolazi ispod nadvožnjaka, kroz tunel, i pored naplatne stanice za putarinu. Ako postavite dovoljan broj Okidača kod strateških položaja, mogli biste da eliminišete sve oružje sa puteva."

"Okidač će uništiti samo ono oružje koje je napunjeno. A istovremeno će, dok to bude činio, prouzrokovati prvoklasne nesreće na putu "

Vilman je slegnuo ramenima. "Svi znaju za Merck-Martinsonov zakon koji kaže da nije dozvoljeno nositi napunjeno oružje u vozilu koje je u pokretu."

"Znači vi mislite da to treba da sprovedemo i uništimo svačiju municiju, čak i u slučaju kada oni poštuju zakon, i kada je municija sakrivena na sigurnom u zaključanoj kaseti van domašaja vozača - pa čak i ako bi ta naša intervencija prouzrokovala požar i uništila porodični auto..."

"Obeležite zone koje se proveravaju. Osvetlite ih kao stajališta za kamione na putu. Veliki crveni znakovi na svakih sto metara u dužim od jednog kilometra. Velike crvene pruge na putu. Obavestite ih na šta nailaze. Dajte im mesta i vremena da bace municiju pre nego što stignu do ulaza u tu zonu - mi ne želimo nikoga da povredimo."

"Ali Grovere, mi ne možemo to da uradimo. Ti znaš da ne možemo."

"Zašto? Nemojte mi samo reći da je to zbog drugog Amandmana. Pitajte svog vrhovnog tužioca o Milerovom zakonu u odnosu na SAD."

"Postoji još jedan razlog. Nismo spremni za CNN," rekao je Breland. "Pentagon je izričit u svom stavu protiv bilo kakvog obelodanjivanja pre nego što se obezbedi efikasna odbrana i nađe zamena za barut."

"A kada su oni doneli takvu odluku?"

"Nisu oni. Ja sam"

Lice mu se opustilo i dobilo zamišljen izraz. Vilman se naslonio, i prebacio ruku preko naslona kauča. "Kakvu ste odluku vi hteli da donesete, gospodine predsedniče?"

Brelandove oči su se zacaklile od iznenađenja. Bez odgovora, ustao je i otišao do stola, zahvatio rukom šećerleme iz činije i izvadio ih. "Na to pitanje nije lako odgovoriti, Grovere, a ni sam ne znam zašto je tako," konačno je progovorio.

Vilman je klimnuo glavom. "Gospodine predsedniče, mislim da vam dugujem izvinjenje. Nisam bio precizan kada sam rekao da pokušavate da me 'zavlačite.' Još jednom se izvinjavam i dajem sebi slobodu da kažem da mislim da ste vi taj koga su 'zavukli.' U tome nema ničeg čega biste se stideli, gospodine - oni su eksperti za takve stvari."

Čulo se glasno krckanje kada je Breland zagrizao slatkiš. "Znao sam da će pokušati," rekao je. "Znao sam da govor koji sam pročitao na dan svetog Krispina nisam ja napisao i da ako odmaknem ispred njih, kada se budem okrenuo videću kako me prate u stopu. Ali, Grovere, mislio sam da sve držim pod kontrolom." Uzdahnuo je, a zadnje parče šećerleme se raspalo pod pritiskom kutnjaka. "Možda su oni na mene imali više uticaja nego što sam mislio."

"Bio je to dobar govor. Privukli ste njihovu pažnju. Program razvoja je dokaz da je to tako - njihovi pečati su svud po njemu. Nisu uspeli da eliminišu Okidač, pa su preuzeli kontrolu nad njim. A vama pričaju savršeno razumne stvari o tome kako će, ako se program bude sprovodio na bilo koji drugi način, od onoga koji oni zagovaraju, to dovesti do pakla na zemlji." Vilman se na jedvite jade neubedljivo osmehnuo. "Njihov argument je potkrepljen činjenicom da su u pravu - došlo bi do toga sigurno. Ja se tome radujem. A oni su na smrt preplašeni. Vi..."

Reč je ostala da visi u vazduhu kao pitanje.

Breland se naslonio na ivicu stola. "Daj mi neku ideju. Nešto što bismo mogli odmah da uradimo, kako bi ti bio siguran u moje dobre namere."

"Mnogo ideja mi pada na pamet svakog dana dok čitam vesti," rekao je Vilman. "U ovom trenutku, Denis Sasu-Ngueso je prvi na mojoj listi. Bilo bi dobro da ga pozovete i da mu kažete da ima dvanaest časova da isprazni kamp Kobra, a onda da pošalje F-117 u Kongo sa Okidačem u trupu. Da li su vazduhoplovne snage već uspele da smeste Marka I u unutrašnje odeljenje aviona?"

"Još uvek rade na tome."

Vilman je izgledao razočarano. "Upravo tako. On bi verovatno napunio kampove neprijateljskim taocima, naravno, kad bi uspeo da pronađe one koje Kobre do sada nisu već pobile. Naravno, mi to uvek možemo da uradimo bez prethodnog upozorenja od dvadeset četiri časa..."

"Koja je sledeća ideja?" strogo je upitao Breland.

"Pa, ako niste spremni da izađete u javnost, šta mislite da je malo dezinformišemo?"

"Nastavi."

"Previše ljudi je uključeno u Bras Het kako bi on dugo mogao da ostane u tajnosti. Ja ne dobijam vaše intel izveštaje, ali kladim se da je do sada svaka zainteresovana država čula za Brass Hat, a neke već imaju dovoljno informacija za priču sa naslovne strane - po kojoj bi ovo samo bio logičan nastavak Šortstopa, namenjenog "operaciji čišćenja terena od mina." Zastao je za trenutak i pogledao Brelanda kako bi na njegovom licu našao potvrdu za svoju priču. "Vama se retko kada na licu može videti šta mislite."

"Pretpostavimo da ste u pravu, diskusije radi."

"Pa, recimo da bi onda sledeći potez bio da se nekom demonstracijom podrži priča sa naslovne strane," rekao je Vilman. "Da se pozovu momci u INSCOM (VOSIKBEZ) kako bi pronašli pogodno mesto za fotografisanje, možda neko imanje ili tako nešto, gde bismo se slikali ispod Crnog jastreba sa mnogo sjajnog metala, antena i trepćućeg svetla, čak bi mogli i da uključimo i neko magnetno polje i neke radio emisije kako bi Kinezima izgledalo ubedljivije."

"A za to vreme pravi Okidač bi bio sakriven u helikopteru."

"Upravo tako. L model Crnog jastreba bi trebalo da bude u stanju da podigne i jedan i drugi bez problema. Sazovite konferenciju za štampu, najavite svoju inicijativu protiv nagaznih mina iznenađenja, i kažite da ste osnovali specijalne vojne jedinice koje su posvećene humanitarnom uklanjanju mina, a onda dajte znak helikopterima da krenu. Biće to glavna vest na televiziji, gospodine predsedniče. A u isto vreće daće Pentagonu pokriće za sledećih nekoliko meseci. Od malo istine može ispasti odlična laž."

Breland je napućio usta. "Generalu Medisonu i Vrhovnom vojnom štabu se neće dopasti ideja da se čak i toliko otkrije."

"Ko ih jebe," rekao je Vilman, šokirajući Brelanda svojom vulgarnošću. "Pitajte ih kada su zadnji put posetili proteznu kliniku u Bosni, ili prisustvovali seoskoj sahrani u Avganistanu. Pitajte Medisona da li on misli da su tajne vredne njegove desne noge, ili života njegove unuke Mejsi. Sto hiljada i pedeset miliona mina zakopane su u zemlji i čekaju svoje žrtve, čiji broj ide skoro do hiljadu nedeljno. I obe cifre se već zadnjih dvadeset godina sve više povećavaju. Vi možete nešto učiniti po tom pitanju, gospodine predsedniče. Molim vas - učinite nešto."

Ustajući od stola, Breland je uperio prst prema Vilmanu optužujući ga.

"Ovo ste hteli od prvog trenutka kada ste ušli."

"Da, gospodine," priznao je Vilman raspoloženo.

"Znači sada ste vi taj koji me 'radi'?"

"Ne, gospodine. Ja želim da vas postidim kako biste nešto uradili."

Breland je uzdahnuo. "Uspeva vam. Pretpostavljam da znate da je moj brat dobio još jednu unuku."

"Načuo sam nešto."

Žalosno se osmehujući, Breland je išao u krug iza stola. "Da li znate šta je najveće iznenađenje u ovom poslu za mene? Koliko je teško uraditi pravu stvar, čak i kada imate najbolje namere. Koliko teško može biti da se uradi bilo šta. Izgleda kao da svaki put kada se jedna od vrata otvore, uvek uđe malo blata sa dna reke Potomak. I pre nego primetite, do struka ste u njemu, i jedva da možete da se pomerite." Naginjući se napred, pritisnuo je dugme na interfonu. "Gospođo Tolman, molim vas pozovite generala Stepaka i recite mu da hitno dođe."

"Da li želite da ostanem?" pitao je Vilman pošto je čuo potvrdan odgovor s druge strane.

Breland je odmahnuo glavom "Ne, osim ako nemate lopatu kod sebe. Znate onu priču o jednom momku iz grada, farmeru, i mazgi?"

"'Prvo morate da im privučete pažnju,'"rekao je Vilman smeškajući se dok je ustajao. "Srećno, gospodine predsedniče."

Tog popodneva, sledeći svoj osećaj, Vilman je poslao poklon Beloj kući. Bila je to lopata sa dugačkom drškom, jarmom i kopitom od sjajnog hroma. To se prvobitno upotrebljavalo za ceremonijalne zemljoradničke obrede. Vilman je stavio veliku nalepnicu predsedničkog pečata na pljosnati deo kopita.

Ali nije znao, sve do sledeće posete Beloj kući, da li je pogrešno procenio čoveka ili možda odabrao pogrešan trenutak, sve dok nije video lopatu na zidu levo od Brelandovog stola. Crno-žuti znak koji bi više odgovarao nekoj fabrici, nalazio se pored nje. Na njoj je pisalo: "Ne dirati - osim u slučaju nužde."

Vilman se još uvek osmehivao iznenađeno i zadovoljno, kada mu je Vilman predao novi dvonedeljni rezime izveštaja Bras Heta.

"Tačka dva," rekao je, a onda zastao na trenutak da bi Vilman mogao da pregleda na brzinu. "Koja ti je omiljena zemlja?"

U naslovu tačke dva stajalo je: "Bras Het inicijativa za uklanjanje mina." Vilman je podigao glavu i pogledao sa zahvalnošću. "Nijedna posebno, gospodine predsedniče," rekao je značajno. "Ali oduvek sam želeo da vidim Kambodžu."

Breland je klimnuo glavom. "Neka bude Kambodža onda. Mislim da se slažete da i vas uključim u dogovore oko puta."

"Ne bih to propustio ni za živu glavu."

"I nećeš," rekao je Breland. "Planiram da te javno počastvujem, da vidim da li ćeš da pocrveniš."

15
LUKAVSTVO

NAGASAKI Na osnovu izjave direktora Svetske nuklearne monitoring službe seizmički zapisi "dokazuju bez sumnje" da je Kina sprovela podzemne nuklearne testove i time narušila sveobuhvatnu zabranu testova. "Tragovi dejstava bombe su nepogrešivi. U pitanju je novi model bombe, sa najvećim učinkom do sada viđenim," rekao je doktor Rej Milius. "Mislim da je u pitanju bojeva glava za raketni nosač DF-10." Prošlog meseca je kineska Agencija za vasionska istraživanja izvršila probno gađanje svojom dalekometnom raketom. Ali zvaničnici u Beijingu insistiraju da su seizmička pomeranja, sa epicentrom u blizini oblasti Lop Nor za nuklearna testiranja, posledica zemljotresa a ne eksplozije, i da je Dong Feng dizajniran kao raketni nosač za kosmički brod Lotos sa ljudskom posadom.

Kompletan izveštaj / ministarstvo inostranih poslova, "podaci formalne vojne istrage" / video: lansiranje DF-10 / prvi protesti u Japanu / da li je ovaj test "upozorenje" Rusiji, S.A.D.?

Znoj jedva da je počeo da se suši na nagoj koži Gordona Grina kada je alarm na njegovom komsetu počeo da pišti.

Zvuk alarma je bio iznenađujuće nenametljiv - delimično zbog činjenice što je bio podešen za upotrebu u javnosti, a delimično zbog toga što su farmerice u kojima ga je nosio ležale na ispomešanoj gomili na podu na udaljenosti od tri metra, blizu spavaće sobe. Alarm, čiji je zvuk podsećao delom na vibrirajuće prigušeno krčanje, a delom na zujanje niskog tonaliteta, nije bio glasniji od disanja nage žene sklupčane pored Grina. Krećući se polako, Grin se oslobodio njenog zagrljaja, i zamenio svoje rame jastukom koji je postavio ispod njenog obraza, a toplotu svog tela zamenio je ćebetom kojim ju je pokrio sve do ramena.

Kada je to učimo nije bio vođen ni nežnošću ni ljubavlju, već pre bi se reklo, ljubaznošću kao i željom za privatnošću. Kao i kod mnogih susreta, pri kojima bi stranci postali ljubavnici, poslednji sat je bio ispunjen obostranom sebičnošću, a ne intimnošću. Njena potreba da ne bude sama i njegova potreba da utoli glad za dodirom dovela je do sporazuma, u pregovorima sa odmerenim obećanjima pod prigušenim svetlom striptiz bara koji je bio osam blokova udaljen od kampusa.

Zbog svega toga, tela su im bila isprepletena i blisko priljubljena jedno uz drugo kako bi im omogućila strasne poljupce i sve ono što je usledilo posle toga: intenzitet njenog uzbuđenja koji je bio ravan njegovom, njeno telo koje je drhtalo pri svakom njegovom dodiru, njegovo telo koje je odgovaralo na pozive njenog tela. Konačno sjedinjenje bilo je divlje, glasno, grozničavo, razuzdano, i oboje su se sručili na vlažne čaršave bez imalo žaljenja zbog onog što su učinili - zapravo, bez i jedne misli koja bi poremetila ugodnu izmaglicu čulnih sećanja i omela ih da brzo utonu u san.

A onda se oglasio alarm. Grin se istog trenutka setio zašto ga je podesio da zvoni i morao je da se odrekne ugodnog pritiska nežnog Kierinog tela. Izvukao se iz kreveta uz škripu federa. Alarm je već prestao da zvoni, a on je jednom rukom zgrabio farmerice dok je izlazio iz sobe i zastao na trenutak u hodniku kako bi ih obukao.

Bilo je dovoljno svetlosti koja je dopirala od spoljnog sigurnosnog svetla koje se probijalo kroz roletne, tako da je Grin mogao da pronađe put do okretne stolice sa stožerom u radnoj sobi. Kada je dotakao elektronskog miša, sto inčni ekran se probudio iz slip moda, bacajući dovoljno svetla na sto tako da je mogao da vidi svoju istrošenu tastaturu - prastaro pomagalo koje je zahtevalo tajanstvenu veštinu, ali koje je Grin, bez obzira na to, odabrao kao posrednika za svoju komunikaciju sa sistemom. Većina interesantnih stvari koje su mogle da se rade na kompjuteru zahtevale su odricanje od prijatnih ugodnosti multimedijalnog interfejsa - jer je, što se mašine tiče, i sama sintaksa bila od velike važnosti.

Svi njegovi njuzagenti u kompjuteru bili su aktivni i pružali mu informacije o novostima. S obzirom da je do početka zakazanog prenosa iz Pnom Pena ostalo još nekoliko minuta, Gordon je počeo da pregledava pristigle poruke.

Bilo je isuviše pristiglih informacija na listi čekanja sa nazivom "Eksplozija", da je izgledalo kao da tlo pod njim treba da odjekuje. Bomba postavljena u kamionu u Kolumbu, mine na prometnom putu u Jordanskoj dolini, raketni napad u Alžiru, smrtonosni dueli izvan Bogote - bili su uobičajena stvar. Grin je pročitao na stotine sličnih izveštaja samo u zadnjih mesec dana. Pedeset godina stare američke kasetne bombe ubijaju farmere severno od Ho 6 Mina, samoubilački bombaški obračun u nemačkom vozu, bojeve artiljerijske granate od 105mm pronađene na velikom smetlištu u Kentakiju - bile su uglavnom nove informacije, ali ni traga od Grinovog izvora. S vremena na vreme pristizale su priče koje je Grin jedino mogao da nazove bizarnim i jezivim - eksplozija bombe iznenađenja podmetnute u kovčeg na pogrebnoj službi u južnoj Italiji, ili granatnog lansirnog uređaja krijumčarenog na "magarcu pismonoši" preko planina u Grčku.

Povremeno, i naravno neizbežno, sintaksni analizator njegovog njuzagenta počeo bi da štuca i ponudio mu malo srećnije trenutke - u vidu ponekog članka o "eksploziji" u staništu smrtonosne vrste mrava u Misuriju ili o kometnom udaru u Devonu, u Nevadi. Ovo je bila protivteža pričama kojih Grin prosto nije mogao da se otrese, a koje su bile bezosećajno surove, besramno brutalne. Slike, bačenih granata usred prepune crkve u Manili, ubistva jednomesečne devojčice u naručju majke nevešto napravljenom pismo-bombom u Groznom, pratile su ga danima.

Ali nigde do sada njegovi njuzagenti nisu uspeli da pronađu dokaz o upotrebi Okidača, iako je Grin unapred garantovao da će do toga doći. Nije bilo nijednog dokaza o nazovi bombarderima uništenim od strane sopstvenih bombi, o svrgnutim tiranima i vojskama lišenih svojih arsenala, siledžija i ubica i pametnjakovića lišenih svoje fino obrađene metalne muškosti. Krvarenje i umiranje, patnja i plač nastavili su se nesmanjenim intenzitetom, na svakom kontinentu, u svakoj zemlji, sa najdirljivijim i najdramatičnijim pogibijama stranaca širom sveta, koje je savest i svest ikada mogla da zamisli. Sve je bilo kao i do sada.

Grin nije očajavao, bio je dovoljno veliki cinik da bi očekivao nešto više od toga. Pa ipak, svakim danom je sve jače i jače osećao da je prilika propuštena. Osećao je to kada je on bio u pitanju, kao i oni koje je nazivao svojim prijateljima, i za nju koja je stalno bila u njegovim mislima. Protraćen plemenit gest, izgubljena godina, i životi prekinuti bez ikakvog cilja. On nije bio razočaran zbog gubitka nade, već zbog žrtvovanja dobrih namera. Pale su na tvrdo tlo, i sve se više činilo da će on morati da bude taj koji će morati da istupi i da se za njih pobrine.

Bilo je već gotovo sigurno da će do toga doći, u stvari, Grinove pripreme za to već su bile u poodmakloj fazi. Do sada je napravio tri šifrovane kopije Okidačovih datoteka koje su bile sakrivene na udaljenim serverima, fizički lociranim izvan SAD. Dve kopije bile su umotane u digitalnu kovertu adresiranu na više od sto sajtova za javnu distribuciju, od diskusionih grupa kao što su alt.mir i sci.fizika do preprint servera u šesnaest zemalja. Treći je bio adresiran na skoro dvesta privatnih adresa koje su pripadale aktivistima za razoružanje i vodećim ljudima iz Terabajtovog tima širom sveta - fizičarima svih profila, eksperimentalnim inženjerima i direktorima istraživačkih centara ultramodernih dobrostojećih kompanija.

Sve u svemu, Grin je računao da će njegovi napori, koji su obuhvatali najnovije i u najvećoj tajnosti čuvane trikove slanja cirkularne pošte na ličnu adresu, i pre isteka prvog sata napraviti oko deset hiljada kopija ogromne datoteke. U zavisnosti od brzine i efikasnosti bilo koje intervencije Pentagona - s obzirom da su blokade na putu, paket političkih ubistava i još mnogo toga bile samo neke od mogućnosti - postojala je mogućnost da se napravi pola miliona kopija i više i da se stave u opticaj i pre nego oni otkriju i zatvore izvorne servere. A u tom trenutku kada se to dogodi, biće već kasno. Previše primalaca do tada će već primetiti digitalnog slona koga je Grin ostavio ispred njihovih ulaznih vrata. I biće nemoguće oterati ih sve.

U ovom trenutku Grin se najviše plašio iznenadnog kucanja na vratima, koje bi došlo bez ikakvog prethodnog upozorenja. On je bio najslabija veza, jedan od onih klasičnih jednostrukih modova za detekciju greške. Zato je on i smestio sva tri skrovita mesta u "posmrtni" mejler čiji se raspored bio zakazan tri dana unapred. U slučaju da mu se nešto dogodi, i da bezopasni mrežni "ping" ne uspe da stigne do njegovih mejlera makar jednom u tri dana, sve će se pokrenuti i bez njegovog učešća. Isti mehanizam bi Grinu dao prednost na startu - nekoliko sati, dana, ako bi želeo da rizikuje - u tom slučaju on bi imao vremena da se sakrije, ako i kada bi dobio poziv.

Ali pravi razlog zbog koga je on sedeo ispred terminala u sitne sate, umesto da grli ženu u svom krevetu, kao svaki drugi normalan čovek, ležao je u tome što je on želeo da sazna da li je možda slučajno sav rad koji je uložio bio uzaludan.

Nekoliko minuta pre dva sata po ponoći, dok je zatvarao svoje njuzagente, čuo je škripanje poda u dnevnoj sobi. "Hej," rekla je nežno dok mu se približavala.

"Hej," rekao je, otvarajući CNN i isključujući ton. "Imaš lak san."

"Očigledno, ne tako lak kao tvoj. Šta radiš - šalješ pregled na alt-tačka-posrećilo mi se-tačka-com?" promrmljala je, obavijajući ruke oko njegovih nagih grudi od pozadi.

"Pokušavam da budem u toku sa aktuelnim događanjima," rekao je.

"Predsednik je na turneji po Dalekom istoku."

"Poznavala sam neke momke koji su pušili posle seksa, i one koji su jeli posle seksa, one koji su odmah ustajali iz kreveta i prali zube..."

"Baš lepo."

"Jako lepo," rekla je u trenutku kada se uvodna špica za "CNN Događaj uživo" pojavila na ekranu. "Ali ako se ne vratiš u krevet, otići ću kući s ubeđenjem da sam ostala ne primećena, u send jednog političara - i to šta više, u send jednog koji je nalik dvorskoj ludi. "

Dodirom leve ruke, Grin je pokrenuo video projekciju. Drugim dodirom je pojačao ton. Desnom rukom je stegnuo Kierinu ruku, sprečavajući je da ode."Đaj mi samo petnaest minuta i vratiću se u krevet."

Zakikotala se. "Ove stvari te pale?"

"Pa, čula si za genetsku vezu između testosterona i eksplozija, zar ne?"

Uvod je bio završen, predsednik Breland je započeo svoj govor.

Kiera je gledala ekran preko ramena. "Očekuješ da vidiš vesti o nekim eksplozijama?"

"To su samo glasine," dodao je brzo. "Počeće sa čišćenjem minskih polja."

"Zar to nije opasno? I zar za to nije potrebno puno vremena?"

Pogledala je ekran i videla samo glave kako otvaraju usta i nešto pričaju.

"Za petnaest minuta? Obećavaš?"

"Maksimum dvadeset."

Poljubila ga je u vrh glave. "Idem onda ja da se istuširam."

"Je li znaš šta je Napoleon na to rekao Žozefini."

"Mmm?"

"Nemoj."

Ispustila je nerazgovetan glas iznenađeno, ali ne i nezadovoljno. "Nemoj da te dugo čekam."

"Dobro."

Kada je otišla, Grin se nasmejao. Tada je prvi put mogao da pogleda na miru vozilo sa vazdušnim jastukom koje se nalazilo iza predsednika, u pozadini. Usne su mu se raširile u zadovoljan osmeh kada su ga prikazali u groplanu. Kada su nakon toga prikazali lažni šematski plan, Grin se zavalio u stolici i počeo da se zadovoljno smeška u mraku.

"Harmonično deminer vozilo," prozborio je sam sebi u bradu. "To mi se sviđa. Sviđaju mi se i lažne antene - i oni veliki Lesli zvučnici ispred i pozadi. Jeftino urađeno. Harmonični deminer - da, to će biti dovoljno."

Grin nije mogao ni da nasluti koliko će biti srećan i fasciniran. Prošlo je više od jednog sata kada se konačno na prstima ušunjao u sobu. Kada je ušao, zatekao je Kieru kako čvrsto spava i blago hrče. Rešio je da se ujutru iskupi, ali ona je rano ustala iz kreveta i nije se vraćala, a onda se dugo tuširala pokušavajući da se sakrije da bi ga posle toga držala na distanci sve dok je mogla.

Na sopstveno iznenađenje, Grin je primetio da mu nije bilo naročito krivo što je propustio priliku, ili da mu je bilo žao što je prekršio obećanje. Nije pokušao da je zaustavi, ili da se izvini. Prva stvar na koju je pomislio ujutru bila je kako je događaj predstavljen na sajtovima za udarne vesti. Druga stvar na koju je pomislio bila je vezana za Li Tajer, i o tome kako su se iznenada poboljšali izgledi da će je ponovo videti.

"Pre Pol Pot-a i Lon Nol-a, pre američkog tajnog rata, pre brutalnog civilnog rata u Kambodži, ovde je bila farma," predsednik Breland je rekao u kamere koje su prenosile njegovu sliku širom cele zemaljske kugle. Sa njegove desne strane nalazio se predsedavajući Vrhovnog narodnog veća; sa njegove leve strane nalazio se direktor kambodžijskog centra za akciju u borbi protiv mina /KCABPM/. "Na ovim poljima se uzgaja pirinač, a šuma ispod njih daje drva za potpalu i voće.

Ovo nije bila fabrička farma, ili državna kooperativa, pa čak ni zemlja koja daje gotov novac. Ovo je bila porodična farma Ngos Trana." Breland je pogledao mršavog, povijenog čoveka koji je bosonog, u jakni i sampotu, stajao na kraju govornice. "On i njegovih osam braće i sestara, i njegovi roditelji, Pot i Ravi, obrađivali su ovo potopljeno polje kako bi preživeli. Kada bi godina bila rodna i kada bi sakupili makar jedna teretna kola sa viškom useva za prodaju na pijaci, smatrali su se blagoslovenim.

Ali, onda su došli vojnici, i brat gospodina Trana je poginuo od metka. Vremenom ove vojnike su oterali drugi vojnici, a gospodin Tran je izgubio i drugog brata, koga su regrutovali uz pomoć bajoneta, a porodica nikada više posle toga nije čuli ništa o njemu. I onda opet sve iznova, četiri različite vojske čarkale su se oko njegove zemlje, koja je isuviše blizu reke Mekong i puta Kampong Čam da bi ostala neprimećena.

Te vojske su sada otišle, ali za njima su ostale njihove vizit karte koje podsećaju na smrt koju su ostavile za sobom, desetine protivpešadijskih mina u plastičnim kutijama se kriju pod vodom, u blatu. Jedna takva mina ubila je stariju sestru gospodina Trana. Druga je razlog što je njegov otac izgubio desnu nogu. Niko sada ne živi od plodova koje rađa ova zemlja. Niko ne uzgaja pirinač. Isuviše je opasno, čak i za očajne i gladne ljude.

Bombe u Kambodži nisu tragedija samo jedne porodice - one su tragedija celog naroda. Ovde ima više ljudi kojima je amputiran neki deo tela nego na bilo kom drugom raestu u svetu - u proseku svaki dvestoti. Četristo civila gine svakog meseca, dok Kmer za to vreme saziva primirje.

Zašto neko ne uradi nešto po tom pitanju? Neko jeste pokušavao da uradi nešto. Više od jedne generacije, kambodžijski centar za akciju u borbi protiv mina /KCABPM/ vodi jedan od najorganizovanijih, najposvećenijih, i najuspešnijih programa u svetu za uklanjanje mina.

Sprovodeći jednu po jednu akciju, uklanjajući jednu po jednu minu, KCABPM timovi, u Čijem sastavu se nalazi više od tri hiljade muškaraca i žena, od kojih je većina završila obuku u tom istom centru, uklonili su više od sedamdeset hiljada mina, i očistili više od šest hiljada kvadratnih kilometara zemlje. Svaki kvadratni kilometar koji KCABPM očisti, oslobađa prostor za pedeset izbeglica koje mogu da se vrate svojim kućama.

Uprkos neprekidnim naporima ovog tima, još uvek ima osam miliona mina koje su sakrivene u poljima i šumama širom Kambodže i čekaju duž puteva i uskih staza. Već devet godina crvene zastavice stoje na mestima koja su određena za čišćenje od mina. KCABPM i ljudi Kambodže - učinili su sve što je bilo u njihovoj moći da oslobodi svoju zemlju od ovog zla. Njima je potrebna i oni zaslužuju pomoć, a mi smo upravo zato i došli, da im pomognemo.

Iza mene se nalazi jedna izvanredna mašina - prva od, mogu slobodno da obećam, ukupno više stotina Harmoničnih deminer vozila, koje nameravam da postavim na svim mestima gde je naša pomoć dobrodošla. Koristeći principe zvučne energije, koja je poznata svima koji su ikada prisustvovali nekom koncertu, HDV može za sat vremena da uradi ono za šta je vodu obučenih inženjeraca potrebno nedelju dana - a uz sve to bez strašnih gubitaka koje su ovi hrabri volonteri isuviše često trpeli.

"Mnogo krvi je proliveno u ovoj zemlji koja je već isuviše dugo jalova. Vreme je da se gospodin Tran i njegova porodica vrate kući u svoje selo, kući na svoja pirinčana polja. Zato sam zatražio od novo formirane 318-e inženjerske brigade američke vojske da prvi HIV postavi baš ovde, i da pokaže svetu da je era mina završena, da su ovom oružju dani odbrojani. Gospodine Tran, nadam se da je ovo zadnji put da vidite vojnike na svojim poljima.

Breland je sišao sa govornice i opisao je krug kažiprstom u vazduhu na taj način dajući znak poručniku koji je stajao u stavu mirno sa svojim vojnicima ispred HDV-a. Poručnik je odgovorio salutirajući. Dok su se on i njegovi ljudi penjali u vozilo, Breland je otišao do jedne od pet stolica koje su bile zaklonjene velikim kosim pločama šrapnel štita od čistog akrila - ustupak učinjen Tajnoj službi, koja je želela da Breland održi svoj govor iz studija u Pnom Pen-u.

Dok su se HDV turbine pripremale, a vozilo sa vazdušnim jastukom pojavljivalo ispod svog prekrivača, moglo se čuti šuškanje i žamor ljudi koji su sa nestrpljenjem očekivali ono što će uslediti. Svi propeleri na voziliu bili su uključeni i uveliko su rotirali, onda se vozilo okrenuo i približilo graničnim markerima. Dok se približavalo prvoj zastavici, priključen je još jedan zvuk - bas je dobovao iz velikih zvučnika, što je Brelanda podsećalo na zvuk pulsa, »ako je on znao da je u pitanju neprekidni zvuk.

Skoro odjednom, nekoliko fontanica od zemlje i vode izbile su u luk iz napuštenog pirinčanog polja ispred HDV-a. Pojedinačne eksplozije, čiji je zvuk prigušila zemlja, jedva da su bile glasnije od sopstvenih rasutih odjeka, ali stotine posmatrača se, bez obzira na to, uplašilo, a zatim sasvim neobjašnjivo, zbilo redove. Kako se HIV lagano približavao ivici polja, eksplozije su se nastavljale, što je izazvalo aplauz zadovoljstva.

Kada je vozilo zastalo kod granice šume a zatim se okrenulo i krenulo drugim, paralelnim prolazom, Breland je primetio da je obod vazdušnog jastuka bio isprskan Mekongškim blatom, ali nije mogao da primeti bilo kakva oštećenja.

"Koliko ovakvih vozila možete da nam pozajmite?" pitao je predsednik Vrhovnog narodnog veća, naginjući se prema Brelandu.

"Organizovaćemo ih u divizije od po četiri vozila," rekao je Breland. "Nadao sam se da ćete mi dozvoliti da ovde postavim dve. Moji stručnjaci mi kažu da bi oni mogli da očiste celu oblast nizije do kraja godine."

"Do kraja godine...," ponovio je predsednik čudeći se.

U tom trenutku u obeleženom delu polja iznenada je odjeknula jaka eksplozija koja je bila udaljena samo nekoliko metara od ivice označene zastavama. Nešto tvrdo je udarilo u štit uz snažan prasak i cela govornica se zatresla. Breland je ustuknuo refleksno. U ušima mu je odzvanjalo kada je pokušao da ustane. Od eksplozije se stvorio čvrst zid od blata, dima i vode koji je sakrivao HDV od Brelandovog pogleda.

Dograbila su ga dva agenta tajne službe, koji su nameravali da ga bace na pod i zaštite svojim telima. Ali on ih je ljutito odgurnuo dok se pukovnik Grejsli iz 318-e jedinice treći peo na govornicu.

"Šta se dešava pukovniče?" viknuo je Breland, pomažući direktoru KCABPM-a da ustane.

"NAO, gospodine predsedniče - neeksplodirano artiljerijsko oružje. Verovatna neka artiljerijska ili minobacačka granata koja je ovde pala i zarila se u zemlju. Čini se da je u pitanju neka velika, rekao bih po zvuku; Kinezi su prekopirali Ruski osamdeset dvomilimetarski vučni minobacač. Možda je nešto slično u pitanju. Možda se čak radi i o gvozdenoj bombi koju smo ostavili za sobom."

"Da li je HDV oštećen?" Dobro prekriven blatom, HDV se i dalje kretao, prolazeći pokraj malog kratera koji se brzo punio vodom, i oni su mogli da vide da nije došlo ni do kakvih oštećenja.

"Ne, gospodine. Da li želite da nastavimo?"

Komandant tajne jedinice je iskoračio i pokušao da odgovori na pitanje, ali ga je Breland preduhitrio. "Apsolutno, pukovniče. Očistite celo polje."

Agenti tajne službe stajali su tik uz Brelanda ljuti i uporni. "Gospodine predsedniče, moramo da vas sklonimo u pozadinu."

"Sešću dole, Džone," rekao je tiho, glasom koji mikrofoni nisu mogli da registruju. "To je najviše što ću vam dozvoliti da me 'sklonite'."

Sve se završilo u sledećih deset minuta. Nije više bilo velikih eksplozija, samo se čula jedna osrednja, koju je Grejsli identifikovao kao eksploziju protivtenkovske mine. Sve u svemu, negde oko tridesetak "kokičara" kako je direktor KCABPM-a nazivao male protivpešadijske mine, eksplodirale su u prvom čišćenju polja. HDV je obavio i drugo čišćenje pod pravim uglom u odnosu na prvo ali nije došlo ni do jedne jedine eksplozije. Očigledno da je prvo čišćenje bilo sto posto efikasno u lociranju i uništavanju svake opasnosti koja je vrebala ispod površine.

Kada se HDV konačno parkirao u zoni za parkiranje ispod štita, Breland je skočio sa govornice i prešao put kako bi čestitao posadi. Agenti tajne službe nervozno su požurili za njim, nadajući se da će on posle toga direktno otići do predsedničkog helikoptera a zatim odmah na sigurno u Singapur. Ali dok je Breland čestitao posadi HDV-a, ugledao je Ngosa Trana koji je isto tako sišao sa govornice i sasvim sam išao tromo prema crvenim zastavicama začuđeno i nesigurno.

I upravo tada je Breland sasvim impulsivno uradio nešto što bi skoro svaki urednik vesti širom sveta izabrao za događaj dana. Dugim i laganim koracima se pridružio Ngos Tranu na mestu gde je ovaj stajao.

Njih dvojica nisu imali baš ništa zajedničko, s obzirom da su dolazili iz dva različita sveta - jedan sa Zapada drugi sa Istoka, iz grada i sa sela, jedan je imao široka ramena, dok je drugi bio mršav, jedan je bio visok a drugi povijen, jedan bogat i moćan, drugi siromašan, predsednik i seljak. Govorili su različitim jezicima tako da nijedan od njih nije mogao da razume šta onaj drugi govori. Ali kroz nekoliko gestova, i jedan i drugi su sasvim jasno shvatili šta onaj drugi misli.

Tran je želeo da zna da li je zaista bezbedno?

Dođi i pogledaj sam bio je njegov odgovor.

Rame uz rame, dva čoveka su prošla pored zastava i ušli su u vlažno polje u koje se pre sat vremena ni jedan ni drugi ne bi usudili da uđu.

Vrlo brzo pridružili su im se i kambodžijski zvaničnici, a zatim i drugi sa govornice, svi su pojurili da pokažu kako se ni oni ne boje. Ali svi ostali su bili nebitni. Kamere nisu obraćale pažnju na njih.

Upravo je za taj snimak, na kome se Ngos Tran u čvrstom stisku pozdravlja sa Brelandom i posmatra ga suznih očiju sa zahvalnošću, dok obojica stoje do članaka u blatu, fotograf Milo Turban dobio Pulicerovu nagradu.

A predsednik Mark Breland je zahvaljujući istom snimku dobio i mnogo više od toga.

Tim za kontrolu i merenja doktorke Li Tajer, bio je zadužen za popodnevno testiranje. Tim je pripremio više od četiri stotine uzoraka materijala, od metala, kristala i tečnosti do neorganskih jedinjenja sa velikim procentom azota, koja su procenjena kao pogodna za štit Okidača. Svaki materijal će biti testiran u tri debljine: od jednog, tri i šet centimetara - i u dve distance: od deset i dvadeset pet metara.

Li je nazvala ova testiranja "Skremblovanje" jer su članovi tima u toku testiranja uglavnom jurili vamo tamo, noseći poslužavnike sa uzorcima i jureći od jedne platforme za testiranje do druge. Svaki test ponaosob trajao je samo nekoliko sekundi, tako da je u poređenju sa tim ciklus postavljanja i prikupljanja testova izgledao kao beskonačan proces.

Sada su imali ukupno dvadeset platformi za testiranje koje su bile izložene u prostoru od dva ara severno od glavne laboratorije. Li je tražila da joj daju još prostora, tako da više materijala može da se testira odjednom. Brohier je odbio njen zahtev pošto je video prvo Skremblovanje neposredno pre nego što je otputovao u Prinston.

"Kako stvari stoje, imaš po jednu osobu zaduženu za jedan materijal, što je vrlo lepo uređeno, i male su šanse da dođe do neke greške," rekao joj je. "Ako tražiš više od toga, jedino što ćeš postići jeste to što ćeš povećati šanse da dođe do greške.

Greške više nisu predstavljale takvu opasnost kao u početku, jer za testiranje više nisu koristili eksplozive. Umesto eksploziva koristili su nešto što je bilo najbliže obradljivom Okidačevom detektoru koji je već bio osmišljen - "dimne kapisle" Li Tajer.

Poput trake za reagense ili poput oznake za radijaciju, kapisle su se sastojale od plastične ploče koja je nosila strukturni disk koji je bio impregnisan rastvorom izvedenim iz baruta. Kada su izložene polju Okidača, kapisle izbacuju odmah vidljivi oblak mirišljavog dima.

Dobijene informacije bile su isključive - da ili ne, Okidač prisutan ili ne. U toku procesa kapisle su bile potpuno uništene. Ipak, za razliku od pirotehničkih spona, koji su jednog od Lijinih pomoćnika koštale vrhova prstiju, kapisle su bile vrlo jednostavne za upotrebu, čak i bez prethodne obuke, a jedan ciklus testova bio je upola kraći. Bili su skoro isto toliko bešumni, što je značilo da dani kada su se testovi radili nisu više podsećali na četvrti juli. Pentagon je u njima video potencijalne periferne alarme, tako da je Goldstajn pokušao da ubrza njihovu proizvodnju, a Li je konkurisala za patent.

Međutim, Li je i dalje tražila izvestan napredak koji bi joj omogućio da konstruiše pravi detektor i merač snage za Okidačeva polja. Izgledalo je da su problem zaštite od polja i njihovo merenje bili nerazmrsivo povezani. Do granice dometa Marka I, polje Okidača prolazilo je kroz bilo koju materiju kao da ona ne postoji.

Testiranja je vršila pomoću kokičara tako što su one visile sto metara niz otvor bunara smeštenog na udaljenoj strani granitnog grebena. Testirala je potopljeni bunar i emiter koji je bio obavijen olovom. Zapečatili su kokičar minu smeštenu u kutiju od osiromašenog uranijuma. Rezultati, koji su svi bili pozitivni, uništili su svaku predstavu o širenju koje se baziralo na ponašanju bilo kog oblika elektromagnetne energije. Šta god da je dolazilo od emitera Mark I, za Okidač je i stena bila providna kao vazduh.

Pošto je interakcija Okidača i materije bila jako slaba i selektivna, bilo je neizbežno da Horton i Brohier počnu da posmatraju neutrine. CERN model je sveo te misteriozne sablasne čestice na status interplanetarnog etra, i odbacio ih kao obične knjigovodstvene konvencije jednog nezrelog teoretskog modela. Pa ipak, neutrini su i dalje bili privlačni. Tako da je Horton skoro cele dve nedelje samo o tome pričao.

U poslednjim danima svog teoretskog statusa, neutrini su bili najčudniji od svih čudnih stvorenja u subatomskom zološkom vrtu. Sa svojom varijabilnom masom, razlomljenim brojevima kada je procena njihove rotacije bila u pitanju, raznolikosti poput one u prodavnici bombona, i bizarnoj sposobnosti da prodru kroz skoro celu zemljinu materiju kao da ona i ne postoji, neutrini su bili poslednji Sveti Gral standarnog modela fizičara - i poslednja nada Džefrija Hortona.

On se nadao da negde u eksperimentalnom zapisu vreba, nezapamćena i neprepoznata, još jedna Okidačova anomalija. Hortona je mučila činjenica što nije mogao da poveže njihovo otkriće sa bilo kojim prirodnim fenomenom.

"Dao bih desnu ruku da mogu na ovu stvar da posmatram iz drugog ugla," rekao je Li jedne noći dok su večerali neposredno po svom dolasku u Aneks.

"Prvo ćeš morati da pronađeš nekoga kome zaista treba tvoja desna ruka."

U tom trenutku Horton je već bio izgubio sav smisao za humor. "Razumeš. Ono što mi ovde radimo uz pomoć tehnologije sigurno odražava ono što se dešava vani bez njene pomoći. Ne dopada mi se što nema prirodne analogije. Ako je ovo pravi fenomen, gde su onda opservacije za čije objašnjenje bi on trebao da nam pruži pomoć?"

"Hortonov paradoks," odgovorila je. "Šta je pokazalo pretraživanje literature?"

"Ništa," rekao je i odmahnuo glavom sa izrazom gađenja na licu.

"Možda si tražio u pogrešnim knjigama," rekla je.

"Možda se ono što tebi treba nalazi u časopisu Nedelja u svetu a ne u časopisu Fizika danas."

"Zar ti stvarno misliš da sam ja u ovom trenutku iznad fenomenologije? Možda nisam otišao tako daleko da pretražujem dnevnu štampu, ali sam parametre po kojima se vrši pretraživanje namerno ostavio što je moguće otvorenijim. Postarao sam se da pretraživanja prikupljaju sve podatke granične nauke i paranauke."

"I?"

"Bolje da ti ne pričam."

"Ma daj, hajde reci mi."

"Agent za pretraživanje je neprestano pokušavao da mi kaže da spontano ljudsko sagorevanje savršeno odgovara mojim kriterijumima."

U je likovala zadovoljno. "Ah, da odgovara."

"Ne odgovara," Horton je odgovorio kratko. "Ne postoji ni jedan dokumentovani slučaj sa svedocima - nema nijednog propovednika koji je spaljen, šta god da si ti čula. Najbliže što mogu da kažem je da su svi 'najbolji' slučajevi vezani za usamljene starice koje su imale višak kilograma, živele same, volele da piju i da puše."

"Hm. Izgleda da ti nije potreban Šerlok Holms kako bi sastavio mozaik."

"A sudska nauka je ili anegdotskog tipa ili jednostavno ne postoji. Nikada nisi videla tako naivan izveštaj..."

"Naravno da jesam," rekla je. "Ja sam odgajana u duhu Episkopske crkve."

"Povlačim ono što sam rekao," odgovorio je uz suv osmeh. "Ali ipak, ako su nam potrebni Meri Riser ili gospođa Ocki kako bi imali slučaj..."

"Pa - a šta misliš o 'vatrama sumnjivog porekla'? Neko mora da je sačuvao arhivu."

"Neko jeste. U pitanju je Nacionalni, centar za podatke o požarima /NCPP/. Mi smo ovo područje pokrili dok si ti još bila u Juti i obučavala vojne operatere."

"I?"

"Najbolji rezultat koji smo dobili je definitivno 'možda.' NCPP ima podatke o dva miliona požara i eksplozija godišnje, a u proseku je za svaki peti požar uzrok nepoznat. Unajmili smo privatnu kompaniju koja se bavi istraživanjem slučaja podmetanja požara, da za svaki slučaj pregleda bazu podataka NCPP-a. Oni su nam doneli jedan poduži izveštaj, ali ništa od svih tih podataka nije bilo od koristi za nas. Nije bilo dovoljno informacija, niti šablona koji bi mogao da podlegne detaljnom ispitivanju."

"Znači, nije bilo nikakvih dokaza."

"Ukratko, da."

"Dokaz mora da postoji tamo negde vani."

"Možda mi onda ne postavljamo prava pitanja?" Rekao je Horton. "Jedna od istina u koju sam još uvek sasvim opravdano siguran jeste da materija i energija međusobno utiču jedna na drugu. Ali počinjem da mislim da to, što taj predajnik emituje, nije ni energija ni materija.

"Da li onda sumnjaš na nešto drugo?" pitala je iznenađeno.

Horton se namrštio i odmahnuo glavom.

Sada je bio red na Karla Brohiera da brine o tome. Samo tri nedelje po njegovom i Hortonovom povratku iz Vašingtona, direktor je ponovo spakovao svoj kofer, ali se ovoga puta uputio u Institut za napredne studije u Prinstonu.

Dok je on bio odsutan, Horton je ponovo postao glavni u Aneksu, pokazujući zadovoljstvo što se vratio u staru formu. Pošto više nije bio usamljen, ispoljio je novi entuzijazam za posao, ali koji je delimično delovao kao maltene nametljivo interesovanje za Lijin rad. Veći deo nedelje proveo je pregledavajući podatke o istraživanju njene jedinice i razgovarajući sa ekipom o problemu opažanja i merenja.

Do kraja nedelje obavio je mnogo razgovora sa njenim timom, da je na kraju to počelo da podseća na staromodni način bodrenja sportske ekipe.

"Ako ste vi u stanju da ga otkrijete, onda mi možemo da skrenemo njegovu putanju. Ako možete da ga izmerite, mi možemo da ga moduliramo," govorio im je. "Ostanite usredsređeni i posvećeni. Ako možete, očuvajte i optimizam. Svima nama je ponekad teško da budemo optimisti. Ali možda baš u vašem radu leži rešenje za sve ovo što mi ovde radimo. U slučaju da otkrijete nešto što je u veoma velikoj interakciji sa poljem Okidača, možemo pokrivanje da ostavimo za sledeći dan.

Po Lijinom mišljenju Horton se kasno uključio u posao, ali je ipak bila iznenađena što je njegov entuzijazam uticao i ulivao nadu njenom delimično obeshrabrenom duhu. Tako da je bila zadovoljna kada se Horton pojavio u prostoriji gde su se testovi odvijali pola sata pre početka drugog planiranog Skremblovanja. To ju je podsetilo na prošle dane, pre konstruisanja Bebe. Na vreme koga su se, kao i svi novopečeni roditelji, sećali sa nostalgijom.

"Da li mogu nekako da vam pomognem?" upitao je Horton.

"Prihvatam donacije dobro očuvanih sinapsi," odgovorila je. "Da li znaš da se poslednji iznenadni razvoj mozga dešava neposredno posle puberteta? Posle toga se krećemo po inerciji - a inercija znači nazadovanje."

"Da čuo sam za to." Nasmejao se srdačno. "Čak sam i razvio svoju omiljenu teoriju o tome kako o putevima kojima ća naš život krenuti odlučuje onih nekoliko biliona poslednjih veza - akademskih ili seksualnih."

"Mora da si još na postdiplomskim studijama posmatrao sve one zaista pametne ljude i shvatio si kako oni nemaju blagu predstavu o odnosima," rekla je, ali je odmah zažalila što je dozvolila da joj se u glasu oseti gorčina, a ona to nije želela.

"To sam video još u srednjoj školi u specijalnom matematičkom odeljenju," rekao je Horton. "Samo je dvoje učenika iz celog odeljenja došlo na matursko veče, i to su došli zajedno. Dijana i Kim. Da nemaš možda još jedne slušalice?"

Pokazala je prstom "U zadnjoj fioci su."

Vrlo brzo posle toga bili su prezauzeti da bi razgovarali. Li je sama radila poslednju listu provera razdragano i efikasno zbog čega su svi poskakivali. Horton se istakao tako što je nekako uspeo da joj ne smeta, što je ona cenila više od bilo koje pomoći koju je mogao da joj ponudi.

Aktuelni test je bio antiklimaks. Pošto je radijus dejstva bio slobodan, Li je uspela da za petnaest sekundi dovede Marka I do 10-og podeoka. Svi setovi testova bili zapečaćeni unutar male kutije od smole koja je bila puna materijala za testiranje; nije bilo ni otvora za utikač, tako da nije došlo do izbacivanja dima, a ni zvuk se nije čuo.

Kada se zeleno svetlo ponovo ugasilo, jedan od članova Lijinog tima vratio je na mesto električna kolica koja su se nalazila izvan dometa testova, a brojevima označene kutije bile su sakupljene na jednu gomilu i sklonjene za kasnije testiranje.

Dok je prvi odvozio kolica, došao je još jedan član tima koji je nosio sledeću grupu uzoraka. Došlo je do kratkog zatišja u kontrolnoj sobi za testiranje dok su postavljali uzorke.

"Da li ti je doktor Brohier rekao koliko dugo će ostati u Nju Džerziju?" pitala je Li.

"Rekao je da tamo i nije baš toliko strašno, koliko ljudi pričaju da jeste, tako da se ne iznenadimo ako ostane nekoliko nedelja."

"Šta misliš, da li će nam se uskoro javiti?"

"Ne, osim ako nešto ne otkrije," rekao je Horton. "On i nije baš brbljiv tip."

"Da li ti je možda nagovestio koji je razlog njegovog odlaska tamo? Mislim, sa kim je konkretno planirao da razgovara?"

"Pa, on ima mnogo prijatelja sa fakulteta. Recimo, naročito Bul i Esterovič. Ali, sve što mi je zapravo rekao je da se on već duže vreme pita da se mi možda ne angažujemo u pogrešnom pravcu. Možda ono što nam treba nije nova fizika, već nova matematika. Tako da sam ja iz svega toga zaključio da on tamo ide kako bi razgovarao sa Rihartom i Vuom."

Oba imena su joj bila poznata. Rihart je bio profesor na matematičkom fakultetu, i od skora dobitnik Vulfove nagrade. Vu je bio vanredni profesor na Prirodno-matematičkom fakultetu, i poznat po svojim slobodoumnim idejama čije su kritike CERN-ovog modela bile isto toliko deo njegove reputacije koliko i njegov rad u oblasti astrofizike.

"Potpis autora ispod rada biće dugačak isto koliko i sam rad dok pronađemo rešenje," rekla je s omalovažavanjem.

"Mene više brine da se ne završi tako što će biti objavljen u Kreskinovom časopisu bizarnih događaja (Kreskin's Journal of the Bizzare)", rekao je Horton.

"Moglo bi biti i gore - možda te pozovu da budeš gost u "Čudima prirode" zadirkivala ga je. Prvi na rang listi fenomena, zabavni info-kanal posvećen pomodnim religijama i paranomalnim nadrinaukama; u nisko budžetnoj emisiji Čuda imate priliku da vidite kako senzualna bivša manekenka pretvara Neominojsku sveštenicu u domaćicu. Njena očigledna prednost (otelotvorena u njenom neotradicionalnim korsetu) možda i nije glavni razlog po kome je šou dobio ime, ali je sigurno glavni razlog velikog broja gledalaca.

"To bi bila prilika koju nikako ne bih smeo da propustim," rekao je Horton mrtav ozbiljan.

Nasmejala se i približila mikrofon naglavnih slušalica prema ustima. "Ovde je Li, javljam se iz kabine. Spremni smo za drugu seriju testova. Kraj prijema."

Nekoliko dana kasnije, bilo im je mnogo teže da se šale s obzirom na situaciju u kojoj su se našli. Li i Horton su privodili kraju popis izloženih uzoraka iz trećeg Skremblovanja, i bili su suočeni sa realnošću da se dobijeni rezultati nisu razlikovali od rezultata prva dva testiranja. Nijedan od zaštitnih materijala nije funkcionisao; sve dimne kapisle su bile uništene.

Horton se naslonio u svojoj stolici i posmatrao red stolova koji su bili prepuni otvorenih test kutija. "Pretpostavljam da moramo da naručimo još jednu turu kutija, zar ne?"

Primetio je da ga više ne zove šefe. "Slušam."

"Već sam dva puta pregledao ceo periodni sistem. Kada ne bih imao vremensko ograničenje i kada bih imao novac, mogao bih da prostudiram i priručnik hemijskih jedinjenja. Ali čini mi se da ni od jednog ni od drugog nema neke koristi. A neće je ni biti ukoliko nam testovi koje smo izvršili ne daju neki podsticaj, pravac kojim da krenemo a koji makar malo obećava. Ali i ono malo materijala koji ulazi u interakciju sa poljem Okidača, odletelo je u vazduh ili se odvojilo. Šta više, ja uopšte ne razumem postupak, niti mogu da dokažem da je bilo šta od toga apsorbovano. Zapali smo u ćorsokak, Džefri. Ova prokleta stvar..." Odmahnula je glavom, besna i nesposobna da izgovori bilo šta više od toga.

"Da li smo dobili dobar pregled?"

"Apsolutno." Prelistavala je gomilu izveštaja sa testiranja. "Metali, nemetali, prelazni elementi, plemeniti gasovi, sulfidi, karbonati, kobalt kompleksi, fosfati, smoje, legure - Geri je dobar hemičar. Shvatila je šta hoću."

"Šta sada želiš da radiš?"

Li je uzdahnula i skrenula pogled. "Pretpostavljam da bismo mogli da izdržimo i još malo poradimo na organskim metalima. Ja pomalo zazirem od elemenata u tečnom stanju, jer se bojim da ćemo se suočiti sa mnogo problema - mnogo njih vrlo brzo odgovara na stimulanse. Mada. pretpostavjam da bi i tu mogli da se oprobamo."

"O.K.," rekao je Horton pokušavajući da joj da podstrek.

"Ja, u stvari, želim da odem odavde na kratko," rekla je tužno. "Da li je to moguće? Ti si išao na odmor. Ili sam ja možda još uvek na uslovnom - u kućnom pritvoru?"

"Mmm? O čemu pričaš? Na šta ciljaš?"

"Koliko ima do Las Vegasa?"

"Ako se ide helikopterom, dovoljno je blizu da tražiš dozvolu za jednu noć u gradu. A ako ti voziš, potrebna ti je dozvola za tri dana."

"Nije zanimljivo da čovek ide u Las Vegas sam," rekla je i posmatrala ga puna nade. "To je za muškarce koji su ovisni o kockanju i žene koje žele da postanu šou gerle. A ja ne pripadam nijednoj grupi."

"Ti znaš o tome više od mene. Ja tamo nikada nisam bio."

"Nisam ni ja."

"Još jedan razlog više da idemo," rekao je Horton i ustao. "Uzmi četkicu za zube. Ja ću izvući pilote sa kartanja."

Horton i Tajer su nemarno i zadovoljno uronili u sjaj i spektakl Las Vegasa kao deca koja su od kuće pobegla sa pozajmljenom kreditnom karticom u džepu. Iznajmili su belu kadilak limuzinu na međunarodnom aerodromu MekKaran, i rekli vozaču - nonšalantnoj devojci iz Luizijane u smokingu, koja se zvala Rubi - kakve su im namere. Dok su se vozili, Rubi i njen celularni ekskluzivni vodič kroz grad su im obezbedili apartman u Belađiju i karte za najuzbudljivije kazino spektakle.

Prvi šou, u Luksoru, obuhvatao je i raskošnu večeru koju su služili tamnoputi "haremski robovi" koji su nosili imitaciju zlatnog nakita i kratke šarene suknje koje su više bile pod uticajem Holivuda nego egiptologije. Spektakl koji je usledio opisivao je uspon i pad prvog kraljevstva, i zasnivao se na principima pohotljivosti i NLO studijama, sa spektakularnim izlivanjem Nila na pozornici, orgijom u sibantskom stilu, i razaranjem velikog hrama u Karnaku od strane odlazećeg svemirskog broda.

Rubi im je objasnila da između dva šoua ima taman toliko vremena da pogledaju jedan od najstarijih Stripovih šoua. Zaustavila je auto u Bukanir zalivu ispred hotela Ostrvo s blagom baš kada je prvi bombarder sa broda Njenog visočanstva Britanija zatutnjao, bljujući tamnocrveni plamen i srebrni dim. Čuli su se povici zadovoljstva koji su dopirali sa mosta gde se nalazilo otprilike petsto ljudi, da bi odmah posle toga, kada je gusarski brod Hispaniola uzvratio vatru, masa počela radosno da klikće.

"Da li se ikada pitaš zašto su nam oružje i eksploziv toliko privlačni kao vid zabave?" pitala ga je Li dok su posmatrali ovu kratku predstavu. "A možda je to zato što je to nešto što testosteroni instinktivno razumeju?"

Pirati i oplata su poleteli u vazduh od zaglušujuće kanonade sa Britanije, tako da joj je Horton odgovorio tek nakon trijumfa pirata i kada su se on i Li vratili u limuzinu.

"Da, pitam se," rekao je. "Tu sigurno ima nečeg instinktivnog. Sjajna svetla, jake boje, glasni zvuci, vazdušni pritisak koji osećaš u grudima..."

"To je objašnjenje za postojanje vatrometa, ali ne i za postojanje ratnih filmova."

"Mislim da to ima neke veze sa nečim iskonskim. Nešto u dubini životinjskog uma. Svi ti mitovi o tome kako su ljudi veliki - očevi, kraljevi, ratnici..."

"Prijatelj sa pištoljem u ruci je naš šampion. Dok je neprijatelj sa pištoljem u ruci za nas zver - ubica," rekla je Li zamišljeno.

"Ubiti zver a da ti sam ne budeš povređen je najviše što je čovek ikada uspeo da se približi magiji. Slaba zamena za magiju koju žene primenjuju. Ono što je bitno je da na taj način on dobija status heroja - zaštitnika i staraoca." Odmahnuo je glavom i počeo tiše da priča svestan vozačevog prisustva. "Scenario je dakle star, biće jako zanimljivo da vidimo kako će on izgledati kada ga mi preradimo."

"Šta će se onda desiti sa avanturističkim romanima," rekla je uz blagi osmeh. "Pola njujorških pisaca će ostati bez posla."

"A zar oni već nisu bez posla?"

"Dobro, onda će i ona druga polovina ostati bez posla."

"Oni uvek mogu da pribegnu pisanju istorijskih romana," rekao je Horton i slegnuo ramenima.

Nasmešila se puna nade. "Džefri, zamisli samo. Možda će za nekih hiljadu godina, misliti da je 'vestern' nešto između izuma puške kremenjače i izuma Okidača. Jedan trenutak u vremenu kada su pravila bila drugačija. Deo jedne živopisne i fascinantne ere, bogati izvor legendi i folklora, ali suštinski tragična i brutalna i bez razloga za žaljenjem što je prošla."

Horton je posegnuo preko širokog kožnog sedišta i stegnuo njenu ruku. "Lepa misao. Drži je čvrsto. Ako ikada uspemo da se osvrnemo i tako razumno pogledamo iza sebe, pa, onda možda nešto i naučimo, zar ne?"

"To nije nemoguće," rekla je ubeđena u ono što kaže. "Kada si zadnji put čuo da neko brani genocid počinjen nad američkim Indijancima, ili nekoga ko želi da se vrati u 1880 i živi u Tumbstonu?"

"Ah, siguran sam da možemo naći nekog ko tako misli. Ljude hvata nostalgija za najčudnijim mogućim vremenima. To su takozvani vikend ljudi iz srednjeg veka, ponovni akteri američkog građanskog rata..."

"Ali većina ljudi misli da je život u današnje vreme bolji nego nekada,"rekla je posmatrajući kroz prozor sjajnu gungulu Las Vegasa. "Mislim da će i za pedeset godina većina ljudi i dalje tako misliti."

Pedeset kažeš, pomislio je Horton. Ja sumnjam i u sledećih pet. Ali nije rekao ništa i pustio je da njen optimizam lebdi iznad njih kao prijatan miris noćnog vazduha.

Nije bilo u prirodi Džefrija Hortona da se opusti i uživa u demonstraciji pozorišne veštine samo uživanja radi. Nagrade koje je dobio, dobio je suprotstavljajući svoju pamet profesionalnim varalicama, i rušeći njegove iluzije kako bi otkrio stvarnost koja se krila ispod njih. Mnogo pre nego što je i pomislio na mogućnost svoje karijere u nauci, njegova dva najveća interesovanja bili su specijalni efekti i pozorišni trikovi. Bila su to dva domena gde je obmana bila vrhunska umetnost, a stvarnost postajala neuhvatljiva.

Kada su ga roditelji odveli na šou Dejvida Koperfilda u Mineapolisu kao poklon za njegov devetnaesti rođendan, oni su mislili da je razlog njegove zanesene pažnje, sa kojom je posmatrao šou, mladalačka zadivljenost. U stvari, on je celu predstavu proveo pokušavajući da shvati Koperfildove hrabre iluzije koje su preplavile celu pozornicu. Na putu do kuće, Horton je dao sve od sebe da ih pokvari pred ostalim članovima svoje porodice, tako što im je ispričao sve što je primetio ili zaključio. Kada su se mnoge od tih iluzija pojavile na jednoj od Koperfildovih mreža u specijalnoj emisiji, Horton ih je snimio na CD-Rom i proučavao ih je sve dok nije napamet mogao da da detaljan opis i analizu svega.

"Tada sam shvatila da će postati naučnik," tvrdila je sada njegova majka. "Dali smo dvesta dolara za karte da bi videli najvećeg živog svetskog iluzionistu, a Džef je uporno insistirao da ispriča celoj porodici, 'Nemojte da vas obmanjuju - evo kako on to zapravo radi'..."

U trinaestoj godim, njegov omiljeni film je bio Kaskader, u kome se odvažno manipulisalo stvarnošću ne samo za publiku već i za same protagoniste - očajni Stiv Rejlzbek koji igra na kraju žice bogolikog Pitera O'Tula. Hortonova omiljena knjiga je bila ILM: Umetnost specijalnih efekata, skupoceni Božični poklon od njegovog ujaka, u kojoj su otkrivene tajne skoro iz svih omiljenih Hortonovih filmova iz mladosti. Pogledao je svaki dokumentarac koji je mogao o dešavanjima iza bine, i to je otišlo tako daleko da je njegov brat Tom tvrdio da je Hortonov omiljeni Tv šou Stvaranje...

Ali pokazalo se da je njegova opsesija bila sve slabija i slabija. Što je više Horton o tome znao, teže ga je bilo prevariti, ili čaki i iznenaditi. Oruđa za rad mađioničara kao i tehničara za specijalne efekte promenili su se polako, i prave inovacije su bile retke.

Pixar montaže su bile bolje od montaža porno filmova, koji su pak bili bolji od montaža pozadine, koji su opet bili boji od saznanja da je scena u Čarobnjaku iz Oza morala da se završi tamo gde se završila jer Doroti umalo nije udarila pravo u ogromnu montažnu sliku. Ali to su sve bili trikovi koncipirani tako da stvarne glumce postave u nestvarni ambijent. A onda kada su otkriveni i oni su postajali isto toliko neverovatni.

To se desilo sa svim alatom iz standardnog repertoara kako jednog mađioničara tako i tehničara za specijalne efekte. A pošto Hortona nije interesovalo da koristi svoje znanje kako bi obmanjivao ostale, došao je trenutak kada mu je bio potreban novi set zagonetki u odnosu na koje bi on sam sebe testirao.

Pronašao ih je na drugoj godini studija u fizici gospodina Tompkinsa na dodatnim časovima za napredne studente, gde se prvi put upoznao sa pojmom da je nauka neprestano postavljanje pitanja na koja nema odgovora, a ne samo katalog onoga što je već otkriveno. Ovo poslednje ga uopšte nije interesovalo, dok ga je prvo u potpunosti obuzelo.

Pokazalo se da je realnost najveća i najfascinantnija od svih iluzija - čvrsta materija je uglavnom bila prazan prostor, nepokretni objekti su se stalno kretali, prave linije su, u stvari, bile krive, veći deo univerzuma bio je nevidljiv, materija se spontano stvarala iz vakuuma, vreme je bilo promenljivo, i svaki odgovor je početak novih pitanja.

S obzirom na sve te pa čak i paradoksalnije misterije koje su okupirale njegovu pažnju, od tog trenutka na dalje, ni jedan jedini dan za dvadeset godina nije proveo dosađujući se. Praznična misa u crkvi, dugačak red ispred državne kancelarije, dobrotvorni televizijski program, pričljiva dedina sestra, putovanje terenskim autom, zakonski postupci bilo kog zakonodavnog tela, partija golfa - protiv svih tih dosadnih stvari gospodin Tompkins ga je vrlo efikasno vakcinisao. Misli su mu bile slobodne čak i kada je njegovo telo bilo rob službe ili etikecije. Za njegov um uvek je postojalo interesantnije mesto gde je mogao da odluta.

Zato je Horton pustio da Li odabere gde će ići u provod. Ionako je njoj bilo važnije nego njemu kakav će izbor da naprave. Ali s obzirom da je Las Vegas u osnovi bio priviđenje u pustinji, iluzije su bile njegova specijalnost, i svako mesto koje je Li izabrala ponovo je probudilo onog trinaestogodišnjeg dečaka u njemu.

Predstave u Luksoru i Ostrvu sa blagom pokazale su mu da je sada umeo da ceni umetničku sposobnost izvođenja, a ne samo kreativnost projekta. Nije malo postignuće to što je, u razmaku od samo pola sata, na istoj bini postavljena scena poplave od 100 000 galona vode, kao i požar koji uništava kompletnu scenografiju - a izvesti to dva puta za veče i desetak puta u toku nedelje bila je to pozorišna veština i to na veoma visokom nivou. Postaviti publiku direktno usred bitke na moru - Li se mogla zakleti da je čula kako joj topovska zrna lete iznad glave, a Horton je video da ona nije bila jedini posmatrač koji se refleksno sagnuo - bilo je smelo isto kao što je i uništenje Britannie bilo potpuno.

Ali baš tokom njihovog boravka na poslednjoj stanici te večeri, Horton u je sve postalo jedno, tako da su i prošlost i sadašnjost, i rad i razonoda, ukrštali i stapali. EFX je bio MGM Grandov eksponat već dve generacije, nekoliko njegovih verzija ispunjavale su svečano obećanje da vas iza vrata Velikog pozorišta očekuje nešto što se ne može videti ni na jednom drugom mestu, ni na jednoj drugoj pozornici, ili studijsko-tematskom zabavnom parku, ni na jednom platnu. Morate doći ovde, šaputao je, i dolazili su, očekujući ne samo najbolji Stripov šou već, najbolji šou na planeti.

Možda baš zbog toga Horton nije očekivao tako nešto kada je seo na svoje mesto, ili zato što su gospodari iluzuje imali još pedeset godina da usavršavaju svoju veštinu. Jedino čega je bio svestan je da je u toku prvog sata, sedeo na ivici stolice i posmatrao šou sa neverovatnim zadovoljstvom koje zapravo nikada nije u potpunosti osetio kao dete. Činilo se kao da je veliko finale vatrometa, akrobacije i trikovi izvođeni sa malim intervalima između, tako da je jedva bilo vremena da ih shvatite, a još manje da ih analizirate.

Bio je to razmetljiv prikaz tehničkog virtuoziteta, neprekidna parada uzdah i zvukova besprekorno povezanih veličanstvenom muzikom i temom - ona nije zaslužila da je nazovu zaplet - o putniku kroz vreme koji prolazi kroz najbitnije događaje iz istorije postanka Zemlje stare pet milijardi godina.

Ali na pola predstave - neposredno pošto je asteroid Yucatan pao sa neba i udario iznad horizonta uz zaslepljujući bljesak - Horton se iznenada trgnuo i prestao da sputava svoju nevericu. To nije bilo zbog tla pod nogama koje se zatreslo, niti zbog vrućeg vetra koji mu je silovito duvao u lice, ili zato što se džungla srušila pred njim, ili zbog masivnog stabla drveta koje se srušilo na prvih nekoliko redova.

Pre je bilo zbog usamljenog pteranodona koji je žalosno kružio iznad njihovih glava, posmatrajući odozgo opustošenu zemlju u sumraku svoje ere. Horton je istog trenutka primetio da pteranodon nije bio animatorski deo scenografije koji visi sa žice, ili radio-kontrolisana maketa, ili filmska projekcija, ili neki drugi pozorišni trik koji bi prepoznao. Stvorenje je letelo iznad tavanice i Hortonu je izgledalo stvarno kao i bilo koja druga ptica u letu.

Hologram, pomislio je dok je pteranodon odlazio i nestao u tami velikog oblaka koji je nagoveštavao završetak ere dinosaurusa. Ali Horton nije nikada video sintetičku holoanimaciju tako sa toliko detalja i na takvom nivou. Šta više, nije bilo ni traga od lasera ili nekog drugog osvetljenja u zamračenoj sali.

Transmisioni hologrami, postavljeni na tavanicu i upaljeni odozgo...

Horton je proveo ostatak večeri čekajući da se efekat ponovi. Za svoju marljivost nagrađen je na početku finala, u kome je prikazana tehno-utopijska budućnost u duhu popularne nauke iz pedesetih godina dvadesetog veka - sa završnicom u kojoj su automobili leteli iznad glava i arhitektonskim prikazom megalopolisa.

Oba efekta su bila, ako ništa drugo, ubedljivija od pteranodona, makar zato što su oblici bili jednostavniji i nivoi poznatiji. Horton jedva da je primetio da se finale bližilo klimaksu. On je razmišljao o poteškoćama da se stvore te slike - bila je neophodna neverovatna moć proračunavanja, prvo da se detaljno prikažu slike, a onda da se izvedu šabloni interferencije za pisač digitalnog holografa.

Da bi se napravio fotorealistični hologram imaginarnog objekta bila je potrebna grafička radna stanica velike snage; a za fotorealističnu animaciju bila je potrebna veličina nekoliko nivoa zahtevnija. Kompleksnost difrakcione rešetke...

"Interferencija," rekao je Horton na glas, a zatim se udario rukom u usta dok ga je Li za to vreme posmatrala. Nije dao nikakvo objašnjenje, u potpunosti ignorišući njen upitni pogled. Ali kada je publika ustala da ovacijama pozdravi izvođače i kada su ovi zauzvrat izašli da se poklone, on je krenuo da se provlači između sedišta. "Moram da telefoniram," rekao je i otišao prema izlazu. "Vratiću se i naći ću te."

Sigurnosni komset je olakšao da obavi taj zadatak dok je Horton još sedeo na svom mestu. Ali Hortonu je bila potrebna privatnost. Zato se i vratio do limuzine i isterao Rubi na trotoar.

"Generale Stepak - da, i ovde takođe. Da, i mesečina, mrak..." rekao je.

"Generale, želim da poslednja dva Marka I koja izađu iz fabrike preusmerite u Aneks. I to ako je moguće preusmerite ih na kapiju 0800. Da, znam da se neki smešteni i bliže. Međutim, meni su potrebna dva koja su skoro identična." Kada se Horton ponovo pridružio Li u kazinu, ona je zahtevala objašnjenje. On se izvlačio govoreći: "Ispričaću ti kada se vratimo u apartman."

"Je l' ti to pokušavaš da mi ne pokvariš veće?"

"Pokušavam da ga ne okončam pre vremena. Dovoljno je loše to što jedno od nas i dalje misli na posao."

"Zašto - koga si zvao?"

"Upravu," odgovorio je. "Veruj mi, ovo može da sačeka dok ti ne napuniš baterije u Las Vegasu."

Pristala je, ali se zadovoljila da posete samo još jedno mesto - Nju Jork, Nju Jork, gde je rušenje rekreacije Koni Ajlanda bilo planirano za proleće. Pošto su ubedili Rubi da krene sa njima, vozili su se u zabavnom vozu tri puta za redom, vrteli se ludo na Tilt - A - ringišpilu, umirali od smeha dok su išli kroz lavirint sa ogledalima, i vozili se na Ferisovom točku kako bi mogli da razgledaju sa visine. Pošto je i dalje mislila da su njih dvoje momak i devojka, Rubi je insistirala da se na Ferisovom točku vozi sama.

"Ovo je najbolja stvar u zabavnom parku," rekao je Horton, dok je nagnut preko ivice jednog od automobila Ferisovog točka posmatrao Strip.

"Da li ćeš mi sada reći zašto se vraćamo ranije?"

I on joj je rekao. Nije se protivila. Poslednji pogled na grad te noći bio je iz helikoptera koji je kružio iznad MekKaran međunarodnog aerodroma da bi se onda uputio kući u Aneks.

Okidači su stigli pet minuta posle devet, isporučio ih je karavan koji se sastojao od pet vozila u pratnji pet vodova ljudi u uniformama koji nisu delovali nimalo srećno što su jedinice prelazile u Hortonovu nadležnost.

Do poslepodneva, u skladu sa Val Boudenenovom naređenju jedinice su bile pažljivo poredane i stabilno podignute jedna do druge na postolje za testiranje na južnom kraju poligona. Tajer je na brzinu montirala svoj improvizovani kontrolni sinhronizator ispod reflektora.

"Dve kontrole, amplituda i miks," objasnila je Hortonu. "Obe jedinice sam kalibrisala što je preciznije moguće ali nisam mogla direktno da izmerim jačine polja."

"Možemo ih popravljati u hodu, metodom pokušaja i pogreške ako bude bilo potrebno. Da li imaš dovoljno dimnih kapisli?"

"Kako želiš da postavimo rešetke?"

"Po jednu na jedan kvadratni metar."

"Pa, tri moja čoveka rade na kapislama ceo dan. Utrostručili su naše uobičajene količine. Ne znam da li su završili."

"Proven to, molim te."

"Da li želiš da odmah krenemo sa testiranjem? Mislila sam da možda želiš da sačekamo do sutra ujutru."

"Ne mogu da čekam," priznao je Horton.

"Da li si baš sasvim siguran?"

"Ne, u stvari sam jako nesiguran."

Bila je skoro ponoć kada je rešetka konačno bila spremna. Za to vreme, već se pročulo, tako da su se ljudi skupili u velikom broju. Hortonu se činilo da su svi oni koji nisu radili testove čekali i posmatrali - svi zaposleni u Aneksu su se okupili na poligonu za testiranje, a njihova iščekivanja su se mogla osetiti baš kao i hladna pustinjska noć.

U 12:20 ujutru, Tajer je je saopštila Hortonu da je rešetka za testiranje spremna - hiljadu i po dimnih kapisli je bilo poredano u redove od trideset sa pedeset kapisli na udaljenosti od pedeset metara od poligona. Horton se obratio šefu objekta za testiranje: "Da li je osvetljenje odgovarajuće za rekordere? Ako nije, nećemo dobiti ni jedan podatak od svih ovih postavki,"

"Ima dovoljno svetla," sa sigurnošću je odgovorio šef poligona. "Reflektori koji bacaju svetlost pod malim uglom bi trebali da budu idealni za tu svrhu, čak bolji i od dnevnog svetla."

"U redu," rekao je. "Ispraznite poligon." Kada se petominutna upozoravajuća sirena oglasila u kompleksu, Horton se obratio Tajer: "Ima li razloga da ovo ne radimo?"

"Ne koliko ja znam."

U jednom trenutku, sekundi, oglasila se još upozoravaj ući ja sirena. Bio je to signal da je sav Okidač materijal već trebao da bude prebačen u sigurnu zonu od petsto metara. Trideset sekundi kasnije, na platou za testiranje probni audio, video i rekorderi sa infracrvenim zracima počeli su da primaju podatke.

"Uspori sad malo," rekao je Horton Tajer, koja je stajala kod snihronizatora, sa rukama na kontrolnim uređajima.

"Znam proceduru, šefe," rekla je. "Ne brini."

Horton se povukao i pridružio Val Boudenu u pleksiglas kabini za opservaciju koja je bila udaljena nekoliko metara.

"Da li se kladite, doktore Horton?" upitao je inženjer.

"Ne, čak ni u Las Vegasu," odgovorio je Horton. "Ali ovde se ne radi o klađenju, već o nagađanju. A verovatnoća da se ono što vi nagađate ispuni, ista je kao i moja."

Oštro elektronsko zvono je odbrojalo poslednjih deset sekundi. Onda je Tajer odbrojala regulator snage, jedan po jedan podeok.

Mnogi testovi koji su obavljeni na ovom objektu uslovili su ono što se od ovog testiranja moglo očekivati - prednji kraj rešetke dugačke pedeset metara dostigao je prag reakcije od 15%, zadnji kraj od 40%, a prag od pedeset 50% bio je označen kao linija upozorenja koja se ne srne preći za potrebe testiranja.

Tako da su, do tog trenutka nemi posmatrači, ispustili glasan uzdah iznenađenja kada je buknuo dim iz centra pvog reda rešetke, upravo kada je Tajer uzviknula: "Šest posto."

Odmah je dodala: "Ne pomera se," i podigla ruku sa kontrolora amplitude.

"Šefe?"

"Izbrojao sam pet ćelija," odgovorio je Horton u naglavm mikrofon. "Koliko si ti izbrojala?"

"Isto," rekao je Bouden.

"Ja nisam ništa videla," rekla je Tajer uzdahnuvši. "Nisam očekivala da će se tako brzo bilo šta desiti."

"Pojačaj sa malo po malo na sedam posto," rekao je i podigao ruku kako bi dao Tajer znak.

"Nastavljam, podeok po podeok." potvrdila je Tajer.

Na poligonu za testiranje vladala je jeziva tišina, imajući u vidu broj okupljenih ljudi - bilo je tako tiho da su mnogi od njih mogli da čuju slabo pfffff kada su kapsule i u sledeća tri reda buknule. Čak je i najpažljivijim posmatračima bilo potrebno nekoliko trenutaka da bi uočio da je eksplodirao samo centar, a da ostatak prvog reda još uvek nije odreagovao. Malo više je bilo potrebno onima koji su bili najvisprenijim posmatračima da shvate šta to znači - ali samo trenutak više. Tu i tamo čulo se poneko 'opa' i klicanje kao potvrda da su shvatili šta se zapravo desilo.

Horton nije bio jedan od onih koji su klicali. Još uvek se ne usuđujući da da svoj sud o tome šta se desilo, izdao je naređenje: "Osam podeoka."

"Ovoga puta svi su znali šta se dešava - Mark I 'Blizanac' je rezao stazu kroz sredinu rešetke, ostavljajući netaknute ćelije sa obe strane. Polje Okidača je preraslo u mlaz svetlosti Okidača, zbog čega je slavlje bilo još veće, povici sve glasniji, a povremeni aplauzi sve učestaliji.

"Trebali ste da se opkladite, doktore Horton," rekao je Bouden i udario ga u leđa oduševljeno.

"Ne donosite zaključke pre vremena," rekao je Horton, tvrdoglavo se držeći svog fatalizma. "U, devet podeoka."

Ali nekoliko trenutaka kasnije, čak je i Horton morao da prihvati ono što je video svojim očima. Kada je snaga dostigla i petnaesti podeok, mlaz svetlosti je očistio centar rešetke sve do poslednjeg reda. Ostale ćelije su još uvek bile nepromenjene.

"Sada promeni frekvenciju - minus jedan," doviknuo je. To će smanjiti izlaznu snagu jedinice A za jedan podeok, dok će povećati izlaznu snagu jedinice B za odgovarajući iznos.

'Mlaz' se zanjihao u levu stranu, pomerajući veći deo sadržaja oba reda u zadnji deo rešetke.

"Minus dva."

Više ćelija sa leve strane su buknule i zadimile se kada je preko njih prešao Okidačov mlaz svetlosti.

"Šefe, mislim da ću uz malo vežbe uspeti da ispišem i svoje ime pomoću ove naprave," rekla je Li. "Ali prvo što ću sutra ujutru uraditi je da napravim bolji kontroler."

Horton je zurio u poligon za testiranje obasjan svetlošću reflektora. Početna euforija zbog postignuća je već izbledela, a zamenili su je blaga bojazan, koja je malo po malo rasla, i nagomilam umor od dugačkog dana i još duže jurnjave.

"Za sada je dosta. Isključi ga, U. Kaži svima da mogu da idu na spavanje i zahvali im se u moje ime," rekao je. "Val, obavesti sve da šefovi odeljenja treba da se nađu u sedam u sali za konferencije C kako bi ponovo razmotrili podatke sa testiranja."

"Da li ćeš sada da pozoveš direktora?" pitala je Li.

Horton je klimnuo glavom. "On to očekuje od mene." Udahnuo je hladan vazduh duboko, a zatim ponovo izdahnuo. "Vidimo se u jedanaest."

"Šefe..."

Horton se već okrenuo da pođe kada ga je njen glas zaustavio. "Mmm? Bio je ovo dobar ulov. Čestitam."

Horton je odmahnuo rukom. "Imali smo sreće. Da me nisi odvukla u Vegas..."

"Isto je bilo i sa Njutonom i jabukom. Archimedom i buretom. Sreća prati pripravne umove. Nasmejala se. "Ali, vrlo je moguće da prati i one opuštene. Tako da ću ja uzeti kredit kada dođe direktor."

"Makar nećemo imati problema oko računa," rekao je Horton i nasmejao se. "Sve sam stavio na račun firme, uključujući i Rubin bakšiš."

Karlu Brohieru nije smetalo što su ga rano probudili. Sa radošću je primio vesti o napretku i prosto nije mogao da dočeka da svojim očima vidi podatke o tome. Vratio se u Aneks sledećeg jutra baš kada je bilo vreme za doručak.

Za to vreme su pristigle još neke novosti. Doručak se pretvorio u dugačko popodne posvećeno malo zastareloj ali efikasnoj metodi merenja dometa dvocevnog Okidača. Tajer je taj metod nazvala "Klipovanje," što je po Hortonovom mišljenju u potpunosti odgovaralo. Da bi se napravila karta bilo je neophodno razbacati što je više toplih tela moguće, naravno zavisno koliko njih se moglo naterati da urade nešto tako, oko periferije platoa. Svaki volonter je imao cev sa parčetom materijala za dimnu kapislu zabijenu u prorez na jednom kraju.

Dipol Okidač je bio aktiviran na datom miksu i amplitudi, a 'Kliperi' su počeli da se kreću po postolju za testiranje, držeći klip ispred sebe. Kada bi traka svakog učesnika ponaosob počela da dimi, on ili ona bi prestali da hodaju. Na kraju, oni su napravili neku vrstu karte koja se sastojala od ljudi a prikazivala je granice polja u toj konfiguraciji. Napravili su jedan snimak fotoaparatom, Okidač isključen, klipovi ponovo napunjeni, Okidači resetovani, a proces ponovljen. Tokom popodneva, dobili su kompletnu sliku o mogućnostima 'Blizanaca'.

Opasna zona je po veličini varirala od pet do osam metara, u zavisnosti od ugla skretanja. Taj ugao je bio ograničen na otprilike devet stepeni u bilo kom pravcu - izgledalo je da iza te tačke ne dolazi do interferencije između jedinica, a Blizanci su se ponašali kao standardni jednopolni Mark I.

Otkrili su takođe i drugu opasnu zonu, 180 stepeni udaljenu od one preko poligona za testiranje. "Neko je uporedio dipol sa bazukom sa kojom može da se puca u oba pravca odjednom," objasnio je Horton Brohieru dok su jeli belgijanske vafle i jagode. "Morate strogo voditi računa gde je okrećete - što će po mom mišljenju ograničiti njenu upotrebljivost."

"Ne naročito. Uperi je naviše," iznenada je rekao Brohier. "Stavi je u podzemnu tenkovsku kupolu, dvadeset metara ispod zemlje, i možeš u potpunosti da zaboraviš na opasnu zonu iza sebe. Ili stavi je u avion i uperi je prema zemlji. Oni će iznaći načine, Džefri; budi siguran u to. Da li ste već utvrdili koliki domet ima?"

"Ne," rekao je Horton. "Ali biće mnogo veći nego domet Marka I."

"Hajde da vidimo da li možemo do kraja dana da utvrdimo makar približnu vrednost."

"Ako to uradimo, onda verovatno nećemo ništa drugo danas stići da uradimo."

"Mislim da ništa nije važnije od ovoga. Hoću te cifre, a iz Vrhovnog vojnog štaba zahtevaju od nas da im dostavljamo svaku, pa i najmanju informaciju o napretku."

"Šta misliš, koliko dugo možemo da krijemo ovo od njih?

Brohier je pogledao Hortona iznenađeno. "Ja sam mislio da si ih ti već obavestio. Zašto želiš da sakriješ ovo od njih?"

"Da bih dao ostatku sveta malo vremena da počne da nas sustiže," rekao je Horton, zbunjen Brohierovim iznenađenjem. "Čak iako se naprave dobri planovi, biće potrebni meseci pre nego što bilo ko počne da proizvodi Okidače."

"Shvatam sad. Ti, u stvari, govoriš o polisi osiguranja."

"Upravo tako. Karl, mislio sam da smo se oko toga već dogovorili. Sa ovim Markom II, Pentagon dobija najbolje od oba sveta. Oni mogu da zadrže oružje koje imaju, a da istovremeno oduzmu drugima njihovo. Zato sam ja i pretpostavio da si ti našem priljatelju već dao zeleno svetlo."

"Molim? Ne - o, ne, ne. Zaista mislim da to nije neophodno," rekao je Brohier. "Pogledaj samo kakav su napredak postigli u pogledu ukljanjanja mina - ogroman napredak, za samo nekoliko nedelja, sa samo nekoliko jedinica Okidača, a sve ih više i više neprestano stiže. Mislim da nam neće biti potrebno osiguranje od nesreće, Džefri. Mislim da smo postigli upravo ono čemu smo se i nadali."

"Onda smo se, očigledno, vi i ja nadali različitim stvarima," rekao je Horton. "Ja nisam planirao da pokažem vladi put kako da zadrži sopstveno, a oduzme svima ostalima njihovo oružje."

"Džefri, šta dobijamo ako razoružamo policiju, oružane snage - i stavimo lisice predsedniku na ruke - haos, sine, dobijamo samo totalni haos. Sa ovim se mora pažljivo postupati - oprezno. Sve moramo pažljivo koordinisati."

"I to sve pod jednim krovom."

"Upravo tako. Ja imam poverenja u Marka Brelanda," rekao je Brohier. "Verujem Rolandu Stepaku. To su dobri ljudi Džefri. Oni žele isto što i mi."

"A Grover Vilman?"

Brohier je slegnuo ramenima. "On je ekstremista - ideolog. Ono što on želi nije realno. Globalno razoružanje bi dovelo do haosa - kao kada u obdaništu ne bi bilo vaspitača."

"Neko bi trebao da bude u stanju da zavede red."

"Da. Zato što je ljudskim bićima red potreban. Potrebna su nam ograničenja. Mi reagujemo na autoritet. Ljudska disciplina..."

"A ako jedno dete povređuje drugo dete svojom igračkom..."

"Onda mu oduzmeš igračku. Jasno ti je to, zar ne?"

"Ni najmanje", rekao je Horton. "Nije bilo ni pomena o ovome pre tvog odlaska u Vašington sa Aronom. Kao ni kada si se vratio i izložio mi svoje planove o nepredviđenim okolnostima"

"To je moja greška. Ali ispraviću je."

"Ispraviti? Sa kim si ti to razgovarao, Karl? Čije su to reči?"

"Ma daj Džefri..."

"Kažeš da imaš poverenja u Brelanda i Stepaka - dobro. A šta ako, za dve godine, umesto njih dođu neki novi Nilson i Haldeman? Ili jedan od onih besnih pasa iz Kapitol Hila? Da li ti stvarno misliš da će se to ovde dogoditi? Plan nije bio da mi lažiramo igru, Karl - plan je bio da mi budemo sudije u igri. Ista pravila igre za sve, sećaš se. Šta se desilo?"

"Predočena su mi neka pitanja, koja smo mi prevideli u našem entuzijazmu."

"O čemu ti pričaš?"

"Na primer, neprijatelji sa kojima se suočavamo. Stvarno zlo koje nam preti. Ljudi za koje nikada nisi čuo. Priče koje se ne mogu čuti na vestima," Odmahnuo je glavom i složio facu. "Stvari za koje bolje da nikada nisam ni čuo."

"Ko ti ih je predočio?"

"General Stepak je došao u Prinston da razgovara sa mnom, i poveo je sa sobom jednog pukovnika iz vojno-istraživačkog centra."

"Zašto je on to uradio?"

"Ja... - oni su hteli da vide kako napredujem. A Stepak je želeo da me upozna sa pukovnikom Vaisom, koji je upravo bio postavljen na mesto oficira za vezu projekta."

"Nisu rekli ništa o bezbednosti?"

"Pa, general jeste pitao koliko su moje kolege iz Instituta upoznate sa onim što radim."

"Zato što su se brinuli zbog Vilmana. Verovatno su mislili da te mogu naterati da misliš da radiš ispravnu stvar tako što im pričaš ono što znaš o njegovim namerama."

"Ma ne, siguran sam da oni imaju bolje izvore informacija od mene o njegovim i senatorovim aktivnostima," usprotivio se Brohier.

"Ali ti si ipak pričao o njemu, zar ne?"

Brohier je gubio svoju staloženost i počeo je da se brani: "Razgovor je, zapravo, trajao prilično dugo. Popili smo dve kafe."

"Ma hajde, Karl - porazmisli malo bolje. Njih je zanimala arhiva o istraživačkom radu. Oni su, u stvari, hteli da saznaju kolika je dokumentacija i ko sve ima podatke o tome. Jesam li u pravu?"

"Ne, ne. Pukovnik mi je dao broj koji mogu da pozovem, u slučaju da otkrijem da je došlo do narušavanja bezbednosti," počeo je Brohier polako. "Toga su se setili tek kasnije, već su se spremali da krenu..."

"Da, a onda si se ti 'ispravio' i rekao za Vilmana. Rekao si im to, zar ne? "

"Da si ti čuo ono što sam ja čuo..."

"Da li su te pitali za Gordija?"

"Ne," rekao je Brohier. "O bože moj, Džefri, sam sam im rekao za njega."

Horton je snažno udario rukom u sto i uplašio ljude koji su večerali za stolovima nedaleko od njih. Dugo mu bes nije dozvoljavao čak ni da pogleda Brohiera.

"Džefri, moraš da shvatiš..."

"Ne traži od mene razumevanje sada," rekao je Horton odsečno. "Kada ste vodili ovaj 'razgovor'?"

"Možda pre nedelju dana - da vidim, bio je utorak..."

"Do đavola." Horton je energično protrljao oči, a onda bacio stolicu unazad i ustao.

"Gde ideš?"

"Možda ga se još uvek nisu dočepali. Možda čekaju da budu sigurni da će u isto vreme moći da se dočepaju svih kopija arhive."

"Kontaktiraćeš ga?"

"Pokušaću. Ako imaš nešto protiv, a ti pozovi pukovnika Vaisa, pa i mene prijavi."

"Ne, ne. Idi. Učiniti to odmah. Žao mi je, Džefri..."

Starčevo ogorčenje je bilo tako očigledno i prosto opipljivo da je Hortonov bes prema njemu neočekivano omekšao. "Izgleda da su nas prilično dobro proučili," rekao je grubo. "Pretpostavljam da ču upravo sada saznati koliko su nas dobro proučili."

Ni Hortonov lični kerijer kao ni korporativni Aneksov kerijer nisu mogli da stupe u vezu sa Gordonom Grinom. Hortonov je javio da Grin nije na mreži, i ponudio da pošalje glasovnu poruku kada se ovaj priključi. Aneksov je javio da broj koji su birali ne postoji.

Horton nije poverovao ni u jedno obaveštenje, tako da je probao da stupi u kontakt sa Gordonom preko dve a la carte slobodnjačke kurir službe - i čuo je još dva različita obaveštenja. Jedna od njih se besramno pretvarala da je Grinova telefonska sekretarica, iako glas na sekretarici nije bio nimalo sličan.

Druga, libertijanska KomFri varijanta - iskreno je obavestila Hortona da je 'državna, (odnosno savezna kriminalistička služba) na osnovu člana 209, donela naredbu da blokira ovaj pretplatnički račun'." Horton se kao kroz maglu prisećao da je član 209 dodat pravilniku Savezne komisije za komunikacije /SKK/ kao sredstvo za iskorenjivanje digitalne pornografije. "Mi u KomFriju verujemo da je član 209 protivustavan. Protivimo se ovom opresivnom napadu na slobodnu i privatnu komunikaciju i molimo vas da date svoj glas kampanji za slobodu govora. Da biste preuzeli inteligentnu mailing listu sa udaljenog kompjutera, izaberite opciju 'da'... "Pretpostavljam da ipak neće biti potrebno da im otkriješ i moje ime, Karl," promrmljao je Horton sam za sebe kada je prekinuo vezu.

Postojala je još jedna druga mogućnost, ali koja nije garantovala uspeh. Naslućujući da će biti isključen sa mreže, Gordon je Brohieru dao kratku listu pseudonima, šifriranu frazu, verifikacioni ključ, i kratko uputstvo za slanje anonimne elektronske pošte.

"U slučaju da budem prinuđen na nestanem, ovo su adrese koje ću proveravati - sve su međunarodne, tako da bi trebale da budu sigurne."

Nije trebalo mnogo vremena da se poruka spremi za slanje - Horton je aktivirao bezbedni fajl zaštićen lozinkama u svom ličnom komunikatoru iste večeri kada ga je Brohier obavestio. Ali kada je trenutak da to učini došao, Horton je oklevao. Ako je Gordi već u zatvoru, i ako je vojna obaveštajna služba već pregledala njegove fajlove i dokumenta, samo će i sebe upetljati ako pošalje aktivaciju. To što je pokušao da pozove Grina je potpuno bezazleno. Ali davanje instrukcija da se krene u akciju...

"Dođavola i sa tim," naglas je rekao Horton, i pritisnuo taster. "Dođite i uhapsite me. To je moj patent, zaboga - i daću ga kome hoću i ako hoću."

Izolovanje doktora Gordona Grina sa njegovih mrežnih izvora skoro da je bilo završeno u trenutku kada je Horton poslao upozorenje.

Tri od pet Grinovih pseudonim adresa bile su otkrivene preko dokumentacije o izvršenom plaćanju, a četvrtu su pronašli preko Službe za državnu bezbednost koja je prodrla u slabo zaštićeni server u Santiago. Pratila se svaka poslata poruka; svaka primljena je ili filtrirana ili preusmerena u toku samog procesu primanja poruke od strane SDB simulatora za primanje i slanje poruka.

Grin nije znao za ovo, kao što nije znao ni da ga posmatraju iz stana iznad, kao i da ga posmatraju kada napušta kompleks.

Za trenutak, on je još uvek imao svoju slobodu, a zbog rutinskih obaveza tokom nedelje, išao je po celom gradu. Redovno je odlazio u Univerzitetsku biblioteku u Ohaju, koja je imala digitalni fond i individualne umrežene čitaonice, službu za virtuelnu telekonferenciju čije su odvojene kabine, koje su se mogle koristiti sat vremena privlačile klijente kojima se dopadao diskretni način poslovanja. Često je bio viđan i u mnogim drugim dobro povezanim ali manje poštovanim mestima. Ta mesta su varirala od Undernet klubova koji su imali neograničen pristup necenzurisanim stranim šokantnim sajtovima, do kioska koji se bavio objavljivanjem CD-a u Vortingtonu i koji je bio tako prijatno neformalan po pitanju statusa o autorskom pravu na podatke koji su se mogli koristiti.

Jedno od objašnjenja za tako nešto bio je Grinov životni stil kao i time što se on bavio poslom savetnika otkako je napustio Terabajt. Doduše, i jedno i drugo objašnjenje su mu pružali šansu da proveri poruke na svojim pseudonim adresama preko adrese trećeg lica, a on je želeo da tu šansu iskoristi svakog dana makar jednom dnevno.

Gordon je primio poruku koju mu je Džefri Horton poslao u jednom kafiću gde su se prodavale krofne i kafa a koji se zvao Vrući zalogaj, gde se na svakom stolu nalazio veliki supersavitljivi LCD koji je bio ugrađen u sto - stara tehnologija, ali koja je onemogućavala da neko preko vašeg ramena čita dok vi pijuckate kafu i surfujete po mreži. On nije znao ko je, u stvari, poslao poruku, kao ni da je to bila jedina od pet poruka, koje su na put krenule zajedno, koja je preživela.

Ali imena koja je sadržala, imena koja je on sam odabrao, nagoveštavala su njenu sadržinu. Pošiljaoc se zvao Pandora. Poruka je bila adresirana na izvesnog Majkla Armstronga - ime jednog lika iz starog špijunskog filma, u pitanju je bio jedan američki fizičar koji je bio i dezerter i dupli agent.

Poruka se sastojala iz dve reči, i naslova tog filma i procene o tome kako stvari stoje.

Pisalo je: Torn Kurtain.

To je značilo: Objavi dokumentaciju bez odlaganja.

Grin je to i učinio bez oklevanja ili suvišnih emocija a da istovremeno na njegovom licu nije bilo ni jednog jedinog nagoveštaja o nemiru koji se dešavao u njegovom stomaku. Povezujući svoj personalni komunikator sa otvorenim standardizovanim utičnicama u kafeu, upotrebio je Armstrongovu adresu kako bi aktivirao njegove fajl-sejf bezbedne sisteme i izdavačke agente koji nisu bili pod kontrolom. Kada se očekivane potvrde o tome da je poruka poslata nisu pojavile, on je odmerio opcije, a onda ponovo poslao komande za aktiviranje preko druge pseudonim adrese. Osiguranje, pomislio je Grin, iako je znao da cena za tako nešto može biti jako visoka.

Nakon toga krenuo je pravo kući, koja je bila udaljena manje od deset minuta, kako bi uzeo već spakovanu torbu i nestao iz Kolumbije.

To je bila greška, što je on nalažost prekasno shvatio. Trebalo je da krene bez torbe, ili je trebalo da je ponese sa sobom kada je pošao da obavi poslove u gradu, i do vraga da ne razmišlja uopšte o tome kako izgleda. Ali on to nije učimo, i oni su ga čekali. Četiri muškarca u civilu, ali sa legitimacijama vojne obaveštajne službe, presrela su ga na trotoaru ispred njegovog stana. Malo kasnije pored njih kod ivičnjaka zaustavio se smeđemaslinasti kombi.

Grin se nije opirao niti je pokušao da beži - nije bilo svrhe. Sve njegove lične ambicije, koje jedva da su se održale pored njegovog pesimizma, nestale su istog trenutka kada je primio Pandorinu poruku. Kada su ga zatvarali postavio je samo jedno pitanje: "Kakav sam bio?"

"Ne baš mnogo dobar," rekao je jedan od oficira bezbednosti arogantno. Posle te opaske Grin nije šta imao više da kaže. Nije bilo svrhe raspravljati se sa podanicima. Ako i kada se nađe licem u lice sa njihovim gospodarima, onda će reći šta ima.

Na zadnjem sedištu crne limuzine koja je jurila prema gradu do Ujedinjenih nacija, predsednik Mark Breland je postavio skoro isto pitanje generalu Stepaku. Ali za razliku od Grina, Breland je dobio potpuniji i iskreniji odgovor.

"Prošlo je nešto malo više od jedanaest minuta otkako je Grin dao instrukcije za stupanje u akciju do trenutka kada su naši kontra napadi počeli. Za tih jedanaest minuta, on je uspeo da napravi više od šesto kopija dokumenata - što je, moram priznati, jako dobro obavljeno, imajući u vidu obim dokumentacije. Očigledno da je o tome mislio unapred i da je pronašao velike talasovode i brze pumpe. Poruka je prosleđena velikom broju primalaca i to po principu slučajnog izbora - e-mail, preprint serveri, serveri diskusionih grupa, protokoli za prenošenje datoteke. Od svega po malo."

"Koliko je od tih šesto izbrisano iz datoteke?"

Stepak je pogledao u monitor svog komunikatora. "Ne baš svi," rekao je. "Poništavanje je uništilo sve javne, a Služba državne bezbednosti naporno radi na uništavanju post-čet poruka - tako da neće biti poruka tipa 'Molimo prosledite dalje' i 'Šta se desilo sa...' Ali oni još uvek rade na nekoliko desetina poruka kojima se teško ulazi u trag - mislim da sve neposlate kopije otišle na dial-up mail adrese, koje su uglavnom nalaze u i nostra nstvu." Primetio je da se Breland namrštio, pa je dodao: "Ostatak sveta ne živi stalno na vezi kao što je to slučaj u ovoj zemlji. Baš nezgodno..."

"Znači SDB mora da čeka do sledeće prilike kada se ti ljudi konektuju i pokušaju da otvore taj fajl."

"Da. A mi bismo trebali da lično posetimo svakog od njih ponaosob kako bi se uverili da te kopije nemaju. Za to će biti potrebna direktiva o državnoj bezbednosti sa vašeg stola."

"Napiši je," rekao je Breland. "Da li je to konačan ishod štete?"

"Ne. Negde oko trideset poruka je stiglo na preprint server časopisa Fizika danas pre nego što smo uspeli da ga zatvorimo."

"Trideset? Za jedanaest minuta? Da li je to baš uvek tako posećen sajt?"

"Ne. Izgleda da je Horton neke prijatelje unapred obavestio da pažljivo prate ovaj server. Postoji mogućnost da je on to uradio i sa ostalim javnim kopijama." Odmahnuo je glavom. "Gospodine predsedniče, šef odeljenja mi kaže da čak i kada oni završe sa pretraživanjem operativnih registara transakcije svake mašine u nizu, oni ne mogu garantovati da ne postoje hiljade privatnih kopija, koje nisu na mreži, i do kojih se ne može doći."

"Kako je to moguće?"

Stepak je slegnuo ramenima. "Generacija onih koji smatraju da informacija treba da bude slobodna nije u potpunosti izumrla. Neki anonimni serveri još uvek postoje - i oni prenose transakcione podatke." Grin je iskoristio nekoliko takvih servera. Ali šef odseka mi je obećao da oni mogu, od sada pa nadalje, da onemoguće kretanje takvih podataka po mreži - proaktivno je mnogo efikasnije od reaktivnog."

Breland je posegao za svojim naočarama. "Naravno, što duže to budemo radili, biće sve očiglednije da to radimo - ljudi će primetiti da se njihove poruke ne otvaraju, da se njihova pošta ne prosleđuje."

"Da," priznao je Stepak. "I šta god da pokušamo da uradimo po tom pitanju učiniće da se broj takvih slučajeva povećava još brže. Pritom, te poruke mogu i dalje da se prosleđuju iz ruke u ruku, a da mi to i ne primetimo."

"Rizici modernog društva," rekao je Breland. "Učinićemo ono što možemo. Hajde makar da se postaramo da svi zapamte gde je granica, i sa koje strane granice mi radimo. Pošalji šefu odseka Povelju slobode."

"Gospodine predsedniče, situacija je izuzetno ozbiljna."

"Generale, nadam se da ne očekujete od mene da ljude zbog ovoga šaljem u zatvor."

"Čak ni doktora Grina?"

"Šta bismo time postigli?"

"Ako nam on posluži za primer, možda neće biti potrebno da uhapsimo mnogo drugih ljudi. Kucanj na vratima - dva FBI agenta objašnjavaju da je izvesni poverljivi materijal ukraden i stavljen na mrežu u obliku virusa od strane jedne osobe koja se sada nalazi u zatvoru, suočena sa ozbiljnim optužbama, a zatim pitanje da li su oni voljni da sarađuju i dozvole našem tehničaru da pretraži njihov kompjuter kako bi ušao u trag ovom virusu..."

"Kažete da treba da pokucamo na desetine hiljada vrata. Da li imamo dovoljno ljudi za tako nešto? Da li je to uopšte vredno našeg truda?"

"Mislim da vam mogu obrazložiti zašto je to bitno. Arhiva koju je Grin izneo nije ista kao originalna arhiva koju smo dobili od Brohiera."

"Šta hoćete time da kažete? U čemu je razlika"

Karakteristična arhitektura zgrade Ujedinjenih nacija se sada već mogla videti ispred limuzine. Negde u njenoj unutrašnjosti, generalni sekretar se pripremao da Brelandu dodeli humanitarnu nagradu za njegovu spektakularno uspešnu kampanju za uklanjanje mina.

"Grin je što šta dodao. Više od trista stranica ideja o tome kako da se modifikuje dizajn Marka I. Šta treba učiniti kako bi on bio još moćniji, efikasniji, kompaktniji," rekao je Stepak a u glasu mu se osećala panika. "On je obezbedio kompletne CADCAM crteže /za projektovanje pomoću kompjutera/ upravljanje proizvodnjom pomoću kompjutera/ za jedinicu osrednje snage koja može da stane u prtljažnik ovog automobila. On govori o putevima istraživanja za koje on misli da mogu da dovedu do verzije za masovnu proizvodnju koja bi bila veličine kofera. Sve ovo može da ima destabilizirajući efekat."

"Verovatno će i imati, generale. I to verovatno uskoro. Izgleda da se maska malo otrčala. Moraćemo uskoro da izađemo u javnost. Mislim da je sada vreme da počnemo da donosimo odluke kako ćemo to rešiti."

"A u međuvremenu..."

"Pustimo Službu državne bezbednosti da očisti što je više korova moguće." Uzdahnuo je. "Da li postoji pouzdan zakon na osnovu koga bismo mogli da zadržimo Grina u zatvoru?"

"Akt o špijunaži iz 1917 je još uvek na snazi, i jasno se može primeniti na to.

"Koliko dugo ga možete zadržati a da ne podižete optužnicu?"

"Uh, to ću morati da proverim sa vrhovnim tužiocem, ali verujem trideset dana. Zašto je to bitno? Ima više nego dovoljno dokaza ne da ga optužimo već da ga osudimo."

"Neću dozvoliti da neko bude suočen sa smrtnom kaznom samo zato što je pokušao da otkrije tajnu koju ću ja ionako lično otkriti posle nekoliko nedelja. To je isuviše visoka cena samo zato što me je naterao da povučem odlučan potez," rekao je Breland, a limuzina je skrenula prema zapadnom ulazu u Ujedinjene nacije.

"Ali, gospodine predsedniče..."

"Osim toga," nastavio je Breland, "Ono što mi, u stvari, želimo je da taj čovek ponovo bude u našem timu, i da radi za nas. Dakle, evo kako stvari stoje generale - FBI ima trideset dana da iskoristi Grina i sazna sve što je neophodno...Dakle, koji će to datum biti, 19 mart? Za to jutro ću zakazati javno obraćanje Kongresu - a Grin mora biti pušten po podne. Kažite mu to, i pobrinite se da se prema njemu u međuvremenu ponašaju pristojno. Ne, nemojte se sa mnom raspravljati u vezi toga, već se samo postarajte da bude učinjeno kako sam naredio."

"Razumem, gospodine. A šta ćete uraditi sa ljudima iz Terabajta?"

"Pobrmuću se za njih pošto ovde obavimo sve što je neophodno."

"Oni su sigurno umešani," rekao je Stepak. "Brohier je bio neodređen kao da je prosto želeo da nas obmane kada nam je objašnjavao kako je Grin iskopirao arhivu projekta, a Horton je Grinu poslao šifrovano upozorenje koje je očigledno ubrzalo njeno objavljivanje. Očigledno se radi o zaveri kako bi počinili izdaju."

"Vi biste voleli da sva trojica budu osuđena."

Stepak je klimnuo glavom. "Apsolutno. Gospodine, nije važno ako bi do onoga što izdajnik da neprijatelju, ovaj na kraju i sam došao. Oni istog trenutka moraju biti uklonjeni sa projekta i smešteni negde odakle neće biti u mogućnosti da počine još štete."

Limuzina je usporila i pristala kraj ivičnjaka, a Breland je podigao ruku na taj način dajući znak agentu tajne službe, koji je stajao na trotoaru, da nema potrebe da mu otvara vrata. "To se neće dogoditi, generale. Da nešto razjasnimo - postojanje Okidača više nije tajna. Moramo se suočiti sa realnošću. Ja nikada nisam ni pomišljao da ga zauvek držim u tajnosti."

"Ali dozvoliti ovim ljudima da detalje o njemu malo po malo odaju..."

"Pokušajte da shvatite: meni nije potrebno, mi ne želimo, a vi ne možete da održite tehnološku hegemoniju. Mislim da je u potpunosti ispravno da ono što znamo podelimo sa drugima.To je, u stvari, neophodne kako bi on ispunio svoje mogućnosti. A postoji i presedan koga vi možda niste svesni. Ni ja ga nisam bio svestan dok nisam nedavno pročitao da je naša vlada izašla u javnost sa detaljnim izveštajem o atomskom oružju samo nekoliko dana posle predaje Japana."

"Te dve situacije nemaju baš mnogo zajedničkog, gospodine predsedniče."

"U pravu ste nemaju," složio se Breland. "Okidač je oružje koje se koristi za odbranu i koje ima ulogu da služi kao pretnja naoružanim napadačima. Generale, u najboljem interesu našeg naroda kao i ostalih naroda sveta je da se dozvoli umnožavanje Okidača, a ne njegovo zataškavanje. Nehumano je i nemoralno nastaviti sa prikrivanjem."

"Da, to bi bilo idealno u idealnom svetu, ali mi moramo biti praktični."

"Tako je generale, ali mi smo imali skoro godinu dana da se naviknemo i ne dozvolimo da nas to iznenadi, niti da nas dovede u nezgodnu situaciju. Koliko je ljudi, koji su mogli biti spašeni, žrtvovano kako bi platili cenu našeg opreza? Ne radi se samo o tome da mi ne možemo pomoći Čečeniji da se zaštiti od Rusije, ili Indiji da se zaštiti od Kašmira, već bi to što ovo otkriće držimo u tajnosti značilo da ne možemo uraditi ni pola od onoga što je moguće kako bi zaštitili naše ljude."

"Kome mi to onda služimo ako zataškavamo stvari? Očigledno, nama samima. Našim poslovima, reputaciji, našoj privrženosti sopstvenoj veštini da primenimo silu gde god i kad god to poželimo." Breland je odmahnuo glavom. "Generale, stvar je u tome da se ja osećam kao varalica, zato što sam danas došao ovde da prihvatim nagradu koju su mi oni dodelili, dok u isto vreme znam da je ono što smo mi uradili samo stoti deo onoga što smo mogli uraditi. Da li si čitao Žil Elhotovu knjigu Knjiga mrtvih iz dvadesetog veka? Sto deset miliona ljudi su ubile ratna mašinerija i oskudica. Mi možemo bolje. Mi ćemo uraditi bolje, ako se ja pitam."

"Shvatam, gospodine predsedniče."

"Iskreno se nadam da razumete, generale. Dao je znak i vrata limuzine su se otvorila sa spoljašne strane. Pre nego što je izašao, primakao se malo bliže do Stepaka i dodao: "Jer ako ljudi kao vi nisu spremni za dvadeset prvi vek, možda i ne stignemo do dvadeset prvog veka."

Među četvoro ljudi koji su bili stisnuti u šarenoj prikolici, Brohier je bio nezadovoljan; na Hortonovom licu oko usana još uvek su se videle linije koje su jasno izražavale njegov bes. Crte na Tajerinom licu odavale su zamišljenu tugu, dok je naivni izraz lica Vala Boudena još uvek izražavao veliko iznenađenje koje se prosto skamenilo na njegovom licu kao posledica saznanja o neslućenim tajnama posla kojim se bavio.

Iako diskusija n»je dugo trajala, bila je iscrpljujuća. Prvi je govorio Horton koji je izneo svoj nepokolebljiv stav: "Mi ne možemo dati vladi Marka II - ni danas, niti bilo kada kasnije. Moramo da srušimo test jedinicu i uništimo svaki dokument o jučerašnjim testovima, i to moramo uraditi odmah. Ako ne budemo dovoljno brzi, propusitćemo šansu. Bilo ko zna dovoljno o principu po kome Mark II radi da ga ponovo napravi - naročito nas četvoro - mora se zakleti u bilo kog boga koga se boji da ga nikada neće predati ovim ljudima."

Na njegovo iznenađenje, upravo je Li bila ta koja mu se najžešće suprotstavila. "Ima mnogo ljudi na objektu koji znaju delove zagonetke - pet stotina svedoka je sinoć bilo prisutno," rekla je. "Umesto da uradimo to što si ti predložio, mislim da bi trebali da podržimo Gordija. Aneks sigurno ima hiljade različitih veza sa spoljašnjim svetom. Trebalo bi da ih iskoristimo dok ih još imamo, kao i da nastavimo da ih koristimo sve dok nas potpuno ne isključe, Potreban nam je veći uticaj, a ne još tajni. Ono što nama treba je da se senator Vilman pojavi u poslednjim vestima, a doktor Brohier u jutrarnjim."

Ali niko drugi nije delio njeno mišljenje da oni mogu za tako kratko vreme da organizuju kampanju, koja bi bila od neke važnosti. Hortonov stav je na kraju prevagnuo nad Tajerinim, s obzirom na neospornu činjenicu da njegov plan nije zahtevao bilo kakvu saradnju sa spoljnim svetom, za razliku od njenog.

"Mi ovo možemo sami da rešimo," rekao je. "Dobro je da smo ovde na svom terenu, gde imamo pristup. Kada je obećao da će njen predlog biti drugi na listi prioriteta, ona je pristala.

Ali kada su izašli iz prikolice, skoro istog trenutka su ih pozvali. "Doktore Brohier« doktore Horton! Ostanite gde ste, molim vas," Bio je to Tejlor, jedan od vojnih neuniformisanih oficira veze iz portirnice, koji je trčao preko zapadnog terena Aneksa prema njima. "Opozovite pse poručniče, sve sam ih pronašao," rekao je u mikrofon koji je bio prikačen na okovratniku, dok im se približavao.

"Čemu takva žurba, sinko?" rekao je Brohier, koji je krenuo prema njemu.

"Skoro ceo sat vas dozivamo i tražimo svuda, gospodine," rekao je Tailor koji je teško disao i kupao se u znoju. "Zovu vas na portirnici."

"Koga?"

Pokazao je prstom prema svakom od njih troje ponaosob. "Doktora Brohiera, doktora Hortona i doktorku Tajer. Izvinite, doktore Bouden - predsednik vas nije pomenuo."

"Predsednik?" pitao je Horton.

"Da gospodine. On vas čeka dok vas mi tražimo. Zamolio bih vas da što pre pođete..."

Pogledi koje je četvoro ljudi razmenilo izražavali su u isto vreme i nepoverenje i strah. "Kažite da odmah dolazimo," rekao je Brohier i pokušao da se uljudno nasmeje. "Svo četvoro."

Četvoro ljudi je napravilo veću gužvu u kabini nego u kombiju, a oni u zadnjem redu su još uvek pokušavali da zauzmu udobniji položaj kada se oglasio signalni uređaj a Mark Breland, koji je sedeo za svojih stolom u predsedničkom kabinetu, se pojavio na ekranu ispred njih.

"Dobar dan, gospodo doktori."

Pre nego što je Breland uspeo do kraja da otpozdravi, Brohier ga je prekinuo. "Gde je doktor Grin? Da li je u federalnom zatvoru?"

Breland je trepnuo iznenađeno, a zatim se blago osmehnuo i odmahnuo glavom. "Dobro," rekao je. "Prvo ono najhitnije." Podigao je pogled, pogledao pored kamere i rekao: "Doktore?" pre nego što je ustao sa stolice.

Malo kasnije Gordon Grin je seo na njegovo mesto.

Ugledali su njegov poznati zbunjeni osmeh. Pogledao je u desno i našalio se: "Šta mislite, kakve su vam šanse da sednete za ovakav sto? Možda da poklonite partiji pet hiljada dolara?" Zatim je pogledao u kameru. "Zamolio bih da neko ovo slika? Možda će moji roditelji poželeti da okače fotografiju na zid u trpezariji." Ponovo je skrenuo pogled u desno. "Da li bi se predsednik slikao sa mnom?"

Iz daljine se čuo Brelandov smeh.

U se borila sa prvobitnim iznenađenjem. "Gordi, jesi li dobro?"

"Dobro sam sada," rekao je. "Nedostajala si mi."

"Šta radiš tamo?"

Grin je upitno pogledao u desno, a zatim su oni čuli Brelanda koji mu je odgovorio. "Samo napred, reci im."

"Dobro," rekao je. "Dajem savete. Oni bi hteli da se i vi uključite. Sa Okidačem izlaze u javnost za mesec dana, i izgleda da su ljudi ovde prilično ozbiljni da ga prikažu kako dolikuje." Naslonio se u velikoj stolici, ruku prekrštenih na stomaku. "Društvo, mislim da će sve biti u redu. Mada ne mogu baš da poverujem da sam ja tako nešto izgovorio."

16
GARANCIJA

BON Istraživači još uvek ispituju uzroke samoubilačkog bombardovanja ekspresnog voza na jednošinskoj pruzi Berlin-Bon, koje se desilo u utorak. Na potresnim snimcima kamere vidi se mladič u poslovnom odelu kako uzvikuje slogane mržnje ispred polupunog železničkog vagona samo nekoliko trenutaka pre same eksplozije u kojoj su poginula dvadeset i dva putnika, a uništeno je trideset metara južne deonice pruge. "Ovo ne treba da se dešava," rekao je službenik Dojče Rejla.

Kompletan izveštaj / lista poginulih / video zapis eksplozije / dolazak: / vozovi i dalje saobraćaju ali je red vožnje reduciran

Ako se uzme u obzir da su ljudi, koji su bili "dobro povezani" mogli da biraju između više od hiljadu kanala koji su imali dozvolu za emitovanje privrednih vesti, reklama i zabavnog programa, u terminu od 24h dnevno, plus mogućnost da prate skoro šezdeset hiljada neregularnih Undernet kanala, mora se priznati da je za sve pa čak i za predsednika Sjedinjenih Država, to bio izazov koji je pružao mogućnost da zadobije pažnju više od nekoliko procenata stanovništva i to u isto vreme.

Međutim, nisu svi koji bi sebe nazvali Amerikancima bili "dobro povezani."

Jedan postotak tih ljudi jednostavno nije ni želeo to da bude. Neki od njih su aktivno učestvovali u kampanji protiv onoga što su nazivali "umreženim umom", koju je Majki Adamson, osnivač 'Pull the Plug' organizacije definisao kao "elektro-stimulativno-preko-mastrubativno stanje koje ističe zabavu kao primarnu aktivnost, a naročito ambiciju i dostignuće." Međutim, većina disidenata se jednostavno povukla u jedno od malih sela pokreta "Dobrodošlih", koje je bilo odsečeno od ostalog dela sveta u pogledu sredstava komunikacije. Tamo je bila dozvoljena samo tehnologija analognih komunikacija, i to onih koje su uglavnom služile za održavnje kontakta između razuđenih sela i koje su se starale o tome da Zemlja nastavi emitovanje svog programa zvezdama.

Osnovne usluge mreže, u okviru bazičnog računa za telekomunikacije za jedno domaćinstvo, uključivale su sve ono što je svaka sedma porodica mogla da priušti ili sve ono što su te porodice želele da imaju. Kanali News 1, News 2, Talk 1, Talk 2, Arc 1, FedFacts, NetSearch, NetTeach, NetAgent, i MultiMail postavljali su osnovne elemente interaktivne komunikacije u dnevne sobe niže klase koja je zadržala još uvek neiskorenjene dve sfere interesovanja: ekonomiju i kulturu. Ironija je bila u tome što su se upravo zbog nedostatka opcija ovi ljudi najlakše bogatili. Oni su bili glavni primaoci kablovskih veza, pasivni sunđeri koji su upijali svaku reklamu.

Ali upravo je prava povezanost bila investicija u keju su ljudi srednje klase ulagali, a koju je viša klasa uzimala zdravo za gotovo, a svaki model prosvećenog obrazovanja od nje zavisio. Dobro poznavanje mreže je od njih načinilo ne samo posmatrače, već i učesnike i otvorilo je vrata digitalnih i virtuelnih biblioteka po celoj planeti. To poznavanje je podelilo publiku na milijardu delova, ostavivši samo nekolicinu njih da pasivno prima nefiltrirane kanale u realno vreme. Nijedan medijski događaj u novom milenijumu nije uspeo da dominira celom polovinom od ukupnog broja povezane publike. Poslednji događaj koji je privukao čak deset procenata onime publike bilo je finale Svetskog kupa između Škotske i Sjedinjenih Država pre tri godine, a ono što je privuklo trideset procenata bio je zemljotres na Santa Rosi koji je spustio severni raspon Zlatne kapije osam godina ranije.

Iako je bio svestan poteškoća, Mark Breland je želeo više od svega da se obrati naciji i vršio je pritisak na svoje osoblje da radi vredno na tome da do toga dođe.

"Ovo je nešto što bi ljudi trebalo da čuju iz prve ruke nemontirano - porodice koje slušaju zajedno, svi posetioci sportskih barova koji gledaju, svi ekrani u trgovačkom središtu elektronike koji prenose isti kanal. Poput Ruzveltovih ćaskanja pored kamina i sletanja na mesec," rekao je Breland. "Želim da porazgovaram sa svima direktno, tako da to čuju prvo iz mojih usta a ne da o tome saznaju iz neke prerađene i skraćene verzije."

"Ne možete promeniti ljudske navike," odbrusio je načelnik štaba Ričard Nolbi. "Ljudi neće zaustaviti svoj život da bi seli i posmatratj glavu koja govori pa makar bio u pitanju i trodimenzionalan kontakt licem u lice. Čim joj postave pitanje čuće predavanje a ne razgovor. Ne, ja mislim da bi bilo dobro da dobijemo četrnaest posto učešća - činjenica da smo dobili dozvole za četiri vrhunska zabavna kanala koja će prenositi govor, već je uspeh sam po sebi. Isto tako mislim da još uvek možemo da dobijemo i Financial Newswire i WorldMarket koji bi otvorili vaš govor i na taj način povećali naše učešće na šesnaest posto."

"To nije dovoljno," rekao je Breland.

"Doduše, naš advertajzing neće početi u sledećih sat vremena, ali će trajati sve do početka prenosa", rekla je Ejmi Roše, direktor za odnose sa javnošću. "Ja ipak mislim, da imamo šanse da postignemo učešće od dvadeset posto. A što se tiče propagande koja će uslediti posle samog događaja, mislim da će ona biti veoma velika - upravo je sada oblikujem pomoću algoritama ubrzanja, što znači da će sedamdeset posto događaja biti pokriveno u roku od tri dana."

"Ja želim da tu cifru postignemo i pre završnog govora," rekao je Breland. Koliko već sutra, ja ću biti ili heroj ili nitkov za milione ljudi koji o meni nisu razmišljali još od izbora. Želim da zapamte gde su bili kada su ovo čuli. Želim da noću to bude tema broj jedan svih razgovora koji se vode u spavaćim sobama i konferencijskim sobama na internetu, a danju u vozovima."

"Vama, u stvari, trebaju brojevi telefona mas medija, a mas mediji više ne postoje," protestvovala ja Roše. "Sve se svelo na usko specijalizovane i interaktivne pretplatničke kanale. Ako ljudi ne žele da dođu na stadion da posmatraju bejzbol, šta mi tu možemo?"

"Zar ugovorom o dozvolama nisu obuhvaćene i neke obaveze u oblasti građanske službe? Zar ne postoji neki način da ih nateramo da emituju govor?

"Postoji Sistem za vanredno emitovanje," ubacio se general Stepak. Nikada nije korišćen za praćenje multimedija u realnom vremenu u toj men, mada probna oglašavanja treba da budu ili u pisanoj ili u audio formi. Ako naznačimo za EBS možda i rešimo sve u našu korist."

"To bi bila propast," brzo je uzvratila Roše. "Nulti deo auditorijuma gleda, a njegov stoti deo je uznemiren."

"Da li možeš danas da obaviš jedan mali test?" pitao je Breland, gledajući u naučnog savetnika Tetlbauma. Tetlbaum je bio zatečen pitanjem koje mu je bilo upućeno. "Mogao bih, gospodine predsedniče. Ali nam takav jedan mali test neće ništa značiti. Veličina testa jeste potencijalni problem."

Breland je nešto progunđao izrazivši svoje nezadovoljstvo i okrenuo se prema drugima. "Osim ove nemerljive mogućnosti, koji je drugi razlog za ponovno aktiviranje EBS-a? Zašto nismo ranije o ovome razgovarali?"

"Čak i kada bi emitovanje EBS-a bilo uspešno, još uvek bi mnogi bili uznemireni," reče Roše. "Undernet zajednica ne voli da njeni serveri iz bilo kog razloga i u bilo koje vreme budu blokiram. Oni jedva da tolerišu testove od trideset sekundi, što znači da bi ih govor od dvadeset minuta naveo da se organizuju za opoziv, ako ne i za revoluciju."

"Četrdeset i pet minuta," ispravio ga je Breland. "A možda i malo više."

Roše se trgla. "Da li vi to mislite ozbiljno?"

"Zašto ne bih mislio ozbiljno?"

"Zašto? Gospodine predsedniče, mogu vam obećati četrnaest, možda čak i šesnaest posto na samom početku. Ali ako govorite neprekidno četrdeset pet minuta bićemo srećni ako zadržite jednu petinu do kraja. A cifre koje biste vi voleli da dobijete nećete dobiti sledećeg dana. Staviše, ukoliko od samog starta izazovete negativne reakcije, nikada ih nećete pretvoriti u pozitivne. Vi jednostavno očekujete isuviše od ljudi."

"Naprotiv, ja mislim da vi malo očekujete od njih," odgovorio joj je Breland. "Takođe mislim da vi ne razumete šta mi sve riskiramo, a ja sam spreman da čak i za to preuzmem odgovornost. Planirate da gledate prenos večeras?"

"Naravno, gospodine predsedniče."

"Dobro. Neko mi je rekao da smo mi ti koji će platiti dozvole za gubitak prihoda koji će oni imati kada budu prenosili obraćanje Državne unije? "

"Ne. A upravo iz tog razloga ne možete naći nikoga ko ima dozvolu za prenos emisija zabavnog tipa da to sprovede," rekla je Roše.

"Da li mi plaćamo Dreamworks i Sony-Fox i Alliance za emitovanje mog večerašnjeg govora?"

"Da, gospodine."

"Onda da im platimo sve," rekao je Breland. Obavesti kanale koji imaju dozvolu za prenos da ćemo ponovo aktivirati EBS stanicu u trajanju od sat vremena, a sa početkom u pola deset večeras. Posavetuje ih da će im, ukoliko održe svoj sistem i ne prekidaju emitovanje, biti nadoknađeni uobičajeni prihodi plus bonus od dvadeset procenata za tehničke usluge. Kanali koji su se već složili dobili su bonus od pedeset procenata."

"Da li onda odustajemo od reklamne kampanje?" upita Roše.

"Apsolutno ne. Sve što EBS treba da uradi jeste da emituje prenos. Ono što vi treba da uradite je da ih stavite tamo gde im je mesto," rekao je Breland. "Što se tiče Underneta recite im da će nam trebati njihova frekvencija na neko vreme večeras. Adekvatno izrečeno upozorenje bi trebalo bar malo da ublaži njihovo ogorčenje. I obavezno treba da ih pozovemo da pređu na drugu stranu. Možemo da nabacimo nekoliko oštrih opaski o Okidaču i o Grinovom pismu, a da ne pominjemo imena."

Direktorka za odnose sa javnošću je gledala zbunjeno. Breland je oduvek bio težak klijent ali retko kad je sasvim odbio njen savet. "Gospodine, izvinite, ali da li ste sigurni da ovaj govor može da ispuni očekivanja na način na koji vi to od njega očekujete? Zar ne bi bilo bolje ići malo sporije, ciljajući prvo na najosećajniju publiku, a onda ih upotrebiti da povuku i ostale u istom pravcu.?"

Breland je sam napisao govor, a Roše nije bila među nekolicinom onih koji su videli makar i mali deo tog govora. Ali ukoliko je ona na ovaj način pokukšavala da izdejstvuje da bude među tom manjinom, onda se može red da u tome definitivno nije uspela.

"Nema potrebe da se zamaraš oko toga," reče predsednik. Ubeđivanje je moj posao. Ti osvajaš nihove oči i uši. Na meni je da osvojim njihova srca i duše." Nasmejao se i slegao ramenima nonšalantno. "A ukoliko nisam u stanju da to uradim, onda možda i ne pripadam ovde. Baci se na posao sad - imaš oko dvanaest sati pre nego krenemo u otkrivanje.

Mark Breland je danima razmišljao pokušavajući da odluči koje bi mesto bilo najbolje za njegovo obraćanje. Da li da to bude obraćanje Kongresu sa podijuma dvorane Senata u pompeznom i formalnom ambijentu zajedničke sednice. Tome je doprinosila nepredvidivost publike koja bi ga uživo posmatrala - 539 muškaraca i žena koji su mu malo dugovali, a od kojih je on mnogo očekivao.

Da li da to izvede iz Ovalnog kabineta što bi izazvalo poštovanje, ali bi stvorilo distancu zbog širine velikog stola? Neki od njegovih prethodnika koristili su ovu iluziju intimnosti kao svoju prednost, dok su drugi pokušavali da budu što običniji, ili još gore, sitni i patetični.

Bilo je naravno i drugih opcija. Breland je ozbiljno razmatrao nekoliko njih, uključujući i nastup iz bolničke sobe za hitne slučajeve, sa glavnih stepenica policijske stanice, na ulicama okruga Kolumbija, na strelištu Fort Noksa, u studiju sa publikom iz male "gradske skupštine" i u učionici punoj dece. Na Nolbijevo insistiranje, tehničke službe su se ponudile da govoru daju celokupni FX tretman, i da naprave scenografiju koja bi Brelandu omogućila da se pokaže u što boljem svetlu.

Na kraju se odlučio za dvoranu Senata. Delom zato što je ona na vrhu hijerarhije od svih opcija, ali prvenstveno zato što je znao da će njegove najvatrenije pristalice biti upravo tu sa njim. Međutim, dok je stajao iza visokog podijuma i posmatrao njihova lica dok se obavezan aplauz stišavao i dok su oni sedali na svoja mesta, pitao se da li je napravio dobar izbor.

Govori kroz kameru, ne u nju...

"Smatramo da su ove istine očigledne - da je Bog svim ljudima dao neotuđiva prava kao što su : pravo na život, slobodu i težnju za srećom."

"Svi prepoznajete ove red, Ovo su ideali američkog eksperimenta, ideali osnivača ove nacije, obećanja koja je Amerika uvek ispunjavala svojim građanima i svetu; život, sloboda i težnja za srećom."

"Ali nijedan od ovih ideala ne može biti ostvaren, nijedno od ovih obećanja ispunjeno, ukoliko nemamo osnovne preduslove bezbednosti.

Zato je jedna od najčešćih životnih tema svuda u svetu težnja za bezbednošću. Ta težnja se izražava u mnogim aspekatima našeg života: težimo za bezbednošću naše nacije, bezbednošću naših domova, naše dece, bezbednošću na poslu, u našim odnosima.

Svako od nas može definisati ovaj blagoslov na svoj način. Nekima od nas je on potreban više, nekima manje. Ali retki su oni ljudi koji su svesno uredili svoj život tako da bi ovu težnju potpuno odbacili.

Ako nemamo takvu vrstu sigurnosti, živećemo u strahu. Strahovačemo za sebe i one koje volimo. Plašićemo se gubitka, patnje i smrti.

Ali ono što zovemo bezbednošću nije samo odsustvo straha, to je protivotrov strahu. To je samopouzdanje koje nam omogućava da otklonimo najmračnije misli i da prigrlimo najsvetlije nade. To je izgled za budućnost kome se vredi radovati. To je ključ koji otvara vrata beskonačnih mogućnosti našeg života. On ne garantuje ništa, ali uzima u obzir sve ono što je važno.

Nećemo imati "dobar život" sve dok ne zadovoljimo ovu prvu i najhitniju potrebu da znamo da smo bar na trenutak bezbedni. Sve najbolje stvari za koje smo mi ljudi sposobni - muzika, umetnost, književnost, uspesi u atletici, filozofija, pronalasci, milosrđe, pa čak i sama civilizacija - dešavaju se na zaštićenim mestima koje je sam čovek stvorio.

Mi smo upravo u ovom trenutku na takvim skrovitim mestima. Niko od nas ne bi bio ovde u Senatu kada bi se tu osećao ugroženim. Ali naš osećaj sigurnosti je subjektivno stanje uma. Ne radi se tu o tome da li smo mi zaista bezbedni, već da li se tako osećamo. Mi smo ovde bezbedni, ali možda je ispod nečijeg sedišta sakrivena bomba čiji tajmer otkucava. Vi se osećate bezbedno tu gde ste, ali možda se napolju neko krije i vreba da vas se dočepa.

Interesantna stvar je da čak i sam razgovor o ovakvim stvarima menja naša opažanja na trenutak. Da li ste razmišljali da će vam neko postaviti bombu ispod sedišta? Da li ste razmišljali da odete i proverite jesu li vam vrata zaključana ili da duboko udahnete vazduh?

Siguran sam da mnogi od vas jesu. Na sam pomen moguće pretnje reagujemo kao da je u pitanju stvarana pretnja. Stalno procenjujemo svoju bezbednost kao što to radimo kad vozimo u gustom saobraćaju na autoputu. Pokušavamo da ostanemo u ličnoj sigurnoj zoni - ni suviše brzo, ni suviše sporo, ni suviše blizu. Na isti način pokušavamo da živimo u jednoj takvoj ličnoj sigurnoj zoni.

Ali porazmislite sada o ovome: kada biste ovog trenutka ustali i izašli u šetnju sami a obučeni baš kao što ste sada, koliko blokova biste morali da pređete pre nego što biste izgubili taj osećaj bezbednosti, uznemirenosti, nelagodnosti, straha? Da li znamo šta se tamo negde nalazi? Da li znamo jesmo li u opasnosti? Neizvesnost je neprijatelj bezbednosti.

Moguće su dve veoma pogrešne procene. Jedna je da osećate da ste u opasnosti onda kada ste, zapravo, bezbedni. Druga je da verujete da ste bezbedni onda kada ste, zapravo, u opasnosti. Na nas kao na naciju utiču i jedna i druga procena.

Više od bilo kog naroda iz bilo kog vremena, mi, Amerikanci, oduvek smo pokušavali da ostvarimo bezbednost kroz oružje. Osećamo se moćnima kada nosimo oružje. Ono čini da se mi osećamo sigurno. A da li je stvarno tako?"

Desna strana dvorane se malo uskomešala kad su se vrata otvorila i kada je neki čovek ušao. Nosio je narandžasti lovački prsluk i pušku i svi su zurili u njega. Zatim su počeli glasno da protestvuju i zovu stražare dok se on penjao na podijum i prilazio Brelandu. Zastao je na korak od podijuma, podigao pušku na rame i uperio je pravo u Brelandovu glavu. Dvoranom se najpre proneo kolektivni uzdah, a zatim muk, dok su kamere pratile ovaj čudan događaj.

"Potreban je samo jedan pucanj u ovoj prostoriji da promeni opažanje svih nas četiri stotine i deset ovde prisutnih," rekao je Breland. "Dovoljan je samo jedan pucanj da razbije vaš lažni osećaj sigurnosti. Ono što vidite ispred sebe je jednačina straha - nenaoružani, bespomoćni ispred naoružanih. I u celoj našoj istoriji postojao je samo jedan način na koji su ljudi rešavali ovu jednačinu."

Breland je napipao futrolu pištolja na leđima u kojoj je bio automat od 9mm i potegao ga.

"Kakav užas," uzviknuo je neko sa gornje platforme - kao da je predsedavajući skupštine - pomislio je Breland.

Podignuo je desnu ruku i uperio pištolj u lice naoružanog čoveka nasuprot sebe.

Dvorana se opet uskomešala i uznemirila. "Možete da vidite odgovor - jednačina je skoro rešena," rekao je Breland nadvikujući se sa bučnom masom.

"Jedini odgovor pištolju je drugi pištolj. Možemo da gradimo zidove i zaključavamo vrata, ali zid nije ništa drugo do način da se sakrijemo, brava samo način da prolongiramo ono što će se desiti. Jedim odgovor na pištolj koji imamo je drugi pištolj. Sigurno uništenje i jedne i druge strane, isti princip od kog smo zavisili za vreme Hladnog rate, samo u najmanjoj mogućoj meri. Dva čoveka, dva pištolja. Ravanteža. Bezbednost."

Svi su ga sada pažljivo slušali iznenađeni njegovom teatralnošću i istrgnuti iz svojih uobičajenih prijatnih i samozadovoljnih misli.

"Ali postavite sebi sada pitanje: da li je ovo zaista bezbednost?" nastavio je pokazujući na oružje slobodnom rukom. "Da li se sada osećate isto tako bezbedno kao kada ste mislili da u ovoj prostoriji nema oružja? Moram vam reći da ja lično mislim da je ovo jako nesigurno sredstvo za stvaranje osećanja sigurnosti.."

Ove njegove reči izazvale su nelagodan smeh, što je Breland isto tako prihvatio sa osmehom. "Čini mi se da ima mnogo više stvari koje mogu da krenu naopako i da crtaju mnogo ozbiljnije posledice. Čim mi se da mi moj pištolj ne može da vrati sve ono što njegov pištolj može da uzme od mene.

Reći ću to ponovo: moj pištolj ne može da mi vrati ono što njegov pištolj može da uzme od mene. U ovom trenutku ja nisam tako slobodan kao što sam bio kada niko od nas nije bio naoružan. Ja nisam tako siguran kao što sam bio kada niko od nas nije imao tu moć da ubije jednim trzajem prsta.

Da li bih se osećao i malo bolje kada bih znao da ste vas deset, pedeset ili sto takođe naoružani? Da li bih to od ove dvorane opet napravilo jedno građansko društvo? Ili bi samo povećalo broj sumnji zbog kojih bi brinuo? Ili bi povećalo prilike za nesreće i izglede za nerazumevanje?"

Spazio je u prvom redu poznat lik "Senatore Bejnz, kada ste prošlog meseca raspravljali sa senatorom Kastinom u vezi zakona o iniciranom samoubistvu, da li mislite da bi vaš dijalog bio unapređen da ste obojica pri ruci imali automatske puške?"

Ovo pitanje izazvalo je buku i podsmeh, jer je debata o Lumis-Fajger zakonu već dugo godina bila najvatrenija i najoštrija. Ustajući, Bejnz je odgovorio: "Bojim se da bi njihovo prisustvo uticalo na trajanje dijaloga, gospodine predsedniče. U svakom slučaju, on bi bio kraći."

Nisu sve televizije zabeležile ovaj komentar, ali su zato sve uhvatile smeh koji je usledio i razbio tenziju u dvorani. Dok se smeh stišavao, predsednik i naoružani čovek u narandžastoj odeći spustili su svoje oružje.

"Istina je da samo kada smo stvarano bezbedni možemo da uživamo potpunu slobodu govora. Ukoliko strahujemo da će nas pištolj ućutkati naša sloboda je dovedena u pitanje.

Samo onda kada smo zaista bezbedni možemo da uživamo potpunu slobodu okupljanja. Ukoliko se plašimo da ćemo postati meta terorista, naša sloboda je dovedena u pitanje.

Samo onda kada smo zaista bezbedni, možemo da radimo na sebi i gradimo budućnost.

Pre nekoliko meseci su do mene došle vesti o čudesnom novom pronalasku. O pronalasku koji nam, po prvi put, pruža još jedan odgovor na pištolj uperen u nas. Morao sam da razmotrim da li ćemo kao ljudi i kao nacija, biti bezbedniji ako upotrebimo taj pronalazak. Posle dugih konsultacija sa svojim Kabinetom i svojom savešću, zaključio sam da je odgovor pozitivan."

Došetao je do ivice podijuma i spustio pištolj. Naoružani čovek mu se približio i spustio svoje oružje pored njegovog.

"Stražaru, molim vas odnesite ovo," rekao je Breland. Dok je stražar prilazio Breland se okrenuo prema čoveku u narandžastoj jakni. "Hvala vam na pomoći, majore Imhof."

Imhof otpozdravi žustro i napusti podijum. Za to vreme publika je bila nestrpljiva i iščekujući ono što će uslediti, ćaskala je lagano. Mnogi su povezivali njegove reči sa glasinama i demantijima koji su se čuli zadnjih mesec dana. Breland je čak mogao da čuje i šaputanja: Okidač - on priča o Okidaču. Grinovo pismo nije bila obmana.

"Tako je bolje," rekao je Breland ponovo se vraćajući na podijum dok je stražar skupljao oružje. "Osećam se bolje bez tog pištolja u rukama, kao i bez onog drugog koji je bio uperen u mene. To je zato što ne želim da živim na taj način. Ne mogu da zamislim da biste vi mogli tako da živite.

Došao sam do zaključka da bezbednost koju nam naše oružje pruža nije prava stvar. To je obmana, senka prave stvari. Naoružano društvo nije civilno društvo. To je ubilačko, prestravljeno društvo. Bosna u prošlom, Kašmir i Egipat u ovom veku. A Amerika u oba.

Oružje je prvi izbor naše strahovite potrebe za odbranom. Ono je takođe prvi izbor naše kriminalne populacije koja se brani od nametanja tuđe volje.

Šta nam je drugo preostalo? Da postanemo i sami ili jedni od onih koji nose oružje, ili izbeglice koje beže sa ulica, skrivaju se u svojim domovima, 1 beže sa područja zahvaćenih ratom.

Ali, i u jednom i u drugom slučaju opet završavamo kao žrtve. Mnogo njih je isto tako završilo, strašno mnogo njih."

Ogromni ekran na zidu iza Brelanda prikazivao je predsednički pečat. Zatim se na ekranu pojavila bela digitalna mapa na plavoj podlozi sa pedeset i dve države koje su bile oivičene crnom bojom. Male crvene tačke počele su da se pojavljuju - naizgled bez ikakvog reda, brojač koji je stvarao utisak iluzije jer su se njegove cifre, koje su takođe bile crvene i velikom brzinom se menjale, u isto vreme pojavljivale ispod poluostrva Florida.

"Nema veličanstvenog zida od crnog mermera za žrtve našeg okrutnog rata. Njihovi mali spomenici rasuti su po gradskim i crkvenim grobljima od Atlantika do Pacifika," rekao je Breland. "Ali voleo bih da postoji jedan takav spomenik zato što bih onda mogao da zaboravim svu statistiku i jednostavno vas zamolio da ga pomerite s jednog kraja na drugi. I pre nego što biste to završili shvatili bi zašto se nešto mora promeniti.

Sam spomenik nikada ne bi bio završen. On bi ubrzo nadmašio vijetnamski Memorijal. U stvari, trebalo bi svake godine dodavati po jedan koji bi bio veliki koliko i spomenik podignut poginulima u Vijetnamu.

I to se već događa skoro ceo vek - naš sopstveni stogodišnji vek.

Čak i u najgorim godinama tog užasnog vijetnamskog konflikta broj izgubljenih života u džunglama i na pirinčanim poljima Južne Azije bio je upola manji od broja izgubljenih života na ulicama i u domovima Amerike. Trebalo je boriti se petnaest godina da bi se na zid stavila imena pedeset osam hiljada veterana. Za tih istih petnaest godina Amerika je sahranila blizu pola miliona građanskih života izgubljenih u našem domaćem ratu - što je devet puta više.

Čak i kada bismo uzeli prvi dan novog milenijuma kao početnu tačku za naš građanski memorijal, trebao bi nam zid koji je dovoljno dugačak i pet metara visok da okruži taj reflektujući pul."

Iza Brelanda brojač je još uvek odbrojavao, a tačke su se još uvek pojavljivale. Preko najvećih gradova sada su se nalazile ružne tamnocrvene mrlje, dok su čak i najmanje države bile prekrivene tu i tamo crvenim mrljama.

"Svake godine od našeg oružja pogine onoliko ljudi koliko ih je umiralo od side kada je ona bila na vrhuncu, više nego u saobraćajnim nesrećama, dva puta više od smrtonosnog dejstva alkohola, i četiri puta više od ilegalnih droga.

Prošle godine, stopa smrtnosti bila je treća po visini u našoj istoriji: četrdeset i šest hiljada trista četrdeset i jedan."

Zastajući Breland se okrenuo da bi potražio prikaz poslednjih pet hiljada i više žrtava koji su bili obeleženi na mapi. Svu prisutni u dvorani su zanemeli. Kasnije je saznao da su čak i novinari koji su komentarisali prenos zapazili taj jezivi muk.

"Trebalo bi nam tri dana da sa ovog mesta samo pročitamo njihova imena. Trebalo bi mi nekoliko meseci da vam ispričam sve njihove priče. Ali ne mogu da dozvolim da oni ostanu samo brojevi bez imena i lika." Podigao je ruku i pokazao laserskim upravljačem na tačku u južnom Ajdahu. Digitalni zum-sistem pretvorio je i sliku tačke u sliku čoveka sa licem sove i razbarušenom plavom kosom i širokim osmehom.

"Džon Karpani, trideset jedna godina - nagrađivan kao nastavnik engleskog jezika i pokrovitelj dramske sekcije u školi Mening Central Haj" rekao je Breland i pritisnuo taster na laserskom upravljaču. Na zaprepašćenje mase na ekranu se pojavila druga fotografija na kojoj je Karpam ležao na parkingu u krvavoj košulji u lokvi krvi licem okrenut prema zemlji. "Na njega je pucao šesnaestogodišnji učenik Majki Pejs, koji je doneo očev pištolj u školu da bi ubio svoju bivšu devojku."

Još jednom je pritisnuo taster i tačka nedaleko od Hjustona pretvorila se u fotografiju na kojoj je bila crnokosa devojčica španskog porekla bucmastih obraza i osmeha koji je bio tako širok da su joj se videli maltene svi zubi. "Huanita Ramirez, pet godina. Na sledećoj fotografiji ležala je u prašini ispred bungalova u kom su bila tri stana. "Huanitu je pogodio zalutali policijski metak. U pitanju je bila policijska hajka koja se završila tri bloka dalje. Devojčica se igrala sa lutkama u dvorištu, a stariji brat je posmatrao sa terase."

Sledeći pritisak na taster pokazao je na mesto koje se nalazilo nedaleko od Los Anđelesa, pojavila se fotografija tinejdžera iz Azije, Dejvida Čena. "Dejvid Čen je bio odličan student na Point Rejz akademiji koja je pripremala studente za fakultet. Nedelju dana posle svog pozdravnog govora na ceremoniji povodom završetka školovanja, sredio je svoju sobu, uzeo automat 357 iz zaključanog kredonca u kancelariji svoje majke i izvršio samoubistvo u šumi iza porodične kuće." Na zastrašujućoj policijskoj fotografiji videlo se da je Čen sebi razneo pola glave. "Dejvid je ostavio poruku svom ocu u kojoj se izvinjava što ga je razočarao, a majci poruku u kojoj se izvinjava za nered koji je napravio."

Na poslednjoj fotografiji nalazila se crnkinja srednjih godina Džulija Majers. "Džulija je pošla da kupi mleko i hleb u Ridmartu, kada ju je neko zaustavio i opljačkao je, a onda joj pucao u vrat. Posle pola sata iskrvarila je do smrti na pločniku, nemoćna da potraži pomoć. Njeno troje dece još uvek ne može da shvati kako je neko mogao da je ubije zbog novčanice od dvadeset dolara. To se desilo pre samo dve nedelje deset blokova od Kapitola."

Pošto je pokazao njenu sliku, Breland se okrenuo prema publici. "Molim vas, razmislite još jednom - koliko smo mi, u stvari, bezbedni? Iskren odgovor bi bio: ne dovoljno. Ni upola koliko bi trebalo.

Da li bi prethodni odgovor mogao da spasi ove ljude? Da li bi više oružja učinilo da svet u kome oni žive bude bezbedniji? Ja u to ne verujem, iako drugi možda drugačije misle.

Ali ujedno verujem svim svojim srcem, a to je da postoje neka mesta koja nisu trebala da se pretvore u utvrđenja da bi bila bezbedna. Neka mesta gde oružje jednostavno nije dobrodošlo," rekao je Breland. "Naše škole, crkve, ulice, javni prevoz, sudovi i državne kancelarije, naši domovi i da.. čak i naša zakonodavna tela - sva ova mesta bi trebalo da budu sveta."

Ovo je izazvalo prvi pravi aplauz te večeri, možda baš zato što se publika uzdržavala cele večeri, aplauz je prerastao u ovacije koje su trajale više od jednog minuta.

"Sada ću vam poveriti jednu malu prevaru," rekao je kada se publika zadovoljila. "Nisam se uplašio kad mi je major Imhof prišao. To je zato što sam znao da njegova puška nije bila napunjena. Znao sam to ne zbog njegovog obećanja, već zato što je ova zgrada zaštićena pronalaskom o kojem sam vam govorio - a to je Životni štit.

Da je major Imhof pokušao slučajno ili namerno da uđe u Kapitol sa napunjenim oružjem, naišao bi na neprijatno iznenađenje. Municija u njegovom oružju bi bila nasilno uništena onog trenutka kada bi došla u kontakt sa zaštitnim poljem Životnog štita. Njegovo oružje bi bilo ili uništeno ili neupotrebljivo a on sam bi trebao da se smatra srećnim u slučaju da prođe bez povreda.

Životni štit nam daje mogućnost da razoružamo neku osobu a da pri tom ne potežemo oružje. Životni štit koji štiti Kapitol je samo jedan u nizu od skoro pet stotina koje država i vojska po celom svetu već koriste. Životni štit je takođe tajna tehnologija koja se koristi u američkoj humanitarnoj kampanji oslobađanja sveta od nagaznih mina i neeksplodirane municije iz ratova koji su se vodili u dvadesetom veku.

To je samo početak onoga što možemo i hoćemo da uradimo sa ovim čudom tehnologije. Ali želim da vam prvo ispričam nešto što nećemo uraditi.

Nećemo dirati u Drugi amandman. Nećemo uzeti ni jednu jedinu pušku od bilo kog vlasnika koji ima dozvolu za nošenje oružja. U šumama neće biti Životnih štitova - lovci mogu da love i dalje kao što su to oduvek i činili. Neće ih biti ni u streljanama i na strelištima - strelci će i dalje nastaviti da pucaju do mile volje. Nećemo doći u vašu kuću i odneti vaše oružje iz fioke, ali istovremeno želimo da vi sami snosite teret samoodbrane.

Ali učinićemo sve što možemo da bi vaša deca bila bezbedna. Učinićemo sve da bi ulice ispred vaših domova bile bezbedne. Počećemo tako što ćemo otkloniti tu sramnu mrlju sa američkog društva. Četrdeset hiljada mrtvih. Mi možemo bolje. Mi moramo bolje."

Breland nije sačekao aplauz. Crvene tačke na mapi počele su da nestaju čim je Breland po prvi put pomenuo novo ime Okidača, da bi se vremenom potpuno izgubile, i umesto njih u centralnom delu mape pojavio se veliki i neobičan simbol - stilizovana bela golubica raširenih krila na plavom krugu Ujedinjenih Nacija.

"Sutra ujutru će na mestima koja su već zaštićena Životnim štitom ovaj znak biti istaknut. Ovo nije golubica mira - kao prava ptica ona je agresivna u odbrani svoje teritorije. Ona je ujedno i upozorenje agresorima i zaštitnica nevinih. A verujem i nadam se da će ona postati često viđan i dobrodošao znak.

Jutros sam dao instrukcije direktorima projekta Životnog štita da povećaju postojeću proizvodnju kako bi mogli da isporuče ukupan broj od petnaest hiljada jedinica do kraja ove godine. Moja namera je da se oni koriste za otklanjanje oružja i bombi sa mesta gde jednostavno ne pripadaju.

Postavićemo ih u gradske škole, tako da će vaša deca i njihovi nastavnici biti zaštićeni od nasilničkih bandi i delinkvenata. Neće se više dešavati masakri poput onog u školi Henri Ford Haj.

Postavićemo ih u pošte i sudove i državne zgrade, tako da možete da otvarate poštu i završavate svoj posao bez straha od terorizma. Neće više biti tragedija poput onih u Oklahomi ili u Ostinu.

Postavićemo ih i na aerodrome onda kada avioni treba da polete, tako da možete da putujete slobodno i spokojno. Neće se više dešavati letovi poput leta 209.

Dodeličemo jednu desetinu ukupne proizvodnje crkvama, hramovima i sinagogama, tako da ljudi mogu da uživaju zaštitu i Boga i nauke. Više se neće ponoviti bombardovanje Bet El.

Da pomenem i ovo - anonimni donator je već platio troškove ovih jedinica, što znači da ni jedan dolar od poreza neće biti upotrebljen u ove svrhe.

Takođe sam odlučio da dam uzorke i specifikacije Životnog štita našim prijateljima po svetu: za početak Velikoj Britaniji, Kanadi, Izraelu, Nemačkoj i Japanu. Nastavićemo da tražimo načine da koristimo Životni štit ovde, kod kuće. Niko u suštini nema urođeno pravo da baci bombu na državnu svojinu bilo da su u pitanju auto-putevi i mostovi, ili nacionalni parkovi, spomenici i muzeji.

Da bi podržali ove napore, nastavićemo da povećavamo proizvodnju sve dok ne dođemo do one taćke kad ne budemo imali više ideja. U isto vreme intenzivno ćemo raditi na istraživačkom projektu koji bi imao za cilj smanjenje broja i troškova Životnog štita, tako da bi plasmani koji sada nisu mogući, bili izvodljivi u budućnosti.

To su neke od stvari koje ćemo uraditi.

Sada - evo šta vi možete uraditi. Prvo, možete nam pomoći da pronađemo što više načina da spasimo što više života. Postavljen je slobodni Web sajt za primanje vaših sugestija u pogledu javnih plasmana Okidača." Dok je govorio, iza njega su se pojavljivale putanje.

"Vaša saznanja o sopstvenom komšiluku, ljubav pema porodici i društvu i sažaljenje prema sugrađanima, su dobrodošli i sigurno će nam poslužiti kao vodič.

Drugo, možete zamoliti vaše guvernere, majore, zakonodavce da učestvuju u projektu Pomoć životu. To je naš plan koji bi omogućio proizvodnju Životnog štita u okviru državnih i lokalnih organa vlasti tako da bi oni mogli da vam pruže isti kvalitet bezbednosti koji mi nameravamo da pružimo na saveznom nivou. Najzad, u narednih šest meseci neki od vas će biti u mogućnosti da sami kupe Životni štit od proizvođača koji imaju licencu i koriste u sopstvenom utočištu.

U početku će prodaja biti svedena na vlasnike velikih stanova za više porodica kao što su stambene zgrade, finansijske institucije kao što su banke, društveni smeštaj kao što su hoteli, javna mesta kao što su šetališta, i komercijalna svojina kao što je kancelarijski prostor. Želim da ovi vlasnici budu u mogućnosti da ponude bezbedno okruženje svojim stanarima, klijentima, kupcima i svojim radnicima - i da ga što više reklamiraju. Ništa neće pomoći širenju blagoslova Životnog štita brže i dalje od američkog kapitalizma sa starim načinom konkurencije.

Ali podići ćemo tu restrikciju što brže možemo i smanjiti cenu kad god to možemo. Jedva čekam dan kada će simbol Životnog štita biti isto tako čest kao nalepnice auto-kluba ili žig na kreditnoj kartici, i kada bezbedno okruženja ne bude više nešto neobično već nešto što se podrazumeva kao što je erkondišn ili nemogućnost pristupa.

Želim da budem veoma jasan u vezi nečega - sutra nije prvi dan Utopijskih Američkih Država. Životni štit nas neće učiniti moralnijim ljudima ili razrešiti sukobe koji veoma često prerastu u nasilje. On nije čarobni štapić koji će izbrisati ubistvo i samoubistvo ili glupost i pohlepnost preko noći. On nije garancija - on je samo sredstvo koje možemo da upotrebimo da bi izgradili bolje društvo. Moraćemo da radimo veoma naporno i brzo. Moraćemo da prihvatimo neke kompromise i učinimo neke ustupke da bismo stvorili pravo društvo.

Ali ovo su, verujem, manji kompromisi od onih koje već činimo. Razmislite o svim onim mestima u kojima ste se navikli na metalne detektore, preturanja po torbama, naoružane stražare i koliko puta ste se samo uplašili. To su sve beznačajna privikavanja u odnosu na privikavanja četrdeset hiljada porodica svake godine koje gube oca, majku, dete, polubrata ili polusestru, supruga ili suprugu.

Bendžamin Frenklin nas je upozorio: 'oni koji mogu da se odreknu osnovnih sloboda da bi dobili malu trenutnu bezbednost ne zaslužuju ni slobodu ni bezbednost.' Frenklinov duh može mirno da odmara, jer se Okidač suprotstavlja upravo ovoj staroj jednačini u kojoj se sloboda razmenjuje za bezbedost. Mi možemo a i hoćemo da imamo i više slobode i više bezbednosti. To je obećanje Životnog štita i to je ono što vam ja obećavam.

"Hvala vam - i neka vas Bog blagoslovi."

Ovacije koje su usledile bile su nešto potpuno novo u istoriji Kongresa - ili u najmanju ruku nešto neponovljivo za publiku koja je svemu tome prisustvovala. Trajale su više od deset minuta pa su se čak nastavile i pošto je Breland napustio podijum - pri čemu je odmah bio okružen i umalo pregažen od strane kako srdačnog rukovodstva Senata i Kuće, tako i ostalih članova vlade i vodja opozicije u Parlamentu. Formalno ponašanje je nestalo u izlivu entuzijazma koji je odjednom ispunio dvoranu.

A onda se niotkuda pojavio senator Grover Vilman rešen da raščisti prolaz za predsednika. Uz Vilmanovu pomoć, Breland se polako probijao do centra i išao ka duplim vratima. Dok se masa tiskala, potpredsednik je prekinuo sednicu parlamenta.

Ejmi Rose i Aron Goldstajn čekali su Brelanda u njegovoj limuzini. Goldstajn vidno uzbuđen, čvrsto steže predsednikovu ruku, zahvali mu se i oči mu se zasijaše od suza.

"Ovo je, ovo je bilo neverovatno, gospodine," reče Roše, skidajući naočare.

"'Progutali' smo udeo koji ste nam zagarantovali, ali lista gledanosti - cifre su se povećavale od početka do kraja kao da su ljudi zvali svoje prijatelje i govorili - 'Da li gledate ovo?' Ja nisam bila u pravu gospodine predsedniče. Ja nisam bila u pravu, a vi jeste."

Umoran od svega Breland se zavali među jastuke i nasmeja se.

"Bojim se da je isuviše rano da bismo bili sigurni u to, gospođice Roše. Ali ipak hvala."

"Ja to mislim ozbiljno," reče ona nagnuvši se prema centru za komunikacije u kolima.

"Da li želite da vidite neki određeni kanal gospodine? Da čujete kakve su reakcije ili analize?

"Ne uključujte ga, molim vas," reče on. Ako će jedino pričati o mojoj nerešenoj meksičkoj igrici sa majorom, priznajem da ne želim ništa da znam o tome bar do sutra."

"Do ujutru će sve splasnuti - složi se ona. Recimo da ću otprilike do deset sati već imati jasnu sliku o tome kako je sve prošlo i kako je prihvaćeno u javnosti. Možda bismo mogli tada da se vidimo?

"Dogovoreno. Doći ću," reče predsednik i zatvori oči.

Te noći veći deo osoblja Ejmi Roše nije spavao. Ukoliko nisu pratili i analizirali javno mnjenje, onda su se trudili da ga oblikuju. Odmah posle govora, 'Frontalci' su bili najzauzetiji, stavljajući se na raspolaganje za intervjue na kanalima za vesti i za žustre rasprave u gradskim skupštinama.

Kako je noć odmicala i formalne analize su završene, teret je pao na 'Pozadince', koji su slali poruke odborima na Undernetu i javnim sobama za četovanje na internetu, satima pre govora. Sa diskretno savijenim zastavama vernosti i svojom anonimnošću koju su štitili vilenjaci, pseudonimi, i najbolje cigarete i ogledala službe državne bezbednosti, Pozadina su svrstavali i isticali one teme koje je Roše želela da potencira.

Do kraja Roše je pravila listu fraza i krilatica koje bi bile dobre za propagandu. "Našoj deci nije mesto na ratištima" kao i varijante tehički nepreciznih fraza tipa "Ovo nije kontrola oružja - ovo je kontrola metaka" i one koje zbog loše upotrebe gramatike još više ističu poruku "Mrtvim ljudima nisu potrebna prava i oni nemaju slobode."

Posmatrači analitičari nosili su teret do rano ujutru praveći spiskove i klasifikujući, tražeći iskristalisane tačke gde se diskusija zaoštravala u argumet a mišljenja se potpuno razlikovala. I upravo je u tom trenutku nesigurnost nestala - maltene kao da je ona deo kvantnog talasa funkcije - a pozicije manjine i većine bile su definisane.

Kao što je i obećala, do deset sati sledećeg jutra Roše je imala pripremljen opsežan izveštaj za Brelanda i ostale vodeće ljude na sastanku - Nolbija, Stepaka, vrhovnog tužioca Dorana Daglasa, direktora FBI-a Edgara Milsa i savetnika pri državnoj bezbednosti Ansona Tripa.

"Jutros je bilo jako dinamično kod nas," rekla je. Velika izloženost medijima, visoki ulozi, rekordno visoke devijacije. Sedamdeset miliona kontakata na sajtu za predloge - a svaki deseti je ostavio poruku."

"Mnogo će vremena proći pre nego što mi dođemo do cifre od sedam miliona Okidača," rekao je Nolbi.

"Veći deo poruka nisu sugestije, već izrazi podrške. Šaljem vam svima kratak pregled i izvode tako da možete da vidite kako izgleda pozitivna strana. Statistika je odlična kada su u pitanju udate žene sa decom i muškarci preko četrdeset godina."

"A kakva je negativna strana?" pitao je Breland.

"U samom startu se javila velika vrednost nesigurnosti u pitanjima koja se tiču geopolitike. Niste rekli mnogo u vezi vojnih pitanja i odnosa sa inostranstvom - previše ste potencirali domaća pitanja. A u publici su bili naši ljudi i žene u uniformi, naši veterani i svi njihovi pomoćnici - ljudi koji sasvim dovoljno znaju o vojnoj problematici, tako da samim tim mogu da postave i teška pitanja."

"Ista pitanja koja mi postavljamo već godinu dana, pretpostavljam," rekao je Trip.

"Imajući u vidu da nisam učestvovala u razgovorima, ostavila bih tu analizu drugima," rekla je Roše. "Ali to ćemo morati brzo da obavimo kako bismo mogli da govorimo direktno o ovim pitanjima.

"Koliko brzo?" pitao je Breland.

"Do kraja dana ukoliko je to uopšte moguće. Predlažem vam da razmislite o nekoj osobi koja ima čvrste veze sa vojnim krugovima Potomka. Želimo da ta osoba bude od poverenja.Ja predlažem generala Stepaka, mada svi iz vrhovnog Vojnog štaba ispunjavaju u si ove."

"Uz vaše dopuštenje, gospodine, sastaću se sa generalom Medisonom kako bismo to razmotrili," rekao je Stepak, gledajući u Brelanda.

"U redu."Roše je potvrdno klimnula glavom.

"Imam neke podatke koje bi trebalo da pogledate, generale - možda kada ovde završimo" rekla je.

"Sada dolazimo do glavnih aktivnosti - imamo tri teške oblasti i jednu laku.

"Prva teška oblast je rana koju ste sami sebi zadali. Dramatično ste povećali interesovanje javnosti, gospodine predsedniče. Takođe ste ih naterali da gledaju nešto što ne žele da vide, i rekli im da je njihov svet gadnije i opasnije mesto nego što su oni ranije mislili. Od ovog trenutka, moraćemo da se borimo da ispunimo ta očekivanja."

"Sve što se dešava biće upoređivano sa idealima sa kojima ste se vi poistovetili, umesto sa dojučerašnjom stvarnošću, tako da postoji velika opasnost da dođe do scenarija Gorbačov - gde ćete umesto da zadobijete poverenje za stvaranje progresa biti okrivljeni kada do njega ne dođe onoliko brzo koliko bi to njima odgovaralo. Ima mnogo stvari koje mi možemo uraditi, ali neophodno je da čitav tim uloži napor da bi sve to funkcionisalo kako treba.

"Dobro ste me iskritikovali", reče Breland. "Nastavite".

"Da, gospodine," reče Roše.

"Druga teška oblast je bila potpuno predvidiva - masa njih koja je za Drugi amandman ne pada na vaša ponovna obećanja. Oni misle da ste vi protiv njihovih pušaka. Najneumereniji glasovi govore da ste prodali dušu internacionalnom levom krilu i da je ovo početak borbe koju oni očekuju već pedeset godina. U pitanju je borba savezne vlade da razoruža Amerikance pre predavanja suvereniteta generalnom sekretaru Ujedinjenih nacija. Dosta se govori o organizovanju oružanog otpora, mada se uglavnom više dizala galama nego što se stvarno do sada pucalo."

"Da li je bilo pucnjave uopšte?"

"One slučajeve koje mi nadgledamo definisao bih kao individualne izraze prkosa", reče direktor Federalnog istražnog biroa. "Nije bilo ni mrtvih ni povređenih".

"Koliko je takvih slučajeva?"

"Šezdeset tri - od toga se dve trećine slučajeva desilo zapadno od Misisipija".

"Ne bih se iznenadio kad bi ili 'umereni elementi' ili proizvođači municije izašli na sud pre roka tražeći nalog protiv Okidača - odnosno Životnog štita," rekao je vrhovni tužilac Daglas. "Doduše, mi već pripremamo odgovore na potencijalne osnove za njihove tužbe. Mada, sumnjam da će iko moći da izdrži taj program više od nedelju dana".

"Moja najveća briga je da ove teorije zavere držimo na liniji odakle će one moći da 'drže predavanje' onima koji su prešli na suprotnu stranu", rekla je Roše.

"Moramo da budemo veoma oprezni i izbegnemo pogrešne poteze koji bi na bilo koji način mogli da pruže ovim optužbama punovažnost."

"Srećno", reče Mils. "Ovi ljudi će verovati u ono u šta žele da veruju, sa ili bez onoga što kod njih prolazi kao dokaz. Osim toga možda su oni u pravu. Možda mi stvarno jesmo protiv njihovih pušaka, ukoliko teško oružje koje nestaje iz vojnih arsenala poslednjih dvadeset godina završava u njihovim rukama. Ne postoji ni jedan razlog da bi ikome ko živi u Ajovi ili Ajdahu bila potrebna protivtenkovska raketa ili SAW.

Breland je dovoljno čuo o toj temi. "Koja je treća oblast?" pitao je Roše.

"Kriminalni oportunizam" rekla je. "Najverovatrnje će doći do porasta stope kriminala i ubistava, u trenutku kada Životni štit postane stvarna pretnja njihovim ambicijama".

"Da li ljudi otvoreno pričaju o tome?" upita Breland. "Mislim na priče tipa: 'daj da istrčimo vani i ubijemo nekog dok još možemo.'"

"Dovoljno da zapale fitilj", reče ona. "'Ne oklevajte - sredite kučku'. To sam videla svojim očima u sobi za četovanje sa temom 'mržnja prema ženama.'"

"Na neke ljude ne teba trošiti reči", reče Stepak uz otvoreno gađenje. Direktor FBI-a se nagnuo i naslonio na ivicu stola sa rukama prekrštenim. "Kad smo već kod te teme, da ja na umu imam neku vrstu agresije kao što je - pljačkanje banke, podmirivanje računa ili slično, ja bih prešao odmah u akciju ukoliko bih smatrao da kasnije možda neću imati priliku za tako nešto. To je sasvim moguće".

"Iskoristite je ili ćete je izgubiti", reče Trip, složivši se. "Ovako nešto bi moglo da se dogodi i na međunarodnoj sceni."

"A kako ćemo mi sa tim izaći na kraj?" pitao je Nolbi. "Ovo nije samo stvar opažanja, već stvarna pretnja."

"Maksimalnom opreznošću, neposrednim reagovanjem, obezbeđivanjem od posledica", odgovorio je Mils. "Nateraćemo loše momke da se javno povuku što ranije pre nego što se pročuje da ovo nije pravo vreme da se sistem proverava."

"To je upravo ono što je potrebno zavereničkom krilu da proda svoju obmanu gospodinu i gospođi Amerikancima", reče Roše. "Neću nikome ovde da se mešam u posao, ali mogu vam red da nam oni njuz klipovi, o policajcima u crnoj maskirnoj uniformi kako razbijaju vrata, neće pomoći u odnosima sa javnošću."

"Vratićemo se na to", reče Breland. "Rekla si da postoji slaba tačka?"

"Da, gospodine predsedniče - jedna velika saba tačka tačno u sredim. Ima dosta ostataka skepticizma. Neprestano ste pričali o aždaji, ali na kraju im niste pokazali aždaju, pa čak ni jedno dobro bljuvanje vatre iza stena. Oni ne moraju da razumeju kako štit funkcioniše, ali je neophodno da znaju da on radi".

"Što nas dovodi do glavnog pitanja", rekao je Breland. "Uzimajući sve u obzir, pitanje je da li mi želimo da krenemo sa demonstracijama u Čikagu?"

"To nisu demonstracije usmerene protiv čikaške policije", rekao je vrhovni tužilac.

"Šestoro ljudi je poginulo od snajpera Kabrini Grin, uključujući i bolničara i policijskog komandira. Snajperisti koriste medije da bi se rugali vlastima. To će se završiti u krvi, uživo na državnom kanalu, ukoliko im mi ne pružimo alternativu."

"Shvatiću to što si rekao kao neobavezujuću sugestiju u korist postupka", rekao je Breland. "Da čujem i ostale".

"Pet - Za, jedan - Roše protiv.

"Drago mi je da opcija koju sam ja izabrao ima takvu podršku," rekao je Breland.

"Direktore Mils, da li biste mogli da nam stavite na raspolaganje jednu od uličnih tatičkih jedinica FBI-a?"

"Naš tim može da bude tamo za sat vremena", reče on, uputivši Rošeu podrugljiv pogled. "Bojim se da naša prolećna uniforma nije još stigla pa ćemo morati da krenemo u crnoj."

Da li sam ja jedina u ovoj sobi koja pokušava da izbegne impičment protiv Brelanda? pitala se Roše. "Gospodine predsedniče, ako ćemo da radimo ovo javno, da li mogu da predložim da pokušamo da stvorimo pozitivnu misteriju oko Životnog štita i njegove posade. Čak i ako bi to podrazumevalo zakašnjenje od dan ili dva".

"To je rešeno, gospođice Rose" reče Breland i nasmeja se. "Mislim da ćete biti ponosni na nas kad to vidite."

Kula 11 je bila poslednji duh Kabrini Grina - četrnaestospratni betonski monolit koji se uzdiže iz nenaseljenog prostora gradske pustinje. Spomenik izgubljenoj javnoj dobrotvornoj ustanovi, Kula 11 i njene sada već porušene susedne zgrade bile su sagrađene kao federalni subvencionalni stanovi. Uskoro su se ti stanovi pretvorili u sramne vertikalne getoe, za detaljno proučavanje slučaja tragedije običnih ljudi i simbol svega što je bilo pogrešno u gradovima Amerike.

Uprkos bedi koju su naneli svojim stanarima i svoj sramoti koju su predstavljali za svoje stvaraoce i nastojnike, kule Kabrini Grina su se iznenađujuće dugo vremena zadržale kao linije zgrada na horizontu južnog Čikaga. Čak i pošto je Kabrini Grin bio konačno zatvoren, obložen daskama i ograđen, kule bez prozora su tako stajale još deset godina kao neki plan za obnovu, pošto je prethodni propao.

Tek kada se grad konačno složio da podeli parcelu, a Savezna vlada odlučila da učestvuje u snošenju troškova rušenja, kule su počele da propadaju.

Pošto je prošlo samo nedelju dana od kada su Kulu 11 posetili radnici iz Odeljenja za kontrolisano rušenje zgrada, zauzeli su je ljudi koji su sebe nazivali Vojskom afričkog nasleđa /VAN/ i tvrdili da imaju 'moralno pravo na vlasništvo' i objavili su svoje planove da pretvore Kulu 11 u muzej istorije bandi i "crnačkih rezervata dvadesetog veka".

Koliku god da su naklonosti čikaški činovnici osećali prema ovim bespravnim stanarima i prema njihovim ciljevima, sve je to palo u vodu za samo jedno popodne. Nezadovoljan zbog nedovoljne pažnje kako štampe tako i javnog mnenja, dvadesettrogodišnji Džordan Nkruma se popeo na vrh kule i odatle pucao na automobile koji su prolazili auto-putem, severno od Dan Rajana.

Razjareni amater Nkruma sa jeftinom jurišnom puškom kineske proizvodnje u rukama, sa te razdaljine nije imao kontrolu nad onim šta pogađa. On je jednostavno pucao, ispraznivši pola okvira, sve dok autoput nije postao potpuno napušten a kula bila opkoljena policijskim kolima i helikopterom koji je kružio iznad njega, a on sam udarna vest na CNN-u i svim čikaškim kanalima.Tek je tada saznao da je od njegovih metkova i saobraćajnih nezgoda koje su oni prouzrokovali, poginulo petoro a ranjeno još devetoro ljudi.

Tada je Nkruma postao problem kapetana Majkla Kaminskog - i obrnuto.

Kaminski je bio veteran koji je proveo sedamnaest godina u Ganju, u Indijani i čikaškoj policiji, služeći poslednjih pet godina u "glavnom štabu - u timu za specijalna dejstva /TSD/ s teškim naoružanjem i obučenim za borbena dejstva. Poslednje dve godine bio je komandant ovog TSD tima, rukovodeći visokoprofilnim slučajevima kao što su rešavanje bombaških napada (u pitanju je bila Liga za zaštitu životinja) i slučaj taoca u Fildovom muzeju (koji je okončan pogibijom jednog od pripadnika ekstremnih kreacija nača).

Pri prvom susretu Kaminski je obavestio Nkrumu da su većina njegovih žrtava bih crnci, uključujući osmogodišnje dete i trudnicu koja je čekala treće dete.

Nkruma je bio nepomirljiv. "Oni su mučenici u službi istine, a njihove smrti padaju na dušu naših ugnjetača", rekao je. "Na ovim zidovima ćemo odvažno ispisati njihova imena". Kada ga je Kaminski upitao šta je planirao da postigne ubijanjem crne dece Nkruma je odgovorio: "Kralj ne primećuje svog roba sve dok mu ovaj ne razbije nos" - rečenica koju je ponovio u svom sledećem i poslednjem intervjuu za medije.

Onda je Nkruma odbio molbu Kaminskog da se preda i izbegne dalje krvoproliće. Zakleo se da se on i njegova vojska za koju je tvrdio da je veoma jaka neće pomeriti sve dok Savezna vlada ne obeća da će garantovati pravdu za crne zarobljenike koji su umrli u koncentracionom logoru Kabrini."

Nkrumova Vojska afričkog nasleđa i Kaminskijev TSD tim su od tog trenutka postali učesnici nerešene igre. Nkrumina banda za koju je Kaminski smatrao da ne broji ni dvadeset članova, zauzela je pozicije i imala hiljadu otvorenih prozora sa kojih je pucala. Takođe su bili naoružani štapinima industrijskog dinamita, od kojih su pravili improvizovane ručne granate i koristili ih da bi oterali oklopni transporter TSD tima koji je samo jednom pokušao da uđe u kulu. Ali policija je kontrolisala periferiju, što je značilo da do VAN nije stizala hrana, voda, municija ili pojačanje. Takođe su kontrolisali i vazdušne talase, bar sve ono što je dolazilo iz kule - Nkruma je bio potpuno ućutkan. Čak i tad priča nije izostala. A stalna pažnja javnosti je značila pritisak na Kaminskog da razreši situaciju.

Kaminski je odoleo pritisku, nadajući se da će glad i zimska hladnoća konačno naterati Nkrumu da popusti, znajući da je napad na kulu nemoguć bez rizikovanja Vakoa (Waco). Ali pošto je drugi talas sporadične pucnjave doneo još dve žrtve (Kaminski je to smatrao Nkruminim zanovetanjem), on i njegovi zamenici su bili prinuđeni da razmotre tu strategiju i plan za drugi napad.

Onda se javio direktor čikaškog odseka FBI-a sa neverovatnim predlogom, a nekoliko sati kasnije je i predsednik dao izvanrednu izjavu dajući Kaminskom šansu da preispita plan za napad i dođe do kapije na periferiji da sačeka dolazak konjice.

Tamo ga je već čekalo više od dvadeset svedoka iz novinarske branše - deo cene koju je morao da plati za pomoć FBI-u sastojao se u tome što je bio u obavezi da unapred upozori novinare i ljude na prilazu da su tu tri tima s kamerama. Na njegov dolazak reagovali su kao opiljci čelika na magnet i on im je platio cenu koju su tražili.

"Nadam se da je gospodin Džordan Nkruma, star dvadeset i tri godine, gledao vesti prošle noći, tako da možemo da skratimo objašnjenja i dozvolimo da svako od vas ode kući na vreme, i kaže svojoj deci, "čvrsto spavaj", rekao je Kaminski.

"Ubrzo ćemo Nkrumi oduzeti oružje a posle toga će se on naći iza rešetaka, gde će odgovarati za živote koje je oduzeo ovim oružjem".

"A šta je sa moralnim pravima bespravno useljenih stanara?" pitao je neko iz pozadine. "Da li mislite da će oni moći da ostvare svoja prava iz zatvora?"

"Mene politika ne zanima. Koliko ja mogu da vidim, ubice dece nemaju nikakva specijalna moralna prava," uzvratio je Kaminski. "Da, očekujem da će oni ostvariti svoja prava - znatno više nego što je bio slučaj sa Đoni Stejvens, ili Vernonom Tagardom, ili Džonitom Voli".

Upravo tada su sirene najavile dolazak pomoćnog tima Životnog štita. Zvuk je Kaminskog podsetio na stare britanske kriminalističke filmove. Iako zvuk nije bio jak, svi su potrčali prema ulici.

Nekoliko trenutaka kasnije, dva vozila - terenski izviđački automobil i kamionet parkirali su se ispred kapije. Izviđačka kola su na krovu imala instalirana četiri zvučnika otporna na vremenske uslove; kamionet je imao četiri crne antene od po pola metra. Jedine oznake na oba automobila bili su veliki plavi amblemi Životnog štita na haubi, krovu i vratima. Tim od pet članova koja je izašla iz automobila bila je isto obučena - beli kombinezon sa amblemima Životnog štita na grudima i na desnom ramenu. Jedan od njih petorice je imao zlatni krug oko amblema, i baš se on probio kroz masu svedoka i predstavio se Kaminskom.

"Džon Grodin, koordinator tima", rekao je. "Da li ima bilo kakvih promena u odnosu na ono što ste nam ovo popodne poslali?"

"Nema promena"

"Da li ste utvrdili bezbednu zonu?"

"Da, na dvesta metara. Spremni smo da se povučemo na vaš znak".

"Onda hajde da to uradimo" reče Grodin. "Da li idete sa nama?"

"Voleo bih".

"Ima mesta u prvom vozilu", reče Grodin.

Kaminski je uključio mikrofon.

"SajtOpKom svim jedinicama. Raščistite plavu zonu. Ponavljam, raščistite plavu zonu i zauzmite položaje na Bejker Hot-u."

Dok su se ostali povlačili, mali karavan se približavao mestu koje je nekada bilo kuli no igralište.

"Želite odlikovanje?" rekao je Grodin, pružajući Kaminskom komset?

"Već mi je dato taman toliko publiciteta koliko mogu da podnesem", odgovorio je Kaminski. "Na tebe je red."

Grodin je ponovo uzeo telefon i klimnuo glavom. "Ne javljaju se", reče posle nekog vremena. "Bez brige, dobićemo njegovu pažnju. Pritiskom palca, ušao je u kod na tastaturi komseta. "Pažnja, stanari Kabrini Grin Kule 11", rekao je a reči zatutnjaše kroz noć sa zvučnika na krovu automobila. "Pažnja, Nkrumo i Vojska afričkog nasleđa. Ovde Džon Grodin sa pomoćnim timom Životnog štita br. 31. Molim vas slušajte pažljivo - ovo će biti jedino upozorenje.

"Kao i do sada, vaše oružje je opasnije po vas nego po nas. Pritiskom na samo jedno dugme mogu da otkrijem vaše eksplozive i uništim vašu municiju u sekundi. To je prva činjenica. Ukoliko pucate na moja vozila, pritisnuću to dugme. To je druga činjenica. Ako se primaknete isuviše blizu vašem oružju kada to uradim, bićete povređeni. To je treća činjenica.

"Ne očekujem od vas da ovo prihvatite, pa sam spreman da vam to pokažem. Imate dva minuta da stavite nešto iz vašeg arsenala - napunjenu pušku, eksploziv, bilo šta - na sam kraj hodnika bilo kog sprata južnog krila. Izaberite sprat, izaberite oružje i onda će vam sve biti jasno. Kada istekne dva minuta, aktiviraću Životni štit i uništiti to oružje. Posle toga, sačekaću tri minuta, a onda ću podesiti jačinu. Možete da iskoristite ova tri minuta da položite vaše oružje i odete ili ostanete tu gde ste. U svakom slučaju, svaki eksploziv u zgradi eksplodiraće u roku od pet minuta.

"Još jedan minut do demonstracije.

"Ne možete ništa uraditi u vezi ovoga. Imate samo jedan izbor - da položite vaše oružje ili da umrete. Ako pucate na moj tim izgubićete taj izbor.

Nemojte misliti da će vas zidovi zaštititi. Nemojte misliti da možete sakriti sebe ili svoje oružje. Ne pokušavajte da bežite. Životni štit će biti svuda, i unutra i vam."

"Trideset sekundi".

"Izađite nenaoružani i neće vam biti ništa. Uzmete li oružje, završićete u bolnici ili mrtvačnici. Vaš izbor.

"Deset sekundi". Držao je brojač do nule, a onda prebacio kanale.

"Tehn 1, ovde direktor tima. Da li imate domet do južnog ugla na prvom spratu?"

"Domet je jedan - sedam - dva".

"Napravite domet jedan - devet - nula i pripremite se za aktiviranje".

"Jedan - devet - nula".

"Aktivirajte".

Sa prozora četvrtog sprata video se žarki bljesak plamena kasnije praćen jakim potresom od kog su kola počela da vibriraju. Grad delova betona sručio se na neplodno tlo. Kad je povetarac oduvao oblak fine prašine, reflektori su obasjali rupu koja je zjapila visoko na zidu tvrđave.

"Pažnja, stanari Kabrini Kule 11," rekao je Grodin. "Sada znate da vam govorim istinu. Vaše oružje vam nije više od bilo kakve koristi. Vaše oružje sada predstavlja ozbiljnu opasnost po vas. Imate tri minuta da ga odbacite i predate se vlastima. Izađite iz zgrade kroz zapadni ulaz i idite pravo do vozila Životnog štita. Ne pokušavajte da iznosite oružje iz zgrade"

"Tamo", reče Kaminski, pokazujući. Nešto se pokrenulo na zapadnom ulazu - lik se pojavio na uništenim ulaznim vratima, a onda opet nestao. Nekoliko trenutaka kasnije, pojavile su se dve žene probijajući se kroz razbijene ploče od iverice koje su nekada pokrivale ulaz. Štiteći oči od jakog svetla uperenog direktno u njih, uputile su se nesigurno prema Grodinu.

"Tako je - dođite", rekao je.

"Dva minuta".

Ostali su ih pratili. Dok je odbrojavanje stiglo do nule, dvadeset četvoro ljudi je napustilo tvrđavu a ispratili su ih pripadnici protivavionske odbrane Kaminskijevog tima. Ali je ubrzo bilo jasno da Nkruma nije bio među njima. On je naredio svojini pratiocima da izađu ali je odlučno ostao iza, očigledno nameravajući da od sebe učini mučenika.

Kaminski je poslednji put pokušao da pozove Nkrumu, ali bespravni stanar nije odgovarao.

"Da li možemo da objavimo pobedu?" pitao je Grodin. "Za sada nema žrtava što će obradovati ljude za koje ja radim. Ili da izvršimo svoje pretnje i damo Nkrumi ono što on želi? Možda ima dovoljno artiljerije gore da sruši velike delove te zgrade".

"Ne verujem da je on tip čoveka koji bi žrtvovao svoj život zbog cilja" reče Kaminski. "A da ne spominjem to što je isuviše pametan da bi ostao bez drugih opcija".

"Misliš da on misli da mi blefiramo?"

"Ne verujem da stoji iznad svog skladišta oružja čekajući da to sazna. Kladim se da je negde u prizemlju i nenaoružan". Uključio je pritiskom palca svoj mikrofon.

"TekData, ovde Kaminski. Tražimo još jednog. Ima li čega na infracrvenim ili zvučnim talasima?"

"Imao sam neke zvučne prolazne jedinice na 114 pre otprilike dva minuta".

"Možda je to bio zvuk komseta?"

"Možda," složio se tehničar.

Kaminski je isključio svoju komandnu radio stanicu. "Imamo ga", reče Gradinu, i naredi ulazak.

Tim Crvena petorka našao je Nkrumu šćućurenog pored prozora u ruševinama stana broj 112 kako očekuje eksploziju, spreman da preskoči prozorski prag i pobegne. Tim Crvena dvojka pronašao je njegovo tajno skladište oružja koje je bilo naslonjeno na spoljašnji zid na šestom spratu, gde bi mu to omogućilo moćnu diverziju koja bi služila kao odstupnica u njegovom pokušaju da se spasi.

"Kao što sam rekao - pametan je," prokomentarisao je Kaminski dok su on i Grodinov tim posmatrali kako Nkrumu odvode sa lisicama. "Dovoljno pametan da iz ovoga izađe živ".

"Drago mi je što smo imali jednog takvog pametnog po prvi put", rekao je Grodin. Da li možeš da živiš sa činjenicom da ti nije pružio šansu da ga ubiješ?" Pitanje je iznenadilo Kaminskog.

"Da", odgovorio je posle kratkog razmišljanja. "Da, mogu. Mogao bih čak i da se naviknem na to. Ne očekujem od tebe da mi dozvoliš da zadržim tu stvar". Podiže palac u pravcu kamiona Životnog štita.

"Žao mi je" reče Grodin. "Ne brini, pre ili kasnije dodeliće ti jedan. Ovo je tek početak".

17
ALHEMIJA

DNEVNIK ODELJENJA SDB

Ključ za pretraživanje 00062883 / broj pogodaka A3H07HB / rejting: 99% / klasifikacija narodni grubi stih, derivat / pošiljalac: anoniman / diseminacija: po celoj mreži

To što lepo je kod Okidača, da/

To baš Okidač je sam/
Iznutra sav od spravica/
Spolja sačinjen od fijuka/
Kada bombe kažu buum! A municija kaže zuum!/
Znaćete da se dobro zabavljam/
Ali najlepše od svega je/
Što moj JEDINI je/

Svi članovi samog jezgra Aneksovog tima - Karl Brohier, Li Tajer, Džefri Horton i Gordon Grin - došli su u Vašington da bi prisustvovali otkrivanju Okidača. Svi, sem Brohijera, bili su u galeriji i prisustvovali su, kao predsednikovi gosti Brelandovom govoru. U stvari, da se Brohier nije usprotivio u ime svih njih, Breland bi iskoristio priliku da im pripiše otkriće Trigera i predstavio ih Kongresu i celom svetu.

"Vi još uvek ne želite da postanete slavni," rekao je Brohier prethodnog dana na svečanom ručku u Beloj kud.

"Ne dopada ti se hrana, Karl?" pitao ga je Gordi koji je sedeo na drugom kraju stola. "Ja sam skoro sasvim siguran da sam prvi iz svog komšiluka koji sedi u ovom restoranu."

"Verujte mi, doktore Grin, ja razumem. Ja znam kako zavodljivo može biti kada se nađete ovde, na mestu koje je pre ovog trenutka za vas postojalo samo na televiziji. Ovo je jako zanimljive. Zar ne? Biti pozvan na čajanku kod predsednika. Osećaš da si neke, čak i kada se samo nađeš u njegovom društvu. Naravno, postaneš neke tek kad ti postane sasvim normalno da dolaziš ovde."

Čak se i sam predsednik nasmejao ovoj primedbi.

"Mi još uvek imamo mnogo posla, a reflektori nam to neće olakšati. Teoretske osnove za to još uvek ne postoje. Još uvek nismo zaradili reflektore. Nemamo dovoljno dobre odgovore na suštinska pitanja. Svako od vas neka samo pomisli na ljude slične nama koji su zaboravili da provere da li su zaista u pravu pre nego što su izašli u javnost. Obećavam vam da će ova zemlja i ceo svet uskoro saznati ko smo mi. Džefrijeva arhiva je u opticaju. Podaci o tajnom patentu su spremni za objavljivanje. I mi ćemo ih zasigurno objaviti. Niko drugi neće preuzeti naše zasluge - ili krivicu - za vaše otkriće.

Doduše, ja neću tražiti od vas da odbacite šansu da budete ovde. Ali molim vas prihvatite moj savet, pa se ove nedelje držite malo po strani. Predsednik je bio ljubazan pa nam je pružio tu mogućnost. Mislim da je on svestan da nam ti reflektori možda neće pružiti dobrodošlicu." Breland je podigao čašu kako bi tome nazdravio. "Uskoro ćemo saznati da li smo heroji ili nitkovi."

Poslušali su Brohierov savet i držali se po strani. To im nije palo teško, s obzirom da su im Bela kuća i Aron Goldstajn odali velike počasti, doduše van očiju javnosti na imanju Arona Goldstajna, gde im je Grover Vilman poželeo dobrodošlicu u prostorijama koalicije "Razumom protiv ludila", a u Pentagonu im je vrhunski general pružio neophodne informacije. Državni vozači i smeštaj sa pet zvezdica su im bili na raspolaganju, i nije postojala niti jedna ulaznica ni rezervacija koju predsednikova sekretarica nije mogla da obezbedi.

Brohier je ostao u Vašingtonu taman toliko koliko je bilo dovoljno da bude domaćin privatnog koktela u Terabajtovom aneksu. Koktel je priredio u svom apartmanu u hotelu uveče posle Brelandovog govora. Pripit od šampanjca, hvalio je članove tima na sav glas, nazdravljao im neprestano, i neočekivano ispevao skarednu šaljivu pesmicu. Sledećeg jutra, vratio se u Prinston.

Ostali su se još malo zadržali, stavljeni u iskušenje Brelandovom ponudom o pristupu A - listi kojom bi dobili mogućnost slobodnog pristupa u bilo koji objekat od društvenog značaja. Za Gordija to je značilo mogućnost da priviri u kancelariju u kojoj su se donosile bitne odluke iz vremena hladnog rata, i laganu posetu napuštenom prostoru Smitsonovog instituta posle radnog vremena. Za Hortona to je bio obilazak Minta i šansa da posmatra zalazak sunca kroz vitraž Vest Rouz katedrale. Li je provela ceo dan vršljajući po fijokama i kabinetima i to u pratnji paleontoloških kuratora.

"To je put kojim još nisam išla," objasnila je, i ostali su izgleda razumeli.

Bez obzira na to u koliko su se različitih pravaca kretali tokom dana, zajedno su gledali vesti svake noći, najčešće u Hortonovoj hotelskoj sobi, kako bi videli šta su postigli. Nedelju dana posle Kabrini Grina, izvedeno je još skoro deset racija i čišćenja uz pomoć Životnog štita. Svi ti poduhvati bili su pažljivo odabrani kako bi ponudili najnedvosmislenijim i najantipatičnijim zlikovcima, najnečuveniju paradu građanske vlasti, najveću pretnju nevinima, najveću verovatnoću za postizanje uspeha, i najbolju šansu da se medijima predstave u najboljem svetlu.

U Rouzvelu u severnoj Atlanti, policija je očistila fabriku za proizvodnju droge i tom prilikom našla više od desetak primeraka automatskog oružja. Nedaleko od Saut Benda u Indijani, enklava belih anarhista predala se nakon što je jedinica Životnog štita razoružala njihove stražare na periferiji i digla u vazduh red običnih mina i mina iznenađenja. U Bruklinu u Čikagu, kuća u kojoj se skrivala jedna banda izgorela je do temelja, a njeni stanari su bili primoram da istrče na ulicu i sačekaju policiju.

Devet nepovređenih talaca pušteno je nakon osujećene pljačke banke u Amarilou u Teksasu, pošto su se pištolji potencijalnih pljačkaša iznenada zapalili u njihovim rukama. A zajednička operacija FBI-a i KKKP-a - kanadske kraljevske konjičke policije - sprečila je separatističku grupu iz Kvebeka da postavi bombe koje su imale za cilj da unište vozove koji prolaze kroz Sarnia Gejtvej prilaz i Koulman Jang tunele, a koji prelaze preko reke Detroit.

Ali sasvim neočekivano, sa svakom novom reportažom njih troje su bili sve nezadovoljniji i nezadovoljniji svojom tvorevinom. Naročito ih je učinila nezadovoljnim zadnja reportaža o pogibiji jedanaest separatista. Kada je Horton isključio ekran, pogledao je u Li i Gordija i rekao ono o čemu su oboje razmišljali,

"Još uvek je prilično nedorađen, zar ne," rekao je uzdržano. "U haosu je. Bilo bi mnogo bolje kada bi mogli da pronađemo način da ga regulišemo tako da brizantni eksploziv samo izgori kao što je slučaj sa gorivom. Ja zaista ne želim da naša Beba nastavi da ubija ljude."

"Odmor je završen, šefe?" upitao je Gordi.

Klimnuo je glavom. "Završen je."

Vratili su se u Aneks u podne sledećeg dana.

Bilo je neizbežno, i svi generali su toga bili svesni, da će Okidač negde i nekad usmrtiti nedužnog civila.

Bilo je neizbežno, svi su se složili, da će, kada se to bude desilo prvi put, mediji o tome pisati u svim novinama i da će se o tome pričati na svim kanalima, kao i da će ponuditi svakom uglednom kritičaru vreme u emisiji koje on ili ona žele da napadnu Brelanda i politiku njegovog Životnog štita.

Ali niko zapravo nije shvatao do kakve će katastrofe doći, jer niko nije mogao ni da predvidi jednu tako ličnu tragediju, a koja se mogla izbeći, kao što je to bila tragedija potapanja broda Mjučual Fan.

Skoro tri godine je američka obalska straža pokušavala, doduše sa malo uspeha, da se izbori sa problemom piratstva duž srednje obale Atlantika i njenih zaliva u unutrašnjosti kao i njenih vodenih puteva. Dogodilo se više od četrdeset incidenata od Absekona do Hilton Heda, i to uglavnom kada su bili u pitanju turistički brodići. Ispostavilo se da postoje najmanje tri bande koje operišu na teritorijama koje se preklapaju, tako što se ukrcavaju na usidrene velike motorne čamce sa kabinama ili ih namamljuju lažnim zastavama koje se koriste u slučaju nevolje na moru, zatim uništavaju njihove radio-aparate, stavljaju njihove motore van pogona i oduzimaju im dragocenosti. Čak ni sa prednošću od nekoliko sati pa sve do nekoliko dana pre nego što su zločini uopšte i bili otkriveni, nijedna od tih bandi do sada nije bila uhvaćena.

Ali pojačana opreznost vlasti imala je neočekivan ishod. U nedavnom i žestokom obrtu, nekoliko čamaca je jednostavno nestalo - bilo da su zarobljeni ili potopljeni, zajedno sa svojim vlasnicima, a jedini svedoci, su ostavljani da potonu. S obzirom da je linija između imovinskog zločina i ubistva sada već bila prekoračena, sve je bilo moguće. Jedini preživeli iz jednog takvog napada, koga su pronašli pošto je proveo osamnaest sati u vodi nedaleko od ušća Česapek zaliva, izjavio je da su njegovu ženu i prijateljicu kidnapovali pirati, koji su zlobno nagovestili sate seksualnog maltretiranja koji očekuju njihove zarobljenike.

Ta jeziva priča nadahnula je novinare mnogo više nego svi raniji događaji zajedno, slamajući neprestane napore brodarske industrije i priobalnih odmarališta da zataškaju činjenicu da su njihovi izvori prihoda u opasnosti. Zbog toga je Rob, komandir obalske straže Kejp Čarls predložio da postave Životni štit na palubu dvanaest metara dugačkog ribarskog broda i da ga koriste i kao mamac i kao pokretni kontrolni punkt.

"Kada razmislite o tome, razlog zbog kog nismo mogli da uhvatimo nijednog pirata leži u tomo što oni izgledaju kao i sav ostali svet. Oni su obični ljudi koji imaju obične čamce - a ima isuviše čamaca na isuviše velikoj vodenoj površini sa isuviše dugačkom obalom da bismo mi efektivno mogli da patroliramo i proverimo ih sve," obrazložio je komandir obalske straže. "Mnogo je lakše piratima da prate nas nego nama da pratimo njih. Ali, mi znamo da su ovi radari dobro opremljeni, a svaki vlasnik čamca zna da je zabranjeno nošenje oružja na moru. Ako budemo igrali igru koju pirati igraju i postavimo ih u oblastima koje imaju najveću frekvenciju saobraćaja, pre ili kasnije ćemo ih uhvatiti - ili kada dolaze ili kada odlaze.

"Prvo probajte da ih namamite da krenu za vama," naredio je komandant dajući svoj blagoslov.

Rob se povinovao, ali samo formalno, poštujući komandantove instrukcije, dok se njegov duh nije mogao povinovati. Imajući u vidu da je samo u zalivu bilo jedanaest nerešenih slučajeva piratstva, on nije imao strpljenja da nedeljama i mesecima čeka pod prismotrom u čamcu koji je opremljen sa samo jednim Okidačem. Mnogo je bolje opredeliti se za agresivniji način, pa tajno pretraživati na stotine čamaca dnevno.

S obzirom da nije napadnut tokom prve noći, koju je proveo usidren nedaleko od Tangier ostrva u Pokomoko Saundu (gde je inače već bilo slučajeva piratstva), kao i tokom druge noći, koju je proveo u Mobdžek zalivu (gde je nestala krstarica Dediz toj), ribarski brod Si Me prešao je na međuobalski vodeni put. Usidrio se u blizini kanala koji se prostirao na jug, nedaleko od Fer Porta. Sav saobraćaj, koji se odvijao prema okeanu od Potomaka ili nizvodno od gornjeg zaliva, prolazio je kroz te vode, samim tim čineći ih idealnim kontrolnim punktom.

Treći brod koji se približio Si Me u prvim minutima pošto je Mark I bio aktiviran, bila je deset metara dugačka sportska krstarica Cross&Davidson koja je pripadala trgovcima nekretninama Džonu i Jinks Morgenstern iz Frederiksburga u Virdžiniji. U poređenju sa plovećim palatama koje su bile na udaru piratskih napada, skromni brod Morgensternovih bio je loša meta. Oni nisu planirali da prenoće na brodu - ovaj dugo planirani put sa starim prijateljima trebalo je da se završi na Virdžinija Biču pre nego padne noć. Šanse da oni pređu taj put, sa piratima sa Česapeka svud okolo, bile su više nego male.

Ali pošto je Džon Morgenstern bio veoma obazriv čovek, on je signalni pištolj dodao opremi ručnih signalnih raketa, kao meru predostrožnosti na brodu Mjučual Fan. I pošto je Džon Morgenster bio štedljiv čovek, on se radije odlučio da ponese još uvek prilično dobru, dvadeset godina staru Heckler&Koch opremu od trideset i sedam milimetara za signalne rakete iz skloništa za čamce svog pokojnog oca, nego da kupi novu "sigurnosno lansirnu" opremu po izuzeto visokoj ceni.

U istražnom postupku obalske straže koji se održao iza zatvorenih vrata, po pitanju smrti Morgensternovih i njihovog prijatelja Tomasa Velča, komandir Rob je priznao da nije pročitao kratko uputstvo za Životni štit pre nego što je odobrio lov na pirate. On je taj lov odobrio, iako je prethodno naredio da se izvrši testiranje na "čistom" čamcu koji ima standardne signalne rakete obalske straže, ali isto tako on nije dovoljno razmislio o mogućnosti da možda postoje čamci u zalivu koji nose zabranjenu ili zastarelu pirotehniku.

U trenutku kada je Mjučual Fan došla do granice polja Okidača čija se baza nalazila na ribarskom brodu Si Me, niko od posade ni jednog ni drugog broda nije shvatao opasnost koja je pretila od crne kutije koju je Morgenstern sakrio iza sebe u ormariću gde su stajali prsluci za spašavanje.

Jedinu opasnost Morgenstern je video u blagom kršenju etikecije u slučaju da tamno-žuti trup ribarskog broda odskoči u brazdi od dvadeset pet čvorova. Pokušao je desnom rukom da popusti ventile za dovod goriva kada se poklopac ormarića otvorio praćen snažnom eksplozijom, bljujući snažnu magnezijumom obogaćenu vatru.

Loreta Velč je bila najbliža ormariću u tom trenutku. Izenađenje i instinktivna potreba da pobegne od snažne vreline, nagnali su je da iskoči iz stolice i sudari se sa Jinks, koja je pokušavala da se domogne aparata za gašenje požara. Sudar je odbacio Jinks unazad, a Loreta je preletela preko ivice čamca. Njen vrisak progutala je voda koja ju je poklopila.

Islednici nikada nisu uspeli nakon toga da utvrde tačan tok događaja. Čudno, ali kada je ribarski brodić stigao u Kejp Čarls, otkriveno je da su video rekorderi koji su se uključivali na zvuk, bili neispravni, i tako nisu zapisali nijedan zvaničan dokaz o nesreći.

Ali svedoci koji su bili na palubama obližnjih čamaca prijavili su eksploziju koja je bila, po rečima jednog od njih, "pravi Holivud" - dvostruki grimizno-žuti talasi sa uljanim, zift crnim sjajem. Eksplozija se vinula trideset metara u vis, u plavo nebo koje je bilo bez i jednog oblačka, dok su se ostaci tankih parčića drveta i staklenih vlakana sručili kao kiša na površinu zaliva. Iako su bili jedva sto pedeset metara udaljeni, niko sa čamca Si Me nije mogao ništa drugo da uradi sem da priđe i izvuče ošamućenu Loretu Velč iz vode, a zatim da sačekaju da stigne spasilački helikopter obalske straže.

Kada su vesti o ovoj nesreći, koja u javnosti još uvek nije bila dovedena u vezu sa projektom Okidač, stigle do Ovalnog kabineta, Nolbi je molio Brelanda da pusti da to ostane jedan od onih nesrećnih slučajeva.

"To treba u potpunosti opovrgnuti," insistirao je Nolbi. "Ne postoji ni jedan razlog da bilo kom ispričamo kako smo mi ti koji su pribavili varnicu koja je. pokrenula eksploziju, dok su razlozi da to poreknemo mnogobrojni. "Verovatnoća da dođe do nezgode, konspirativni poduhvati - umesto da se osećaju sigurno i bezbedno u njegovom prisustvu, dovešćete do toga da se ljudi plaše kada vide simbol Životnog štita. Preklinjem vas, gospodine predsedniče, ako vam je imalo stalo do ove inicijative, ostavite stvari onakvim kakve jesu - ova nesreća će biti daleka prošlost za dan dva,"

"Postoji jedan razlog koji ste vi očigledno prevideli, gospodine Nolbi, a to je da mi nismo u pravu. Komandir Rob je nabavio svoj Okidač preko Vrhovnog vojnog štaba umesto preko informativnog centra FBI-a - tako da ovaj nije prošao odgovarajuću proveru. Situacija je dakle bila sledeća: ribarski brodić je bio neobeležen, postojanje kontrolnog punkta nije bilo javno objavljeno - tim ljudima nije dato nijedno upozorenje da plove kroz zonu koja je pod kontrolom Okidača. Kada se situacija izanalizira, dolazi se do zaključka da se ovde radi o ničim izazvanom napadu američkih uniformisanih službi na nedužne građane. Da li vi ozbiljno od mene očekujete da se pravim kao da to ne vidim?"

"Vi možete disciplinski da kaznite one koji su odgovorni, a da pritom ne stavite sebi omču oko vrata. Sve se to može mnogo diskretnije uraditi."

Breland je ledenim pogledom posmatrao načelnika štaba. "Ričarde, da ne mislite vi možda da je deo mog posla da 'štitim' ljude - moje šefove - od istine?"

"Da, kada su u pitanju viši ciljevi."

"Kakve više ciljeve vi vidite u spajanju greške sa lažju?"

"Ja ne tražim od vas da lažete, gospodine - ja vas molim da držite jezik za zubima..."

„ "Da li je ta razlika od velikog značaja za vas, gospodine Nolbi? Da li je to način na koji funkcioniše vaš moralni kalkulator? Zašto bih ja trebao da pretpostavljam da će tajna i ostati tajna?"

"U ovom trenutku ona je dobro čuvana, gospodine predsedniče."

"Samo ako pretpostavite da su svi koji znaju, ili koji će saznati, prijatelji ove vlade i Životnog štita. Da li me možete ubediti da je to zaista tako?"

Nolbi je uzdahnuo. "Ne mogu, gospodine."

"Onda mogu da zaključim da laž može samo da udvostruči štetu ako se otkrije sa zakašnjenjem, kao i da udvostruči iskušenje da do tog otkrića dođe. "

"Šta ste sve znali o tome, gospodine predsedniče, i kada ste to saznali? Ako me gurnete u tu jamu punu katrana, nikada se više neću pojaviti," rekao je Breland. "Recite Ejmi da zakaže konferenciju za štampu za pet sati. Ako vaša savest ne može da podnese toliko poštenja, onda možete ostaviti svoju ostavku na mom stolu."

"Izgleda da me niste razumeli, gospodine predsedniče - izvinjavam se," rekao je Nolbi kruto "Alarmiraću Ejmi."

Sledećeg jutra, ime Lorete Velč su izgovarali milioni, a njeno lice je bilo na desetinama kanala. Advokati koji su predstavljali Nacionalno udruženje strelaca zahtevali su od Saveznog suda koji je bio nadležan za kolumbijsku oblast da zatraži od sudija da tehnologiju, poznatiju kao Životni štit, proglasi protivustavnom.

"... 'u rukama vlade, ova tehnologija predstavlja dovoljan dokaz očigledno kršenje garancija koje pruža Drugi amandman; u rukama javnosti, ona predstavlja ozbiljnu pretnju životu, slobodi i javnom redu,'" pročitala je državni tužilac, Doran Daglas, na svom komsetu. "'Tužioci zahtevaju od ovog suda urgentni nalog protiv dalje upotrebe ove tehnologije; šta više, zalažu se za uništenje i demontiranje svih postojećih primeraka ove tehnologije; i konačno, oni traže i trajnu zabranu proizvodnje, vlasništva, i prodaje ili daljih transfera planova, specifikacija, sastavnih delova, ili operativnih uzoraka ove tehnologije.'"

Isključila je uređaj i pogledala predsednika koji je sedeo preko puta nje. "Iznenađena sam što nisu zahtevali da vi i vaše osoblje budete uklonjeni.

"Ko kaže da su završili?" prokomentarisao je Breland lakomisleno. "Da li ste vi znali da je NUS pokušavao da nam izokola priđe i pre nego što se ovo dogodilo, i da je tražio priliku za početak bilo kakvog dijaloga ili pregovora?"

"Ne," odgovorila je Daglas. "Ali, ipak, mi nikada nismo pokušali da njima priđemo izokola pre vašeg obraćanja Kongresu."

"Pretpostavljam da sam ipak ja taj koji je postavio proceduralna pravila," rekao je Breland suvo se osmehujući. "Šta vi mislite, šta oni, zapravo, hoće?"

"Mislim da hoće sve," rekla je Daglas i uzela kafu. "Oni Loreti Velč pružaju pravnu pomoć u parnici za nepravedno dovođenje života u pitanje. A čula sam da su kontaktirali i Biro za patente - mislim da možemo očekivati neku vrstu akcije protiv Okidačevog patenta, koji sada, ionako, visi o koncu."

"Oni žele vremensku mašinu," rekao je Breland. "Žele da sve u potpunosti nestane."

"Da, to bi po njima bilo idealno. Ne mogu da zamislim da oni, u stvari, očekuju da dobiju sve što su tražili. Sud će morati u potpunosti da odbaci Prvi amadman da bi im to dao."

"Možda su voljni da se nagode," rekao je Breland. "Gde slučaj ide dalje odavde?"

"Na saslušanje zakazano za sledeći utorak na zahtev za preliminarnim sudskim nalogom, predsedavaće sudija Virdžinija Hauard, koju je naimenovao Engler, koja je inače mnogo razboritija nego što bi se na prvi pogled reklo."

"Kakve su tvoje prognoze?"

"Očekujem da će ona odbiti molbu za ukidanje sudskog naloga, ali da će slučaj sam po sebi biti gadan."

"Koliko će biti potrebno da se sve okonča?"

"Možda tri meseca ako se stvari brzo odvijaju, a možda i tri godine. Sa tekućim SCOTUS-ovim tekućim zaostacima nezavršenog posla, nema mnogo izgleda za bilo koju drugu varijantu. Naravno, ako Hauardova odluči u našu korist, onda nemamo razloga da žurimo."

"Da li možete da kontrolišete situaciju?"

"Pa, možda ako uputimo molbu Vrhovnom sudu da izda sudski nalog. Sve se svodi na to da moramo od njih zatražiti da se uključe i da lično saslušaju našu molbu. Naravno, druga strana može to isto da uradi. Ja očekujem da će oni to i uraditi, u slučaju da izgube kod Hauardove. S obzirom na sporna pitanja za ovaj slučaj, koja god strana to učini, mislim da će im verovatno biti odobreno."

"Dobro. Hoću da se sve brzo završi. Da li možemo da izbegnemo suđenje Okružnog suda?"

Nakrivila je glavu i pogledala Brelanda upitno. "Gospodine predsedniče, ja ne bih ni pomišljala na to, ukoliko nisam apsolutno sigurna kako će se završititi."

"A ti nisi sigurna."

"Samo onoliko koliko mi to razum dozvoljava."

Breland je klimnuo. "U redu. Hoću da razgovaram sa tužiocima. Sa NUS-ovim rukovodstvom - predsednikom, upravnim odborom, sa bilo kim ko donosi odluke."

"Tako dakle." Daglas se namrštila. "Gospodine, šta mislite da možete postići jednim takvim sastankom? Ne mogu ni da zamislim šta im u ovom trenutku možete reći a što bi ih nateralo da odluče da odustanu od tužbe. Mislim da možete postići samo suprotno, pošto će oni verovatno naš zahtev shvatiti kao znak da smo mi zabrinuti kako zbog slučaja, tako i zbog usijanja na političkoj sceni, ili i zbog jednog i zbog drugog. To će biti kao da vukovima pokazujete povređenu nogu."

"Nemam nameru da ih nagovorim da odustanu od slučaja," rekao je Breland. "Je li možete da ugovorite sastanak?"

Daglas je srknula kafu pre nego što je odgovorila. "Džon Samjuel Trent," napokon je rekla. "On je uticajan. Reći ću da nam ugovore sastanak sa njim. Naravno, ako se njegovi advokati slažu sa tim."

Za većinu posetilaca koje su po prvi put posetili Ovalni kabinet, čin ulaska u jedno takvo, sveto mesto budio je u njima poniznost koja se budi kao kada pokajnički uđete u Vatikan, strahopoštovanje koje obožavaoci osećaju kada ulaze u Grejslend, ili ponos mladića kome su po prvi put dozvolili da sedi u savetu odraslih ljudi. Ali ono što je Džon Samjuel Trent najsnažnije osećao bilo je samouvereno iščekivanje.

Prvi potpredsednik organizacije, legendarna zvezda akcionih filmova iz vremena televizije, pokušala je nekoliko puta da odvrati Trenta od prihvatanja predsjednikovog poziva. "On nema šta da nam ponudi," rekla je tog jutra. "To što smo pozvani u Belu kuću poput nekih savesnih slugu i nije baš nešto čime se treba pohvaliti. Ako on želi da razgovara sa nama, neka dođe u Feirfeks i neka pozvoni na vrata glavnog štaba."

"Ne, ne - ne razumeš. Možda ti se dopada pomisao da Breland moli na našem pragu, sa šeširom u ruci, ali mnogo je slađe videti ga poniznog u njegovoj sopstvenoj kući," odgovorio je Trent uzimajući sako. "Na ovo čekam već osamnaest godina - osamnaest godina posmatram predsednike koji su nekada bili naši prijatelji sada nas uzimaju zdravo za gotovo, kao i one koji preziru ono što mi predstavljamo i oduzimaju nam malo po malo od naših prava. Sada jedan povređeni predsednik poseže za nama, moli za milost, traži pomoć od nas. Ne bih ni za šta na svetu propustio šansu da uđem u pakao i đavolu dam odgovor."

Ali publika koja će prisustvovati trenutku Trentovog ushićenog naslađivanja bila je mnogo manja nego što se on nadao tokom kratke vožnje do Vašingtona. On je predvideo da će Breland biti u centru pažnje u pratnji članova Kabineta i starijh članova okupljenih iza njega kako bi ga učinili još uticajnijim. Ali sa Brelandom u kancelariji nalazio se samo jedan mlađi muškarac čiji je položaj bio toliko nevažan - verovatno jedan od novopečenih nindži iz Tajne službe - da se predsednik nije ni potrudio da ga sa njim upozna.

"Mislio sam da je ovaj kabinet veći," rekao je Trent dok se smeštao u stolicu posle površnog rukovanja. "Pretpostavljam da je to zbog uglova iz kojih ga kamere snimaju - znate, ja sam veliki ljubitelj političkih filmova. Naročito volim one šarmantne snimane posle afere Votergejt u kojima predsednik na kraju ispada negativac. Da li ste ikada gledali film Izdani?

"Pretpostavljam da svi mi volimo fikciju koja potvrđuje naše predrasude o svetu," rekao je Breland. "Moj ukus po pitanju klasičnih filmova je više naklonjen pričama u kojima dobri ljudi moraju da naprave dobre izbore, pre nego onima u kojima treba da povuku dobar potez - kao što su na primer Ubiti pticu rugalicu ili Kazablanka."

"Ili Gospodin Smit ide u Vašington?"

"Pogodak," rekao je Breland. "Upravo tako."

Trent se nasmejao srdačno. "Hajde onda da pređemo na stvar. Zašto ste me pozvali? Pretpostavljam da je razlog tome to što želite ta povučemo našu nezgodnu tužbu."

"Ne, ništa slično tome."

Trent je ovo poricanje primio sa rezervom, s obzirom da je bio ubeđen da će uslediti molba u mnogo uvijenijoj formi, kako bi predsednik izbegao poniženje.

"Vaš izazov je dobrodošao, zapravo, zamolio sam vrhovnog tužioca da učim sve što je u njenoj moći da ubrza napredovanje slučaja preko nižih sudova. Želim da se sve neizvesnosti rese što je pre moguće."

"Nije vam valjda rekla da možete očekivati pobedu? Ako jeste, odmah je otpustite - očigledno je nekompetentna." Odbacio je Trent sa omalovažavanjem njegov pokušaj da izgladi odnose.

Neočekivano Breland se osmehnuo zbunjeno. "Preneću joj šta ste rekli. Ali činjenica je da sam ja dobro upoznat sa argumentima koje će ona izložiti u Baltimoru u utorak, i ne vidim kako bi vaša strana mogla da pobedi."

Trent je prekrstio ruke na grudima: "Šalite se?"

"Ne, ni malo. Očigledno očekujete da će ovaj sastanak biti susret dva neprijatelja. Ali kada je u pitanju Drugi amandman, i vi i ja smo na istoj stani."

Pocrvenevši, Trent je odskočio sa kauča i besno stisnuo pesnice. "Vi ste jedan drski lažov, gospodine predsedniče - i verovatno mislite da sam ja budala."

"Naprotiv. Mislim da ste vi posvećeni zagovornik lične slobode, i oprezan zaštitnik Drugog amandmana."

"Ne mešajte vaše uvrede sa ispraznim laskanjem," rekao je Trent besno.

"Ali, bojim se da je vaš pogled na svet, zastareo," nastavio je Breland. "Ništa što piše u Drugom amandmanu ne može vam garantovati da tehnologija naoružanja, neće ili da bar ne bi trebala napredovati. U osamnaestom veku nisu postojali automati selektivnog okidanja, nije bilo lasera, metkova. NUS ne zabranjuje upotrebu kremenjača i baruta - vi želite da Amerikanci dobiju sve prednosti od dvesta pedeset godina prečišćavanja i inovacija. Jesam li u pravu?"

"Da, ali vi za to vreme pokušavate da nam te prednosti uskratite. Vi hoćete da nas razoružate i nas vidite potčinjene..."

"Ne shvatate šta pokušavam da vam kažem, gospodine Trent. Pokušaj razoružavanja bilo koga je nasilnički čin..."

"Upravo tako. A ovde se radi o nasilju uperenom protiv šezdeset miliona vlasnika oružja, i dva i po veka demokratije."

Breland je pokazao prema kauču koji se nalazio iza predsednika NUS - a. "Molim vas, gospodine Trent - ako biste me samo saslušali."

Pošto mu se dopao zvuk onoga što mu je ličilo na zabrinutu molbu, Trent se udobno zavalio u jastuke na kauču. "U redu, ali samo da bih čuo kako se zavaravate očekujući pobedu."

"Zato što je Životni štit - ili kako ga još nazivaju, Okidač - oružje," rekao je Breland blago. "A Drugi amandman štiti pravo na posedovanja Okidača isto tako snažnim argumentima kao što štiti pravo na posedovanje pušaka i pištolja.

Pobedićemo zato što vi ne možete da upotrebite Drugi amandman da biste privilegovali jednu vrstu oružja u odnosu na drugu. Vi imate pravo na svoje oružje. Vaš sused ima pravo na Životni štit. I nema sud tu šta da traži ako oružje vašeg suseda nadmaši vaše"

Drskost i arogancija Brelandove taktike ostavile su Trenta bez reči. "Zamenili ste teze. Ni jedan Životni štit nije u rukama privatnih lica," procedio je kroz zube. "Svi su u vlasništvu FBI-a i CIA-e, i fašističkih policijskih snaga koje oduzimaju pištolje, a koje vi sastavljate od naših oružanih snaga. Ovde se ne radi o individualnim pravima, već o tome da država gazi individualna prava. Radi se o tome da ste vi ubili supruga Lorete Velč."

"To vam ne priliči, gospodine Trent," rekao je Breland bez imalo zlobe. "To je bila nezgoda, tragičan splet grešaka. Vi isto tako, kao i ja, znate da sudovi nikada nisu upotrebili Ustav kako bi odredili način na koji će Savezna vlada da opremi svoju vosku - ili kako će ona na bilo kom nivou da opremi policiju. Vojska i policija postoje da bi primenile silu. Nekada se ta moć zloupotrebljava. Ja sam mislio da je to razlog zbog koga vi nazivate posedovanje oružja "Prvom slobodom."

"Upravo tako," rekao je Trent izazivački. "Čovek koji ne može da se brani, koji ne može da zaštiti svoj dom i porodicu, lišen je svega - i prava, i slobode, i svojine."

"Onda nam pomozite da ljudima damo tu moć," rekao je Breland. "Mi stojimo na šiljku između juče i sutra. Ni vi ni ja to ne možemo promeniti. Zato sam vas i pozvao ovde, da budem siguran da vi shvatite da su stvari izmakle kontroli. Nijedan čovek, pa čak ni predsednik, ne može da se suprotstavi istoriji."

"Ja na to uopšte ne gledam tako," rekao je Trent smireno. "Vi ste izgubili dvadeset odsto članova za tri dana, a ja sam dobio milion članova. Vi branite ubistvo nevinih ljudi, ja branim Ustav. Vi mislite da se ljudi plaše oružja, a ja znam da se oni plaše svoje vlade. Mi smo izvršili analizu statistike o smrtnosti koja je prouzrokovana vatrenim oružjem - vaš plan ne može da spreči više od deset posto takvih smrtnih slučajeva. Obećali ste više nego što možete da ostvarite, a mi ćemo se postarati da narod za to sazna."

Nasmejao se zadovoljno, što je bio znak da se njegovo samopouzdanje vratilo u punu snagu. "Koliko fabrika pravi te naprave - jedna, dve? Šta je to tako posebno u vezi tih fabrika pa da se ne mogu zatvoriti? Da li ih ima tako mnogo, pa da mi nemamo dovoljno baklji da ih zapalimo, ili dovoljno topioničara da ih rastopimo? Ne, gospodine predsedniče, biće mnogo lakše zaustaviti sve ovo nego što vi mislite."

"Već ste zakasnili."

Trent je okrenuo glavu u pravcu glasa. "Molim?"

"Rekao sam da ste već zakasnili." Mladić se približio nekoliko koraka od mesta na kome je stajao. "Upravo u ovom trenutku, ima najmanje jedanaest proizvodnih linija koje rade širom sveta. Ja znam za još pet koje će do kraja meseca biti stavljene u pogon - tri su u Kanadi i u vlasništvu su mog poslodavca. A ima još najmanje trideset laboratorija koje rade na usavršavanjima - Japanci već testiraju model koji je za trećinu manji i ima pet puta manje delova. Amerika nije svet, gospodine Trent. Možda će Vrhovni sud brinuti zbog sunčevih pega, a mi ćemo poslednji imate neke koristi od Okidača, umesto prvi - ali to će se ipak dogoditi."

"Ko je ovaj čovek?" pitao je Trent Brelanda.

Predsednik je ustao i pozvao novopridošlicu u krug zamahnuvši rukom. "Džone Trent dozvolite da vam predstavim doktora Džefrija Hortona, zamenika direktora u Terabajt laboratorijama i glavnog inovatora Okidača."

"I bivšeg doživotnog člana NUS-a," rekao je Horton spuštajući svoju člansku kartu na sto ispred Trenta. "Kad već brojite članstvo, učinite to ponovo, ali ovoga puta od čistog uspeha od jednog miliona oduzmite jedan - ne vidim nikakav interes da budem deo anahronizma. A to je sve što ćete vi biti, nebitni kao oruđe koje se puni kroz usta cevi u privremenom logoru ili ponovo odigravanje bitke kod Šiloha, ako nastavite da zatvarate oči pred onim što se događa - pred onim što se već dogodilo."

"Tako dakle," rekao je Horton i ustao. Ruke su mu se tresle od neskrivenog besa. "Nadam se da ste uživali u svojoj maloj prevari, gospodine predsedniče. Nadam se da uživate u svom krvavom novcu, doktore Horton. Verujem da ćete dobro profitirati od izdajstva svoje zemlje."

Horton je odmahnuo glavom. "Nikada niste shvatali, zar ne?"

"Shvatao šta?"

"Da su razlozi zbog kojih vi volite oružje potpuno isti kao i razlozi zbog kojih ga ostali mrze i plaše ga se," rekao je Horton.

"O čemu pričate?"

"Oružje je moć - ta strašna, koncentracija moći u vašim rukama, pod vašom komandom. Moć da ubijete u trenutku besa, ili nestrpljenja, ili zavisti, u sobi, na ulici. U oružju živi duh koji vas sluša - i zato što on to čini, i ostali moraju."

"Filozof," rekao je Trent osorno. "Prezirem filozofe. Oni uživaju da od nečeg jednostavnog naprave nešto nerazumljivo."

"Ne," rekao je Horton. "Fizičar. Ali u svakom slučaju prihvatiću definiciju."

"Nije bitno," rekao je Trent. "Vi ionako ne vidite eroziju individualnih prava do koje ste nas vi i vama slični doveli. To vama očigledno nije bitno. Nemamo više o čemu da razgovaramo."

"Nije baš da nemamo," rekao je Horton oštro, iskoračivši kako bi preprečio Trentu put prema vratima. "Hoću da ispravim vašu pogrešnu pretpostavku u vezi nečega - ja ne zarađujem ni cent od Okidačevog patenta. Poklonio sam ga državi skoro pre dva meseca - i dao im besplatnu licencu. To je delom i razlog što se stvari odvijaju tako brzo. Tačno je da su me plaćali dok sam na njemu radio, i neko će sigurno zaraditi od njegove prodaje, ali ako vi mislite da se ovde radi o novcu ili politici - onda se mnogo varate."

Trent je s nevericom posmatrao Hortona kao da u njemu vidi reinkarnaciju samog đavola. "Nećete biti zadovoljni dok nam ne oduzmete i poslednje oružje, zar ne?"

Horton je gurnuo ruke u zadnje džepove i oprezno se nasmešio. "Vi još uvek ne shvatate - nije problem u oružju. Ali u jednom imate pravo, nisam zadovoljan," rekao je. "I neću biti zadovoljan sve dok Okidači ne budu veličine akten-tašne i dok svaki vlasnik prodavnice ne bude bio u mogućnosti da sebi priušti jedan. Neću biti zadovoljan dok ne budu bili veličine komseta i svaka kuća ne bude bila u mogućnosti da sebi priušti jedan."

"Dođavola, neću biti zadovoljan i sve dok ne budu bili jeftiniji od dobrog pištolja i isto tako jednostavni za skrivanje. Vi kažete da se nećete osećati sigurno kada budete nosili Glok na ulici u takvom svetu? Onda se ovde radi o fer pleju. Jer ni mi se ne osećamo sigurno kada ga vi nosite u ovakvom svetu"

Duboko udahnuvši, Trent je sakupio sav prezir koji je mogao i njime obojio svaku reč koju je upotrebio da bi opovrgao Hortonove reči.

"Vi mora da ste jedan od dvojice najglupljih ljudi koji su se ikada pojavili u ovoj kancelariji," rekao je, dok je pravio krug prema izlazu. "Vaša mala igračka vas neće zaštititi od lopova na ulici koji ima nož, ili vaše ćerke od bande silovatelja. Ono neće sprečiti bandu ili usporiti kinesku diviziju. Vi živite u imaginarnom svetu u kome ljudi žele da se lepo slažu - ja živim u realnom svetu u kome oni žude za svim što vi posedujete."

Dok je to govorio već je bio stigao do vrata i desnom rukom je držao kvaku. "I vi ste ili ludi ili nepopravljivo naivni ako stvarno mislite da sto miliona Amerikanaca neće ništa preduzeti i da će vam dozvoliti da im oduzmete oružje i njihova bogom dana prava."

Trenutak je bio savršen - to je bila najbolja završnica, uz najveće prisustvo duha i tresak vratima, koje je ikada izveo ili se bar nadao da će izvesti.

Šteta, razmišljao je Trent u kolima dok je odlazio, podeliti to sa još nekim značilo bi da mora ponovo da prođe kroz noćnu moru najgoreg jutra u svom životu.

Parnica koja je imala za cilj da uguši proizvodnju Okidača uvredila je Džefrija Hortona kao čoveka i ličnost, i kao filozofa. Tvrdnje da je tehnologija - Okidača protivustavna, delovale su mu kao Papin pokušaj da ućutka Galileja ili Tenesijeva zabrana učenja o evoluciji. To je bio uskogrud, kratkovid, sebičan apsurd, i on je pucao od želje da ga kao takvog osudi.

"Sva njihova opravdanja su samo izgovor za anti-intelektualizam," žalio se doktoru Grinu kada je pročitao NUS-ovu onlajn sudsku arhivu." Kada bi bilo po njihovom, još uvek bi se koristile muškete i kremenjače. Ovo je dvadeset prvi vek, a ne osamnaesti."

"Nemoj to meni da pričaš, kaži njima," odgovorio mu je Gordi. "Nisam ja rekao da je tvoja Beba ružna."

Primivši to k srcu, Horton je kontaktirao Belu kuću i ponudio im svoju pomoć u reagovanju na parnicu. To je dovelo do dugog razgovora između predsednika i dugačkog leta nazad na istok kako bi se suočio sa Džonom Trentom.

Nije sve išlo baš onako kako je očekivao. Horton je želeo sam da se uveri kako Trent razmišlja. Predsednik je želeo da Horton bude tamo u svojstvu pomoćnog sredstva na koje bi se mogao pozvati. Nijedan od njih dvojice nije pretpostavio da će Horton odigrati tako važnu ulogu u događajima koji su usledili.

I pre nego što se uključio u razgovor, Horton je već imao punu glavu opravdanja za svoje ogorčenje. Iskaljujući svoje ogorčenja, on se za trenutak zadovoljio, ali je isto tako bespovratno prešao granicu na koju ga je Brohier upozorio. Izašao je iz senke na svetla reflektora, i stao tik pored predsednika.

Dan posle suočavanja sa Džonom Trentom, Web sajt o pravu nošenja oružja izbacio je vest o doktoru Džefriju Hortonu kao o Okidačovom inovatoru. Članak je uglavnom bio u vidu polemike i pokušaja da se nečiji ugled uništi klevetom, tako da ga je shodno tome lako bilo diskreditovati. Ali to nije bio slučaj sa poslatim biografskim materijalom od koga je Hortona podilazila jeza. Sudeći po greškama i propustima, izgleda da je veći deo tog materijala poticao direktno iz direktorijuma američkog Udruženja za unapređenje nauke i Terabajtovih izdanja. Tu su bile i tri njegove fotografije, uključujući i video zapis sa galerije na zajedničkoj sednici Kongresa.

Odmah ispod ovih fotografija nalazila se njegova bivša adresa u Kolumbiji, zajedno sa mapom prilaznog puta odatle do kampusa u Terabajtu.

"Mi možemo da uklonimo taj sajt", rekao je direktor FBI-a Mils na sastanku koji je zakazan na brzinu i na kome su prisustvovali i predsednik i direktor Tajne službe. "Ali oni su već postigli svoj cilj - ne možemo zaustaviti protok informacije. Vodeće novinske agencije će je verovatno dobiti još večeras, ako je već nisu dobili."

"Šta onda da radim?" pitao je Horton gledajući u Brelanda.

"To od tebe zavisi," rekao je predsednik. "Možeš doneti odluku da se staviš na raspolaganje, ili da se namerno povučeš iz javnosti. Ja mislim da to neće imati mnogo uticaja na to koliko će oni govoriti o tebi, ali može imati uticaja na to šta će govoriti."

"On još uvek ima utočište u Nevadi," rekao je direktor Tajne službe. "Još uvek niko ne zna za Aneks. Možda je najbolje da se vrati tamo."

Direktorka za odnose sa javnošću je žustro odmahivala glavom i vrpoljila se na stolici približavajući se sve bliže i bliže ivici stolice. "Već sam uputila tri direktna upita u vezi identiteta izvesnih ljudi koji su bili pod našim pokroviteljstvom ove nedelje, i moram reći da ima i drugih koji šire glasine," rekla je Roše. "Ja predlažem da javno istupimo i odgovorimo na pitanja i da im dozvolimo da osmotre doktora Hortona, a možda čak i da odobrimo konferenciju za štampu - nakon toga on može da uhvati maglu i vrati se u Nevadu."

"Rastrgnuće ga," rekao je Mils bez uvijanja. "Ništa lično, doktore Horton, ali vi ne znate kakvi su novinari ovde. Ne vidim nijedan dobar razlog za vašim pojavljivanjem u javnosti, a siguran sam da se agent Burk slaže sa mnom." Čovek iz Tajne službe je klimnuo glavom.

Roše je energično rekla: "Ja sam oduvek verovala da je, bez obzira da li se domoroci spremaju da vam prirede gozbu ili da vas ispeku, uvek bolje da i vi učestvujete u pripremama, a ne da sve prepustite njima. Ja mislim da mi možemo stvari da preokrenemo u sopstvenu korist, naravno ako se doktor Brohier slaže. On je mlad čovek prijatnog izgleda, lepo se izražava, nema političku prošlost, a nije ni ekstremista - i zašto bismo im onda dozvolili da ga satanizuju kada je istina na našoj strani? Ova nezgoda sa Morgensternovima ne utiče na nas da promenimo stav, već samo pruža našim protivnicima šansu da se okupe oko iste stvari. Mi možemo, isto tako, da damo našim pristalicama razlog da se okupe oko skromnog heroja, na primer. Šta vi mislite doktore?"

Horton je posmatrao njihova lica tražeći odgovor. "Ne želim da ostali pomisle da ja želim sva priznanja da prigrabim za sebe," počeo je polako.

"Vi ćete sa njima razgovarati unapred i objasniti im situaciju."

Klimajući glavom, Horton je dodao: "Ali isto tako ne želim da ono što je Amo Loket izjavio prođe a da mi to ne osporimo."

"Apsolutno ste u pravu," rekla je Roše. "Njihova reč ne treba da bude zadnja. Sve je u percepciji."

"Mislio sam da je istina najhitnija," rekao je Horton.

"Ne uvek," rekla je Roše. "Ali se mi uvek trudimo da nam ona bude polazna osnova."

"Znači za tu ste se varijantu odlučili," konstatovao je Breland.

"Mislim..." rekao je Horton.

"Dobro," rekla je Roše dok je ustajala. "Zašto onda ne pođete sa mnom u moju kancelariju da se bacimo na posao."

Kao što je Pikaso majstorski crtao figure u prostoru, tako je i Ejmi Roše bila umetnik kada su prelazne i nematerijalne stvari bile u pitanju: impresije, opažanja, i kada je to bilo neophodno, iluzije.

Preko noći je ona osmislila događaj koji ne bi bio samo obična žurka u čast političkog debija i predstavljanja javnosti, već i krunisanje samog junaka. Kada je Ministarstvo privrede odustalo od dodeljivanja državne medalje za tehnogiju Okidačevim izumiteljima, ona je pročeprkala po arhivi Bele kuće i pronašla papir u kome se prethodnoj verziji odobrava medalja koju predsednik dodeljuje za napredak. Okupila je oduševljenu publiku, koja je bila pristigla u tako velikom broju da je mogla da postigne veliki uticaj samo tapšući po ramenu članove Stejt Dipartmenta. Dva živa dobitnika Nobelove nagrade za mir pozvana su da sede u prvom redu samo da bi ih videli kako se rukuju sa Hortonom.

Lake govore za predsednika i njegove počasne goste pripremili su zajedno uobičajeni govornici, ali je ona lično uvežbala Džefrija Hortona za ovu priliku, a zatim preradila njegove komentare da bi ih pojednostavila i približila ritmovima njegove prirode. Pažljivo je izabrala predstavnike medija kojima je dozvoljeno da učestvuju, a naročito prijateljski nastrojenom dopisniku za Bertelsman Vorldvajd, pružila je iscrpan izveštaj u trajanju od tri sata. Za doručkom je pokazala Hortonu kako, po njenom mišljenju, treba da izgleda uspešna konferencija za štampu. A kada je došlo vreme, lično je predsedavala pravom konferencijom.

Jedina stvar koju nije mogla da uradi, pomislila je Roše sa žaljenjem dok je posmatrala splet podignutih ruku, bila je da odgovori na sva pitanja umesto Hortona. Pravio je iste greške kao i Breland - bio je isuviše realan da zapamti uglađene odgovore, isuviše pošten da izbegne političke zamke. Za razliku od Brelanda, on je bio amater. Mogla je samo da se nada da se neće previše uplesti.

Pokazala je prstom razmišljajući, Počećemo sa velikim medvedom. "Da, Ričarde, postavi prvo pitanje."

"Doktore Horton, senator Vilman kaže da je Životni štit odgovor na molitve pacifista. Da li ste o ovome razgovarali sa senatorom Vilmanom ili sa Bogom, i da li vi mislite da je globalno razoružanje realan cilj?"

Hajde - kaži nešto izokola: ne moraš da odgovoriš na sva pitanja...

"Ja ne poznajem senatora Vilmana," rekao je Horton. "Ali sam prilično siguran da je Bog na strani mira. Da li je globalno razoružanje realan cilj ili ne, ne mogu da kažem. Ali mogu da kažem da će tim Životnog štita biti srećan ako naše otkriće pokrene svet u tom pravcu."

Nije loše, pomislila je. A sada da čujemo sveštenika...

"Doktore Horton, Alfred Nobel se obogatio od prodaje TNT-a i jednoj i drugoj strani tokom serije ratova u devetnaestom veku. Da li biste vi prihvatili Nobelovu nagradu za otkriće protivteže dinamitu, ili biste razmislili o tom krvavom novcu?"

"Nobel je rekao svojoj prijateljici, grofici Berti von Sutner, da bi voleo da je napravio mašinu ili materijal koji bi onemogućio ratove. Izgleda da je on imao zastrašivanje na umu - osigurano obostrano uništenje - ali mislim da niko ko je počastvovan njegovom fondacijom, nema bilo kakvog razloga za sumnju."

Jako dobro. A sad je red na mazu.

"Doktore Horton, šta biste više voleli da dobijete: Nobelovu nagradu za mir ili Nobelovu nagradu za fiziku?"

"Ne razmišljam o tome," rekao je Horton. "Moj posao nisu nagrade, već nauka."

Ohh, maza neće imati ništa lepo da kaže o tebi večeras, nisi mu dozvolio da iskoristi trenutak. Hajde sad da čujemo jednog iz studentske štampe...

"Ko su vaši idoli, doktore Horton?"

"Mislim da ljudi koji se bave poslom kojim se ja bavim ne mogu sebi da dozvole da imaju idole. Ali moram istaći da dugujem svakom svom učitelju koji me je podučavao, kao i svakom pioniru koji je rešio deo zagonetke i to znanje preneo nama."

Ah, mogla bih da te poljubim. Da vidimo, da vidimo, sad ide kikotalo, to bi trebalo da prođe bezbolno...

"Da li biste sebe opisali kao genija?"

"Ne. Ja samo naporno radim."

Još samo nekoliko njih i brišemo odavde. U redu, mesje...

"Doktore Horton, recite mi šta znate o dokumentu koji se pojavio na mreži, a koji se tiče nečega pod imenom 'Okidač Mark I'? Tvrdi se da je u pitanju kompletan set uputstava za konstruisanje nečega što u mnogome podseća na Životni štit. Možete li nam reći da li je u pitanju autentična naprava ili prevara? Da liste vi imali bilo kakve veze sa tim?"

Dok je Horton zurio iznenađeno, Roše je nenametljivo intervenisala. "Podsetiču vas da doktor Horton jednostavno ne može da komentariše pojedinosti svog istraživačkog rada sve dok se ne ukinu ograničenja koja su u vezi sa nacionalnom bezbednošću. To uključuje i potvrdu ili odbacivanje glasina sa mreže." Brzo, ko je sad - ah, gospođa Cvetni šešir. "Elenor."

"Doktore Horton, šta biste rekli Loreti Velč i deci porodice Morgenstern?"

Sranje - čekaj da vidiš da li ću te još nekada pozvati, kučko. "Doktor Horton se pridružuje predsedniku i izražava svoje saučešće...," počela je.

"Ne, u redu je, Ejmi - voleo bih da odgovorim na ovo pitanje," rekao je Horton. "Žao mi je zbot toga. Voleo bih da se nikada nije dogodilo. Svima u laboratoriji je bilo užasno kada smo to čuli. Nadam se da su ljudi koji rukuju Životnim štitom na terenu izvukli pouku iz ovog događaja. Ali kada se pre mnogo godina avion srušio, i ja tom prilikom izgubio prijatelja, nisam za to optuživao Braću Rajt. Kada su umrli oni astronauti sa Čelindžera, mislim da niko za to nije krivio Roberta Godarda. Svaka nova tehnologija donosi i rizike i prednosti. Mislim da je nerealno tražiti garancije."

Prestani da pričaš, prestani već jednom. Završnica mora biti graciozna.

"I poslednje pitanje za Tanju."

"Doktore Horton, da li ste razgovarali sa svojom sestrom? Čula sam da je ona dobitnik medalje za streljaštvo na Olimpijadi."

"Jeste," rekao je. "Jako sam ponosan na nju. Ne, nisam imao prilike da razgovaram sa Pamelom."

"Da li mislite da će ona odobriti ili osuditi to što vi radite?"

Horton je izgledao iznenađeno. "Mi smo uvek podržavali jedno drugo. Mi smo takva porodica. Ne vidim zašto bi se to sada promenilo."

Sasvim dobre. Sa tom mišlju ga je Roše užurbano odvela do Bele kuće, rekla mu da je bio izvrstan, predala ga službeniku, a zatim se brzo vratila u krilo gde su se nalazili predstavnici štampe da pokuša da odbije neugodna pitanja. Kada se vratila već je imala dovoljno informacija da ga usmeri na neke od najmešovitijih ali uglavnom najpovoljnijem setu izveštaja. Zajedno su na kratko surfovali po kanalima u medijskom centru Bele kuće, sve dok Horton nije ustao dršćući, i izgovorio: "Ne mogu više da podnesem. Mrzim svoj glas."

Nasmejala se i rekla: "Do sutra ćeš ostati bez glasa - postaćeš samo video klip sa nečijim tuđim glasom."

Nasmejao se na to.

"Znaš, stvarno si bio dobar," rekla je Roše i zagrlila ga.

Ona je videla mnogo katastrofalnih kolapsa posle konferencije za štampu i to ne samo među početnicima. "U stvari, bilo bi jako dobro ako bi im bio na raspolaganju još nekoliko dana. Obavesti me kada se odlučiš, doktore."

Istog trenutka se složio, i držao se dobro tokom cele te uzburkane nedelje ispunjene pažljivo izvedenim pojavljivanjima u javnosti. Tako da je Roše bila iznenađena isto koliko i svi ostali kada je, devet dana po povratku u Nevadu, doktor Džefri Horton odobrio sam sebi neograničeno, neplaćeno odsustvo, odvezao se iz Aneksa u vozilu koje je bilo u vlasništvu Terabajta i nestao.

Obavešten od strane stražara na kapiji da se senator Grover Vilman nalazi negde u krugu fabrike, Džulz Merčant se sastao sa svojim starim prijateljem na prijemnom odeljenju administrativnog centra Elajd Dženeral.

Rat ih je spojio pre tri decenije, a zajedničke uspomene o tutnjanju kroz noć u pustinji na Abrams šezdesettoncu su zauvek spojile. Ali, nakon rata su krenuli različitim putevima, a zbog politike su bili razdvojeni više od jedne decenije. Predsedavajući onoga što se slobodno moglo nazvati najvećim vojnim proizvođačem i najvećim vojnim izvođačem radova nije mogao sebi da dozvoli lične veze sa čovekom koji je ujedno bio i najotvoreniji disident u Senatu i najpoznatiji zagovornik razoružanja na planeti.

Ali prijateljstvo sklopljeno u vatri traje večno, tako da su Merčantov pozdrav i osmeh bili topli i iskreni. "Grovere," rekao je, šireći ruke kada ga je ovaj potapšao po leđima i stegao. "Učini mi uslugu i ne podsećaj me koliko je vremena prošlo."

"Drago mi je što te vidim, Džulz," rekao je Vilman. "Mislim da si ti prva osoba koju sam video u zadnjih dvadeset minuta, a koja me ne gleda besno i ne zuri u mene."

Merčant se nasmejao blago: "Ah, znači gledali su te na način 'šta-on-dođavola-radi-ovde,'" rekao je. "Otkako sam svojim ljudima rekao da dolaziš i mene su počeli da gledaju na sasvim suprotan način. Ali sve se menja ako čekaš dugo, zar ne? Hajde, auto mi je ispred. Hteo bih da te odvedem do trake za testiranje i da ti pokažem nešto."

Direktorov auto je bio pričvršćen za nisko, široko vozilo sa pet mesta za sedenje, na kome kao da je, uprkos njegovoj neutralnoj braon boji, celom dužinom bilo ispisano 'bojno vozilo' - rezervni kanisteri za gorivo nalazili su se u zaklonjenom centralnom delu, globalni pozicioni displej sistem bio je na kratkoj traci, pozicije koje su bile namenjene za oružje bile su zaštićene ugaonim oklopom na oba kraja, a rotirajuća šipka imala je izgled dvoosovinskog podignutog prstena za lagano automatsko oružje.

"Ovo je zamena za Hamer?" pitao je Vilman, prebacujući nogu preko visokog blatobrana koji je služio kao ulaz u auto i uvukao se na drugo sedište.

"Aha, ova verzija odgovara 'Fajveru' ili Rekon/Patrol isturenom pešadijskom vozilu. Takođe služi i za tim od pet članova - uključujući vozača, strelca koji stoji, osmatrača, i dvojicu sa puškama koji su smešteni u zadnjem delu. Počeli smo da ih isporučujemo prošlog maja - aktuelni ugovor je potpisan za trinaest hiljada jedinica u svim verzijama. On može da postigne sto pogodaka jednim potezom na ravnoj površini, da se popne uz uspon od pedeset stepeni, da pregazi sve što je pliće od usisne cevi za vazduh turbine. Ali pretpostavljam da ti sve to već znaš - pa upravo si ti bio taj koji se borio da se umesto hiljadu i po kupi trinaest vozila."

"To nije bilo ništa lično Džulz," rekao je Vilman. "I ja nikada nisam rekao da ono što Elajd Dženerals nudi ne vredi para koje traži."

"Znam," rekao je Merčant, dajući gas motoru turbine i okrećući vozilo prema putu koji je nestajao u šumi zapadno od parkinga.

"Prvi put vidim to vozilo uživo, to je sve."

"Pa, Fajver nije to što želim da ti pokažem," rekao je. "Da li su te crni dosijei dovoljno zainteresovali da si spreman da pređeš na proučavanje nečega što se zove Basilisk?"

"Ne. Bio sam zauzet drugim stvarima."

Merčant je klimnuo glavom. "Pa, pošto si ti stari tenkista, mislio sam da bi te zanimalo da baciš pogled na prototip. Znaš, nisam mogao da ti ga pokažem pre nego što su te prebacili u odbor za rezervni budžet." Usporio je zbog kontrolnog punkta dok su prolazili kroz duplu kapiju i ulazili u visoko obezbeđenu oblast za testiranje. "Da li si ikada imao prilike da vidiš jedan od onih blesavih događaja kada se ljudi takmiče da vide koliko daleko će moći da voze snegomobil kroz vodu?"

"Naravno," rekao je Vilman. "Sigurno se pitaš ko je prvi odlučio da to proba, i zašto mu je palo na pamet da bi to mogla biti dobra ideja."

"Po mom mišljenju to je sigurno neki šesnaestogodišnjak koji je ili bio pijan, ili mu je bilo strašno dosadno. Ili i jedno i drugo. U svakom slučaju, to je Basilisk - ime je dobio po gušteru koji trči kroz vodu. U osnovi on je Bradlijev CFV samo što koristi pilule za mršavljenje i steroide - sve u svemu obilje sintetičkih proizvoda: ima plastični oklop, zaplombiranu šasiju koja je liči i na kadu i na pokretnu karoseriju, i novu GE turbinu velike izlazne snage, koja je stariji brat onoj koja se nalazi ispod Fajverove haube."

"Ti govoriš o laganom tenku koji može da pliva?"

"'Pliva' nije glagol koji bih ja upotrebio. Ali evo stigli smo - skladište 7. Pogledaj sam."

Pošto je Merčant ustupio vozilo AG probnom vozaču, pratili su Basilisk velikom brzinom do udaljene deonice poligona na kojoj su se izvodili testovi, a koja je obilovala brdašcima, žbunjem, prirodnim rekama, i veštačkim jezerom. Basilisk ekipa za izvođenje testova izvela je demonstraciju koja je ozarila Vilmanovo lice, koji je razrogačenih očiju posmatrao šta se dešava - bio je to pogled dečaka koji uživa dok posmatra bučne i moćne velike mašine.

/

Basilisk se peo na stenovite zidove, rušio malo drveće, leteo po džombastom putu, da bi onda preskočio reku, a da čak nije ni usporio, izbacujući tamno plavi mlaz iza sebe. Za kraj demonstracije, Basilisk je prešao maleno jezero na mestu gde je ono bilo najšire, a zatim se okrenuo i krenuo nazad. Kada je bio na pola puta, usporio je i stao uronivši malo dublje u vodu, ali opet ostajući na sigurnom iznad površine vode. Dok su mu tragovi vodili u suprotnom pravcu, napravio je pun krug u smeru kretanja kazaljke na satu, a zatim opet suprotno od kretanja kazaljke na satu. Toranj se zanjihao i dvadesetpetomilimetarski top je opalio negde u pravcu zapada. Trzaj jedva da je malo zanjihao Basilisk: Ljuljajući se na talasima produžio je napred i izašao iz vode dok je ubrzavao prema obali.

"Probaj to sa bilo kojim drugim vozilom," ponosno je rekao Merčant.

"Da li on može da savlada i kose nasipe?"

"Naravno. Sve dok doseže do najdublje tačke vode,, neće potonuti."

"Pa, stvarno sam impresioniran. Neverovatna mašina," rekao je Vilman. "Nisu nam bili potrebni u Iraku, ali skoro na svakom drugom mestu jesu - dobili ste pokretljivost haverkrafta ne koristeći efektat hokejaške pločice."

"Hvala," rekao je Merčant. "Mislio sam da treba da ga vidiš pre nego prođe kao B-49 - iseckan na komadiće za otpad ili u muzeju Istorijskih zanimljivosti."

"Molim?"

Merčant je pokazao glavom u desno, i dva čoveka krenula su u laganu šetnju niz betonsku plažu veštačkog jezera. "Basilisk je trebalo da zameni obe verzije Bredlija. Ali u ponedeljak su me obavestih da je stopirana porudžbina sledećih šest prototipa, i da je cela proizvodna linija dovedena u pitanje. Pentagon ponovo procenjuje njegov razvoj i program nabavke oružja. Svaki ugovor koji sadrži kočnice cvili da zakoči."

"To i nije veliko iznenađenje, zar ne?" pitao je Vilman.

"Nije. Ali čini mi se da mnogi od njih nikada više neće nastaviti da rade, uključujući i ovog. I ako domaću proizvodnu liniju ne dovedemo do određene veličine, nikada nećemo dobiti dozvolu za izvoz, čak ni za prodaju prijateljskim zemljama - što znači kraj naše investicije vredne četiri stotine miliona dolara i proizvodne linije koja nam je mogla doneti dvadeset milijardi dolara i uposliti šezdeset hiljada kvalifikovanih radnika. Ako ovo propadne, mi nemamo šta da im ponudimo."

"Da li mi to pričaš jer hoćeš da se osećam krivim, ili zato što hoćeš nešto od mene? A i ako hoćeš, da li si siguran da je to nešto što mogu da ti dam?"

"Tražim prijateljski savet i ništa više," rekao je Merčant. "Gravere, skoro cele prošle nedelje sam bio u Veilu, vodeći privatne razgovore sa nekim poznanicima koji imaju slične probleme. I posle svih tih razgovora, nismo mogli da se složimo kako treba da reagujemo. Rastali smo se - da kažem jako podeljeni, i strašno zabrinuti."

"Ako se ti tvoji poznanici zovu Barton, Lajtner i Salivan, onda je to razumljivo," rekao je Vilman, imenujući direktore ostala tri američka konglomerata za odbranu. "Imaš veliku odgovornost i mnogo uticaja na živote ljudi."

Merčant je iskoračio ispred Vilmana i naglo stao, posmatrajući ga pravo u oči.

"Gravere, ti znaš da ja ne marim za politiku - meni je apsolutno isto da li gradim karipsku krstareću podmornicu ili kuće na točkovima za Mars, ako je to ono što država hoće da kupi. Elajd Dženeral gradi visoko kvalitetna vozila za bilo koju sredinu - kopno, more, vazduh, kosmos. Naši kupci su ti koji insistiraju da ta vozila natovarimo oružjem."

"'Kada bi želje bile vasionski brodovi...' ja znam da ti veruješ u to Džulz. I zarad starog prijateljstva, neću to osporiti, bar ne sad."

"Hvala ti," rekao je Merčant. "Najgore u svemu tome je to što imam sto sedamdeset i pet hiljada ljudi koji zavise od teorije naoružanog zastrašivanja, kako bi platili račune i pokrili upis svoje dece na koledž. Zato moram da pitam da li je prekasno da ovaj voz u kome se vozimo izbacimo iz šina?"

Sve do tog trenutka bili su sami, izolovani od ostalih, iza zavoja jezera udaljeni nekih dvesta metara od vozila i njihove posade. Vilman je bacio pogled u tom pravcu i rekao: "Prekasno, Džulz."

Merčant je i očekivao takav odgovor koji će potvrditi stav koji je zauzeo na sastancima u Veilu. "Da li imaš neku ideju šta bismo sada trebali da radimo? Mi ovde govorimo o presušivanju sedamdeset milijardi godišnje iz ugovora sa državom i o gubitniku dvadeset i pet milijardi godišnje od izvoza oružja."

"Ako tražiš sažaljenje Džulz, trebalo je da znaš da ja nisam baš zahvalna publika za te stvari," rekao je Vilman. "Ti predstavljaš četiri jahača Apokalipse - Elajd Dženeral, Boing, Lokmar, Junajtid Tekstron. Vi ste dobro zaradili na tuđim patnjama. Ako ti treba da budeš taj koji će sada da pati - pa, iskreno govoreći, teško mi je da se pretvaram da je to nešto strašno."

"Zapravo nećemo mi biti ti koji će patiti, Grovere. Mi možemo da smanjimo platni spisak, zatvorimo fabrike, otpišemo otkazane projekte, sve dok nas ne bude onoliko koliko ostatak našeg posla može da izdržava. Meni će biti teže nego ostaloj trojici - jer se više od pola poslova Elajd Dženerala radi za vojsku. Ali čak i mi možemo u nekom obliku preživeti."

"Pa, u čemu je onda problem Džulz - interesuje te kolika je vrednost akcija korporacije koju poseduju tvoji zaposleni? Koji je razlog te 'strašne zabrinutosti'?"

Merčant je odmahnuo glavom. "Iznenađen sam što uopšte to pitaš. 'Četiri jahača Apokalipse' poseduju glavne objekte na šezdeset i tri lokacije u trideset i tri države. To će biti ekonomska katastrofa ekvivalentna zemljotresu u Los Anđelesu, poplavi u donjem delu Misisipija, i uraganu na obali Floride i to sve u jednoj nedelji. Bićeš svedok stotinama hiljada otkaza samo u prvoj nedelji - uglavnom će u pitanju biti visokokvalifikovani, i visoko plaćeni poslovi koji izdržavaju porodice profesionalaca."

"Već smo prošli kroz ovakve cikluse u prošlosti - redukcije u industriji, poslovne dislokacije, tehnološki preokreti," rekao je Vilman. "Sve je to privremeno. Za godinu dve, ekonomija reapsorbuje talente."

"Da, ali se izgube specijalne sposobnosti, udružene akcije, tehnološki i intelektualni mišiće koji se razviju kada skoncentrišete talente na jednom mestu. Grovere, voleo bih da probam da zadržim što je više tih ljudi na poslu. Voleo bih da timovi ostanu zajedno i da ih zadržim na zadatku."

Vilman se namrgodio u znak neslaganja. "Ti govoriš o poslu koji se daje nekom da bi ovaj imao šta da radi, o socijalnoj pomoći. 'Hajde da kupujemo nekoliko bombardera godišnje kako bi Palmdejl fabrika i dalje radila, hajde da napravimo nosač aviona koji nam nije potreban da se Njuport njuz ne bi raspao.' Ali ti si spreman tako nešto da uradiš samo kada misliš da će ti taj mišić biti kasnije potreban. Ovog puta, nisam siguran da će ikada doći jedno takvo 'kasnije'."

"Upravo o tome želim da razgovaram", rekao je Merčant. "Za šta bismo još taj mišić mogli da upotrebimo. Želim da razgovaram o tome da li smo sigurni da nam nikada više neće biti potrebno da znamo kako se grade podmornice za diverzantska dejstva ili nevidljivi bombarderi, kao i o tome šta bismo mogli da radimo sa sobom dok čekamo da to otkrijemo.

O tome želim da razgovaram, ali ne i o socijalnoj pomoći, Grovere - ne o konstruisanju stvari od kojih nemamo koristi, ili o tome kako da utrošimo duplo više vremena da napravimo to što nam je potrebno. Želeo bih samo da sednem i porazgovaram sa predsednikom o mogućnostima." Merčant je oklevao, a onda odlučio da izvuče poslednji štih koji je imao. "Voleo bih da mi se pruži šansa da sa njim porazgovaram o misiji u Evropi koju bi vodili naši ljudi - o slanju svemirskog broda u orbitu, o postavaljanju guseničara na led, i podmornica u okean. Šta misliš da li bi on bio voljan da me sasluša?"

Iz Vilmanovih začuđenih očiju se jasno čitalo da je on napokon čuo nešto što ga je iznenadilo - i zaintrigiralo. Merčant nije znao da li je ono što ga je privuklo bila sama ideja ili mogućnost za preorijentisanje jednog od četiri jahača Apokalipse sa haotičnih na stvaralačke postupke. Ali Vilmanove reči su otvorile vrata dovoljno široka da mu uliju nadu.

"Ne znam da li će predsednik biti voljan da te sasluša," rekao je senator polako. "Ali ja sigurno hoću. Da li imaš ovde dovoljno mesta za dve stolice i čiviluk za šešire?" Merčant se nasmejao. "Da, Grovere, imam. Imam i kafu u neograničenim količinama, kao i ključ od muškog WC-a."

"Ako budemo pili kafu onda će nam ono drugo sigurno trebati - naročito u našim godinama." Lupio je rukom Merčanta po ramenu i okrenuo ga u pravcu odakle su došli. "Pa, vorent-oficiru, hajde da popričamo o tome šta ćemo da radimo posle rata."

Sada nam je sve izmaklo kontroli.

Kada je jednog jutra pre četiri meseca Mark Breland ovo rekao Džonu Trentu, istinitost ovih reči mogla se shvatiti samo na intelektualnom nivou. Sada je on za to već pribavio sve neophodne dokaze koji su potvrdili ono što je on već unapred znao. Nije više bilo 'normalnih' dana - izgleda da se dešavalo nešto potpuno neočekivano, a ipak u isto vrerne sasvim razumljivo.

"U dobra vremena," objašnjavao je Stepaku, "posao predsednika podsećao je na pokušaj upravljanja klimavim minibusom niz nepoznat planinski put, dok ovaj juri velikom brzinom, a tri tetke i tašta ti za to vrerne u isti glas daju savete kako treba da voziš."

"A kako je sada?"

"Sada je kao da pokušavaš da naučiš da surfuješ," rekao je Breland. "A surfovanje nije nešto što mi u Pensilvaniji baš često upražnjavamo."

Ali ova metafora je značila više od obične poente vica za Brelanda. Kontrola koju je on imao bila je više nego slaba, a sile tako snažne i uzburkane, tako da je izgledalo kao da on provodi svo svoje vrerne padajući, zatim ponovno se uspinjući, ili nesigurno pokušavajući da održi ravnotežu.

Ponekad se dešavalo da događaji jedva uspeju da stignu do vrha reda za čekanje na informativnim kanalima, potpuni i daleki, pogodni jedino da izazovu čuđenje ili gađenje, veličanje ili žaljenje. Dešavali su se i oni drugi koji bi se istog trenutka našli na vrhu predsednikovog dnevnog plana, a ponekad su tamo i ostajali, zahtevajući neprestanu pažnju. Breland je dva pokušaja atentata - jedan u zemlji a jedan iz inostranstva - stavio u ranije pomenutu kategoriju. Pokušaj pokretanja postupka protiv njega - na osnovu generalnog sporazuma - pripao je drugoj kategoriji.

Breland je preživeo sva tri napada, ali je zadobio i druge rane koje nisu zarastale. Sve veća očekivanja poljuljala su njegov rejting u očima onih koji su ga podržavali. Neverovatne koalicije učtivih i neučtivih libertarijanaca, patricijskih industrijalaca i fanatičnih patriota kritikovale su ga sa oba kraja političkog spektra, pomoću prefinjene mejling kampanje i koordinirane protestne kampanje koje su bile njihovo glavno oružje.

Iako su do izbora ostale još dve godine, drugi mandat je bio izgubljen poduhvat, a po Nolbijevom naređenjenju o tome se jednostavno nije pričalo ispred predsednika. Pažnja osoblja bila je usredsređena, po definiciji potpredsednika Toni Frenklina, na 'lečenje temelja.'

Ne možemo kontrolisati to šta će se desiti kada odemo odavde, ni kada će taj dan doći, obrazložila je u svom dopisu koji je postao poznat kao Pohvala. Ne možemo garantovati da ćemo završiti ti ono što smo započeli. Ne možemo garantovati da će naši naslednici poštovati ni našu nameru niti naše napore. Jedino što možemo uraditi, u vremenu koje nam je preostalo, jeste da izvučemo najviše s obzirom da se nalazimo tu gde se nalazimo. Ako iza sebe ostavimo samo planove, sigurno je da je to nešto što se lako može ignorisati. A ako iza sebe ostavimo samo prazninu, ona se lako može popuniti. A ako jedino što postignemo jeste da nagomilamo radnike i zalihe, oni se lako mogu preraspodeliti na druge zadatke.

Ali ako se posvetimo samo ovom cilju i nijednom drugom, prikupljajući pomoć gde god na nju na idemo, verujem da imamo dovoljno vremena da postavimo čvrst temelj za mirno razoružanje, sa stubovima koji će se protezati sve do socijalnog temelja. I ako marljivo negujemo i posmatramo naše temelje sve dok se beton ne konzervira i ne bude spreman da podnese sve težine koje smo mu namenili, tek onda će oni koji nas prate imati mnogo problema da ga rastave ili da ga ignorišu. Biće to stalna postavka na političkoj sceni, opomena za nove mogućnosti. Šta naši naslednici budu odlučili da sagrade na njemu biće pod uticajem onoga šta smo mi učinili kada smo pripremali tlo, a njihove izbore ćemo svi mi biti u mogućnosti da vidimo i ocenjujemo.

Možda još uvek nije vreme da se ova vizija sprovede u delo. Prirodu ove tvrdnje možemo zauvek promeniti, i ponuditi onima koji dele našu viziju, simbol i primer oko koga se mogu okupiti. Može biti da nije u našoj moći da ubrzamo budućnost - ovo je još uvek mlada zemlja, koja s vremena na vreme tvrdoglavo odbija da gleda na duge staze. Ali mi još uvek možemo biti glas ostvarenog proročanstva, babica ako ne i majka novog doba. Naše angažovanje i primer koji dajemo postaraće se da budućnost, kada ona dođe, donese više od prolazne sličnosti sa našim idejama o bezbednijem i kulturnijem društvu.

To ovaj trenutak od nas zahteva. To je ono što mi treba da pružimo predsedniku. Svaki dan je od suštinskog značaja.

Odštampano sitnim štamparskim slovima na pisaćem papiru finog kvaliteta umesto na kompjuteru u elektronskoj pošti, pojedinačno potpisano od strane bivšeg senatora Alabame i koje je ona lično isporučila u skoro tri stotine odseka koji su se. nalazili u zgradi Izvršne vlasti. Pohvala je imala dalekosežniji uticaj na osoblje nego što je Breland ikada mogao da pretpostavi. Došlo je do pregršta dezertiranja i ostavki, ali oni koji su ostali zbili su redove oko predsednika i pokušali da ga zaštite od oluje koja je besnela oko njih.

Ironično, ali jedna od sigurnih luka koju su za njega sagradili, bila je Zapadna Evropa. Breland je bio popularniji u Koloni nego u Čikagu, poštovaniji u Bonu nego u Bostonu. Sve zemlje Evropske unije su već odavno rešile pitanje posedovanja privatnog vatrenog oružja, šta više, one su to rešile u korist javne bezbednosti. Tipičnom građaninu Engleske, Nemačke ili Francuske bilo je teško da shvati kako je moguće da američki predsednik ima probleme zato što nudi rešenje, koje je ionako došlo sa velikim zakašnjenjem, za nešto na šta su oni gledali kao na jednu ružnu mrlju za ono što Amerika simbolizuje.

Ali u pitanju je više bila Brelandova popularnost a ne sažaljenje koje su osećali za nekoga koga su nepravedno oklevetali. Većina tih istih zemalja iz Evropske zajednice decenijama su se borile protiv urbanog terorizma, a to što im je Breland poklonio Okidač dalo je policiji novo moćno oružje u borbi protiv automobil i paket bombi. Za razliku od Amerike, u Evorpi nije bilo otpora kreativnoj i agresivnoj upotrebi Okidača.

Izdanci Marka I bili su zakopani ispod desetina raskrsnica u Parizu i još u tri druga grada u Francuskoj, na taj način stvarajući ograničene rešetke koje su otežavale transport bombi u bilo koji deo grada. Kontrolni punktovi sa masivnim blast deflektorima bili su postavljeni duž voznih i tunelskih prilaza na autoputu u švajcarskim Alpima. Velike oblasti Londona, Belfasta, Ženeve, Amsterdama, Rima, Varšave i Berlina - neke veličine četrdeset kvadratnih blokova - evakuisane su zbog provere neeksplodiranog artiljerijskog oružja, a zatim su stavljene pod stalnu zaštitu Marka I.

Stvaranje ovih 'sigurnih zona' bio je proračunat rizik, mada je bilo i nekih žrtava, iako je prethodno izvršeno skeniranje terena radi detekcije metala i magnetnih anomalija. Tako da su crkva iz trinaestog veka u Bolonji, San Francisko, i deset godina star državni vojni centar u Bonu delimično srušeni, a iza njih su ostali samo duboki krateri od avionskih bombi i požara koje su prouzrokovale V-1 bojeve glave koje su eksplodirale ispod podruma i jako oštetile blok stanova nedaleko od Parlamenta. Ali sigurne zone, obleležene Brelandovim plavo-belim simbolom na kome se nalazila golubica, bile su veoma popularne među turistima kao i među stanovnicima tako da ti gubici nisu osujetili program.

U isto vreme, preko evropskog kontinenta, kvadratni kilometri polja i šuma čišćeni su od bombi i granata koje su ostale posle ratova koji su se vođeni skoro dva veka. Dokazano je da se zapanjujuća količina zastarele artiljerije još uvek nalazila u zemlji, tako da je čišćenje terena postalo pravi spektakl koji je redovno pružao spektakularne predstave informativnim mrežama.

Izvan Evropske zajednice, slični "an ti teroristički protokoli" i "zabranjene zone" počeli su da se pojavljuju duž reke Nil, gde je nova demokratska vlada Egipta čeznula da ponovo namami Zapadnjake u piramide i hramove; u Sarajevu, gde su bili odlučni da od njega ponovo naprave jedan lep, kosmopolitski grad kakav je bio pre prvog civilnog rata; u Singapuru, koji je bio okružen nečim što se moglo nazvati rovom Okidačevog polja i izdavao se za "grad-ostrvo mira."

Tamo negde na Dalekom istoku, vlade više od deset ostrvskih nacija od Solomonovih ostrva do Filipina tražile su od Sjedinjenih Država i Japana da se vrate i očiste ne samo bojišta već i teritorijalne vode na kojima su se borile, a mornarica Sjedinjenih Država je započela testiranja šlepovanog niza Okidača na Gvadalkanalu. Premijer novoujedinjenog Vijetnama uputio je isti apel vladama Francuske i Sjedinjenih Država.

Posmatrano iz okruga Eureke, Nevade ili Prinstona, ili sa Goldstajnovog imanja u Merilendu, sve ove aktivnosti su izgledale kao korenito oslobođenje od optužbe, garancija da neće biti povlačenja.

Ali posmatrano iz kancelarije senatora Vilmana i koalicije Razumom protiv ludila, kancelarije generala Medisona i ostalih članova vrhovnog vojnog štaba: Ansona Tripa i Saveta državne bezbednosti, Ričarda Karera i geopolitičkih analitičara iz Ministarstva inostranih poslova, pogled je bio drugačiji. Oni nisu brinuli o čišćenju terena do koga bi došlo posle poslednjeg rata, već o tome kako da ga spreče - ili, ako bi to bilo neophodno, kako da pobede u sledećem. Šta više, još uvek nikome nije bilo jasno da li bi Okidač mogao biti od pomoći u bilo kojoj od ove dve stvari.

Niko u tim krugovima nije verovao da će samo mirne demonstracije ove tehnologije učiniti Okidač efikasnom merom zastrašivanja protiv agresije. Bilo je rasprostranjeno verovanje da će neko, nedge, morati da pokrene naoružane snage i da ih postavi na granicu. "Doći će do nove Hirošime" bila je jeziva fraza koja se mogla čuti na svakom koraku.

I tako su oni čekali, spremajući se za ono što su smatrali pravim testom Okidača, znajući da će test morati da se ponovi ako njihova reakcija bude prespora ili preslaba. Čekali su da se čuju govorkanja o agresiji na mestu do koga mogu stići brzo i u punoj snazi, govorkanja koja bi bila dovoljno glasna, tako da bi svi mogli da primete kada i kako su ona ućutkana.

Čekali su ukočeni zbog neizvesnog ishoda ove igre, ne znajući ko im je suparnik. Čekali su, i dok su čekali trening se nastavljao, pripremanje nenaoružanih pilota, mornara i vojnika da se suprotstavi napredovanju vojske koja vrši invaziju. U slučaju da Okidač ne profunkcioniše, bili bi izgubljeni životi mnogih ljudi iz specijalne jedinice za taktičke intervencije.

Čekanje se napokon okončalo 6 juna, kada je doživotni predsednik Hasan Husein zahtevao od Sirije, Saudijske Arabije i Kuvajta da prekinu građevinske radove na seriji uskih, pedeset metara visokih tornjeva lociranih unutar njihovih granica sa Irakom.

"Mi znamo koja je prava svrha ovih konstrukcija," izjavio je Husein u obraćanju naciji od koga je zastajao dah. "Mi znamo da su izjave o štitu lažne. Ovi tornjevi se grade kako bi naši neprijatelji mogli da nas špijuniraju, kako bi nevernici mogli da drže pod prismotrom naša sela, gradove, ulice, domove i džamije. Ovi tornjevi se grade da bi naši neprijatelji mogli da usmere svoje rušilačke energije prema našim telima dok mi spavamo; energije koje će izazvati karcinome koji će rasti i ukrasti živote našoj nerođenoj deci.

Mi nećemo dozvoliti da do ovih napada dođe. Nećemo prihvatiti ove podmukle invazije na naše suverene teritorije i naša sveta mesta. Tornjevi moraju biti srušeni. Ako oni koji kuju zaveru protiv nas ne napuste pravac kojim su krenuli i ne unište svoja zla oružja, onda ću ja istog trenutka poslati naše hrabre pilote i vojnike da slome i oteraju naše neprijatelje."

Kako bi potkrepio svoj ultimatum, Hasan Husein je poslao na jug dve oklopne divizije u pratnji artiljerije i protuavionskih baterija na raskrsnicu Rafah na samoj granici sa Saudijskom Arabijom, gde je stajao niz završenih tornjeva u dužini od osam kilometara. Ali pre nego što su redovi tenkova uopšte uspeli da stignu do ovih privremenih logora, kombinovane Predator F-22 i F-117B Najthok eskadrile su preletele pola sveta i sletele na Al-Hijanij, koji se nalazio na samo četrdeset minuta od granice.

Stari modeli Najthoka nosili su vojnu verziju Marka I u svojim unutrašnjim odeljenjima za specijalnu namenu, dok su Predatori nosili dalekometnog Marka II u velikim aerodinamičnim odeljenjima ispod trupa aviona. Međutim, čak su se i posade tih aviona prećutno pitale kako se osam nenaoružanih aviona koji ne nose projektile, i koji u prednjem delu umesto uređaja za izbacivanje projektila nose kamere, mogu izboriti protiv više od sto dvadeset tenkova. Oni su slušali Brelandovo javno upozorenje upućeno Huseinu, bez imalo nade da će ovaj na to obratiti pažnju.

Sledećeg jutra, iračke snage su se u roku od jednog sata približile granici, a Hasan Husein je izrekao još jedan ultimatum, koji je ovoga puta u njegov spisak zločinaca uključio i Sjedinjene Države. "Mi nećemo čekati da postanemo vaše žrtve, ili da bespotrebno ugrozimo naše borce. Nećete nas nagovoriti na dugačke pregovore ili nas usporiti svojim praznim obećanjima. Tornjevi moraju biti srušeni odmah."

Pre sumraka spakovale su se i povukle zadnje građevinske ekipe koje su izvodile radove duž granice Saudijske Arabije.

U dva popodne po Vašingtonskom vremenu, Stepak i Trip su prekinuli predsednika Brelanda koji je bio na sastanku kako bi ga izvestili o onome što je ličilo na napad Iraka. "Dobili smo nove satelitske podatke," rekao je Stepak dok su žurnim koracima išli kroz hodnike prema kancelariji za urgentne sastanke. "Iračke jedinice nedaleko od Rafaha kreću se velikom brzinom, a još šest divizija napreduje putem Al-Basrah prema Safvan ulazu u Kuvajt."

"Znači ipak je Kuvajt meta," rekao je Breland dok je proučavao mapu. "Rafah je bio samo mamac."

"Izgleda da je tako," rekao je Trip.

"Koliko im vremena treba?"

"Po našim procenama snage koje idu iz pravca zapada će verovatno ući u Kuvajt preko Vadi al-Batina, gde je deo tornjeva još uvek u izgradnji. Ako nastave dosadašnjim tempom mogu da stignu nešto malo pre mraka po lokalnom vremenu. Snage iz pravca istoka mogu stići do Safvana sat ranije. Rešetka je tamo aktivna."

"Rakete ili artiljerija?"

Stigli su do kancelarije za urgentne sastanke upravo u trenutku kada je Breland postavio pitanje, i sekretar odbrane je otišao direktno do operativne mape. "U poziciji da stignu do Al-Kuvajta su: ovde, ovde, i ovde. A ako se stvari budu odvijale po dosadašnjem scenariju, gospodine predsedniče, očekujemo da će ih i u potrebi ti."

Stepak je oklevao, a zatim se okrenuo licem prema Brelandu. "Znam da ste nameravali da sačekate dok tenkovi ne pređu granicu, tako da se činjenica da je Irak agresor ne može dovesti u pitanje. Ali ako GA-30 poseduju hemijske bojeve glave, možemo očekivati deset hiljada mrtvih u Kuvajt sitiju. Ako poseduju biološke, licitacija počinje kod cifre od trideset hiljada. Da li da sačekamo da Iračani primene artiljeriju, ili da preuzmemo inicijativu i krenemo na njih?"

"Koliko brzo možemo reagovati od trenutka kada oni krenu? Da li se možemo dovoljno približiti da sačekamo prvi napad?"

General Holi je istupio kako bi postavio pitanje. "Najthok avioni nemaju veliki kapacitet da se zadrže na jednom mestu. Predatori imaju veći kapacitet, ali da budem iskren, nemamo dovoljno aviona da pokrijemo sve baze, ili da pokrijemo gubitke do kojih može doći ako na taj način izložimo svoje avione."

"Da li možemo uključiti još neke avione?"

"Imamo šest lovaca koji su opremljeni Okidačima na brodu Truman u mediteranskom moru," reako je admiral Džejkobs. "Isuviše su daleko. Imamo još šest na Reganu, u zapadnom delu Indijskog okeana; sa mogućnošću vazdušnog punjenja goriva, možemo ih pre zore dovesti samo do iračko-kuvajtske granice, ali i pitanje tajminga je nezgodno - potrebno nam je odobrenje za pokret u roku od sledećih pola sata, da ne bi zakasnili."

Breland je seo za okrugli konferencijski sto. "Potrebne su mi predloži," rekao je. "Ne očekujte da ja izvedem udarac."

"U redu, gospodine predsedniče," rekao je Stepak. "Mi preporučujemo da narušimo granicu i preuzmemo inicijativu. General Medison predlaže da odmah za artiljerijom pošaljemo u Irak jedan F-22 i jedan F-117B, i da tempiramo napad trideset minuta pre nego što oklopne jedinice stignu u Kuvajt. Ostala četiri aviona u Al-Hijaniju treba da krenu za oklopnom kolonom iz Aš-šabakana i da je presretnu na granici. Poslaćemo četiri aviona sa Regana da presretnu kolonu iz pravca istoka kod Safvana."

"Planirani gubici?"

"Dvadeset posto. Tri aviona."

"Da li oni mogu da izvrše zadatak?"

"Radije bih da imamo duplo više aviona, i vrhunsku taktičku podršku za njih," rekao je Medison. "Daćemo sve od sebe da izvršimo zadatak sa onim čime raspolažemo."

"Da li možemo biti sigurni da ovo nije još jedan mamac?"

"Možemo, ako mi prvi napadnemo."

"Hoću da izdam još jedno upozorenje."

"Onda planirajte udvostručene gubitke, a ja vam ne mogu garantovati rezultate. Izričito vam savetujem da to ne radite. Već ste ih obavestih da smo tamo, a i zašto smo tamo. Ako im kažete da smo prozreli njihov mamac, to će verovatno odati prednost koju imamo, a koja će nam verovatno biti potrebna. "

Trip je stao desno od Brelanda. "Gospodine, razmislite...," rekao je tiho. "Šta ako ih ponovo upozorite, i oni prekinu svoju akciju? Da li je to zaista ono što mi hoćemo?"

Njegova implikacija je Brelandu bila neukusna isto kao i izgled za iniciranjem neprijateljstava na teritoriji Iraka. Odgurnuvši stolicu unazad, ustao je i prišao operativnoj mapi i počeo da je proučava prekrstivši ruke na grudima. Problem je bio u tome što se mapa sastojala samo od obojenih senzora, poput nepravilne šahovske table sa neobičnim figurama. Tako da je morao da se napregne da na njoj vidi ljudska bića: američke pilote, iračke tenkiste, kuvajtske vojnike i građane, artiljerce koji očekuju da će biti pedeset kilometara od sukoba.

Ipak nam nije potrebna Hirošima. Prokleti da su što ne veruju, razmišljao je Breland ogorčeno. Prokleti da su što su spremni da iskopaju ratnu sekiru - i što me čine obaveznim da im je oduzmem. A to znači da bilo kakve poluakcije ne dolaze u obzir - a takva sila mora biti primenjena da im više nikada ne padne na pamet da je ponovo iskopaju. Prokleti da su svi...

"Slažem se sa planom koji je izložio sekretar odbrane," rekao je, ne skrećući pogled sa mape. "Pošaljite avione u Irak."

Neposredno pre svitanja četiri aviona su jurila kroz skoro potpuni mrak u noći bez mesečine, klizeći jedan pored drugoga dvesta metara iznad pustinje. Ni radari ni stražari nisu primetili te uglaste crne figure kako seku nebo brzinom koja nadmašuje zvuk njihovih sopstvenih motora, dok napokon nije bilo kasno, i dok pakleni stubovi u vidu paljbe nisu markirali lokacije na kojima su se nalazili kamioni sa municijom koji su bili pripremljeni da uvedu u borbu velike čelične cilindre dalekometne artiljerije.

Iz pilotskih kabina, izgledalo je kao da se svaka gromoglasna eksplozija probija naviše prema njima, hvatajući se za fine površine aviona, sipajući šrapnele po rotirajućim oštricama turbina, mekanim telima pilota. Najžešći potresi nosili su njihove avione po nebu kao u olujnoj noći. Ali brzina kojom su išli nosila ih je daleko od opasnosti u sigurnost, kao da jašu na krilima haosa.

Razdvajajući se u parove, izvršili su još četiri napada na utvrđene borbene položaje i obližnje privremene logore koji su sada goreli u plamenu. Poslednji napad je izvršen u tišini, kao da na zemlji ispod njih nije ostalo ničega ili nikoga da ugrozi avione.

Niz Az-Zabajr put, još četiri duha su jurila i ščepala svoj plen - dugačak i loše nanizan konvoj podrške bio je u pratnji kilometar i po dugačke kolone rusko-indijske oklopne jedinice. Jedan Najthok je leteo tik iznad desne strane puta, dok je drugi bio tik iznad leve, tako da im je jedan prelet bio dovoljan da u potpunosti unište konvoj. Predatori, koji su za njima išli kao osmatrao, nisu imali metu u koju bi uperili svoje Mark II jedinice, kao ni razlog za drugi prelet.

Kada su sustigli kolonu oklopne jedinice, ona je bila u potpunosti rasturena, izbačena sa puta na pesak. Za manje od dva minuta, svaki tenk je bio poput mrtvačkog kovčega u plamenu. Simbolična mitraljeska vatra u prvim sekundama ispaljena ka avionima nije pričinila nikakvu štetu, a čak ni radio upozorenje upućeno od strane konvoja koji je išao iza, nije omogućilo ni jednom od protivavionskih lansirnih uređaja da opali niti jedan projektil na napadače koji su leteli nisko.

Treći element zabranjenih snaga, koji je bio sastavni deo ratne mornarice sa Regana, stigao je kasno u Safvan. Njegov nepogrešivi raspored letenja omela je nekolicina manjih havarija i problema sa vazdušnim punjenjem goriva. Već je bilo svanulo kada su avioni konačno stupili u kontakt sa svojim ciljevima.

Ali na zaprepašćenje pilota, iračka kolona, koja je brojala više od 220 tenkova i ostalih vozila, nije išla prema Kuvajtu, niti je bežala u pravcu iz koga je došla. Umesto toga, stajala je tu na mrtvoj tački, nasred puta na kilometar od Safvana, a isečeni dupli red vozila jasno se mogao videti sa kuvajtskog graničnog stražarskog mesta. I sa jedne i sa druge strane puta, razbacani po jalovoj zemlji, ali držeći se podalje od tenkova, nalazile su se stotine, možda i hiljade iračkih vojnika na nogama.

Bilo je potrebno obaviti nekoliko radio poziva u sledećih par minuta da bi misterija bila rešena. Napokon su piloti koji su kružili iznad njih dobili potvrdu od strane kuvajtskih snaga sa granice, da je neverovatan prizor ispred njih, u stvari, neobična stvarnost. Vojnici na nogama bili su članovi tenkovske posade, koji su napustili Svoja vozila kako ne bi odleteli u vazduh zajedno sa njima.

"Verovatno su dobili informaciju šta ih čeka. Nemojmo ih razočarati," rekao je vođa leta i poveo svoje kolege pilote dole.

I to je, najzad, bio kraj početka. Za manje od jednog sata, nekoliko nenaoružanih aviona rastavilo je moderne oklopne invazivne snage, metodično uništavajući njihovu opremu i, što je još bitnije, slamajući njihovu volju. I upravo je priča o bitki - o događajima kod Safvana, neverovatne slike koje su snimili vojni reporteri sa zemlje - potvrdila i pristalicama i onima koji su bili skeptični po tom pitanju, da je zora nove ere svanula, i da nema povratka.

18
LUDILO

"Kada bi postojao narod koji je postigao takav nivo etičke kulture da odbija da objavljuje ratove Hi da nosi oružje, koji je sačuvao ono malo pameti, dobili biste narod ljubavnika, dobrotvora, narod pravih, velikih i sposobnih ljudi,"

- Ralf Valdo Emerson

Zabeleženo je da je parnica Nacionalnog udruženja strelaca protiv Okidača od prvog dana imala poseban tretman.

Sudiji Virdžinija Hauard iz okružnog suda u okrugu Kolumbija bile su potrebne nepune dve nedelje svedočenja i četiri dana razmišljanja da donese presudu kojom podržava stav NUS-a da građani imaju pravo na oružje, ali da nemaju pravo na Okidače. Nalog koji je izdala zabranjivao je korišćenje saveznih fondova za razvoj, proizvodnju ili tehnološko usavršavanje Okidača. Ali onda je razbesnela Džona Trenta, jer je bukvalno već sledećeg trenutka, povukla naredbu i stavila slučaj na čekanje za apelacioni sud.

"Zašto?" tražio je odgovor od svog advokata, Filbija Lankastera. "Ona jednom rukom daje, a drugom uzima. Zar ona nije jedna od nas?. Kome još ona duguje?"

"Ona je sudija tek tri godine," odgovorio je Lankaster. "Ovo je prevelik zalogaj za nju, i očigledno da želi da prebaci odgovornosti na apelacioni sud. Ne brini zbog toga. Odluka će prevagnuti u našu korist. Prava akcija počinje tek sada."

U roku od nekoliko dana, podneto je devet peticija višem sudu koje su se zalagale za izdavanje sudskog naloga za sakupljanje arhive iz nižeg suda, uključujući i onu očekivanu koju je Doran Daglas podneo u ime Ministarstva pravosuđa. Kao odgovor na to iz suda su zahtevali da u apelacionom sudu, koji je već imao unapred zakazana suđenja, odmah preuzmu ovaj slučaj.

Onog trenutka kada je slučaj NUS protiv Sjedinjenih Država dospeo u ruke Vrhovnog suda, prebačen je za početak meseca, na taj način preskačući više od nekoliko desetina drugih slučajeva koji su bili na dnevnom redu za suđenje. Usmena objašnjenja za ovakav postupak čula su se tek deset nedelja nakon što je postupak prvi put pokrenut. Odstupivši od uobičajene prakse, sud je na osnovu člana 28 iz pravilnika odobrio da se utvrđeno vreme od uobičajenih pola sata za svaku stranku, produži na četrdeset pet minuta.

Vrhovni sud je otišao još dalje u ostupanju od uobičajene tradicije i dozvolio je da po četiri predstavnika iz utvrđenih grupa, koje su podnele amicus curiae rezime činjenica, takođe učestvuju i diskutuju pred sudijama. Udruženja Vlasnici oružja Amerike i Alijansa za drugi amandman pojavili su se kao podrška NUS-u, dok su koalicija Razumom protiv ludila i HCI stali u odbranu protivnika oružja. Trent je bio zadovoljan prikazanim razlikama.

"Sudite o njima na osnovu onih koji ih podržavaju," rekao je u intervjuu koji je dao na medijima neposredno pre usmenih diskusija. "Patriote i oni koji podržavaju Ustav, podržavaju i nas stav. Socijalisti internacionalisti i propagatori centralizovane vlasti podržavaju njihov stav. Razoružajmo Ameriku je već pedeset godina na dnevnom redu levičara. Siguran sam da im se Vrhovni sud neće pridružiti i na taj način počiniti izdaju."

Nijedan slučaj od slučaja Rou protiv Vejda nije izazvao takvo interesovanje javnosti. Fondacija za javne poslove preko noći je bukvalno pretvorila zvanični prepis iskaza u tročasovnu televizijsku dokumentarnu dramu; kada je objavljena, veliki broj ljudi je pokušao da dođe do nje, tako da su serveri Ojz Projekta prosto pali, a proizvođači su morali da pribegnu sponzorisanom prenosu koji je emitovan u određeno vreme. I pored svega toga, emisija se nalazila na vrhu svih rang listi te nedelje.

Zbog celokupne urgentnosti očekivanja su bila da će sudska odluka biti ubrzo donešena, ali do toga nije došlo. Meseci su prolazili jedan za drugim, sve dok se poznavaoci suda nisu složili u uverenju da se stavovi sudija bitno razlikuju, i da su verovatno zapali u bezizlaznu situaciju.

Kako se planirani završetak godišnje sezone u Vrhovnom sudu približavao, Lankaster je Trentu preneo govorkanja da sudije nisu čak ni odlučile ko će napisati presudu - što bi, u slučaju da je istina, povećalo izglede da sud pvog juna obustavi suđenje bez presude, i da ponovo nastavi u jesen.

"Kako je moguće da je njima ovo toliko teško?" pitao je Trent Lankastera. "Šta misliš oko čega su zapeli? U Drugom amandmanu jasno piše sve ono što im je potrebno. Reči samih osnivača: Džordža Vašingtona - 'Oružje je odmah do Ustava po važnosti'. Džejmsa Medisona -"

"Molim te, Džone, samo nemoj celu konzervativnu knjigu citata. Na kraju krajeva ja sam taj koji je napisao rezime."

"Znam," rekao je Trent i uzdahnuo. "Ali, oh moj bože, Filbi, sudija Hauard je sve shvatio kako treba, a za to mu je bilo potrebno deset puta manje vremena od vremena koje su ovi već potrošili, naravno ne računajući odlaganje."

Po prvi put, Lankaster nije bio siguran. "Stav vlade može da pravi probleme strogim konstrukcionistima u sudu," rekao je. Mi se nalazimo u carstvu koje osnivači nikada nisu zamišljali. Priča se da sudije nisu podeljene samo na dva, već na tri tabora. Teško da će to telo postići kompromis. Mogli bismo da završimo u nekom čudnom savezu i sa nekom iznuđenom odlukom koja nikome ne odgovara. Mislim da moramo biti spremni."

"A za to vreme se federalci smeju u sebi - fabrike bruje, kamioni se kotrljaju, a nove instalacije Okidača se odigravaju svakog bogovetnog dana," Trent se žalio ogorčeno. "Zar ne možemo ništa da učinimo da se prekine odlaganje? Zar ne postoji nijedan način da se dođe do suda? Zar ne bi trebalo svakog jutra, šest ili deset ili dvadeset hiljada naših pristalica da bude na stepenicama ispred suda?"

"Ma da, kako da ne. Postarajte se da ponesu pištolje i da mašu njima iznad glave, kao što to rade na onim glupim demonstracijama svake godine. Baš je dobra ideja zastrašivati sudije," rekao je Lankaster sarkastično.

"Džone o ovome smo pričali pre mnogo meseci - jebem Okidač je u podrumu samog Vrhovnog suda. Ako naši ljudi urade bilo šta zbog čega bi sudije stekle utisak da im je on potreban kako bi se zaštitili od nama sličnih ljudi, onda je sve propalo. Propalo."

"Možda bi oni trebali da odustanu od slučaja. Sukob interesa." rekao je Trent mrzovoljno.

"Bolje mi reci da razumeš šta hoću da ti kažem, Džone. Jedna greška, i odbacili bismo prednost od osam godina haosa oko NFRRA. Sudije nisu pustinjaci. Oni znaju koliko ste vi ljudi strasni, a Vrhovni sud mora da bude oprezan da ne dođe do pokretanja još jednog dugog kontroverznog postupka. Doći ćete do njih ako ste strpljivi, razumni i kulturni. Držite se toga i učinite sve što je u vašoj moći da stišate strasti sve dok ne donesu presudu."

"A šta ako njihovo mišljenje ne bude išlo nama u korist?"

"Onda ćemo analizirati mišljenje sudija, i pristupićemo problemu iz drugog ugla."

"Znači plan B bi bio više manje sličan."

Lankaster je šmrknuo. "Mogu da me spale na lomači zbog jeresi, Džone, ali kada imaš dobre advokate, pištolj ti nije potreban."

Prvi jun je došao i prošao, a Vrhovni sud nije izneo svoje mišljenje o slučaju NUS protiv Sjedinjenih Država, niti je napravio prekid preko leta. Ništa nije objavio, niti ponudio bilo kakvo objašnjenje zašto je, po prvi put za više od dve decenije, produžio svoje zasedanje. Fraza "hung court" (sud koji ne može da donese jednoglasnu odluku) se prvi put pojavila u CNN-ovoj reportaži o pravnim pitanjima, da bi se vrlo brzo posle toga mogla čuti na svakom koraku.

Džon Trent je naizgled mirno prebrodio medijski pritisak u nedelji koja je prethodila prvom junu. Svi su želeli da znaju šta on misli, ali mu je Filbi Lankaster strogo zabranio daje bilo kakva objašnjenja.

"Ovo odugovlačenje ne treba nikoga da uzbuđuje. To nam samo govori da sud veoma ozbiljno shvata pitanja koja su od suštinske važnosti za našu žalbu, i daje joj ozbiljnost koju ona zaslužuje," izjavio je Trent dok je stajao ispred novo podignutog spomenika posvećenog članovima narodne vojske iz revolucionarnog rata u Brendivajnu, u Pensilvaniji.

"Potpuno sam siguran da će sud doneti ispravnu odluku, pravednu u odnosu na Ustav, zemlju i naše građane, čija su prava od najvećeg značaja za jednu slobodnu i demokratsku naciju," izjavio je on nedelju dana kasnije, dok je stajao ispred kopije povelje slobode koja je bila veličine postera i visila je u hodniku glavnog štaba NUS-a.

"Meni se čini da skoro svaki čovek u Vašingtonu ima veću želju da se ovo okonča, od samih sudija. U Vašingtonu je leto, i verovatno im je vruće u njihovim odorama," izjavio je nedelju dana kasnije u svom VR pojavljivanju u Alter egu. Bio je to dobar tekst, iako re radilo o unapred smišljenom govoru, a smeh koji je izazvao bio je još gromoglasniji imajući u vidu da su mu producenti dali da obuče Davidov kostim a cela scena je bila postavljena u virtuelnom ateljeu.

"Kad već govorimo o odorama," oštro je primetio Džej, "ako postoji neka Monik među sudskim zapisničarima, molimo je da se javi. Mi bismo stvarno želeli da saznamo da li se zaista radi o sudu koji ne može da donese jednoglasnu odluku..."

Iza kamera, Trent je bio sve nervozniji. Ogorčeno je prigovarao ostalim šefovima iz NUSa na nedostatak hrabrosti i savesti ljudi u Vrhovnom sudu, kao i zbog činjenice da ljudi iz sudske branše, generalno gledano, nemaju časti. Rugao se Filbiju Lankasteru i ostatku NUS-ovog pravnog tima da su profesionalne pijavice koje bi rado izgubile slučaj samo da iskamče i poslednji dinar iz novčanika svojih gladnih klijenata. Jedva se suzdržavao da ne pomene Marka Brelanda, Grovera Vilmana, ili Džefrija Hortona poimence, a kada je to konačno i učinio, obilato je svoje reči začinio komentarima tipa "izdajnici," "lažljive bitange," "ubice," i "podle kurve."

Da bude još ironičnije, Trent je veći deo dana provodio slušajući još zlobnija buncanja a u isto vreme se primoravajući da propagira umerenost. S obzirom da je bio prvi u sudnici, NUS je postao gravitacioni centar u borbi protiv Okidača. Izgledalo je kao da su najviši oficiri svake organizacije koja se zalagala za pravo nošenja oružja, a koja je imala više od tri člana, očekivali da dobiju šansu da razgovaraju sa Trentom nadugačko i naširoko - bilo da mu ponude savet koji nije tražio, da ga hvale i ohrabruju, da saosećaju sa njim, ili da ga otvoreno osude zbog kukavičluka.

On je sputavao sumnje koje su sve više rasle u njemu i rekao im sve ono što je Filbi Lankaster njemu rekao, da doklegod je ishod neizvestan, u njihovom najboljem interesu je da se sve svede na prekid vatre a ne na pretnje i nasilje, već samo na kulturne demonstracije i umereno ubeđivanje. On se tome malo podsmehnuo, ali je bio rešen da se izbori protiv kritika i istrajao je u tome.

"Mi ne želimo da sudije proveravaju izveštaje i da steknu utisak da je Okidač ono što treba Americi," rekao je komandiru milicije Zapadne Montane.

"Ne želimo da sudije pomisle da su trodelna odela simbol ubica, budala, usijanih glava, bednih pijanica i siledžija," rekao je predsedniku udruženja 'Sloboda za kalibar 45.'

"Mi želimo da sud shvati da je Amerika jedna civilizovana zemlja gde su vlasnici oružja odgovorni ljudi. Želimo da oni shvate da naše oružje, u stvari, spašava živote i štiti našu slobodu i da je ono porodična razonoda," rekao je predsedavajućem Komiteta za korespondenciju Arizone.

Strpljenjem i istrajnošću a ponekad i pritvorenim bratskim odnosom, Trent je ubedio veliku većinu da se složi sa pojmom "civilizovan prekid vatre." Uradio je to iako je znao da ga neki od njih čak smatraju slabim, blagim, plašljivim. Spremnost da se ubije za ono u šta čovek veruje bila je, u njihovim očima, jedina prava mera muškosti. A u korumpiranim sudovima i tokom lažnih suđenja postajalo je jasno da su oni koji su izgubili svu veru u ono u šta su verovali spremni da pribegnu nasilju.

Trent je mogao da oseti to razočarenje, ali mu je bilo teško da uopšte priča o sledećem koraku. Najteži testovi su mu ipak bili sastanci sa ekstremistima narodne vojske. Na njegovu sreću oni nisu bili baš najbolje posećeni. Neki su osnovali separatističke komune i prekinuli su sve kontakte sa ostatkom "Amerike." Mnogi drugi su na NUS gledali sa izrazitim prezirom zbog njihovih saradnika.

Ali nekoliko puta otkako je slučaj dospeo do Vrhovnog suda, Trent je sedeo preko puta ljudi od morala koji su bili tako odbojni, a način na koji su oni razmišljali njemu tako stran, da on na njih nikako nije mogao da gleda kao na saveznike. Dolazili su sa ponudama za koje nije želeo da čuje: da izvrše atentat na direktore fabrika Arona Goldstajna, da kidnapuju šestogodišnju praunuku vrhovnog sudije i da je drže kao taoca, da otruju izvore vode u Beloj kući, da kidnapuju putnički avion i da ga obore tamo gde Trent odabere.

Nije znao da li oni imaju neophodna sredstva da to urade, ili su to bile samo prazne pretnje, mada ga u suštini i nije bilo briga. Postojala je granica koju Trent nije želeo da pređe, a njegovi posetioci su mu pomogli da je definiše. To je bila granica između patriotskih postupaka i onih revolucionarnih. Uništiti jedan narod kako bi je sačuvali po njegovom mišljenju je bilo neoprostivo - a taj paradoks, koji je Trentu ličio na Inkviziciju, za njega je bio postupak luđaka.

Da ironija bude veća, upravo je sa ovih sastanaka Trent izlazio u najmračnijem raspoloženju, osećajući nepopustljiv bes prema Vašingtonu.

"Džone, treba da počneš da se ophodiš prema ludilu kao prema kontakt otrovu," šalio se sa njim viši administrativni pomoćnik. "Ne ulazi unutra bez rukavica i maske."

"To nije to," rekao je Trent koji nije mogao da se nasmeje toj šali "Da li znaš zašto ovako završavam? To je zato što ne mogu da oprostim predsedniku što je takvim ljudima dao gorivo za njihovu paranoju. Tiranija nije jedina pretnja onome do čega je meni stalo. I anarhija je isto toliko opasna."

Čuo je glas iza sebe u foajeu - bio je to prijatan i samouveren glas, ali njemu nepoznat.

"Pitam se da li bismo mogli da obavimo jedan iskren razgovor, Džone Trent."

Trent se okrenuo i susreo se sa gizdavo obučenim starijim čovekom koji je stajao jedan korak iza njega. Pogled mu je prvo skrenuo do uobičajenih mesta koja ljudi u dobro sašivenim letnjim odelima koriste kao skrovišta, a zatim je podigao pogled da bi ga sam procenio. Nekoliko santimetara niži od Trenta, stranac je imao bujnu sedu kosu, prsten sa Prinstona, i malo veći stomak koji dobro skrojeno odelo nije moglo u potpunosti da prikrije. Po Trentovoj proceni ovaj čovek bi trebao da ima oko šezdeset godina.

"Oprostite, da li vas poznajem?"

"Možda," rekao je čovek i približio mu se. "U svakom slučaju, ja imam neke informacije koje će vam biti od koristi."

Trent se namrštio. To što ga u javnosti prepoznaju i prilaze mu nije bilo ništa novo, naročito u poslednje vreme, ali već je polako gubio strpljenje zbog svega toga.

"Vidite, ja sam ovde došao na koncert sa nekim prijateljima. Ako želite da razgovaramo o udruženju, zamolio bih vas da me pozovete sutra u kancelariju."

Kao odgovor na to stranac ga je čvrsto uhvatio za lakat i okrenuo prema hodniku koji je vodio do kancelarija koncertne dvorane.

"Molim vas," rekao je. "Ne mogu da slušam Mahlera. Ja sam naklonjeniji italijanskim romantičarima - došao sam da čujem Rosinija i da vidim vas."

"Da li biste mi onda rekli svoje ime?" pitao je Trent, i pustio da ga stranac vodi.

"Baš sam nekulturan," rekao je čovek. "Ja sam Anđelo DiBartolo. Hajde, izvolite uđite ovde," DiBartolo je otključao blagajnikovu kancelariju, i stao u stranu kako bi pustio Trenta da uđe prvi. Kada je primetio da Trent okleva, i da pogledom iza sebe pokušava da vidi Džerija, svog vozača i telohranitelja, DiBartolo je brzo dodao: "Ne, ne, mi smo prijatelji, gospodine Trent, molim vas ostavite se sada svojih petparačkih predrasuda. Vaš i moj vozač puše ispred, tako da mi možemo na miru da popričamo."

"Vi ste onaj Anđelo DiBartolo," rekao je Trent. "Iz Baltimora."

Drugi čovek je pomirljivo slegnuo ramenima. "Moji ljudi pokušavaju da spreče da se moje lice i ime pojavljuju u vestima. Na žalost, oni nisu uvek uspešni u tome. Uđite, molim vas, možda i stignete da se vratite na svoje mesto za prvi čin."

Trent je ušao i upalio svetlo, ali ga je DiBartolo ugasio kada je zatvorio vrata i ponovo ih zaključao. Bilo je dovoljno svetla koje je dopiralo sa ulice, a zbog čega je kancelarija ličila na sivo beli svet.

"Rekli ste da imate informacije za mene..."

"Da. Vidite, ja sam lično zainteresovan za vašu parnicu," počeo je DiBartolo.

"Zašto? Samo molim vas budite otvoreni."

DiBartolo se nasmejao. "Možete reći da je primenjeno nasilje za moj posao isto što i reklamna propaganda za Dženeral Motors. Tako da bi bilo koja promena u uslovima poslovanja bila od velikog značaja za mene. U potrazi da zadovoljim svoju radoznalost, čuo sam nešto za šta sam siguran da bi vas interesovalo. Vrhovni sud će izneti svoje mišljenje u utorak ujutru..."

Do utorka je ostalo još tri dana. "Kako vi to možete znati?" pitao je Trent.

"Imam jednog prijatelja koji je u tesnoj vezi sa Vrhovnim sudom."

"Vidite, kako bih ja..."

"Zar ne želite da čujete kraj?"

Sa mučninom u stomaku, Trent je progutao knedlu i zaćutao.

"Sud je podelio glasove na pet prema četiri," nastavio je DiBartolo, "kako bi odbio Hauarda i dozvolio nastavak upotrebe Okidača. Oni će izneti ukupno četiri stava, uključujući i tri većinska, a Liget će doneti glavnu odluku."

"Vi to meni kažete da smo izgubili."

"Nažalost, da. Nadam se da će vam ovo unapred dato obaveštenje pomoći da se adekvatno pripremite i reagujete."

Nije bilo razloga da poveruje u DiBartolovu priču, sem možda jednog: sudije Vrhovnog suda Džozefa Antoni Perija, koji je ranije bio u Okružnom sudu države Merilend i četvrtom prvostepenom Apelacionom sudu, a koji se trenutno nalazio na mestu mlađeg člana bratstva Oktobar. "Ova vest je - pouzdana?"

"Apsolutno pouzdana," uveravao ga je DiBartolo.

Trent se okrenuo i uhvatio naslon stolice tako snažno da su mu prsti pobeleli kao da su ostali bez kapi krvi. "Koja je cena ove informacije, gospodine DiBartolo? Ponudili ste je i pre nego što sam vam rekao da li je ona od bilo kakve važnosti za mene."

"Ne brinite zbog toga, gospodine Trent. Nemate nikakvih obaveza prema meni. U stvari, hteo sam da vas pitam da li možemo još nešto da učinimo za vas..."

"Još nešto? Šta na primer? Da naručite predsednikovo ubistvo?" rekao je Trent sarkastično. "Pogrešno ste me razumeli, gospodine Trent," rekao je DiBartolo, bez imalo gorčine u glasu. "Nikada ne bih odobrio tako besraman čin. Postoje pravila. Ne svetite se nekome samo zato što vam se suprotstavlja. Zdrava poslovna odlučnost mora da postoji, kao i mogućnost da se ostvari čist profit. Ili to ili pitanje časti."

"Šta onda da radimo?" pitao je Trent i okrenuo se prema DiBartolu. "Šta nudite? Došli ste ovde i rekli mi da su nas pobedili. Šta je to što vi mislite da sada možete da uradite za nas? Nažalost ja ne umem baš najbolje da čitam između redova."

DiBartolo je slegnuo ramenima. "Nenaoružan čovek uvek zna da je u opasnosti kada je na putu. Naoružan čovek koji se nalazi iza zidina tvrđave nije uvek tako oprezan. Vremenom, znate, sve tvrđave se svedu na artiljeriju, opsadu, korupciju i izdaju. Mada, sigurno postoji način, gospodine Trent, i neko će ga pronaći." Podigao je desnu ruku i zamahnuo njom. "Ali u međuvremenu, postoji cena koja mora da se plati i ja želim da doprinesem, na neki način, u tom pogledu. "Evo šta možemo da uradimo..."

Ponuda koja je usledila povredila je Trentov ego, a rana izazvana onim što je čuo, izmamila je iz njega otpor praćen oštrim primedbama. "Mi možemo sami da plaćamo svoje advokate. Ili bilo koju drugu profesionalnu uslugu koja nam je potrebna,"

"Kako hoćete," DiBartolo je podigao ruke kao da se predaje. "Ali ako vam zatreba pomoć da osigurate druge izvore - nekoga ko poznaje artiljerijske tajne ili kako funkcioniše mehanizam opsade - nadam se da ćete se javiti. Moji ljudi mogu da se pohvale da su eksperti u ovoj oblasti."

Svetlo iz hodnika koje je dopiralo kroz reljefno staklo na vratima kancelarije počelo je da se pali i gasi, jednom, dvaput, triput. "Ah, to je poziv - vidite, odmor je završen; još uvek ništa niste propustili. Molim vas, pridružite se prijateljima. Što se mene tiče, ja jedva čekam da odem kući da vidim svoju porodicu. Hvala vam Džone Trent, bili ste jako ljubazni. Sve najbolje."

Dva dana Trent nije nikome rekao za sastanak. Kada se Mahlerova Druga simfonija završila, on se smirio dovoljno da drži jezik za zubima, i ubedio je sebe kako je bolje da sačeka i vidi šta će se desiti u utorak, nego da se izloži opasnosti samo na osnovu onoga što mu je DiBartolo rekao.

Ali rano ujutru u ponedeljak, NUS-ov blagajnik je ušao u Trentovu kancelariju sa zabrinutim izrazom lica i sa pregrštom štampanog materijala.

"Pogledajte ovo," rekao je. "U poslednjih sat vremena, skoro milion dolara je stiglo na glavni račun - sve je stiglo u vidu telegrama, svi čekovi su bili između četrdeset i i sto hiljada dolara, i to od donatora za koje nikada ranije nismo čuli. Međunarodni fond za slobodu, Fondacija Sofije Ajelo, Prijatelji slobode, onda neko Pomorsko holding preduzeće, nekoliko individualnih građana iz Evropske unije plus dva Karipska računa iza koga može da se krije bilo ko - da li ste vi to lepo proveli vikend a mene ste zaboravili da obavestite? Nijedan od ovih donatora nas nije kontaktirao da pita za broj našeg računa. Šta da radim sa ovim?"

"Vikend sam proveo grozno, hvala na pitanju, a očekujem da će predstojeća nedelja biti još gora," rekao je Trent jetko dok je ustajao. "Novac dajte fondu za obrazovanje i pružanje pomoći siromašnima. Mnogo tog novca potrošićemo već u sledećih 24 sata. Kenneth!" ovaj povik je bio upućen njegovom administrativnom pomoćniku koji se nalazio ispred kancelarije i koji je dotrčao istog trenutka: "Da?"

"Sazovi veće. Imamo posla."

Akcija slanja poruka, koja je pozivala na uzbunu putem mreže, funkcionisala je savršeno. Do utorka rano ujutru, prethodnica demonstranata Dana pravde kretala se prema Vašingtonu u koloni turističkih autobusa i čarter aviona.

Pošto su se okupili na zapadnom kraju Mola, autobusi su izbacili svoj ljudski teret u blizini Linkolnovog memorijala, a zatim se okrenuli i krenuli po još ljudi. Vođe marša su okupljale novopristigle u grupe od dve ili tri stotine i vodili ih prema istoku duž Ustavne Avenije prema Kapitolu. Put ih je vodio pored prozora Bele kuće, i mnogi protestanti su glasno izvikivali svoje negodovanje preko Elipse. Inače su se, generalno gledalo, ponašali pristojno, i dok je policija iz parka na konjima pažljivo motrila šta se dešava i komunicirala preko radija, oni su držali pristojno rastojanje i nisu pokušavali da ih ometaju.

Do 8 sati ujutru, bilo je više od deset hiljada ljudi izvan Kapitola, koji su se okupili na istočnom delu travnate površine Mola nedaleko od Vrhovnog suda, koji se nalazio nekoliko ulica dalje. Za to vreme povorka koja se kretala Constitution avenijom je prerasla u tanku ali neprekinutu reku, a uzvike nezadovoljstva zamenile su neme ali isto tako izazovne stisnute pesnice i pozdravi srednjim prstom. Konačno su stigli i natpisi i plakate na kojima je pisalo "Pravda - sada!" i "Sloboda - sada!", uskoro su se videli celom dužinom Mola.

Izgledalo je kao da je svaka ulica imala bar jednu policijsku jedinicu koja je bila parkirana i posmatrala je, ali još uvek nije došlo ni do kakvog sukoba. Marš je iznenadio organe vlasti, koji su, bez sumnje, sa zebnjom posmatrali kako se masa uvećavala, ali u isto vreme nisu imali pripremljenu strategiju i nisu znali kako to da spreče.

Kamere su bile postavljene od samog početka, prizori pružanja podrške NUS-u i još mnogi drugi koji su pripadali štampi koja je podržavala njihovu stvar, ali je marš i zvanično postao događaj kada su dva od "Velike petorke" net-castera priču stavili na na sam vrh najvažnijih vesti. Odatle vest je otišla i do manjih provajdera, i glasine su se još brže proširile po celom Vašingtonu: "Nešto se dešava na Molu."

Nešto malo posle devet, uobičajeni jutarnji saobraćaj i navala lokalnih radoznalaca usporili su normalno odvijanje saobraćaja nedaleko od Linkolnovog memorijala, tako da samo što nije došlo do totalne obustave saobraćaja, a gradska policija je odgovorila tako što je pokušala da zatvori most kod Arlingtonovog memorijala. Odmah nakon toga, nekoliko oficira, čija su vozila napravila barikadu, našli su se između više od hiljadu demonstratora koji su se iskrcavali iz autobusa na virdžinijskoj strani Potomaca i skoro tri puta većeg broja ljudi koji su sa olakšanjem napuštali Mol. Ali do neposrednog sukoba nije nijednom došlo. Posle naglih konsultacija sa glavnim štabom, vozila koja su formirala barikade su brzo uklonjena, i došlo je do potpunog preokreta kada je policija počela da reguliše saobraćaj kako bi pomogla autobusima da se probiju.

Uobičajeno vreme u koje je Vrhovni sud objavljivao svoje odluke bilo je deset sati ujutru, i Džon Trent se nadao da će i pre toga dve ulice oko parka i ulica koja razdvaja stepenice Kapitola i stepenice suda u potpunosti biti preplavljeni ljudima. To se pokazalo kao isuviše optimističko gledanje na stvari. Svud naokolo su se mogli videti grlići flaša, a mala odlaganja su uvek nekako uspevala da te dve stvari jedna sa drugom - ali to u ovom trenutku nije bilo važno. Zasigurno se ništa neće objaviti ispred nečega što je sigurno ličilo na moguće nemire. Samo je nekoliko organizatora znalo da se desilo nešto neočekivano, ali kada je CNN1 objavio da je tajna služba užurbano izvela sudije iz grada, iz mase su se čuli glasni povici.

"Odmori, ma nemoj - oni nisu želeli da se suoče sa nama!" uzviknuo je čovek koji je nosio beretu vazdušnodesantnih jedinica. "Uplašili smo ih!"

Celo jutro su autobusi pristizali, a cela!4-a ulica u zapadnom Molu se pretvorila parking zonu i ranžirnu stanicu. Povorka istočno od Kapitola prerasla je u masu čiji se broj nije mogao utvrditi, a koja se neprestano prebivala i u Ustavnu aveniju i u Aveniju nezavisnosti, koje su se nalazile bočno od Mola. Plašeći se incidentna, gradska policija je zatvorila oba puta zapadno od Druge ulice. Ali u roku od nekoliko minuta, protestanti su ih radosno ponovo zauzeli.

Kada se proneo glas da Breland posmatra sa Južnog stubišta, kao posledica toga usledilo je skandiranje "Izdajice-izdajice-izdajice." Jedan reporter je opisujući skandiranje rekao da je dovoljno glasno da zbuni Belu kuću."

Na Kapitolu, vredne vođe marša su vodile računa o nastrpljivijoj masi koja je sada brojala već više od sto hiljada ljudi. Vodeći računa o sopstvenim interesima, služba Nacionalnog parka pružila je neočekivanu pomoć koja se sastojala u davanju cisterni sa vodom i dva kamiona na kojima su se nalazili portabl toaleti. Podijum je konačno podignut na stepenice Kapitola nešto malo pre dvanaest, sa bežičnim repetitorima koji su bili nepravilno raspoređeni u gužvi celom dužinom sve to Vrhovnog suda.

"Šta želite?"

Po instrukcijama vođa marša, deo mase koji je stajao ispred Kapitola odgovorio je na pitanje glasnim povicima: "Slobodu, sada!" i podigavši visoko natpise i plakate u vazduh. Momenat kasnije deo koji je bio najbliži Vrhovnom sudu odgovorio je "Pravdu, sada!"

"Zašto ste ovde?"

"Zbog slobode, sada!" Njihovi glasovi su se odbijali o visoke mermerne zidove i ođekivali kao eho.

"Zbog pravde, sada!" Zvuk njihovih udruženih glasova prolomio se zakrčenom ulicom.

Kako se skandiranje nastavljalo, Džon Trent je izašao sa zadnjeg sedišta tamno plavog kadilaka, koji je bio parkiran odmah do rampe na kružnom toku, i krenuo prema podijumu. Desetak ljudi koji su očekivali da se on pojavi, primetili su ga i prepoznali, a masa je počela da aplaudira da bi se zatim razdvojila kako bi ga pustila da prođe. I pre nego što je stigao do stepenica sve kamere i skoro sve oči bile su uprte u njega, i dok se penjao uz stepenice prema podijumu skandiranje se pretvorilo u klicanje. Podigao je ruku kako bi im dao znak da prestanu, a zatim prišao do mikrofona.

"Ovo je najveća nacija na zemaljskoj kugli," rekao je, a snažni urlik se promolio iz publike u znak odobravanja pozdravila ono što je rekao.

"Ovo je najveća nacija u istoriji ljudske civilizacije," rekao je kada su povici utihnuli, da bi zatim usledio drugi urlik koji je bio još glasniji od prvog.

"Ja volim ovu zemlju," rekao je a glas mu je zapeo u grlu, a masa je podivljala, odgovarajući na njegovu ljubav glasovima koji su odjekivali ceo minut bez prestanka.

"Nije ovaj grad nije ono zbog čega je Amerika velika. Ove grandiozne zgrade nisu ono zbog čega je Amerika velika. Vi - Amerikanci - zbog vas smo mi tako veliki."

Publika je oduševljeno aplaudirala sebi u čast, dok su oni koji su malo kasnije pristigli nastavili da pokušavaju da se zbiju po rubovima gomile.

"Ugovor koji imamo jedni sa drugima je ono što nas čini velikim. Ugovor koji nam dozvoljava da se danas ovde okupimo, a da nas niko zbog toga ne maltretira. Ugovor koji nam dozvoljava da otvoreno kažemo šta mislimo, a da nas pritom niko ne cenzuriše. Ugovor koji obećava neometanu slobodu. Ugovor koji obećava beskompromisnu pravdu.

"Ovaj ugovor, ovaj Ustav, koji nam garantuje pravo da branimo sebe i svoje porodice i svoju naciju od onih koji žele da nas opljačkaju."

Zastao je i prešao pogledom po gomili. "Šta je to što želite?"

Masa je oduševljena onim što je rekao, jednoglasno uzviknula "Slobodu, sada!"

"Neka vas čuju oni unutra!"

"Pravdu, sada!"

"Zašto ste došli ovde?"

"Zbog slobode, sada!"

"Oni moraju da saslušaju ono što imate da kažete!"

"Pravda, sada!"

Trent je pokazao prstom u pravcu Vrhovnog suda. "U toj zgradi se nalazi devet sudija koji izgleda ne mogu da shvate ugovor koji mi imamo jedni sa drugima." Čulo se glasno uaa..., ali Trent nije zastao kako bi uživao u tome. "Oni izgleda ne mogu da shvate da su upravo naoružani građani stvorili ovu naciju, da su oni ti koji su je ojačali i očuvali skoro čitavih dvesta pedeset godina. Izgleda da njih zbunjuje jednostavan jezik kojim je napisan Drugi amandman - koji, kladim se, svi vi znate napamet."

To što je rekao bilo je otrcano, ali ipak impresivno. Kamere su bile uključene i snimale su ushićena lica ljudi koji su izgovarali reči Drugog amandmana.

"Dobra vest je da ima mnogo ljudi u ovoj zgradi koji razumeju," rekao im je Trent. "A sada bih želeo da vam predstavim neke naše prijatelje." Okrenuo se i pogledao prema stepenicama niz koje je devetoro kongresmena silazilo prema podijumu, i počeo je da aplaudira.

Odgovor gomile je bio, može se reći, ljubazan ali to nije bilo od nekog posebnog značaja, s obzirom da je ovaj trenutak ipak bio potpun za medije. Od njih devetoro bilo je četiri senatora i pet predstavnika. Četiri muškarca i dve žene. Tri iz demokratske stranke, četiri republikanaca, i dva iz progresivne stranke. Šestoro belaca, dva crnca, i jedan Azijat. Amerika je mikrokosmos. Najbolje potrošenih četristo hiljada dolara, pomislio je Trent.

Pozdravio se sa svima njima ponaosob, a zatim je izveo senatora Gil Masseya na podijum.

"Džon Trent je u pravu - ovo je velika zemlja. A Džon Trent je veliki Amerikanac!" rekao je Massey, smeškajući se zadovoljno u očekivanju aplauza koji je ubrzo usledio.

"Došao sam danas ovde da vam kao član najistaknutije manjine u senatu sudskog odbora, ukratko predstavim nacrt zakona po kojem bi se Okidač stavio van zakona od sada pa zauvek..."

Njegove reči su se izgubile u mnoštvu radosne galame koja je sprečavala da se bilo šta razvije iz onoga što joj je prethodilo. Da ono što je rekao ne bi prošlo nezapaženo, Massey je, čim bi mu se ukazala prva prilika, ponovio to isto. "Kažem, da stavimo Okidač van zakona sada i zauvek! Bez obzira kakva su sudska pravila stroga. Ova sprava je uperena protiv Amerike, kao napad iz potaje! Ona poručuje: komšija, ja vam ne verujem. Ona poručuje lopovu, siledžiji, ubici: odaberite mene, ja želim da budem vaša sledeća žrtva. Epa, ja mislim da je to prava ludost. Mislim da ih se treba osloboditi i baciti ih u dubine bostonske luke zajedno sa marihuanom. Ne trebaju nam!"

Trent se smejao i aplaudirao u još osam navrata povremenim izlivima patriotizma, da bi se ponovo popeo na podijum, sa kongresmenima koji su formirali polukrug iza njega.

"Hoćete li nam pomoći?" pitao je gomilu. "Kada večeras odete kući, hoćete li se sećati ovoga? Hoćete li držati Vašington na oku dok budete obavljali svoje dnevne poslove? Bićete potrebni senatoru Masseyu. Bićete potrebni predstavniku Bejnz-Braunu. Meni ćete biti potrebni. Ovo će biti odlučna borba svim sredstvima. Sa Brelandom u Beloj kući, biće nam potrebna posebna stavka koja će onemogućivati stavljanje veta na nacrt ovog zakona. Hoćete li nam pomoći da to dobijemo?"

Čuli su se povici odobravanja, a kada su počeli da jenjavaju, neko iz gomile je počeo glasno da peva: "Bože, blagoslovi Ameriku, zemlju koju volim..."

Pevač je bio jedan od onih podmetnutih učesnika, ali bez obzira na to, prošli su ga žmarci i knedla mu je zastala u grlu.

Nakon toga, kada se skup ponovo polako rasturao a mestom, na kome su se do tada nalazili protestanti, polako su počeli da mile autobusi i život tog dela grada se polako budio, ostalo je još da se urade intervjui - naizgled beskrajan niz intervjua, počevši od sive uzvišenosti novinskih medija i Bill Moyersa iz ABC Diznija. Zatim se, napokon, ukazala prilika da se pobegne oku javnosti, da se skine maska, i proslavi tiho. Trent je za okruženje odabrao privatni apartman za ručavanje u slabo prometnoj Aleksandrijskoj krčmi, a za društvo je izabrao NUS-ovog lobistu Mariju Nestor.

"Bilo je divno," rekla je, ljubeći ga u obraz. "Odlično si to izveo."

Njen parfem je zagolicao njegove nozdrve dok je ona išla oko stola kako bi sela. "I ti si umnogome zaslužna za to," rekao je, dok joj je sipao kaberne. "Ne bih mogla biti zadovoljnija, nego što već jesam, senatore Massey! To je bio pun pogodak. I kakav dobar sastav manekena, povrh svega toga."

"Srećna sam što sam najzad na sigurnom terenu. Vrhovni sud je teško uplašiti, a još teže kupiti. Ali Kongres je kurva." Nasmejala se. "A ja bi to trebalo najbolje da znam."

Pre nego što su oni završili svoju opuštenu večeru koja se sastojala od pet jela i dobro pogužvali posteljinu ogromnog kreveta, a bogami i jedno drugo, Mol je bio prazan. Grad veličine Medisona, Viskonsina, možda čak i Riversidea u Kaliforniji, pojavio se preko noći usred Vašingtona, proveo dan u parku, a zatim tiho otišao, bez ijednog hapšenja i sa nešto malo više dobro utabane trave koja je ostala za njim kao svedočanstvo njegovog prisustva.

Nadam se da su pravi ljudi shvatili poruku, razmišljao je, dok je ponovo ulazio u kadilak i dao rukom znak vozaču da krene. Ovog puta smo se zadovoljili samo da nas čuju. Ali samo ovog puta. Ovog puta smo ostavili svoje pištolje kod kuće. Ali samo ovog puta. Obratite pažnju; saberite jedan i jedan - ja mogu dvesta hiljada ljudi da okupim ispred vaših vrata kad god poželim, samo ako je to neophodno. A vi ne želite da dovedete do toga da to bude neophodno.

U očekivanju sudske odluke koja je trebala da bude saopštena ujutru, Trent je isplanirao da noć provede u Vašingtonu kako bi kamere ponovo bile u mogućnosti da zabeleže njegovo prisustvo. Međutim, izgleda da je još neko razmišljao o pustom Molu. Dok se Trentov auto približavao hotelu Amerikana, Lankaster ga je pozvao da ga upozori.

"To je to. Izdaće saopštenje u 8 uveče," rekao je. "Ja sam krenuo tamo. Upravo su nas obavestili pre dvadeset minuta."

"Da li su rekli nešto o odlaganju?"

"Rekli su da su imali neke probleme sa štampanjem, pa zato nisu mogli to da obave jutros kao što je planirano." odgovorio je podrugljivo.

Trent i njegov vozač su sedeh u svom automobilu na prilaznom putu hotela Amerikana, odmahujući portiru i osobi koja je bila zadužena za automobile, i slušali zajedno vesti na Iridium radiju. Postojala su četiri različita mišljenja, a od toga su dva imala samo jednog potpisnika. Odnos glasova je bio pet prema četiri za ukidanje odluke okružnog suda okruga Kolumbija.

Sudija Džozef Antoni Peri, što je Trent opazio sa velikim interesovanjem, bio je uz manjinu.

"Kopilad," rekao je Džeri i udario volan dlanom o volan. Smeju nam se u lice. Nisu mogli da nam daju ni nekoliko sati da uživamo u onome što se danas desilo."

"Nema mira za rđave," rekao je Trent, koji nije želeo da objašnjava vozaču kako je on to već unapred znao. "Pa, više nemamo razloga da ostanemo u ovom gradu. Idemo kući, Džeri. U Fredenksburg, ne u Feirfeks. Mislim da ću sutra ići na pecanje u Rapahanok.

Crveni Rančero pick-up kamionet ih je pratio celim putem od Amerikane do međunarodnog puta 395 kao i sporednim putem kroz državno groblje Arlington, gde je Trent svratio samo da bi video koliko je vožač pick-upa zainteresovan za njih. Izgledao je jako zainteresovano za njih, a nimalo za groblje, što je Džeruja mučilo dovoljno da bi to pomenuo naglas.

"Pretpostavljam da se možda radi o nekom novinaru," rekao je Trent, bacajući pogled iza sebe. Sumrak je lagano prelazio u mrak, tako da je mogao da vidi samo svetla - farovi iznad, svetla za maglu ispod - to je ostavljalo nejasan utisak o visini vozila koje je išlo iza njih. "I pre nego što su sudije objavile odluku, oni nisu mogli da dođu do mene."

"Ne liči mi baš na vozilo sredstava javnog informisanja, gospodine Trent. Više mi liči na vozilo koje nam može doneti probleme. Možda bi trebao da pozovem obezbeđenje da nam obezbedi pratnju, a mi bismo mogli da krenemo prvo prema Feirfeksu tako da bi oni mogli što pre da stignu do nas."

"Ti voliš da voziš brzo, zar ne Džeri?" rekao je Trent, i udobno se namestio u svom sedištu. "Krenimo."

Vozač je poslušno krenuo i povećao brzinu na 120km/h. "Zaostao je malo iza nas, ali je još uvek tu."

"Možda samo hoće da se rukuje sa mnom," rekao je Trent, a zatim se nasmejao sebi u bradu. "Ili je možda neki učesnik marša koji nije dobio putne troškove."

"Ja stvarno mislim da treba da pozovemo da nam pošalju pratnju, gospodine."

"Ako nas još uvek bude pratio kada budemo napuštali 1-95, onda ću imati razloga da brinem."

Ali samo što su prošli Kvantiko, crveni Rančero im se približio i počeo da navaljuje. Džeri je odgovorio tako što je poterao veliki kadilak još brže, i ponovo postigao razdaljinu između dva auta - a onda, nekoliko minuta kasnije, krenuo silovito pravo prema dobro prerušenom vagonu za automobile na mirnom putu između Staforda i Falmauta. Rančero je krenuo za njima brzo kako bi ih zalepio - minikamionet se nalazio ispred, crni dvosed sa leve, zaštitna ograda i jarak sa desne strane, a iza njih se nalazio pick-up.

"Kučkin sin," promrmljao je Džeri. "Trebalo je da znam..." Trent je čuo kako se kopča pokidala kada je Džeri povukao putnički jastuk i izvadio Beretu 45 ACP koja je tu bila sakrivena. "Držite se, gospodine Trent. Mislim da ćemo morati da se igramo automobila na struju iz zabavnog parka."

"Stani," rekao je Trent. "Možda su samo neke protuve, koje nemaju nikakvu predstavu ko smo mi."

"Još bolje ako je tako. Mislim da treba da legnete na pod, gospodine Trent."

"Ali nema vazdušnog jastuka na podu, Džeri."

"Ne brinite, neću dozvoliti da se negde slupamo, gospodine Trent."

"Mene ne brine tvoja vožnja, Džeri, već njihova."

Upravo u tom trenutku, Trentov komset je počeo da zvoni. Radilo se o lokalnom pozivu. Dok je komset zvonio, prednji putnički prozor automobila iz njih se otvarao, i ugledali su nasmejanog mladića koji je prislonio svoj komset do uva i počeo da gestikulira. Obrijana glava mladića i ogromni zulufi, koji su bili jako uski ispod slepoočnice a širili se prema bradi, su istog trenutka bili prepoznatljivi, kao i kokodakanje koje je Trent čuo kada je odgovorio na poziv.

"Hej, je li imate jebeni senf?"

"Bouman..." Trentov bes prema komandiru Patriotske pesnice bio je sve veći i veći, pa je izgledalo kao da prosto reži dok je izgovarao njegovo ime.

"Nemate? Možda bi trebalo da proverite u gaćama, možda nešto tamo pronađete! Kako bi vam se to dopalo, gospodine predsedniče?"

"Drago mi je što sam vam pomogao da se zabavite. Da li možda želite još nešto?"

"Daa..., treba da popričamo o nečemu. Neka vaš dečko izađe na sledećem izlazu; naći ćemo neko mirno mesto." Veza se prekinula kada se prozor dvoseda zatvorio a auto je ođurio napred.

"Je li imamo neki problem ili ne, šefe?" pitao je Džeri.

"Ako izuzmemo činjenicu da je Bob Bouman pola dana naduvan a paranoičan non stop," rekao je Trent. "Verovatno nemamo."

"Šta želite da ja uradim?"

"Prati ih do sledećeg izlaza. Ali nemoj mnogo da im veruješ, O.K.?"

Posle nekoliko minuta koliko su lutali po krivudavim putevima po periferiji Fredericksburga, auto koji je predvodio karavan je stao na napuštenom parkingu pored puta i pristaništa za čamce duž Rapidana, malo iza Fox Runa.

"Na trenutak sam pomislio da ćemo završiti u rezervoaru", rekao je Džeri dok je gasio motor. "Hoćete pištolj?"

Trent je odmahnuo glavom. "Ne. Samo ostani u autu i ponašaj se nonšalantno. Ja već imam dovoljno veliki problem sa kredibilitetom kada je ovaj momak u pitanju."

Kada je izašao iz auta, Trent je istog trenutka bio zaprepašćen ostalim poznatim licima. Vozač Rančera je bio Mel Joust, izdavač Vašington War Crimes novina, koji je imao negde oko pedeset godina, "bilten američkog otpora." U minikombiju se Zakeri Tejlor Grant dovezao na sastanak. Visoki, bradati osnivač Jež milicije nosio je u svakoj prilici maskirne pantalone, prsluk jedinica protivavionske odbrane, i veliki srebrni krst na lancu oko vrata.

"Jesmo li vas uplašili malopre, Džoni?" rekao je Grant i nasmejao se srdačno. "Mogli smo da te, znaš - bang, bang. Samo probe radi - imaš sreće."

"Niste trebali tako da zadirkujete mog vozača," rekao je Trent. "On voli kad ima priliku da ulubi po koji metal... O čemu se ovde radi?"

"Pa, bio si jako ljubazan pa si nas sve pozvao kod tebe da nam kažeš šta ti misliš da mi treba da uradimo," rekao je Grant. "I sada bi bilo ljubazno da ti mi uzvratimo uslugu."

"Pa, lepo mesto ste odabrali," rekao je Trent.

"Da ne odugovlačimo," rekao je Bouman i nervozno ustuknuo. "Sledeći SRA satelit će proći iznad nas za jedanaest minuta. Hajde onda da se sklonimo ispod jebenog drveća - zvuk se prenosi preko vode."

Ne sačekavši da se ostali slože sa njim on je krenuo. Joust je krenuo za njim sa baterijom u obliku olovke, dok je Grant stao pored Trenta. "Džoni, jedna od stvari koju sam želeo da znam je koliko si ti ozbiljan po pitanju one predstave koju si danas izveo."

"Dovoljno."

"Stvarno? To nije bila samo igra da zamažeš oči javnosti? Oslonićeš se, znači, na iste podlace koji su odobrili Brejdi I, Brejdi II, one grozne zabrane o nošenja oružja, državnu registraciju, i Stouk-Vilmanov dekret o odgovornosti, kako bi sebe spasio? Ti si sada od mene napravio lažova."

U tom trenutku stigli su do Boumana i čuli su zvuk mokraće kako se rasprskava o stablo.

"Zaboga, Bobe, o čemu ti razmišljaš? Sada će oni znati da si bio ovde," rekao je Grant.

"Šta? Hej, Nema DNK u mokraći, zar ne? Jebi ga..."

Grant se nasmejao od srca kada je mladić pokušao da zaustavi mlaz i da zakopča rajsfešlus. "Sve si pokvario, Bobe. Sada ne možemo da ubijemo Boba."

"Ti si jedan okrutni drkadžija, Zak," rekao je Joust. "Bobe ne slušaj ga - nema DNK u mokraći sem ako nisi drkao poslednjih dvadeset i jedan dan."

"Bože," rekao je Bouman, a grant je počeo još više da se smeje.

"Pretpostavljam da to znači da ti dugujem Bobe," rekao je Trent s omalovažavanjem. "Zak, moji ljudi me čekaju. Da li možemo da pređemo na posao pre nego što stigne taj satelit i snimi naše automobile jedne pored drugih? O čemu se radi?"

Joust je bio taj koji je istupio kako bi mu odgovorio. "Hteli smo da ti pružimo šansu da nam se pridružiš, sada kada je tvoja parnica propala. Mi ćemo zajedno razraditi sledeću strategiju, ovoga puta malo direktniju."

"Malo više direktniju," rekao je Bouman i prstima napravio imaginarni pištolj i "opalio" u mrak. "Sit sam čekanja. Pravo u lice, svim jebenim izdajicama.

"Zašto ja?" pitao je Trent.

"Iz dva razloga, Džoni," rekao je Grant. "Zato što bi nam ti bio od koristi. Ti funkcionišeš na nivou države, a mi u lokalu; ti si poštovan, mi ne želimo to da budemo; imaš dobre veze, mi se ne bismo pridružili ni jednom klubu koji bi hteo da nas primi. A drugi razlog je taj što tebe zavera upravo udarila posred lice, tako da ti je sada sasvim jasno da oni neće dozvoliti da se to desi."

"Ne možeš ih pobediti ako igraš po njihovim pravilima, zato što su oni lažirali igru. Kao Las Vegas, samo još gore," rekao je Joust. "Tako da smo mi odlučili da igramo po sopstvenim pravilima."

Trent je napućio usne. "Ako vas pitam kakve mete imate na umu, da li će to uticati na moj ugled ovde?"

"Ja imam mali spisak - nikada ih nećemo promašiti," rekao je Bouman ujednačenim tonom.

"Ne, Džoni, ti si pošten prema nama," rekao je Grant. "Ali pre nego što ti kažem, budi siguran će odgovor napraviti neku razliku. Da li postoje neke mete na koje bi odmah pristao, a neke na koje ne bi? Ako postoje, onda je pravo vreme da nam se pridružiš. Oko nas ima mnogo meta, a mi moramo da donesemo još mnogo odluka."

Od prvog trenutka kada se Rančero pojavio u retrovizoru, Trent je imao osećaj da je u velikoj opasnosti. Nije bio u potpunosti siguran da zbog pogrešnog odgovora neće završiti sa licem u reci Rapidan, pa je zato pokušao da izbegne bilo kakav odgovor. "Moraću da razmislim o tome, momci."

Grant se namrštio i odmahnuo glavom. "Mislim da to neće moći. Stvari stoje onako kako je Bob rekao. Siti smo čekanja."

"Ne razumem zašto tebe to što se desilo nije više razbesnelo", rekao je Bouman i šutnuo kamen. "Čoveče, trebalo bi da skačeš od sreće zbog šanse koju ti pružamo. Zašto nisi o tome sve vreme razmišljao? Ja jesam. Mi ćemo uraditi nešto, a ne kao ti koji si danas ceo dan sisao mikrofon. Možda ti ne želiš stvarno da pobediš. Ili si možda samo jebena kukavica."

"Bobe, za koliko će se taj satelit pojaviti iznad horizonta?" pitao je Grant.

"Šta?" Bouman se zablenuo u svoj sat. "Prokletstvo..." Gurajući se pored Jousta da prođe, krenuo je prema parkingu.

Grant i Joust su se pogledali i nasmejali na Boumanov račun. "Ne moraš ništa da kažeš Džoni, znam - skroz je uvrnut. Ali ima odličan pristup igračkama," objasnio je Grant. "Dakle, kakav je tvoj odgovor, Džoni? Za ili protiv? Obećavam ti da ćemo dići prašinu."

"Onda sam vam ja potreban da nastavim ono što sam i do sad radio," rekao je Trent impulsivno. "Da se pojavljujem u javnosti, visoko moralan, kao glas razuma, primeran građanin koji poštuje sistem. To vam je najbolje moguće pokriće koje možete dobiti. Biću otvoren - ako nešto krene naopako pa federalci uhapse Boba Boumana, njega možete zameniti, a javnost će misliti, pa, da je on jedan luđak. A mislim da još nismo u mogućnosti da tako nešto nzikujemo. Što, naravno, ne znači da vam je neću poželeti sreću."

Zaustavio je dah.

Grant i Joust su razmenjali poglede. "U redu, Džone," rekao je Joust i pružio ruku. "Ti ih udaraj odozgo, a mi ćemo odozdo. I tebi puno sreće. Nećemo ti se više javljati."

Podilazili su ga žmarci celim putem do parkinga. Kada je bio na sigurnom u svom autu, ođednom ga je oblio hladan znoj. "Hajdemo odavde, Džeri."

"Šta se desilo?"

"Možeš ti i bolje od toga, Džeri." Naslonio se, pitajući se da li mu se ruke tresu zato što se uplašio, ili zato što je bio u opasnosti, ili zato što je osećao odvratnost i prezir, jer je deo njega bio u iskušenju.

19
ORUŽJE ZA UBISTVO

"Ponosan sam zato što nikada nisam izmislio oružje za ubistvo."

- Tomas Alva Edison

Deset meseci od kada se lice doktora Džefrija Hortona prvi put pojavilo na vestima, njegov život i izgled su se dramatično promenili.

U danima koji su usledili posle njegovog pojavljivanja kao pronalazača Životnog štita, njegovo lice se moglo svuda videti. Pristajao je na intervjue, učestvovao u debatama, svedočio isped Kongresa, i pojavljivao se u Ujedninjenim nacijama sa predsednikom Brelandom, gde su ih članovi Generalne skupštine Ujedinjenih nacija dočekali na nogama i uz ovacije.

Ali odmah nakon toga, on je nestao i to ne samo iz javnosti, već i iz onoga što je zvao svojim životom. Otišao je iz Terabajta ne znajući kada će se vratiti, zamenio je svoj usamljenički život u Aneksu za život lutalice. Od tada, nije imao dom, iznajmljivao je sobe u hotelima u Vancouveru na nedelju dana. karavan u Great Smoky planinama na dve nedelje, brvnaru na obali jezera u severnoj Minesoti na mesec dana, i tako dalje... Išao je od mesta do mesta duž kontinenta Severne Amerike bez jasnog cilja sem da ode tamo gde nije bio i da vidi ono što nije video.

Sa sobom je nosio samo ono što je mogao da strpa u izletnički ranac, a to je bilo malo više od preobuke za par dana, nekoliko osnovnih sitnica za ličnu higijenu, rezervni par udobnih cipela, svoj komset i čitač. Sredstva za ličnu higijenu nisu uključivala ni brijač ni makaze; po prvi put je pustio bradu, i pustio da mu njegova talasasta kosa poraste.

"Izgledam kao pravi eko terorista koji obožava drveće," pisao je Li, koja je bila jedna od retkih iz Terabajta sa kojom je održavao kontakt. "Osećaj je fenomenalan, zato što se ugledni ljudi koji bi me možda i mogli prepoznati drže na odstojanju, a ekscentrične i ozloglašene tipove, koji su zapravo jedini koji mi prilaze, ne interesuje ko sam, sve dok sam voljan da slušam njihove savete, da ih slušam dok mi se žale ili filozofiraju, ili dok mi pričaju o svojim snovima. Ja slušam, zato što su ovi marginalci, zapavo, interesantni, sa osvežavajuće neverovatnim i najrazličitijim pogledima na svet. Ja sam zaboravio na različite načine kako ljudi sve mogu da misle, i koliko malo njih je opterećeno razmišljanjem na način na koji to čine ljudi iz laboratorija i oni sa doktoratima."

U poruci Brohieru, dodao je: "Osećam se kao da ponovo stupam u kontakt sa stvarnim svetom, ili se možda po prvi put sa njim povezujem. Nisam to shvatao kada smo vodili one razgovore o tome šta će naš posao značiti za društvo, ali moj teorijski model ljudi je bio pun propusta kao što se pokazao naš model fizike. Pretpostavljam da je to ono što se dešava kada sam skupljaš uzorke u sopstvenom dvorištu. Precenio sam uticaj razuma, a potcenio sam uticaj strasti. A što se tiče inteligencije u službi i jednog i drugog, tu sam potpuno pogrešio. "

Horton se nalazio na Majanskom poluostrvu i obilato se znojio pošto je proveo mnogo vremena penjući se strmim stepenicama kamene piramide stare 1600 godina, kada je primio Brohierov uzbuđeni poziv da dođe u Prinston i učestvuje u iznenadnom uspehu teorije. Ali Horton još uvek nije bio spreman da razgovara o fizici. Razlog zbog koga je uključio svoj komset bio je samo da bi saznao nešto više o građevini na čijem vrhu je sedeo, i o ljudima koji su je sagradili. Tako da nije odgovorio na poziv.

Ali uprkos najvećim naporima da to spreči, Prinston se ipak neprestano vraćao u njegove misli i pretio da da pravac njegovom besciljnom putovanu. Uvukao se u njegove misli kao slon u dnevnu sobu, bilo ga je nemoguće ignorisati. Ako ode da vidi Brohiera to bi značilo da unapred određuje kraj putovanja i nastavlja sa svojim profesionalnim životom, ili da je to nešto što je on izbegavao. Čak je i priznanje da je to tako bilo neprihvatljivo za Hortona. Jedini izlaz iz ove psihološke dileme bio je da Prinston bude samo još jedna stanica na putu, malo skretanje sa puta koji ide u nekom drugom pravcu.

Tako da je tokom druge nedelje boravka u Kejp Meju Horton prestao da posmatra kako u kasnu zimu oluje bičuju pristaništa i kamene nasipe. Zaključao je svoj trosobni apartman kao neko koji namerava da se vrati, iznajmio je mlazni avion od Vajldvuda do Filadelfije. U Filadelfiji je uhvatio skoro prazan Amtakov putnički voz do raskrsnice za Prinston, odakle se vozio u klopotavom, zastarelom "Dinki" vozilu specijalizovanom za kratka putovanja sve do kampusa. Na stanici je stajao taksi, ali se Horton odlučio da poslednje metre svog hodočašća prepešači i da ne obraća pažnju nalete prohladnog i vlažnog martovskog povetarca od koga ga je podilazila jeza.

Ali dok je Horton pratio univerzitetski put između napuštenog igrališta za golf i bogoslovskog sveučilišta, shvatio je da pokušava da stvori neku vrstu Zenovog paradoksa, odnosno, što se više približavao svom odredištu, korci su mu bili sve sporiji.

Da li me to još uvek toliko muči? pitao se. Da li je ovo izbor ili koincidencija? U nemogućnosti da da odgovore na pitanja koja su ga mučila, ubrzao je korak.

Dok se približavao institutu, Horton je bio iznenađen imenima ulica: Hegelova avenija, Newtonov put, Ajnštajnov put. Samo je poslednji od ove trojice uglednih ljudi hodalo ovim ulicama, ali zbog samih imena Horton se osećao kao da ulazi u neki drugi svet, izolovanu enklavu gde imena velikih mislilaca imaju veći odjek od imena vojnika i političara.

Ali verovatno je to ono šta su mecene Instituta i želeli da stvore - skrovište za čista intelektualna traganja, bez pritiska akademika, i opasnosti od komercijalizacije. U institutu nije bilo laboratorija, nastavnog plana, školarine, diploma. Bez obzira na sve to, imao je izvrsne biblioteke, duge šumske staze, i niz izvanrednih uspeha.

Horton je smatrao da je i sama činjenica što uopšte razmatra trust mozgova ove ustanove, dovoljna sama po sebi. Ali čak su i sazvežđa delovala bledo pored spiska imena ljudi koji su ovde radili i studenata koji su se ovde školovali, što je maltene obuhvatalo celu istoriju nauke iz prošlog veka i uključivalo ne samo Ajnštajna, koji je svoju karijeru i svoj život ovde okončao, već i C.N. Janga, Džona Von Njumana, Kurta Godela, Friman Dajsona...

Nedostojan sam da uđem u vaš dom, gospodaru, zadirkivao je Horton sam sebe, dok je stajao ispred znaka na samom početku glavnog prilaza.

Morao je da da svoje ime na prijavnici u Fuld Holu da bi dobio dozvolu da uđe u institut kao i uputstva kako da dođe do Brohierove kancelarije. To je bilo nešto što se strašno trudio da izbegne u toku svojih putovanja. Ali nijednim gestom niko nije pokazao da ga je prepoznao, čak ni podignutom obrvom. Primili su ga sa rezervisanom ljubaznošću Starog i efikasnošću dobro obučenog osoblja Novog sveta.

"Ovo je vaša vizitor legitimacija, Dr Horton. Nema potrebe da je stavljate. Biće dovoljno da je nosite sa sobom. Ona takođe služi i kao propusnica za kafeteriju, u slučaju da odlučite da ručate dok ste ovde."

"Da li je to neka vrsta predajnika?" upitao je Horton, okrećući tanki srebrni disk u ruci.

"Da, on je povezan sa našim sigurnosnim sistemom. Ali on služi samo da bi nas obavestio da ste vi ovlašćeni posetilac, a ne da bismo vas pratili gde god da krenete. Legitimacija ističe u jedanaest, u vreme kada se institut ionako zatvara za posetioce."

Horton je klimnuo glavom i spustio disk u gornji džep. "Pepeljuga rano ide na spavanje. Rekli ste sto sedamnaest?"

"Da, doktore Horton. Već sam obavestio doktora Brohiera da ste stigli."

"Pretpostavljam, da je bolje da krenem, zar ne? Nema povlačenja." Uspeo je da se na jedvite jade kiselo nasmeje. "Hvala na pomoći."

Hodnik je bio obložen mekanim tepihom koji je upijao odjek koraka. Vrata i pervazi celom dužinom bili su od tamnog punog drveta koje se blago sijalo. Bilo je to pravo drvo, a ne imitacija, koje je pamtilo hiljade brisanja prašine, čišćenja, mazanja raznoraznim sredstvima za drvo.

Samo pre godinu dana, Horton bi verovatno propustio život koji je drvo živelo. Sada mu je ono govorilo ne samo o pažnji i detaljima, već i posvećenosti principu o nepokolebljivom investiranju u pokušajima da se od najboljeg dobije najbolje, i o mestu gde je uvek bilo dovoljno vremena da se stvari urade na pravi načrn.

Iznenada, Hortona je obuzela, prosto kao iz zasede, čežnjiva zavist u odnosu na one privilegovane koji su ovu ustanovu nazivali svojim domom, i osetio je neočekivanu želju da čuje šta je to Brohier ovde otkrio. Nekoliko trenutaka kasnije Horton ga je ugledao kako izlazi iz kancelarije koja se nalazila na uglu, na kraju hodnika, kako podiže ruku da bi ga pozdravio i kreće prema njemu neujednačenim hodom oslanjajući se više na levu nogu.

"Karl," uzviknuo je Horton i ubrzao korak.

"Došao si." Brohier je sijao od sreće. "Toliko mi je drago, toliko toga imam da ti pokažem. Gde si sve bio?"

"Išao sam na dug put," rekao je Horton. Pokazao je prstom ka Brohierovoj nozi, da bi odmah tu istu ruku pružio Brohieru i srdačno se rukovao sa njim. "Šta si to uradio?"

"Pao sam, na stazi u šumi. Sam sam kriv. Posle prvog snega krenuo sam u šetnju, naravno obuo sam pogrešne cipele. Sada sam dobro. U pitanju je samo navika koje nikako da se otresem." Ali kada je Brohier uhvatio Hortona za lakat kao da želi da ovaj krene prema njegovoj kancelariji, Horton je shvatio da mu on, u stvari, dođe kao oslonac. "Koliko možeš da ostaneš? Da li su ti našli sobu? Mogu da ti napravim mesta u mojoj kućici. Doduše, nije ni nalik Kolumbiji, ali je dovoljno velika za nas dvojicu."

"O tome ćemo posle," rekao je Horton. Krajičkom oka je primetio broj na vratima pored kojih su prolazili. Napola se okrenuvši, pokazao je palcem i rekao: "Zar to nije..."

Brohier je pogledao u tom koji je Horton pokazao. "Ajnštajnova kancelarija? Da, njegova poslednja kancelarija. Sto petnaest Fuld. Evo stigli smo, ja sam odmah u kancelariji do te."

"Kako to izgleda?" pitao je Horton i posegnuo da uhvati kvaku.

"Molim?"

"Pa, deluje mi pomalo zastrašujuće. Kao da radiš u kancelariji koja je malo niz hodnik od kancelarije samog Boga."

"Mene to inspiriše," rekao je Brohier, pustio Hortonovu ruku i krenuo prema vom stolu. "Priče se ovde još uvek ispredaju o njemu... a za mene je on stvarna osoba, a ne ikona." Počeo je da se smeje i svom težinom se spustio na stolicu. "Sem toga, Harry Beuge je taj koji nosi teret poređenja. Dok ja samo prolazim pored Ajnštajnove kancelarije svakog jutra, on mora u njoj da radi. Što možda i objašnjava to što on dolazi kod mene šest puta dnevno.

Horton se pridružio Brohieru i zajedno su se smejali. "Ipak ima nešto u ovom mestu, zar ne," rekao je, i privukao stolicu.

"Kada posmatraš ovu zgradu imaš utisak kao da ju je dodirnula neka veličina, genijalnost - to se oseća i u samim ciglama, malteru, vazduhu. Svakog jutra udahnem duboko, u nadi da ću nešto od toga uspeti da ukradem." Nagnuo se napred zaverenički: "Kada se osećam đavolasto, onda ispričam nekome kako se iznad kampusa nalazi morfološko polje. Ljudi su ovde već dugo duboko uronjeni u svoja razmišljanja, tako da je sada mnogo lakše to reći ovde nego na nekom drugom mestu. Prošle nedelje sam to rekao i pred direktorom."

"Citirao si Šeldrejka direktoru Instituta? Ti si hrabar čovek."

"Počinio sam ja ovde i gore grehove od tog."

"Na primer?"

"Krijem nešto od njih, jer sam tebe čekao da dođeš."

"Nisi trebao. Ne duguješ mi to."

"Oh, ma imao sam pune ruke posla. Morao sam da se vratim u školu i da naučim hemiju."

Horton je trepnuo iznenađeno. "Hemiju? Ti? Čovek koji mi je ozbiljno objasnio uz flašu Bordeauxa da je hemija zanat za ljude koji nemaju dovoljno mašte da postanu fizičari?"

"Upravo taj čovek," rekao je Brohier. "Toliko sam samo puta te iste reči ponovio pred svedocima, da ću verovatno morati javno da ih poreknem na godišnjem sastanku američkog Udruženja hemičara. Okreni se iza sebe - tamo kod najvišlje police je mesto sa kog sam počeo - Paulingova Priroda hemijskih veza. Prvo izdanje, ni manje ni više nego na papiru - korigovan od strane Paulinga lično."

Horton je bacio kratak pogled preko ramena. "Zar ne postoji već multimedijalno izdanje?" pitao je, nimalo impresioniran onim što je video.

Brohier je naborao nos sa gađenjem. "Ah, pa naravno da postoji, šta više, odvratno je. Sva ta izdanja su puna trodimenzionalnih animacija i drugih nebitnih gluposti. Vratio sam ga posle nedelju dana. A ovo, ovo sam uzeo u avgustu iz Nacionalne naučne biblioteke."

"Sporo učiš?"

Brohier se nasmešio. "Hvala nebesima. Samo me je jedna stvar brinula više od pomisli da se više nikada nećeš vratiti..."

"Pomisao da ću se vratiti, ali bez smisla za humor?"

"Upravo tako. Znaš, dugo si bio zastrašujuće ozbiljan."

"Pa, to mi je bio prvi put," rekao je Horton i nasmejao se tužno. "Nikada pre nisam uticao na promenu istorije."

"Još uvek nismo sve završili, Džefri," rekao je Brohier i naslonio se. Oči su mu sijale sjajem kojim sijaju oči roditelja koji čeka da njegovo dete prvi put ugleda Božično drvo. Zar ne želiš da saznaš zašto sam čitao Paulinga?"

Horton je napućio usne i usudio se da pogodi: "Skopčao si nešto u vezi Okidača i vezanih energija..."

"Čitao sam ga jer ti i ja moramo da preradimo ono što je Pauling napisao. Zato što čitav fundamentalni model, srž metafore, mora da se promeni. Ja znam zašto Okidač funkcioniše. Znam šta si ispravno uradio kao i zašto si zapadao u teoretske ćorsokake."

"Govori!"

Brohier je pogledao pored Hortona da se uveri da su vrata kancelarije zatvorena. "Džefri, bili smo stare budale pune predrasuda i pokušavali smo da uguramo naše novo čudo u uzane demode cipele. Nismo razmišljali skoro ni upola dovoljno radikalno. Što na nas nije imalo apsolutno nikakvog uticaja. Mislim da su nas prevarili i naveli da mislimo da je revolucija bila i prošla, da je CERN sistem predstavljao promene paradigme na koje smo čekali. Ali nije se radilo ni o kakvoj promeni, već samo o preuranjenoj drhtavici."

Odmahujući glavom, Horton je ogorčeno rekao: "Neka sam proklet ako ti ne uživaš u tome da odugovlačiš pre nego što konačno pređeš na stvar."

Brohier je razrogačio oči ljutito. Horton nije bio siguran da li je to bilo ozbiljno ili se samo pretvarao. "Ti si mene pustio da čekam mesecima, a sada mi pridikuješ zbog nekoliko minuta? Arogantni mladiću. Sedi tamo i budi miran koliko god je potrebno. Ja imam prava da u ovome uživam."

"Izvini," rekao je Horton smeškajući se iskosa snebivljivo.

"Možda ti i oprostim," rekao je Brohier. "Ili možda to opet potegnem za dvadeset minuta samo da bih ti napakostio. Dobro, gde sam stao?"

"Kod promena prototipa. Kod fundamenata modela. Kod prerađivanja Paulinga."

"Promene paradigme," ponovio je Brohier. "Džefri, zašto postoji nešto kao što je materija kod CERN-ovog modela?"

"Molim?"

"Ja mislim da CERN sistem ne objašnjava zašto materija postoji," rekao je Horton i odmahnuo glavom. "On samo objašnjava kako - on objašnjava identitet materije-energije kao slomljene funkcije talasa, stabilnost raščlanjenog stanja polja, asimetrije inicirajučih prelaznih faktora. Ali. to nije odgovor koji očekuješ, zar ne?"

"Ne. Pogledaj sliku koju smo mi, fizičari, obojili. Energija je energija. Materija je energija. Čega još tu ima? Ima sila - koje prenose vektorski bozoni, sila koje su čestice, a čestice su materija, a materija je energija. Zašto je univerzum onda toliko kompleksan? Zašto se ne sastoji samo od bele božanske svetlosti, čiste i nepromenjene? Zašto mora da postoji vazduh, kamen ili drvo, zid ili ja ili ti?"

"Kastenmahove jednačine..."

"...one daju objašnjenje kako.... ali ne objašnjavaju zašto."

Horton je seo na ivicu stolice. "Karl, ja možda ne shvatam šta hoćeš da kažeš, ali zar mi sada ne izlazimo van okvira nauke? Ja sam mislio da je teologija nešto što se izučava na odseku za društvene nauke."

"Mi izlazimo iz okvira fizike materije-energije," rekao je Brohier, "ali ne i iz okvira nauke."

"Čega još tamo ima?"

Brohierove oči su zacaklele. "Sada smo došli do pravih pitanja. Zaista, čega još! Koji je to faktor koji raščlanjuje prvobitno energetsko polje u mnoštvo odvojenih stanja polja: na četiri sile, desetak osnovnih čestica, stotinu elemenata, sto hiljada jedinjenja? Šta je srž diferencijacije koja omogućava postojanje fioke olovaka, neba posutog pahuljama, plaže prekrivene peskom - a da pri tom svaki element seta zadržava svoje individualne osobine i izdvojeno postojanje, a ne žrtvuje osnovni identitet ili formu?"

"Što, pa mi govorimo o efektima kvantne neodređenosti, zar ne? Stohastička varijacija. Sve zavisi od toga koliko detaljno opišete dati predmet. Kada se pesak raščlanjuje on je u nekim trenucima jedinstven, dok je u drugim razjedinjen."

"To je isuviše subjektivan stav. Ili postoji milijardu zrna peska, ili ne postoji. Oni postoje ili nezavisno od opažanja, ili zbog njega. Biraj."

"Na ovim izborima glasam za Materijaliste," odgovorio je Horton podrugljivo, da bi istog trenutka upitao: "Da li ti hoćeš da kažeš da je specifikacija osobina koje poseduju ono što im daje identitet, postojanje?"

Breland se zadovoljno osmehnuo. "Da, upravo tako, Džefri. Upravo to 'šta još' je informacija. Informacija organizuje i definiše različitu energiju. Ona reguliše i stabilizuje materiju. Informacija propagira kroz materiju-energiju i posreduje u interakciji između materije i energije. Ona je um koji stvara, suprotnost haosu." Horton je zurio kroz pod i pokušavao da se izbori sa onim što je Brohier izjavljivao. "Ako se univerzum sastoji od energije i informacije," započeo je Horton lagano, "to znači da onda Okidač na neki način menja informativni omotač određenih supstanci..."

"Menja ga, skrembluje, razbija, destabilizuje ga," rekao je Brohier. "I to čim vrlo grubo. Jedinice koje mi sada pravimo, nezamislivo su beskorisne, to je kao da gromom od deset hiljada volti udaraš kompjuter kako bi promenio samo nekoliko bajtova u njegovom programu. Činjenica da su se negde u masi informacione buke koja je predstavaljala tvoj prototip izdvojile neke koherentne reči jezika rezonantne mehanike - nove nauke o materiji, slučajan je pogodak, čista sposobnost srećnog slučajnog otkrića. Sapleo si se o karakterističan hemijski potpis određenih nitratnih jednijenja, koja su izdvojila tvoj signal i vazduha kao kada radio-amater operator čuje glas u masi radio smetnji."

"Ali ako naučimo da čitamo i pišemo na tom jeziku..."

"Sada shvataš zašto sam rekao da moramo da se vratimo na Paulinga i počnemo ispočetka."

Ideja je bila prevelika, i obuzela ga je prebrzo. Horton je osetio kako se u njemu stvara otpor. "Da li se mi ovde igramo igre reči, ili ti zapravo imaš urađen reprezentativni sistem?" Hortonove reči su izražavale više skepticizma nego što mu je bila namera.

"Zašto to pričaš Džefri, vređaš me. Ti znaš da ne možemo govoriti o nauci, sve dok to što želimo nismo u mogućnosti da izrazimo u brojkama."

Ovoga puta Horton je primetio da Brohier trepće i shvatio je da se ovaj pretvara. Zavrnuo je rukave na džemperu i ustao iz stolice.

"Dobro," rekao je. "Hajdemo do bele table. Hoću da vidim tu matematiku."

Proveli su skoro dva sata ispred ogromne bele table koja je visila na zidu sa Fuldom 115. Veći deo prvog sata Brohier je proveo sa velikim crnim markerom u ruci, ljuljajući se napred nazad u sekretaričinoj stolici. Veći deo drugog sata, proveo je sedeći nasred kancelarije, kako bi mogao da vidi celu tablu, i da diskutuje sa Hortonom koji je brisao i pisao po tabli svetlo crvenim markerom.

Napokon se i Horton udaljio od table. Kada se pridružio Brohieru predao mu je crveni marker.

"Pa?" Brohier je pokušao da ga podstakne. "Šta si odlučio?"

"Odlučio sam da treba da me častiš večerom," rekao je Horton. "I to jednom skupom. Ako hoćeš možeš je staviti na račun svoje druge Nobelove nagrade."

"Uf, uf - prerano je da se o tome govori," rekao je Brohier i odmahnuo rukom odbacujući takvu jednu pretpostavku. I pored toga Horton je primetio da je Brohier bio zadovoljan. "Samo mi reci da se ti sa tim slažeš."

"Slažem se," rekao je Horton, spuštajući ruku na Brohierovo rame. "Nemam nijednu primedbu. Doduše, ja baš i nisam najkritičniji slušalac. Ali ako se završi dobro kao što je i počelo - Karl, onda je to prava majstorija."

Brohier se nasmešio zadovoljno i potapšao Hortonovu ruku. "Hvala ti, Džefri. A sada molim te obriši tablu i idemo negde na večeru."

Dvorana za ručavanje u Institutu po Hortonovom mišljenju i nije bila baš najbolje mesto za svečanu večeru, ali je popustio i složio se sa Brohierom da to nije prva takva večera koju su tu pojeli.

"Naravno, a pored toga," uveravao ga je Brohier, "hrana je ovde dobra. Institut, između ostalog, vodi računa i o našim stomacima. Hajde, pogledaj i kaži mi kada si zadnji put video ovakav meni u kampusu."

Horton je uskoro uvideo da Brohier ne preteruje. Glavna jela, koja su se očigledno menjala iz dana u dan pošto je na meniju stajao današnji datum, obuhvatio su hranu sa pet kontinenata i više od deset kuhinja.

Kao i na zadnjoj Hortonovoj i Brohierovoj zajedničkoj večeri, dok su čekali da im donesu hranu, Horton je morao da istrpi dva upoznavanja i jedno nametljivo ponašanje. Upoznao se sa Barbarom Gleni-Golden, bakicom okruglih obraza koja je u stvari bila istaknuti gostujući profesor na grupi za istoriju i sa Rodžerom Petranovim, šefom katedre na grupi za matematiku koji je imao vrat poput ptice grabljivice.

Iako su oba naučnika bila više nego kulturna, Horton se ipak sve vreme vrpoljio dok se smešio i upoznavao sa njima. Bio je isuviše svestan svoje ozloglašenosti da bi se opustio, a red koje mu je Gleni-Golden uputila na rastanku samo su pojačale njegovu osetljivost.

"Znate, mladiću, vi ste svakako doprineli da moja oblast kojom se ja bavim deluje interesantnije," rekla je zastajući pored njegove stolice. "Lavovi iz ekonomske škole za istorijsku analizu su mirno spavali, misleći da su na vrhu biološkog lanca - a sada ste vi dirnuli u osinjak tehnološke škole, zbog čega lavovima nije ni malo prijatno."

"A šta ste vi Barbara - lav ili osa?" pitao je Brohier.

Nasmejala se. "Ja sam sterilni hibrid."

U večeri ih je prekinula još i osoba pod imenom Samjuel Benington-Hejstings, veseli doktor fizike sa Kejmbridža koji je bio dovoljno mladolik, da se Horton pored njega oseti starim. "Znači vi ste legendarni Okidačovac," rekao je i spustio se u jednu od praznih stolica za stolom. "Da li to znači da će naš tajanstveni doktor Brohier napokon dozvoliti i ostalima da se igraju sa novom igračkom?"

Brohier je šmrknuo dobrodušno. "Doktor Sem misli da sam te ja krio od njega."

"Ne od mene, gospodine - od celog odeljenja," rekao je Benington-Hejstings. Doktor na svaki odgovor koji da, postavi hiljadu pitanja. Kada ga pitam u čemu je trik kada je magična kutija u pitanju, on se samo nasmeši kao Buda." Protegao se preko stola i potapšao Brohiera po stomaku. "Već počinje i da liči na Budu."

Brohier je snažno udario mladog naučnika kašikom po prstima, a zatim pospano pogledao Hortona. "Pošto sam povredio kuk..., a i zima je. A, bogami, i hrana je odlična..."

"Nadam se samo da su vam beleške čitke kako doktor Horton ne bi morao do kraja svoje karijere da dešifruje Brohierovu Zadnju teoremu. Bilo bi još bolje kada bi ujutru pošti sa mnom u fitnes centar, da vežbamo hatha jogu i optrčimo dvadeset i pet krugova. Onda ćete živeti doveka, a možda se nekad čak i proslavite."

"Ako moram da ustanem u cik zore da bih trčao, onda nema svrhe da živim doveka, doktore Sem. Mmm, mislim da stiže hrana."

Horton je namignuo i nagnuo se prema Benington-Hejstingsu. "Seme, ti ne shvataš da Karl ne zna šta se nalazi u magičnoj kutiji. Vidiš, suština je u tome da ga ja vodim sa sobom već dvadeset godina. On je ovde samo da bi špijunirao za mene."

"Izvrsno, okružen sam lažovima i sa jedne i sa druge strane. Kako je to dobro za napredovanje nauke!" Ustao je kada je konobar prišao. "Jedite, samo vi jedite; neka vam se arterije skamene a muškost visne kao odrana zmijska koža."

Brohier se nasmejao od srca. Horton je začuđeno zurio u Benington-Hejstingsa, nesigurno se smeškajući dok je ovaj odlazio. "Šta bi? Ko je to bio?"

"Pa, doktor Sem će ti reći da je on potomak duge loze istaknutih engleskih ekscentrika, a da je Džon Kliz njegov duhovni vođa." Sa širokim osmehom na usnama, Brohier je odmahnuo glavom. "Nemoj mu to nikada reći, Džefri, ali on je za mene pravo osveženje. On je daroviti mimičar nesposoban da poštuje bilo šta i bilo koga. U njegovoj glavi živi deset različitih ličnosti, i on može odjednom da se pretvori u bilo koju od njih bez upozorenja - pred kraj našeg razgovora bio si u prilici da upoznaš jednu od njih, a koju ja zovem doktor Bombaj. Ali, ne potcenjuj ga. Doktor Sem mi je davao časove iz kombinametrike kada sam prvi put ovde došao. On je jedan jako pametan mlad čovek. Mogu da se kladim da će on sedeti u samom centru u prvom redu kada budemo izlagali naš rad o mehanici rezonancije."

Horton nije odgovorio, i to je bio zadnji put da su govorili o poslu za vreme obroka. Brohier je ispitivao Hortona o njegovim putovanjima, a Horton je sam sebe iznenadio kada je shvatio da zapravo ima neke zanimljive anegdote o sebi da mu ispriča."

"Da li si održavao kontakt sa Gordonom i Li?" pitao ga je Brohier dok su jeli desert.

"Isto kao i sa tobom," priznao je Horton. "Kako su oni?"

"Koliko ja znam, u Aneksu je sve kao i pre. Izgleda da su kao šefovi uticali jedan na drugog i ublažili svoje nedostatke."

"Nisam to pitao."

"Ah," rekao je Brohier. "To. Zadnje što sam čuo je da se lagano približavaju jedno drugom takvim tempom da u odnosu na njih glečeri izgledaju vrlo vešti."

"Stvarno? Tako mnogo napreduju? A ko ti je to rekao?"

"Li."

"Ah - pesimistička varijanta. Da si razgovarao i sa Gordonom mogli bismo da nađemo prosek, i onda bi stvarno znali šta se dešava."

"Pretpostavljam da nisi održavao kontakt ni sa ljudima iz Vašingtona."

"Ne. Otišao sam, a oni nisu baš nešto jurili za mnom. Nisam čak dobio ni predsednikovu čestitku za Božić."

"Mislim da ih Brelan ni ne šalje," rekao je doktor Sem i tiho se nasmejao.

"Takve sam ti ja sreće. Nisam trebao da uzmem suvenir kada sam bio u Beloj kući."

"Vratili bi te," rekao je Brohier. "Oni ne beže od ovoga. Tamo imaš prijatelje."

"Da, tamo i gde još?"

"Prerano si prestao da gledaš vesti."

"Jesam li? Breland će katastrofalno izgubiti ove jeseni."

"Verovatno," rekao je stariji čovek. Spustio je svoju izgužvanu salvetu na prazan tanjir. "loje politika, Džefri. Ti ne podležeš tim standardima. I zato ne trebaš da prihvataš krivicu koja nije tvoja."

"Ljudi još uvek jedni drugima rade strašne stvari, Karl."

"Znam."

"Nešto od toga smo im i mi omogućili dajući im ono što smo im dali," rekao je Horton. "Taj čovek u Denveru, na primer, koji je upotrebio Okidač iz suda kao detonator za bombu da bi izvršio samoubistvo..."

"To je njegov izbor, Džefri."

"A dve žene koje je ubio?" Horton je odmahnuo glavom. "Nekada sam imao običaj da gledam vesti i razmišljam. Okidač je mogao da spasi te ljude. A sada kada ponekad gledam vesti, uhvatim sebe kako razmišljam: pištolj je mogao da spasi te ljude."

"Ah. Saint Paul?" To ime ih je podsetilo na stravične naslove u novinama od pre mesec dana: o bandi iz susedstva koja je divljala sa lancima i metalnim šipkama u tržnom centru koji je imao Okidač kao zaštitu, i tom prilikom ubila jednog sedamnaestogodišnjaka i teško ozledila još desetak kupaca. Ironija je bila u tome što je Životni štit bio instaliran kao odgovor na sve intenzivnije ratove maloletnih bandi oko tog centra, rata koji je već bio prošao kroz nekoliko pucnjava na ili u blizini samog centra.

"I Birmingam Hajts, i Luisvil, i južni Boston." Svako ime nosilo je eho brutalnog zločina.

"Ovo je prelazni period, Džefri. Biće još grešaka. Svuda gde je najlakši odgovor bilo oružje, ljudi će morati da se prilagode, onog trenutka kada se suoče sa fundamentalnim problemima. Oružje je bilo flaster za prvu pomoć, a neke rane zahtevaju mogo više od toga. Isto tako, lako možeš reći da je nindža mogao da spasi te ljude i to bi isto tako bilo tačno."

"Ne znam," rekao je Horton. "Jednostavno mi se čim da se voda stalno muti. Ljudi se dvoume da li su ovo uopšte želeli."

Brohier je energično odmahnuo glavom. "Ne, ne - ti se dvoumiš. Vidi, proizvodnja je deset puta povećana za manje od godinu dana, a imamo i listu čekanja staru šest meseci. Da li znaš koji je najveći problem kojim se odbor sada bavi? Lažna obeležja Životnog štita. Niču svud naokolo - ljudi su toliko željni beneficija koje im Okidač nudi."

"Ali ako ih budu koristili nesmotreno kao što su koristili oružje..."

"Neki sigurno hoće. To moraš da prihvatiš. Moje mikrokarte solidstejt memorije se koriste za krijumčarenje dokumentarnih filmova u Kinu i za slanje mihonskog fonda biblioteke na Mars. Takođe se koriste kako bi dečja pornografija mogla da ide iz ruke u ruku, i za iznošenje korporativnih tajni iz IBM-a, i da bi se sakrilo nelegalno knjigovodstvo od FBI-a - a to su samo neke od stvari za koje znam."

"Znači u pitanju je korisnik, a ne sredstvo."

"Upravo tako."

"Kaži mi zašto nam ova tačka gledišta nije bila tako ubedljiva kada su sredstva bili oružje i eksplozivi?"

"Zato što su neka sredstva isuviše opasna da bi ih koristile šimpanze i deca," rekao je Brohier. "Zato što sredstvo koje je napravljeno za ubijanje postaje pretnja svakome, ako se pravilno upotrebljava, a to da li su ona napravljena u velikoj količini ne menja stvar. Mogućnost da svako domaćinstvo poseduje pištolj je zastrašujuća skoro kao i mogućnost da svaka zemlja poseduje CBN raketnu bateriju. Ili bi bar trebala to biti svakome ko ima imalo razuma." Namrštio se. "Tvoja melanholija je posledica besposličarenja, Džefri. A ja znam da je lek za to da se vratiš na posao. Hajde da se dogovorimo gde ćeš večeras da spavaš."

"U Kejp Meju."

"Ideš po svoje stvari?"

"Ne, ja idem i ne vraćam se Karl. Ovo je tvoj posao, ne moj."

"Ima dovoljno posla za obojicu, pa i više od toga. Ima posla za desetoro ljudi," rekao je Brohier. "Šta više, ne mora se ovde obaviti. Možeš da radiš u Kolumbiji, ili u Aneksu. Možda ću i ja sam morati uskoro da odem tamo da nadgledam početak testova."

Horton je odmahnuo glavom dok je ustajao od stola. "Ponudi to nekom drugom. Ja sam odustao od svog zahteva kada sam se vratio iz Vašingtona, sećaš se?"

"A ja sam je savesno držao u tegli na svom radnom stolu i čekao da prevaziđeš svoj strah i ponovo je zatražiš. Šta se to, doda vola, sa tobom dešava, Džefri?" planuo je Brohire, naprežući se da ustane i nespretno zgrabivši kaput.

"Ne želim o tome da razgovaram, Karl," rekao je Horton. "Ionako je već vreme da krenem."

Horton se okrenuo i pošao prema izlazu dugačkim koracima. Breland je uložio ogroman napor da ga zgrabi, s obzirom da je hramao.

"Džefri, Džefri, stani," rekao je Brohier i zgrabio mlađeg čoveka dok su se približavali duplim vratima koja su vodila nazad u Fuld Hol. "Već si propustio zadnji voz, lako da bi mogao da porazmisliš o ovome. A iskreno, mislim da mi duguješ malo više od onoga što si mi ponudio."

Gledajući pored Brohiera, Horton je ugledao Benington-Hejstingsa kako ih sa drugog kraja sale radoznalo posmatra. "U redu. Ali idemo napolje," rekao je i pokazao glavom prema izlazu."

Smestili su se na stepenicama odmah ispred, uzdajući se da će im vrata i hladan vazduh omogućiti privatnost.

"Samo pokušavam da shvatim, Džefri," rekao je Brohier. "Većim ljudi, koji se bave onim čime se mi bavimo, prođe cela karijera a da im se ne pruži još jedna ovakva šansa koja se nama pružila. A mnogi od nih su mnogo pametniji i od mene i od tebe, ali jednostavno nemaju sreće. Pred sobom imamo naučnu, a ne socijalnu revoluciju. Ne razumem kako možeš da odeš."

Horton je odmahnuo glavom. "Jednostavno nisam još uvek spreman da se vratim."

"Shvatam," rekao je Brohier. "Samo to je u pitanju?"

"Da."

"Dobro. Pa, razuverio si me. Bojao sam se da si umislio kako nisi dovoljno vredan da bi bio deo ovoga. Brinuo sam se da možda misliš da nisi zaslužio ni odobravanja ni optuživanja kroz koja si već prošao, da možda misliš da je najviše što možeš tražiti da budeš prvi na mestu na kome se odigrala nesreća u toku istraživanja.

Jer ako se i ispostavi da postoje osnovi za bilo koji od tih strahova, moraću ti reći da si idiot - jer svako od nas, kada se nađe pod svetlima reflektora, s vremena na vreme oseća sindrom lažnog identiteta. Oni koji to ne osećaju su egoistični nesposobnjakovići kao što je Tetlbaum, i njihove predstave o njima samima zavise od titule, kancelarije, novih prevara i od toga da li će ono što oni kažu biti on-line."

Horton je grebao parče leda na drugom stepeniku. "Verovatno bi mi bilo potrebno da čujem tako nešto, kad bih razmišljao kao oni."

"A ja se verovatno ne bih na tome zaustavio," rekao je Brohier. "Verovatno bih te podsetio da nije u pitanju lični izbor ljudi poput nas da postanu slavni. Do toga dolazi zato što mi imamo potrebu da spoznamo stvari kojima nas niko drugi ne može naučiti. Stoga, lek protiv sindroma lažnog identiteta nije odustajanje od posla - lek je da se skoncentrišeš na posao sve dok ne zaboraviš na publiku, i ne znaš, ili te nije briga šta o tebi pričaju."

Horton je visoko podigao bradu i izdahnuo hladan i kondezovan vazduh. "Ponekad je teško ne obraćati pažnju."

"Šta ti oni znače, Džefri?" rekao je Brohier i slegnuo ramenima. "Šta oni znaju o tebi?"

Pošli su niz stazu u tišini, obojica svesni da Horton nije završio.

"Jutros pošto smo predsednik i ja održali konferenciju za štampu u Rouz Gardenu, pozvao me je otac," Horton je napokon progovorio. "Moraš da shvatiš da moj otac nikada ne zove svoju decu, a i ako se slučajno javi na telefon kada ja pozovem, prva stvar koju će verovatno reći je: 'Zdravo Džefri, daću ti mamu.' On ne voli da ćaska, gnjavi ili da se meša u tuđe stvari. Nije da mu nije stalo, jednostavno je takav..."

"On ne traži ništa što on sam ne želi da da,"sugerirao je Brohier.

"Pretpostavljam da je to u pitanju," rekao je Horton. "Rekao bih da on veruje da postoje granice." Stigli su do bočnog ulaza u Fuld Hol i Horton je tu zastao. "I tako me je on pozvao tog jutra, i s obzirom da mi je otac, odmah je prešao na stvar: 'Sine, hoću nešto da znam. Tokom svih onih nedelja koje smo kao porodica proveli na strelištu, sa stotinama ljudi koji su oko nas hodali sa pištoljima, da li si ikada sreo nekoga ko ti je delovao opasno? Da li te to što si tamo činilo nervoznim?' I ja sam mu morao reći ne. Jer to su lepe uspomene - možda među najlepšim koje imam."

Brohier je nakrivio glavu zbunjeno. "On je pretpostavio da si sam odabrao da radiš na Okidaču? Da je to tvoj lični krstaški rat, i da možda on ima udela u tome što si se ti toga latio?"

Stisnutih usana Horton je klimnuo glavom. "Onda je rekao: 'Voleo bih da si se toga juče setio, i rekao nešto o tome predsedniku. Ali, hvala ti, sine. Majka te pozdravlja i ljubi.' I to je bio kraj razgovora. Ali celog narednog dana sam neprestano čuo ono što nije izgovorio, kao i mnogih narednih dana od tada."

"Da on ne odobrava to što radiš?"

"Ne, mnogo gore od toga," rekao je Horton. "Da je povređen, zbunjen i razočaran, kao da sam time što sam uradio napao sopstvenu porodicu, osudio naše zajedničke prijatelje. On ništa od toga nije, naravno, mogao da izgovori, zato što me voli."

"I zato što postoje granice."

Horton je lagano klimnuo. "Siguran sam da ću ponovo raditi, Karl. Samo mislim da će verovatno biti nešto drugo u pitanju." Pokušao je da se osmehne, ali je osmeh u najmanju ruku bio tužan. "Pretpostavljam da nije bitno koliko godina imaš - dete i dalje želi da su njegovi roditelji ponosni na njega."

"Shvatam," rekao je Brohier. "A roditelji mogu biti publika koju je najteže zadovoljiti. I ja sam nekada imao oca." Oklevao je na trenutak, a onda je nastavio: "Neću te ponovo pitati, ali ako se predomisliš, ne budi isuviše ponosan da mi to kažeš."

"Mislim da ti to mogu obećati, doktore B."

"Dobro." Brohier je pošao prema toploj i primamljivom sjaju glavnog hola, a zatim je iznenada stao i okrenuo se. "Džefri, da li mogu sebi da dam slobodu da sa tobom razgovaram kao prijatelj, a ne kao mentor?"

"Naravno."

"Uvek budi siguran da si neko na koga možeš biti ponosan. Nemoj da odustaneš od svega samo da bi neko drugi bio zadovoljan zbog toga. To sam naučio posmatrajući svog oca." Brohier je onda odmahnuo glavom, promumlao nešto i ispustio samo jedan tužan osmeh. "Ono što je najžalosnije od svega je to što on to sam nikada nije shvatio. - Hoćeš da prespavaš kod mene večeras?"

"Mislio sam da proverim na aerodromu da li ide još neki šatl kasnije. Ili da iznajmim auto i odvezem se do Kejp Meja. To bi mi zapravo, možda i prijalo."

Brohier je klimnuo. "Drago mi je što sam te video, Džefri. Srećan put kući, gde god ona bila."

Džefri je, na kraju, završio tako što je noć proveo u motelu nedaleko od kampusa, a ujutru je otišao prvim vozom. Bez obzira na sve, kada je stigao u svoj stan, iznenadila ga je spoznaja da, šta god da mu je taj stan značio, on sigurno nije bio njegov dom.

Sledećeg dana se oprostio od njega i nastavio put.

20
PROGRES RAZUMA

"U ratu ima tako mnogo gluposti, baš kao i svireposti, tako da se od progresa razuma može dosta očekivati; a ako bilo šta očekujemo, onda sve trebamo pokušati."

- Džejms Medison

Promena je bila brza, iznenadna i konačna. Jedan dan pošto je Tom Frenklin uvedena sa hladnoće u Okidačov projekat, Savet državne bezbednosti je formalno preuzeo njegovu upravu od ad hoc visokog vojnog komiteta.

Nije bilo uključeno mnogo papirologije, s obzirom da visoki vojni komitet nije imao zvanični status. I pošte su tri od četiri mandata u svakom telu pripadala istim ljudima - predsedniku Brelandu, državnom sekretaru Kareru i sekretaru odbrane Stepaku - tako da nije bilo odmah očigledno koliko je ta promena bila značajna. Na površini, u stvari, rezultat je delovao nevažno.

Sastanci su bili premešteni u drugu salu za konferencije koja se nalazila u drugom krilu. Pošto više nije bilo potrebe da se uzima u obzir predsednikovo vreme, sastanci su se mogli češće održavati, što je i bio slučaj - održavali su se dva puta umesto jednom nedeljno. Sastanci su sada mogli da budu i duži, tako da su često trajali celo jutro ili celo popodne.

Ali pitanja su bila ista, kao i glavobolja. SDB je još uvek morao da žonglira dvostruke pretnje pasivnog otpora Pentagona i aktivnog otpora Kongresa. Još uvek je morao da se rve sa bezbedonosnom situacijom u zemlji i van granica zemlje koja se brzo razvijala i neprestano menjala. I isto kao i pre uvideo je da bez obzira koliko je marljivosti uloženo, to nije pružalo nikakvu garanciju da će doći kraj iznenađenjima.

Ipak, bilo je i promena na bolje, samo ako je čovek znao gde da gleda.

Najuočljivija je bila zamena Ričarda Nolbija, na čije mesto je došla Tom Frenklin. To je svelo aktivnosti šefa personalnog o pitanjima Okidača na minimum, na taj način uredno razrešavajući Brelandov problem koji ga je neprestano mučio. U poslednje vreme ga je sve više i više nervirao Nolbijev ambivalentan stav u vezi Okidača. Prethodni viši pomoćnik portparola Bele kuće bio je jedini pravi poverenik Vašingtona, a koji je bio član Brelandovog osoblja. Njegova opsesija da kalkuliše političku prednost svakog uznemirujućeg scenarija bila je u suprotnosti sa onim što je za Brelanda bio duh poduhvata.

Sada je Nolbijeva uloga marginalizovana i to mu je na neki način onemogućilo da se požali Brelandu na degradirajući položaj u kome se našao - potpredsednik je bio zakoniti član SDB-a, a pitanja koja su okruživala Okidač jasno su ga stavljala pod nadležnost SDB-a. Franklinovi doprinosi kao osobe koja se starala o revitalizovanju pogoršanih političkih odnosa u Hilu i osobe koja je nalazila izlaze iz raznoraznih ćorsokaka na sastancima, ublažavali su posledice preduzetih mera.

Promena koja je dovela do Nolbijevog smenjivanja, još više je udaljila Grovera Vilmana sa pozicije sa koje je mogao da učestvuje u donošenju odluka. Formalni bezbedonosm protokoli koji su okruživali SDB onemogućili su Brelandu da neformalno uključi Vilmana, ili da ga čak naknadno ukratko obavesti o detaljima. Razvoj je zadovoljio generala Medisona i vrhovni vojni štab, koji su u najboljem slučaju na Vilmana gledali kao na borca protiv ustaljenih verovanja i institucija, a u najgorem kao na izdajicu u svojim redovima.

Ali najznačajnija od svih konsekvenci do kojih je došlo zbog promene bila je ta što je ona uticala da bitni izvori SDB-a i njegovo profesionalno osoblje budu Brelandu na raspolaganju. Mišljenja i ekspertiza Vojnog saveta iz vojnog domena nisu više zavisila od njihove dobre volje, pa čak ni od njegove lične sposobnosti da postavi prava pitanja. Analitičari SDB-a bili su dobri u samostalnom osmišljavanju pitanja, uključujući i ona nezgodna. Šta više, kada je to bilo neophodno SDB je imao neophodno znanje i veze, kao i autoritet da dopre do Pentagona i dobije odgovore na svoja pitanja.

Primer jednog pitanja koga se Breland nikada ne bi setio da postavi bilo je: čije to ambicije i karijeru Okidač ugrožava, i na koji način je to uticalo na otpor koji se javio među generalima i admiralima? U svojoj monografiji analitičar Džon Miler je istakao da nova tehnologija najviše utiče na "borbene komande" koje su po tradiciji bile način za brzo uspinjanje ka vrhu vojno - komandnih instanci. Njegova neustrašiva analiza slučaja stavila je u neugodan položaj dva generala koji su uticaj i status pretpostavili spremnosti i bezbednosti.

Bolja informisanost, međutim, nije obavezno značila da su vesti uvek bile dobrodošle. Tako da je zvanični izveštaj koga je napisao viši analitičar Vendel Šrok i naslovio ga "Sledeći rat", bio sve samo ne dobrodošao.

Na nagovor Harisa Drejka, predsednikov pomoćnik za državnu bezbednost, Šrok i tri pomoćnika istražila su reakciju sve četiri službe u pogledu suočavanja sa neprijateljom koji u svojim redovima ima Okidač. Dan pre nego što je Šrok predstavio ovaj izveštaj na sastanku SDB-a, neformalno je o tome prethodno obavestio Brelanda u Ovalnom kabinetu, zbog čega se predsednik osećao kao da po prvi put čuje celu priču.

"Posmatrali samo tri različite skale angažovanja: globalne sukobe super sila, operativne sukobe, i verbalne sukobe. Razmotrili smo svako od ovih angažovanja u svetlu dva različita scenarija - jednog u kome Sjedinjene Države zadržavaju svoj aktuelni monopol nad dalekometnim, preciznim Mark II Okidačem, i drugog u kome ne uspevamo u tome. To nam je ukupno dalo šest modela sukoba.

U okviru svakog od tih modela, posmatrali smo našu spremnost da izađemo na kraj s protivnicima Okidača u sva četiri sektora borbene kocke - na kopnu, u vazduhu, moru i svemiru.

Naš sveobuhvatni zaključak, gospodine predsedniče, je da nam je u svim modelima sukoba, sem u jednom, potrebno ne više od šest meseci da obnovimo nivo dominacije na ratištu kako bismo postigli onaj koji se može uporediti sa nivoom koji smo imali pre pojave Okidača. U roku od šest meseci bićemo sposobni da slomimo odbrane koje se baziraju na Okidaču i da upotrebimo naše uobičajeno oružje i primenimo bilo koji stepen destruktivne smrtonosnosti koja odgovara našim ciljevima. "

"A izuzetak je..."

"Izuzetak je globalni sukob supersila sa Kinom koja ima Mark II tehnologiju. Kada je taj model u pitanju, potrebno nam je dvanaest do šesnaest meseci da ponovo uspostavimo odlučujuću prednost."

"Ako sam vas dobro razumeo, vi kažete da nam je potrebno najviše šest meseci da neutrališemo Okidač kao faktor zastrašivanja, zar ne?"

"Da."

Breland kao da je čuo Moj naslednik će moći da započne rat bez rizika od gubitaka. "Kako je moguće da smo uspeli to da postignemo tako brzo?"

"Ako pogledate u Deo II..." Sačekao je da Breland pronađe Deo II na svom čitaču. "Okidač, zapravo, stvara samo dva taktička problema. Prvi je predetonacija eksplozivnih projektila - uglavnom torpeda, krstarećih raketa, AAM-ova, i artiljerijskih granata. Kako bi rešili taj problem, mi pravimo rakete sa bojevim glavama velikog kapaciteta i različitim obrascima rasprskavanja. Cilj je da budemo sigurni da možemo naneti gubitke i u efektivnom dometu Marka I. Pokazalo se da je to u potpunosti izvodljivo."

"Jedna malo veća eksplozija, i to je to?" rekao je Breland i namrštio se.

"To je izazov koji dizajneri modernog oružja vole, gospodine - da u malom pakovanju stane mnogo. A mi u NAWC-u i u Pomorsko-desantnoj ratnoj laboratoriji imamo izvanredne ljude. Kod nekih aplikacija, mi zamenjujemo uobičajene eksplozive nekim od onih neuobičajenih (egzotičnih) koji ne sadrže nitrate - možemo očekivati da će takvih slučajeva biti više u budućnosti. U drugim slučajevima, u potpunosti odstranjujemo bojeve glave sa naših raketa (projektila), i zamenjujemo ih inertnom materijom. Na kraju krajeva, kada ubacite kamen u izduvnu cev Su-a 27 doći će do skoro iste reakcije kao da ste bacili bombu."

"Pretpostavljam da ako ptica u motoru može da obori avion..."

"Upravo tako. A sada da pređemo na druga pitanja preciznosti i ubojitosti oružja koje funkcioniše na bazi kinetičke energije. Kod njega problem nije u dometu, s obzirom da skoro svako borbeno oružje, osim našeg službenog ličnog oružja, već ima dovoljan domet da gađa izvan efektivnog dometa Marka I. Problem je isključivo u efikasnom pogađanju cilja - efektivni, domet nekih naših oružja je manji od Okidačovog dometa, a mi, na osnovu našeg borbenog iskustva; znamo da se većina ubistava odigrava na čak i manjim distancama."

"I kako smo mi to rešili?"

"Na mnogo načina. Na primer tako što smo promenili kombinaciju (mešavinu) oružja (oruđa) u pešadijskoj jedinici, tako da ona sada ima više teškog oružja kao što je SAW, i mnogo više snajpera - i, naravno, u isto vreme smo promenili i taktiku. Izvadili smo eksplozivne šaržere iz kaišnih punjenja za automatsko oružje i vazdušni top. Dopunili smo do izvesne granice uobičajeno oružje raketnim (flašet) oružjem i električnim rejl puškama. Time što smo promenili punjenja naše municije dobili smo neeksplozivno širenje i rasprskavanje metaka najvećeg mogućeg kvaliteta."

"Samo to je potrebno? Ove promene zvuče - skoro trivijalno."

"To su korekcije," rekao je Šrok. "Prava promena je na operativno-taktičkom nivou. Pored ograničenog dometa, pravi nedostatak Okidača je u tome što je on osetljiv na EMP." Kada na Brelandovom licu nije video znake razumevanja, Šrok je dodao: "Elektromagnetni impuls. Prateća pojava nuklearne eksplozije."

Breland je zatreptao. "Šta?"

"Sve ove tri službe se pripremaju da na teren ponovo uvedu taktičke nuklearne bojeve glave nove generacije. Dve verzije su još u fazi razvoja u ratnoj avijaciji - jedna je za borbe u vazduhu, a druga za podršku sa zemlje uz upotrebu platforme za krstareće projektile. Ratna mornarica je zainteresovana za obe verzije, jednu bi upotrebila za protivpodmorničke operacije, a drugu u borbi sa ratnim brodovima (protivbrodske); možda će im biti potrebno nešto i za borbu u vazduhu. Vojska radi na granatama sa nuklearnim glavama koje će odgovarati i sto dvadeset i sto pedeset milimetarskim raketnim (projektilnim) platformama. I jedna i druga će imati podršku u raketama, tako da će biti u mogućnosti da postignu visinu i izjednačenu (protivtežnu, izbalansiranu) distancu koja je neophodna, čak i kada je u pitanju malo nuklearno naoružanje."

Onda je Šrok, sa zakašnjenjem, na Brelandovom licu video neslaganje. "Naravno, za sve ove projekte je neophodna vaša saglasnost kako u pogledu testova, tako i u pogledu razvoja - moraćete da ukinete Direktivu 99-15."

"Zar ne postoje neke ugovorne obaveze koje moramo poštovati?" ljuto je pitao predsednik.

"Zapravo ne, gospodine. Kongres nikada nije ratifikovao SALT IV pregovore o ograničenju strateškog naoružanja - mi smo samo dobrovoljno poštovali njegove odredbe. Možemo na teren ponovo uvesti taktičke nuklearne bojeve glave kad god to poželimo." Brzopleto se ispravio: "Kad god to predsednik odluči."

"A šta će se desiti ako otkrijemo da su se naše snage previše primakle neprijateljskim snagama, a u nemogućnosti su da deaktiviraju nuklearnu artiljerijsku granatu u vazduhu?"

"Gospodine, jedna od neophodnih promena u borbenoj doktrini sastoji se upravo u tome da se spreči mogućnost dolaska u jednu takvu situaciju. Po novoj doktrini uobičajene jedinice će biti udaljene od fronta sve dok se ta oblast ne depacifikuje."

Tako da svet postane bezbedan za ratovanje, pomislio je Breland, reagujući na odvratni neologizam refleksnom drhtavicom. "Šta ako neprijatelj ne sarađuje sa tom našom novom doktrinom, i odbija da održi učtivu distancu?"

"Nova doktrina predviđa odlučno angažovanje."

"Odlučno? To bi značilo preventivno, zar ne? I to pomoću nuklearnog oružja. Zaista 'Sledeći rat' - i biće to jedan mali fini rat." Odgurnuo je čitač u pravcu stola, gde se on zavrteo do ivice, pa i preko nje, pre nego što se zaustavio.

"Gospodine, podsetio bih vas da je ovo izveštaj o onome što smo mi otkrili, a ne o onome što preporučujemo."

Breland je podigao ruku: "Da. Da, i drago mi je što sam ga čuo. Obavili ste dobar posao. Jednostavno mi se ne dopada to šta on predstavlja, šta u njemu piše." Pogledao je prema mapi na zidu i uzdahnuvši prošao prstima obe ruke kroz kosu. "Gospodine Šrok, učinite mi nešto - sledeći put kad imate vremena, otkrijte zašto mi radimo marljivije kako bi ga neutralisali, umesto da ga koristimo. Kažite mi zašto se ne možemo osloboditi moći da ubijamo."

"Gospodine..."

"Mmm?"

"Da li je to bilo retoričko pitanje, ili...?"

Breland je ponovo seo. "Ne - nastavite."

"Proveo sam mnogo vremena na drugoj obali - uključujući deset godina koje sam proveo u uniformi pre nego što sam se demobilisao. Apsolutno je tačno da su neki od tih momaka - pa i nekoliko devojaka, takođe - zaljubljeni u moć. Velike mašine, brze mašine, grmljavina, moć da uništiš. To je zabavne. Možete od ratne mašinerije napraviti fetiš, a da nikada ne vidite krv. Ne morate čak ni da nosite uniformu da to uradite. Predstave u vazduhu, vatrometi, akciom filmovi..."

"Ali?..."

Blagim dodirom samo jednog prsta, Šrok je gurnuo predsednikov čitač ponovo u centar stola. "Ali ja mislim da su ti momci izuzetak - i da ih ostali drže pod kontrolom."

"A ostali su?..."

"Ostali su oni koji shvataju da niko ne želi da se bori, ali da ipak neko mora da zna kako treba da se bori. O tome se ovde radi, gospodine predsedniče - profesionalni vojnici su ti koji treba da otkriju kako se treba boriti. Oni se time bave zato što je to njihov posao. I oni to dobro rade zato što su oni ti koji treba da se bore i da ginu, dok ljudi kao vi odlučuju o tome kada će se i gde to desiti. Tako se bar stvari ovde odvijaju - bez uvrede."

"Taman posla. Krenuli ste negde?"

"Mislio sam," zastao je Šrok. "Možda su naši moderni tehnološki ratovi isuviše čisti i uredni - nikada vas ne poprska krv čoveka koga ste upravo ubili. Možda je sećanje na naš zadnji, odvratni, lični rat isuviše izbledelo da bi nas obuzeo na adekvatan način. Ali ja i dalje mislim da bi se oni vrlo rado istog časa oslobodili te moći kada biste ih ubedili da im ona više nije potrebna - istog časa kada biste ih ubedili da to ne znači da će sve ono do čega im je stalo biti dovedeno u opasnost."

"Pretpostavljam da je to ono što treba da saznamo, zar ne? Šta je to do čega im je najviše stalo."

"Oprostite ako ovo što ću reći bude zvučalo kao baljezganje, ali ja zaista mislim da najveći deo njih voli iste stvari koje i mi volimo. Mislim da oni vole svoj život i porodicu, mnogo više nego što vole oružje, bombe i ubijanje. Ako biste im ponudili alternativu, gospodine predsedniče, ako biste im ponudili način da zaštite prvo, a da ne moraju da upotrebe drugo, mislim da bi oni to prihvatili. Znam da bi prihvatili."

"A Okidač im to ne nudi?"

Šrok je odmahnuo glavom. "Ne. Ja osećam popriličnu naklonost prema vašoj viziji, zbog onoga šta ona za vas predstavlja. Žao mi je, ali moram da kažem da mislim da Okidač nije dovoljan da to postignemo."

Breland je ustao, dajući znak da je brifing završen. "Ako ste u pravu, gospodine Šrok, to samo znači da moramo još napornije da radimo. Zahvaljujem vam na vašem trudu oko ovog izveštaja - kao i na vašoj iskrenosti. Otvorili ste mi oči nekim pitanjima koja sam zanemario. Hteo bih da i dalje nastavite u tom pravcu."

"Daću sve od sebe, gospodine predsedniče," rekao je Šrok i klimnuo glavom. Kada je ustao, podigao je ruku i dodirnuo rever i na taj način skrenuo Brelandovu pažnju na srebrnu iglu koju je nosio. Igla je bila u obliku slova Q, sa vrhom koji je bio u obliku strelice i koja je pokazivala u desnu stranu. "Da li vam je poznata ova figura?"

"Nažalost ne. Da li je to znak vaše jedinice?"

"Više nešto kao igla mog bratstva. To je kreacija Teodora Sturgena - zapostavljenog pisca iz prošlog veka," rekao je Šrok. "Ona znači 'Postavi sledeće pitanje.' Nosim je kao podsetnik na ono što treba da radim."

"Oprostite što pitam, ali koje je 'bratstvo' u pitanju?"

"U redu je. Pripadnik sam Alijanse za humaniju budućnost - Futurijanci." Kada je na Brelandovom licu video da mu je to totalno nepoznato, Šrok je brzo dodao: "To nije zabranjena organizacija. Naš program je socijalni i tehnološki, a ne politički."

"Šta to tačno znači?"

Šrok se nasmejao. "Zapravo, vi ste pozajmili slogan naše misije za svoj govor prošle godine: 'Možemo bolje.' Prosto sam poželeo da zumiram snimak, da vidim da li nosite jedan od ovih znakova."

"Pa - kao što vidite..."

Odbacujući ovaj prigovor, Šrok je rekao: "Nije važno. Bili član ili ne, mi vas smatramo delom naše alijanse. Kada budete videli jedan od ovih znakova znaćete da vam je to prijatelj."

Bio je to zanimljiv kraj vrlo uznemirujućeg razgovora. Breland nije siguran šta da misli o Šroku ili o njegovim aluzijama, tako da ih je zanemario sve dok ne sazna nešto više o Futunjancima.

Ali znao je da informacije koje mu je Šrok saopštio znače nevolju. Sama činjenica što je čuo da ga put koji je odabrao neće odvesti do vrha, bila je već dovoljno teška - i ni malo manje uznemirujuća s obzirom na činjenicu da je i on sam počeo da sumnja. Mnogo, teže mu je palo to što je otkrio da Okidač ne samo što neće pokrenuti svet u pravcu razoružanja, već da će ne samo pospešiti njegovu veću proizvodnju, već da će vratiti nuklearno oružje u upotrebu.

Takvo nazadovanje se nije moglo tolerisati, i bilo je potpuno neprihvatljivo. Pitanje na koje Breland nije imao odgovor bilo je: da li on može nešto da uradi po tom pitanju, i ako može šta bi to bilo.

Predsednik nije bio jedini u okrugu Kolumbija koji je osećao sve veći strah zbog pravca kojim su događaji krenuli. U kancelarijama koalicije Razumom protiv ludila u Džordžtaunu, senator Grover Vilman se sekirao zbog izveštaja koji je dobio a koji su pripadali jedno potpuno drugačijem domenu.

Već su meseci prošli otkako je Vilman u potpunosti napustio dužnosti u svojoj senatorskoj kancelariji nakon Steniseovog i Turmondovog ponašanja, stavljajući na taj način svoje osoblje pod komandu auto pilota. Na insistiranje šefa personalnog, dva puta nedeljno Vilman je podnosio izveštaj Kapitolu umesto da ih nosi u crvenkasto braon trospratnicu udaljenu dva bloka od univerziteta. Ali to je bilo samo za javnost - iza zatvorenih vrata, on je stalno imao telekonferencije sa RPL-ovim osobljem koje se nalazilo u Kuala Lumpuru, Pragu, ili Najrobiju.

Posećenost njegovog glasanja pala je ispod trideset posto, a pala bi još više da nije bilo novih pravila za glasanje iz daljine. Vilman zapravo nije imao vremena da pređe Aveniju ustava i da se pojavi u dvorani Senata. Najveći ustupak koji je bio spreman da učini zbog javnosti, bio je da ode do spoljne kancelarije, gde je kontrolor glasanja sam sedeo za malim stolom. Jedino mu je bila bitna Okidačova kampanja, i nije želeo da izgubi ni jedan jedini trenutak.

Tako da je njegov kongresni personal odgovarao na njegovu poštu i rešavao izborne probleme, odbijalo posetioce i pozivaoce koji su mislili za sebe da su dovoljno važni i da imaju prava na senatorovo vreme. A on je svoju pažnju posvećivao radu personala fondacije, i ono je bilo izvor njegove zabrinutosti.

Na Vilmanov nagovor, koalicija Razumom protiv ludila je preuzela na sebe zadatak da olakša prelaz na novu paradigmu. U periodu od samo četiri meseca, ona je utrostručila budžet, i uronila dublje u svoje kapacitete kako bi finansirala prisustvo u svakoj instanci gde je inteligentna primena novca bila od značaja. Njeni napori su u mnogome prevazišli subjekivnu propagandu i raznorazne akrobacije. Pokušavala je da da što je više moguće odgovora na problem koji je Okidač stvarao - kako da se oni koji poštuju zakon i ne pribegavaju nasilju zaštite od nasilnika.

RPL je svojim novcem plaćao studio i instruktore za besplatnu obuku iz borilačkih veština u šesnaest gradskih oblasti gde se odigravalo šezdeset procenata od ukupnog broja ubistava iz vatrenog oružja i oružanih napada. Plan obuke je razvijen pod RPL-ovim sponzorstvom, i sastojao se od šest tehnika za onesposobljavanje pojedinačnih napadača i od dve tehnike za grupu napadača. Polaznici čije je godište variralo od devet do sedamdeset i tri godine već su se uspešno branili, a mediji su izbacili kovanicu "građani nindže" kako bi opisali ovaj fenomen.

Ogranak fondacije za neprofitnu prodaju oružja na malo bitno je proširio svoju operaciju preko internet izdavača i prodavnica (Biblioteka mira). RPL je već kupovao kompletnu proizvodnu liniju šok dugića, šok kutija i sprejeva od pet različitih kompanija koje su proizvodile sredstva za ličnu odbranu - od svih sem od one koja je bila u vlasništvu Arona Goldstajna.

Preprodavali su to nesmrtonosno oružje po ceni - ne samo na netu, već i preko uličnih kioska u stotinama tržnih centara. Zahvaljujući niskim cenama i monopolu koji su držali, redovi ispred njih su bili dugački, iako je skoro svaki četvrti kandidat koji je prošao proveru kriminalnog registra bio odbijen posle intervjua sa savetnikom.

U domenu zabave, koalicija Razumom protiv ludila dodelila je godišnju nagradu za mir - nagrade od 100 000$ u kešu na osam različitih medija za pisce koji je najbolje pokazivao da pojam zabave ne povlači za sobom razneta tela i da bi se postigla dramska tenzija nije potrebno potezanje vatrenog oružja. Preuzimajući još aktivniju ulogu, RPL je kupila malu multimedijalnu kompaniju, koja je dobila novo ime Paksvorks (Mehanizmi mira), i nadala se da je pretvori u glavnog proizvođača zadovoljstva kako na interaktivnim tako i na izvođačkim medijima.

Ali, nažalost, ispod ambiciozne strukture, u fondaciji su se počele javljati pukotine - jedna za drugom.

Vilman je to prvi put primetio u izveštaju o obrascima zločina. Pozvao je analitičara - veterana koji je četrnaest godina radio kao volonter u kancelariji Džordžtauna - kako bi ga podrobno ispitao.

"Pročitao sam izveštaj koji ste mi poslali i zapazio sam da posle početnog pada nismo imali smanjenja u ciljnim kategorijama zločina. Šta više, suočavamo se sa stabilnim ili čak rastućim ciframa i promenom u pogledu populacije žrtava."

"To je tačno."

"Šta se dešava na ulicama? I hoću više od običnih cifara."

Analitičar je slegnuo ramenima. "Suprotno ustaljenim verovanjima, većina kriminalaca nisu glupi ljudi. Ako u gradu postoji pedeset filijala banki, a najvećih dvadeset je pod Okidačovom zaštitom, ostalima će, shodno tome, biti posvećena veća pažnja. I pošto je prosek napada smanjen..."

"Dobijate izvršioce krivičnih dela koji rade tri umesto dva dana u nedelji." Vilman se namrštio. "I to je razlog trgovine lažnim znacima za Životni štit. Ljudi koji još uvek nemaju njegovu zaštitu, hoće da imaju istaknut znak koji bi za drugima govorio: 'Idite i pljačkajte nekog drugog.'"

Analitačar FBI-a je klimnuo. "Shodno tome, ako bi udruženje trgovaca pretvorilo West Avenue tržni centar u svojinu Životnog štita, bande bi svoju aktivnost onda prebacile u tržni centar Nortland. A kada banda Pleme zvezdano-stomačnih brbljivaca otkrije da je banda Mačka u šeširu već obeležila teritoriju Norlanda kao svoju, dobićete do sada neviđen rat maloletničkih bandi."

"Tako da bez obzira koliko bi ljudi radije svoje oružje premestili na neko drugo mesto, nego ga se odrekli, Okidač pogoršava situaciju time što veštački ograničava ponudu teritorije, a povećava potražnju."

Analitičar je ponovo klimnuo. "Efekat koji dobijate je taj da dolazi do veće koncentracije preostalog oružja u mnogo manjim oblastima, a situacije za one koji žive u toj oblasti ne postaje bolja već gora."

"Getoi za nasilje."

"Tako nekako."

"Pa, kažite mi da li je ovo samo jedna prelazna pojava? Šta očekujete da će se desiti, recimo za tri godine, kada i Nortland i većina malih banaka budu stavljene pod zaštitu Životnog štita?"

"Vukovi su u stalnoj potrazi za bogaljima i lutalicama. Do sada nisam video nijednu promenu koja nam je omogućila da stavimo cele gradove pod zaštitu. Očekivao bih status quo u kome bismo imali dva društva, dve kulture, one koji imaju i one koji nemaju."

Još jedna pukotina se pokazala u longitudinalnoj studiji ekonomskog uticaja Okidača,, koja je uključivala sveobuhvatni katalog proizvoda koji su bili u vezi sa Okidačem. Listajući jednoga dana ažuriranu verziju kataloga, Vilman je naišao na proizvod koji je na sebi nosio zastavu koja je imala jedan novi detalj Taj detalj je bio toliko zabrinjavajući da je Vilman morao lično da ga proveri.

U digitalnoj prodavnici na serveru na Kajmanskim ostrvima, Vilman je pronašao bazu podataka koja se zvala Siguran prolaz, a koju je organizacija pod imenom Otpor prodavala. Baza podataka je, u stvari, bila katalog objekata koji su pod zaštitom Životnog štita u Severnoj Americi ponuđena u vidu nedozvoljenog dodatka za GPS navigatore i ostale putničke avione. Ako je baza podataka bila precizna, svako ko je imao kopiju mogao je da bezbedno prokrijumčari eksplozivne materije ili municiju između dve tačke na mapi.

Vilman je ugovorio da surogat dobije kopiju Sigurnog prolaza, a zatim ga je predao na analizu Službi državne bezbednosti. Pokazalo se da je u pitanju klon navodno tajne baze podataka koju koriste transporteri Životnog štita kako bi obavili svoje isporuke, sa rokom koji je istekao pre dvadeset četiri dana, ali je sto posto precizan i potpun. Pukotina je zatvorena posle deset dana i uhapšen je vozač teretnog aviona i šef skladišta u Ajahou, ali Vilmana to nije uverilo. Nisu mogli da dođu niti do digitalne prodavnice kao ni do Otpora, a toliko je novca bilo uloženo u potragu za takvom vrstom informacije da se njim sigurno neko drugi mogao kupiti.

"Hajde da im konkurišemo i oduzmemo motiv za sticanje profita," rekao je Vilmanov viši strateški koordinator. "Ako javno iznesemo na tržište listu koja je devedeset i pet posto kompletna po ceni od deset dolara, šta mislite koliko će ljudi biti spremno da plati hiljadu dolara samo zbog preostalih pet posto?"

"Nije informacija bitna," rekao je Vilman. "Nema čak ni sto neobeleženih objekata koji su pod zaštitom Okidača. Odgovornost koju imamo ne dozvoljava nam da postavimo tajne instalacij Okidača na javnim mestima, bar je - ovde to slučaj - uradili bismo to kada bismo mogli, ali ne možemo. Ne, to je reklama, razlog da sakupimo sve podatke na način koji može biti od koristi. Ljudi su počeli da iznalaze zaobilazne puteve i nema mnogo toga što mi možemo da uradimo u tom pogledu."

Sledeća pukotina se pojavila tokom urgentne telekonferencije koju je sazvao koordinator na terenu Atlantskih država, neposredno nakon smrtonosnih bombaških napada u Baltimoru i na Menhetnu.

"Nijedna od tih sprava koje su napravile gužvu nisu imale ni tajmere, ni upaljače, niti daljinska upravljanja."

"Nema tu nikakve tehnologije. Napraviti bombu znači da prvo treba da se dobije pristup eksplozivu, a zatim tu bombu treba sakriti u prtljažnik tuđeg auta ili u odeljak za teret u autobusu, vozu ili u paketu pošiljke - šta god samo da se neko drugi poštara o njenom kretanju. Ovaj pristup problemu ima još i dodatni psihološki uticaj jer ljudi postaju paranoični kada treba da uđu u prostor koji je pod zaštitom Životnog štita - u tom trenutku oni se pitaju da li se možda voze sa paketom smrti, jednim od onih takozvanih 'autostoper-bombi.'"

Međutim, najalarmantnija od svih za Vilmana, s obzirom da je ona pre govorila o stavovima glavne struje pre nego o stavovima ekstremnih kriminalaca, bila je slaba tačka koju je on otkrio sam preko svojih izvora.

Skoro dve decenije Algonkvin Salun se držao svog beznačajnog postojanja u jednoj sporednoj ulici udaljenoj tri bloka od kampusa Džordžtaun univerziteta. Kao prelaz između internet diskusionih grupa, staromodnih šou programa, i još staromodnijeg britanskog paba, Algonkvin je zadovoljavao dva ugrožena poroka: kofein i direktne, licem u lice razgovore.

On je bio tvorevina jednog čoveka, Martina Grouzbeka, energičnog i pričljivog bivšeg novinara koji se penzionisao "pre nego da pređe na stranu neprijatelja" kada je Vašington Poust kupio Dizninet. Grouzbek je umeo da sluša tuđe probleme, lice koje je ulivalo poverenje, i talenat da privuče po nekog povremenog stidljivog ili preplašenog posetioca za sedam okruglih stolova u Algonkvinu. Kroz ekscentrične vizije i čiste tvrdoglavosti svog braka, Grouzbek je uspeo da stvori i održi jedinstvenu zajednicu koju je on ponosno nazivao "sedam krugova intelektualnog cirkusa."

Nasumice je spajao strance i smeštao ih za stolove sa sedam stolica, sedeo bi sa njima za klimavim okruglim stolom, kako bi popunio prazninu, ili da bi "zapržio čorbu." Svakoga dana je pisao i izdavao novine koju je nazvao Stvarno spore vesti koje su isticale sporna socijalna i politička pitanja, za čije se kopije znalo da su se pojavljivale daleko od Džordžtauna. Predveče bi tumarao od stola do stola i rasturao po stolovima svetlo crvene karte za Đavoljeg advokata, od kojih je svaka ponaosob imala kontroverzni predlog ispisan Grouzbekovim karakterističnim rukopisom, a koje su služile kao dobar povod za početak razgovora.

Grouzberg je očaravao redovne mušterije, kao i uvređene novopridošlice svojom politikom "komplimenta i uvrede", kojom je raskravljivao nadmenost mušterija čije je učešće činilo stvari još interesantnijim i udvostročivalo račune mušterija koji su bili ili frapirani posmatrači ili dosadni prostaci.

Subota uveče je bila rezervisana za gostujuće komentatore, događaj koji je Grouzbek reklamirao kao "Vitezovi okruglog stola." Primenjujući svoje sopstvene ekscentrične standarde, nudio je "interesantnim ljudima" iz svih društvenih krugova ("političarima nije potrebna prijava") šansu da testiraju svoje ideje u prostoriji punoj izrazitih ritičnih mislilaca koji nisu svoje poverenje davali unapred. Imajući u vidu da je on nudio samo simboličan honorar, iznenađujući broj pozvanih je prihvatio, što je dovelo do najnezaboravnijih trenutaka u Algonkvinu.

Ali kao posao, Algonkvin je bio veliki promašaj, uprkos činjenici da je radnim danima uveče i svake subote bio dupke pun. Obrt novca je bio isuviše spor a prosečni računi preniski, tako da je jedino mogao da postigne da uvek bude na nuli.

Vilmanu je Algonkvin bio isuviše dragocen da bi rizikovao da se na njegovom mestu nađe prodavnica grnčarije ili upadljiva robna kuća. Od svih mesta koje je posećivao u i oko Vašingtona, Algonkvin je bio jedino gde je mogao da bude siguran da njegova popularnost ili položaj ili govornikove ambicije ne utiču na ono što tamo čuje. Čak ni u samim prostorijama fondacije nije mogao tako nešto da garantuje. Algonkvin je bio kriterijum, njegov predvodnik u pogledu javnog mnjenja - neka vrsta dobro zasnovanih, strastveno - branjenih uverenja koja su u isto vreme bila i postojana.

Zbog toga je Vilman iznašao načine, indirektne i anonimne, da uputi novac u Grouzbekov džep i da na taj način drži vrata Algonkvina otvorenim - stipendije, lični pokloni, ugovor za knjigu, kratkoročne konsultacije. Vilman je bio spreman da učini i više od toga, u slučaju da je to neophodno: da osnuje kartel koji bi kupio taj imetak i unajmio Grouzberga da njime rukovodi.

Ali za sada je još uvek mogao na ta vrata da uđe kao redovan posetilac, a ne kao spasilac, i da čuje neko mišljenje i proba odličan Pepsi. Ili, ako ima vremena, može da dođe ranije u toku dana, sedne za šank pozadi i da iscedi sunđer koji je bio Martin Grouzbek.

"Šta ima novo, Marti?"

Veliki čovek se okrenuo od slavina od hroma koje je glancao. "Naruči nešto, pa ćemo pričati. Da vidimo, ti piješ hladnu kafu. Imam i neki Royal Crown Draft: kubanski šećer, američka izvorska voda, koncentrat iz Kanade."

"U staklenoj flaši?"

"Sa metalnim poklopcem i svim ostalim što ide uz to."

"Daj onda jednu iz zamrzivača."

"Volim mušterije koje ne pitaju: 'Pošto je?'," rekao je Grouzbek smeškajući se, i zavlačeći ruku u hladnjak. "Pa koja je ključna reč za danas? Breland?"

"Možemo od njega da počnemo. Kako se prodaje 'međunarodna zavera'?"

"Ne baš najboje, ali ovo ipak nije Južna Dakota. Ljudi koji ovde žive zapravo su posetili i druge zemlje - a kad to kažem ne mislim na Nijagarine vodopade ili Tijuanu."

Vilman se zakikotao. "A ti svetski putnici i prosvećeni ljudi kažu..."

"Stvari se jako zanimljivo razvijaju. Brelandu sada, u stvari, ide malo bolje. Pre dva meseca, nisam čuo da ga je bilo ko branio - doduše, imao je pristalice, ali ne i one koji su ga branili. Oni su još uvek bili u fazi traganja za stavom koji će braniti."

"Pa, da li su pronašli neki? Mislio sam da tabori Izazivača haosa i Neprijatelja slobode komanduju na terenu."

"Oni su zaboravili da postave stražu oko svog položaja," rekao je Grouzbek. "Stav koji se brani je idealizam koji se može oprostiti. Svaki put kada se Breland vrati na svoju temu 'mi možemo bolje', još po neko iz tabora Podstrekača haosa shvati da je on veoma ozbiljan po tom pitanju, i da je, u stvari, sve vreme bio ozbiljan."

Vilman je podigao jednu obrvu. "

"Šta to njemu donosi? Nedragovoljno poštovanje?"

"Poene za integritet. To što tajni plan rada koji su svi cinici, menadžeri njegove političke promocije, ili Trilateralna komisija, bili spremni da mu pripišu, a koji sproveden u delo - njegov plan rada je tu, izložen javnosti, kao što je i bio od samog početka. Više učtivosti, manje ubijanja."

"Što njima, kada malo bolje porazmisle, počinje da zvuči kao jedna ne tako loša ideja?"

"Donekle." Grouzberg se nagnuo napred, oslanjajući se laktovima na šank. "Ono što ja čujem zvuči kao nerado divljenje koje čuvamo za nekoga ko postavlja standarde za koje nismo sigurni da ćemo moći da ih postignemo."

Vilman je lagano klimnuo. "Moramo nekako da obuzdamo našu pohvalu, kao kada pokušaš da smisliš dobar izgovor da te ne pozovu da postaneš Brahmin sledbenik."

Grouzberg je lagano lupio rukom o šank. "Upravo tako. U Brelandovom slučaju, on je optužen zato što ima isuviše dobro mišljenje o nama. Vidiš, njegov hendikep je u tome što je celog života bio okružen finim ljudima. Kada ranije dođeš u kontakt sa lošim ljudima to ti proširi vidike, ili tako bar kažu."

"To me podseća na zaključak do koga bi mogao da dođe neko ko živi u svetu štampe ili filma," rekao je Vilman. "Stvarni svet nije ni približno toliko nasilan kao bilo koji od tih svetova. Većina ljudi u toku jednog dana ni ne vidi, a kamoli da dotakne oružje - uključujući i većinu vlasnika oružja, ako su iskreni kada to kažu."

"Slažem se," rekao je Grouzbek. "Znam da je moj otac imao sačmaru, a moja majka revolver. Ali za dvadeset godina koliko sam živeo sa njima, nikada nisam video ni jedno ni drugo - a bio sam bučno dete. Mada, mogao bih da ih nađem samo ako hoću, što mi ne ide u prilog."

"Ne moram da idem u Južnu Dakotu?"

"Ma ne." Grouzbek je napućio usne. "Pre dve večeri, za stolom pet je sedeo jedan tip koji je nadugačko raspredao o tome zašto je program Životnog štita prava 'katastrofa.' On nije bio najelokventnija mušterija kuće, ali je ipak bio jako uzbuđen zbog onih silovanja u stambenoj zgradi u Milvokiju..."

"Da, to se desilo nedelju dana pošto je jedna takva zgrada uključila svoj Životni štit," prisećao se Vilman. "Uhapšena su trojica stanara te zgrade."

"Da, to je ta priča. Sećam se da je taj tip rekao: 'Nije svako ko ima oružje loš momak, kao što ne znači da je svako ko ga nema dobar. Loš momak koji nema oružje ipak može da načini veliku štetu. A dobar momak koji nema pištolj, ne može uvek da spreči da do toga dođe.'"

"Da li su se oni koji su sedeli sa njim za stolom složili sa tim?"

"Izgleda mi da jesu." Zastao je. "Grovere, nekoliko meseci posle Brelandovog govora, stalno sam čuo, kada se razgovaralo o nekom ubistvu o kome su čuli na vestima, ili o nekoj tragediji do koje nije moralo da dođe, različite priče tipa 'Šteta što nisu imali Okidač,' Za stolom pet te noći je bila jedna žena koja je rekla nešto što nisam čuo nikada pre..."

"'Šteta što nisu imale pištolj.'"

Grouzberg ga je pogledao iznenađeno. "Šta! Bio si ovde, a ja te nisam video? Da, to je upravo ono što je rekla - sa istim besom i žaljenjem koje sam čuo i kod drugih."

"Nisam bio ovde," rekao je Vilman i ispio i zadnju kap svog bezalkoholnog pića. "Samo sam zamislio šta je to što nikako ne bih želeo da čujem. To je nostalgija za starim dobrim vremenima, kada su pravi Amerikanci svoje pištolje držali kraj uzglavlja."

"Ne možeš da pobegneš od činjenice da bi da je neka od tih žrtava imala pištolj..."

"...neko bi verovatno bio mrtav," Vilman je završio njegovu misao. "Možda neko od silovatelja. Možda neka od žrtava."

"A možda ta trojica muškaraca jednostavno ne bi ni izašla iz svog stana i utapali bi svoje samosažaljenje u alkoholu," rekao je Grouzberg. "Ne možeš da pobegneš od činjenice da su neka oružja nekim ljudima donela mnoge dobre stvari, a Okidač uklanja i takvo oružje. Znam, ti voliš takvu vrstu razmene, ali ipak nijedna od tih žena nije bila tvoja ćerka."

"Nije," rekao je Vilman. "Kao što ni jedan od tih muškaraca nije bio moj sin. Ne želim da moje ćerke budu silovane, Marti, ali isto tako ne želim ni da moji sinovi budu ubijeni. Zašto bih ja morao da biram između te dve alternative?" Ustao je sa barske stolice na kojoj je sedeo i pokazao prema praznoj flaši. "Koliko treba?"

Grouzberg je promrmljao: "Ma samo mi daj svoju kreditnu karticu. Koliko god da mi treba novac, ti bi mogao ubuduće da pitaš za cenu, pre nego što se zadužiš."

"Kada mi cena bude bila bitna, hoću," rekao je Vilman, predajući mu karticu. "Ali ne može se svaka odluka doneti uz pomoć digitrona. U stvari, sumnjam da se bilo koja od onih bitnih može tako doneti."

U teoriji, Karl Brohier je do Džefrija Hortona mogao doći na osam različitih načina.

Standardni komset - koji su Terabajt laboratorije obezbedile za svoje radnike bio je Celestijalov 3000 Personal Office (lična telefonska centrala) - koji je objedinjavao, što nije bila slučajno, Terabajtovu solidstejt memoriju i bio je sastavni deo fabrike koja je bila vlasništvo Arona Goldstajna. C-3 je mogao da prihvati glas, dvodimenzionalni video zapis, selektivni poziv, i prioritetni selektivni poziv u realnom vremenu, kao i da memoriše i reprodukuje u baznoj stanici glasovnu poštu, 3-D video zapis, fax i hipermedije. Sa svojim globalnim pointkastingom trostrukog opsega, iz Celestijala su tvrdili da njihove mušterije uživaju "univerzalnu povezanost, od jednog do drugog pola, i od planina do mora."

Ali Celestijal nije mogao ništa da učim kada mušterija smanji komset, isključi biper, i dopusti da mu pošta bude zatrpana porno reklamama i uputstvima za brzo bogaćenje. Ali nije bilo te tehnološkog pomagala koje je moglo nešto da učim kada čovek jednostavno nije želeo da do njega dođu.

Više od nedelju dana Brohier je saletao Hortona urgentnim molbama da se vrati u Prinston. Kako je vreme prolazilo a odgovor na njegove molbe nije stizao, direktor je postajao sve nervozniji i nestrpljiviji. To ga je nagnalo da pred kraj nedelje, prekrši svoje sopstveno pravilo o bezbednosti za neobjavljeni rad. Oslanjajući se na Celestijalovo kilobajt kriptovanje, Brohier je Hortonu poslao ključne jednačine o kojima je želeo da diskutuje, nadajući se da će to njegovog štićenika dovesti u iskušenje da sarađuje sa njim makar i sa velike udaljenosti.

"Radio sam na ovome sam koliko sam mogao, Džefri. Više ne mogu sam," pisao je Brohier u svojoj poruci. "Treba da proveriš Rajensove transformacije i da mi pomogneš u beta kombinametrici. Tek onda možemo da savijamo metal, kako to kažu inženjeri.

Mislili smo da smo već videli celu operu. Kada pogledaš ova dokumenta shvatićeš koliko smo bili naivni. Sve što se do sada dogodilo je samo uvertira. Nadam se da ćeš mi pomoći da napišem završnicu. U slučaju da se odlučiš da mi ne pomogneš, hoću da shvatiš da ću biti prinuđen da se obratim nekom drugom. Ne mogu da podnesem pomisao da ovaj posao ostane nezavršen. Kako stvari sada stoje, jedva da se suzdržavam da ne odigram vrtoglavi džig oko svakog fizičara koga vidim."

Ali na Brohierovo razočaranje, nije bilo odgovora ni na jednu ovakvo molbu - čak ni onoga 'žao mi je' ili 'sve najbolje.' Pustio je da prođe četrdeset i osam sati, a zatim ponovo razmislio i produžio svoj lični rok na još jedan dan, ali uzalud.

Čak i tada, direktoru je bilo teško da okrene leđa Hortonu, tako da je krenuo u laganu dugačku šetnju kroz šumu u Institutu, kako bi o tome razmislio.

Nije mogao da bude ljut. Najviše zbog toga što su njegova osećanja prema Hortonu, i pored svih ostalih sjajnih mladih talenata koje je Brohier regrutovao na samom osnivanju Terabajta, poprimila nešto od odnosa između uspešnog oca i perspektivnog sina. Bez obzira da li je Horton to shvatao ili ne, on je očigledno bio naslednik, sin od koga je Brohier očekivao da jednog dana preuzme 'porodični posao'.

I baš kao i svaki otac, tako i Brohier nije mogao da zna da se Horton bori, a još manje da shvati da šta god on da uradi ne bi mogao da mu pomogne da kroz to prođe. Na neki način, Brohier je imao utisak da je izneverio Hortona, da nije uspeo da ga pripremi za teret koji je pao na njegovu savest.

A ipak, ko je mogao da pretpostavi do čega će to dovesti? Koliko često je teorijskom fizičaru ikada bila potrebna savest? Na kraju krajeva, nije nauka transformisala svet, već brak tehnologije i kapitalizma. Neznalice mogu da krive nauku za sve bolesti i sva zla moderne ere, ali u pitanju je slučaj zamene identiteta - nijedan naučnik koji se bavio istraživanjem nije nikada zagadio PCB-om gornju granicu podzemnih voda, ili izvršio abortus ženi u trećem tromesečju trudnoće, ili odbio da da osiguranje na osnovu genetskog skrininga (provere gena), ili pretvorilo internet u način da se tajno viri u privatne živote drugih ljudi.

Pravi naučnici su bili nevidljivi izvan kruga sebi sličnih ljudi. Jedva da su i dobitnici Nobelove nagrade ostavljali utisak na javnu svest, što je Brohier jako dobro znao. Heismanov trofej ili Oskar bili su mnogo popularniji - nije postojalo tržište gde se moglo kupovati za kupone heroji nauke. Status se još uvek merio tajnim jedinicama: sporednim zanimanjima, citatima, sastancima, stipendijama.

Ne, osim povremenih preduzimača poput Sagana ili Paulinga, bila je neophodna čvrsta ruka politike kako bi naučnik došao do toga da postane poznato ime, i da istraživanje koje on ili ona vode dobije i moralni polaritet. Ajnštant je dao Ruzveltu putnu kartu za atomsku bombu. Ajzenhauer je ubrizgao Salkovu vakcinu protiv poliomielitisa u ruke dvadeset miliona školske dece. Von Braun i njegovi Nemci su napravili za Kenedija raketu koja je otišla na mesec.

A Džefri Horton je predao Okidač Marku Brelandu.

Iako je on sam u tome imao udela, Brohierova savest je bila čista. On je gajio dugogodišnji prezir prema onima koji su pribegavali zločinu kako bi rešili svoje probleme, a naročito prema onima koji su koristili nasilje kako bi nadigrali odluke donete na racionalan i demokratski način. Kao i mnogi drugi pripadnici njegovog poziva, i on je živeo tu gde je i radio i verovao je u sistem unapređenja isključivo po zasluzi. Verovao je u trijumf superiornih ideja i liderstvo superiornih ljudi.

Neprijatelji civilizacije su bili teroristi, banditi, plaćene ubice, siledžije, anarhisti - upravo zato što su sitničavi neuspešni ljudi mogli da degradiraju one dobre i velike ljude jednim stiskom okidača ili pritiskom na dugme. To je bila izopačenost prirodnog društvenog poretka, vrsta fanatičnog egalitarizma koji ne toleriše tuđi uspeh.

U Brohierovim očima, nasilje nije bilo samo poslednje utočište nekompetentnih ljudi. Ono je bilo trijumfalna osveta ogorčenog gubitnika.

Koncept fer pleja je bio srž civilizacije, a njegovi principi lako razumljivi - treba biti učtiv kad se pobeđuje i pomiriti se sa porazom kad se gubi. Ti principi su se ogledali u načinu na koji su odlazeći predsednici predavali svoje kancelarije, u načinu na koji su pobednicima aplaudirali oni koji nisu dobili Oskara, i načinu na koji su pobednici pokazivali milosrđe prema poraženima. Čak su se ogledali i u duelima između dva gospodina koja su se završavala smrću, jer ta borba je imala pravila koja su bila obavezujuća za obe strane.

Ali terorističko nasilje - pucanj iz mraka, bomba skrivena u poštanskoj pošiljci, ucenjivačka pretnja - bilo je antiteza civilizacije. A klasno nasilje se, po Brohierovom mišljenju, nije razlikovalo od terorizma. Upravo je zbog toga direktor bio blag prema Li i Gordiju nakon incidenta u Klivlendu. Brohier nije imao razumevanja za naoružane siledžije koji terorišu dobre ljude koji poštuju pravila.

Ipak, on nije imao iluzija. Civilizacija je bila teška, a terorizam je bio lak. Tenzija između reda i haosa bila je sveprisutna i večna. Brohier je u svom srcu znao da logiku i razum lako zaglušuje dijalog vođen glasovima strasti i ličnog interesa.

Bez obzira na sve to on je čvrsto verovao u teoriju samostalnog progresa - i da čak iako je manjina posvećena razumu, izvrsnosti, visokim principima civilizacije, ona može da čini razliku. Društvo ne vode oni iz sredine, već sa samog vrha - vode ga ideje mislilaca, otkrića istraživača, tvorevine inovatora, reči filozofa, čuda graditelja, žrtve pionira.

Kako je on to voleo da kaže: Kormila su, po pravilu, mnogo manja nego brodovi kojim ona upravljaju. Ono što je bitno je rad poluge.

Rad poluge i čije su ruke na kormilu.

To je Okidač predstavljao za Brohiera - rad poluge. Rad koji se mogao tako iskoristiti da okrene društvo u pravom smeru, prema zdravijem i uljudnijem postojanju. A u slučaju da je rad poluge dovoljan i da je potrebno više ruku kako bi kormilo bilo stabilno na uzburkanom moru, onda je on bio dužan da učini sve šta je u njegovoj moći da pomogne.

Na kraju, upravo to je bilo razlog promene odluke - obaveza dublja i jača od one koju su njegova osećanja prema Hortonu nalagala. Dok je sedeo na suncu na plaži na ivici šume, shvatio je da čeka na Hortona već onoliko dugo koliko mu savest dozvoljava. Morao je da ide dalje bez njega.

Na povratku u kancelariju, napisao je kratku poruku Sejmuelu Benington-Hejstingsu:

Kada budete imali vremena dođite kod mene, voleo bih da sa vama popričam o nečemu na čemu radim.

Brohier jedva da je podigao ruke sa tastature kada je mladi matematičar otvorio vrata i provirio unutra.

"Testirate Ešbijev interdimenzionalni transport, doktore Sem?" pitao je Brohier sa podignutom obrvom.

Benington - Hejstings se nasmejao zadovoljno. "Bojao sam se da planirate da pojedete svoju uobičajenu večeru, i", dodirnuo je svoje grudi i ispustio grleni zvuk nalik zvuku eksplozije "da ću vas naći sa licem u pire krompiru."

Brohier se nasmejao. "Uđi, doktore Sem. Uđi i pogledaj ovo."

Nije bilo ni traga onom nestašnom đavolku kada je Samjuel Benington - Hejstings pričao o matematici.

"Ovo - ovo je pogrešno," rekao je, brišući tkaninom belu tablu. "Odnos je asimetričan - vidite, ovde je tačno proširenje, a ova vrednost ispada na desnoj strani."

Breland se namrštio nezadovoljno. "Onda je kovalentna funkcija neodređena."

"Naravno. Cela ova rekapitulacija je suvišna. Odakle vam ovo?"

"Taj deo obezbeđuje morfološku inerciju pomoću koje se ponovo uspostavlja početna rezonantna matrica."

Benington - Hejstings je ispustio prezriv zvuk. "Šeldrejk. Izbrisaću ga."

"Stani - stani. Ako izgubim tu funkciju, onda neću imati čime da ponovo uspostavim nulto vreme igenštata. Materijal se neće vratiti u svoje početno stanje.

"U ovome što ste mi vi pokazali, nema ničeg što bi ukazivalo na to da ono treba da se vrati."

"Ali da li će novi igenštat biti stabilan?"

"Da, ako je skup veličina koje zadovoljavaju rezonantnu matricu potpun i značajan - i ako je stabilnost odlika ovog skupa."

Pritisnuvši desnom rukom obraz, Brohier se okrenuo i otišao do stola. Podigao je šolju indijske kafe i pijuckao je dok je razmišljao i o pretnjama i mogućnostima Benington-Hejstingsove tvrdnje.

"Očekivao sam - računao, sam na - morfološku odstupnicu," napokon je rekao Brohier. "Treba napraviti lokalnu promenu koja bi trajala isto koliko i ulazni signal, a zatim materijal vratiti modelu koji je pod uticajem svojih univerzalnih rezonantnih parametara. Možete upotrebiti i pritisak kako bi se oni prilagodili, ako hoćete."

Benington - Hejsting je bacio pogled na belu tablu. "Kao što je Dekartes rekao o Bogu, tako i ja mogu da kažem da mi ta hipoteza nije potrebna."

"Možemo za uvek da promenimo oblik informacija."

"Ja ovde ne vidim ništa što to zabranjuje."

"Onda isto tako možemo i da uništimo njihov oblik."

"Ovde ne vidim ništa što to zabranjuje, takođe."

Brohier je spustio šolju nestabilnom rukom i ponovo je prišao beloj tabli. Ponovo je uzeo marker od Benington - Hejstingsa, i pokazao rukom prema donjoj desnoj četvrtini table.

"Ispravi me ako grešim, ali ovo je u skladu sa parametrima reakcije materija-antimaterija," rekao je. Brišući rukavom morfološku uniju skupova, naškrabao je nekoliko matematičkih simbola na praznom delu table. "Vidiš? Vrednosti za česticu i antičesticu se poništavaju, a njihova vezana energija se oslobađa obostranim uništenjem. Ako otklonimo i rezonantnu matricu..."

"Dobićemo direktan eksperimentalan dokaz o uslovima sa početka univerzuma," rekao je Benington - Hejstings. "Nažalost, našim sahranama mrtvački kovčezi će morati da budu u zatvoreni."

"Brohierova zadnja Teorema."

"Baš tako."

Iza njihovog bezbrižnog tona krila se činjenica da su oni zapravo shvatili da će oslobađanje elementarne energije iz materije kojoj je otklonjena matrica sprečiti razvitak, ne samo najveće eksplozije koju je čovek ikada izmislio, već i svake kataklizme koja se desila na Zemlji još od Jukatanskog sudara.

"Možda bi mogao još jednom malo bolje da pogledam Šeldrejkovu hipotezu," prekmuvši tišinu dobrovoljno se ponudio Benington Hejstings.

"Ne bismo želeli da dobijemo bilo kakve neočekivane rezultate kada ovo skinete sa table i unesete u laboratoriju."

"Ponovo ću da obiđem svaki njen deo, od glave do pete," rekao je Brohier ozbiljno. "Moja tolerancija kada je neizvesnost u pitanju odjednom je postala strašno mala."

Nije podelio sa njim i ostatak svojih misli, koje su ga progonile narednih dana. Mi već vršimo ta] eksperiment. Promenili smo oblik pakovanja informacije o ljudskoj kulturi, kao i ponašanje njene sastavne materije. Da li je došlo do nekih neočekivanih rezultata? Da li smo sprečili mnoge manje nepogode - ili obavili pripremne za jednu veliku nepogodu koja će sve uništiti?

Tragom uspešnog testa Blizanaca i odlaska Džefrija Hortona, Aneks je došao do prekretnice. Prvo pitanje koga su se latili Li Tajer i Gordon Grin posle preuzimanja bilo je : da li laboratorija još uvek vodi misiju - ako je vodi, da li su joj onda neophodni objekti u Nevadi.

"Problem je što je ovo mesto i preveliko i premalo u isto vreme," objasnio je Grin, Goldstajnu i Brohieru u toku video konferencije. "Previše ljudi provodi previše vremena zajedno na previše velikoj udaljenosti od civilizacije - pionirski duh na kraju potpuno izdaje, naročito kada nema gde da odete kako biste se malo udaljili jedni od drugih. U ovom trenutku, ovi ljudi osećaju kao da su sagradili krvavi most za pukovnika. Vreme je ili da se pakujemo i idemo kući, ili da kamp pretvorimo u naselje,"

Tajer je drugačije gledala na stvari, ali je došla do istog zaključka. "Situacija testiranja i razvoja je nemoguća - moje laboratorije i probni poligon trebalo je od samog početka da budu izolovani od svega ostalog. A sa savršenijim Markom I i Markom II, mi stalno povređujemo ceo kampus, uključujući i apartmane. U ovom trenutku, ne znam šta će više koštati: da se premeste probne jedinice ili stanovi i pomoćne zgrade, ali je činjenica da ih nekako moramo razdvojiti. Ako ih ne razdvojimo, ne vidim razlog zašto bi Aneks i dalje radio."

Upravo je Goldstajn, i Lijin i Grinov prikaz stvari, sveo na ono najhitnije. "Dakle, ili ćemo uložiti više para u Aneks, ili otpisati novac koji smo ovde već potrošili. Moramo da odlučimo da li će Aneks postati stalni deo Terabajta."

"Upravo tako," rekli jednoglasno Grin i Tajer.

"Dobro. Karl i ja moramo da razgovaramo. Obavestićemo vas čim bilo šta odlučimo."

Nakon dva dana, Brohier je dao odgovor koji je sve iznenadio, s obzirom da nije imao nikakvog smisla sa ekonomske strane gledano. Goldstajnu je pripalo još dodatnih dvadeset kilometara zemlje koja se graničila sa Aneksom i pokrenuo je udružene fondove za korenitu transformaciju objekta.

"Postoje dva uslova," obavestio ih je Brohier. "Prvi, da se oboje složite da ostanete makar dok se vaše preporuke ne ostvare. A drugi je da se postarate da u toku celog prelaza u svakom trenutku imamo na raspolaganju makar jednu operativnu probnu jedinicu."

Onda je došao red na Grina i Tajer da se konsultuju nasamo.

"Šta misliš?" pitao ju je Grin.

"Ovde se radi o obavezi od najmanje godinu dana, zar ne?"

"Zaokružio bih na dve, ako uzmemo u obzir i vreme koje će biti potrebno da se prašina slegne. Kako ti se čini pomisao da tamo moraš da provedeš još dve godine?

Slegnula je ramenima. "Moja osećanja su strašno kontradiktorna. Volim vazduh. Mrzim vrućinu. Volim nebo noću i sve zvezde. Nedostaje mi zelena boja prirode."

"A šta je sa poslom i kompanijom?"

"I u jednom i u drugom vidim neke mogućnosti," rekla je i pokušala je da nagovesti osmeh pun nade. "A ti? Šta je sa tobom? Ti si slobodan. Zar ti ne nedostaje Kolumbija, sve one studentske kafanice pune kandidatkinja za izbor 'najlepših deset devojaka'?"

Grin se nasmejao. "Ovde mi se dopadaju pejzaž i izazovi. Planiram da ostanem."

"Pa, pretpostavljam da ću onda i ja ostati." Slatko se nasmejala i dodala: "Na kraju krajeva, zapao bi u veliku nevolju kada bi probao to da rešiš sam bez mene."

Od tada je prošlo skoro sedam meseci, i prva faza metamorfoze je bila završena. Šef obezbeđenja Donovan King je sada imao odgovornost nad neograđenim devedeset kilometara dugačkim perimetrom koji su čuvale četiri hiljade senzora, pet vozila za praćenje sa pogonom na obe osovine, i bešumnim helikopterom jarko crvene boje koji je imao svetlo jačine milion sveća, signalne rakete, i obojene bombe. Donovan je otvoreno uživao u svojim novim igračkama.Nekoliko puta su prijavljene nepotvrđene sumnje da su neki načelnici odeljenja viđeni kako van dužnosti nose crne majice sa neobičnim znakom "Oblast obezbeđenja 5.1."

U jugozapadnom uglu uvećanog Aneksa, niklo je novo Selo na uzvišici iznad presušenog korita potoka. Imalo je tri popločane ulice, dvadeset novih domova, pola ara navodnjene trave u vidu parka i igrališta, prodavnicu i roštilj koji je radio do kasno u noć, fitnes klub i salu za rekreaciju sa prvoklasnim mini pozorištem, i Porodični centar u čijem se jednom krilu nalazila zdravstvena klinika, a u drugom predškolska ustanova za dnevni boravak dece.

Ono što Selo još uvek nije imalo bili su njegovi stanovnici, iako su mnogi radnici Aneksa već spakovali sve stvari iz svojih stanova očekujući da se presele. Međutim, oni su bili ostavljeni u milosti i nemilosti građevinskog inspektora za okrug Eureka - vanredno naselje trenutno u vlasništvu najvećeg trgovca građevinskim materijalom u centralnoj Nevadi. Inspektor je već otkazao dva sastanka, a na trećem se nije ni pojavio.

Grin je posumnjao da ih kažnjavaju što su prekršili pravila ponašanja - naime, zato što nisu dobro podmazali inspektorov džep. S obzirom da su naloge o kupovini potpisivali Goldstajnovi kupci akcionari koji su želeli da prođu što jeftinije, jako malo od onoga što je uloženo za izgradnju Aneksa ili Sela je kupljeno od strane lokalnih firmi, a ništa od toga nije kupila firma Tillman Construction.

Kada je Grin primio rano ujutru poziv sa portirnice njegova, sumnja se uskoro obistinila. "Doktore Grin, Robert Tillman je ovde - on kaže da je došao zbog završne inspekcije dozvola, i kaže da ga vi očekujete."

Grin je mutnim očima pogledao u pravcu sata. "Neka ga neko odvede do Sela i ostane sa njim dok ili gospodin Kolkvit ili ja ne stignemo.

Poslužite ga kafom, ali ga ne puštajte ni u jednu od zgrada bez nekog od nas dvojice. U stvari, poslužite ga sa mnogo kafe, možda mu to pomogne da popravi mišljenje o vodovodnim instalacijama." Isključujući svoj komset i uz smeh stražara, Grin se okrenuo na desnu stranu i prodrmao Li Tajer koja je spavala. "Li?"

Promeškoljila se i okrenula prema njemu. "Odgovor je ne," promrmljala je. "Pitaj ponovo kasnije."

"Tilman igra neke igre sa nama. Moram odmah da odem dole do Sela. Zvrcni mi kad ustaneš, pa ako smo još sa njim, možda poželiš da nam se pridružiš," rekao je dok je ustajao iz kreveta. "Uostalom, mislim da si zadnji put bila u Selu još pre nego što je završen Porodični centar, a baštovani uredili zelenu površinu za igralište."

Zevajući, uspravila se, pustila da joj čaršav padne nemarnom ravnodušnošću. Tasmanijska đavolica mu je uzvratila osmeh iz svoje spavaćice. "Nije da ja baš nemam šta da radim," rekla je.

"Znam," rekao je Grin, uskačući u pantalone. "Samo sam mislio da kada bi svi mogli da završimo posao u isto vreme, možda bi mogli da damo zeleno svetlo ljudima koji čekaju na preseljenje,"

"Ti stvarno misliš da će nam Tilman dozvoliti da zauzmemo te objekte?" Mislim da će nam on stalno pronalaziti nove uslove koje moramo ispuniti, sve dok ne umremo. Ali dobro, sići ću za nekoliko minuta da ti pružim moralnu podršku. Ah, i srce, očešljaj se, deluješ kao da si ludovala cele noći tamo sa nekim bludnicama."

I pre nego što im se Tajer pridružila nakon dva sata, njeno proročanstvo se već ispunilo. Tilman je probio završeni zid i iscepao podnu podlogu itisonom prekriverne sobe pre nego što su postavljene table sa brojevima na kućama koje su bile izgrađene u Kalifornijskom stilu, tako da su table delovale kao deo dekora. On nije mnogo vremena protraćio na sve to; već je bio na putu do kapije kada je Li zatekla utučenog Gordona Grina kako sedi na stepenicama verande jedne od onih većih prefabrikovanih struktura u obliku slova L.

"Loše?"

Grin je zamahnuo ispred nje snopom žutih prigovora o nedostacima. "Odbio je papire o proizvođačkoj specifikaciji jer nisu originali, iako ih je svojeručno potpisao inspektor, tu je i pečat, i po jedna kopija za svaku jedinicu."

"Taj arogantni kučkin..."

"Što je kruna manja, to je kralj bedniji. Ali to nas neće zadržati - više od nekoliko dana. Već sam stupio u kontakt sa proizvođačem. Poslaće nam nove certifikate čim ih napišu."

"Nisam znala da umeš da budeš tako filozofski nastrojen," rekla je nestašno se osmehujući.

"Neki ljudi jednostavno nisu vredni tvoje gorušice," rekao je Grin. Pokazao je palcem preko ramena iza sebe u pravcu vrata. "Je li imaš nekoliko minuta? Još uvek želim da ti pokažem ovu."

Pogled joj se suzio. "Zašto? Zar to nije zgrada pozadinske baze?" Podigla je obrvu: "Ili tako ti zamišljaš ono 'pitaću te kasnije'?"

Grin se smejao dok je ustajao. "Odgovor na oba pitanja je NE. Hajde, dođi - pokazaću ti."

Na prvi pogled je bilo očigledno da su prostorije unutra bile napravljene pre za stanovanje nego za skladištenje. Ali bez obzira na to, objekat je bio duplo veći u odnosu na prosečnu kuću u Selu. "Ne razumem. Sigurna sam da je po građevinskom projektu ovde trebala da bude zgrada uprave."

"Trebala je," rekao je Grin razdragano. "Mislim da se direktorov stan može podvesti pod upravnu zgradu, zar ne?"

"Pa, bojim se da imamo samo jedan direktorski stan, a slučajno imamo dva direktora."

"To se zove loše planiranje."

"Slažem se. Ali sada je prekasno da se bilo šta učini po tom pitanju. Dakle" slegnuo je ramenima-"Bojim se da nemamo mnogo izbora, sem da podelimo to što imamo."

Prekrstila je ruke i naslonila se na dovratak, sa zamišljenim izrazom lica. "Gordi, ovo je u isto vreme i najslađi i najgluplji način za koji sam ikada čula da je iko ikoga pitao da živi sa njim."

Grin je demonstrirao svoju nevinost podignutim rukama. "Ja se samo trudim da ispunim svoje obaveze kako bi što efikasnije upravljao objektima. A šta mi sada radimo: zauzimamo dva Kardinal apartmana, trošimo dva puta više struje, dva puta više rolni toalet papira..."

Li se namrštila. "Pretpostavljam da ćemo ako stvarno počnemo da živimo zajedno, napokon imati dovoljno jastuka za krevet."

"A mogli bismo i da vratimo pola onog srebrnog posuđa koje smo 'digli' iz kafeterije - biće više ušteđevine za Terabajt. Šta kažeš, Li?

Osmeh joj se ponovo vratio na usne, u isto vreme nežan i zbunjen. "Kako mogu da odolim čoveku koji se miri sa politikom svoje kompanije i ne buni se?"

I Grin se nasmejao. Ali pre nego što su bilo šta još mogli da kažu, njihovi komseti su zavrkutali signal za prioritetne poruke.

"Mislio sam da ti priđem i da te poljubim," rekao je, "Ali pretpostavljam da bi čovek koji se miri sa politikom svoje kompanije, odgovorio na poziv."

Tajer je već izvadila svoj komset iz džepa. "To je Karl," rekla je, pogledavši u mali displej.

U isto vreme su pritisnuli svoje 'callback' dugmiće i za nekoliko trenutaka su bili povezani.

"Gordi? Li? Ovde je doktor Brohier." Glas starog naučnika bio je zabrinut i drhtav. "Prekinite šta god sada da radite. Zaboravite šta god da ste planirali da radite. Potrebni ste mi da napravite nešto za mene."

21
ZAUVEK NAŠA SUDBINA

"Ne možemo prihvatiti doktrinu da rat zauvek mora biti deo ljudske sudbine."

- Frenklin Delano Ruzvelt

Aron Goldstajn je bio jedan od poslednjih iz svoje vrste, i on je to znao. Posmatrao je kako CEO, koji je stalno u pokretu i putuje svetom, malo po malo ustupa mesto CEO kućnim telekonferencijama. Video je kako članci u Fortuni, Froubsu i Biznis Viku hvale interkonektivnost kao osnovno sredstvo poslovanja, primetio je da se redovi korporativnih mlažnjaka proređuju otkako su akcionari i akcionarski odbori naglo počeli da ispituju neophodnost prevoza protoplazme odavde donde na račun kompanije. Kada je MekNamarin Frugal Egzekjutiv dospeo na listu bestselera, akcije vazduhoplovnih kompanija su opale za 14% u roku od tri dana, a broj poslovnih putovanja opao je za 20% do kraja godine.

Međutim, Goldstajn je ostao drumski razbojnik, koji provodi prosečno trideset ped nedelja godišnje van svoje države Merilend. Tu su spadale jednonedeljne posete svakoj od njegovih kompanija, prisustvovanje na međunarodnim poslovnim sajmovima u Severnoj Americi, Evropi, zemljama Pacifičkog okeana, kao i jednom godišnje dvonedeljno povlačenje na jedrenjak Prva ljubav koji je držao ukotvljen u Sent Tomasu, na Devičanskim ostrvima.

On je to radio zato što mu se moglo - kao jedini vlasnik Aurum Industrije, holding kompanije koja je služila kao nadzornik celokupne njegove imovine, on nije morao da odgovara nikome sem samome sebi. On je to radio zato što je verovao da je to neophodno - ne bi poverio čak ni najmanje od svojih preduzeća upravniku koga on lično nije procenio. Niti bi Goldstajn procenio operaciju samo na osnovu brojki, ili dozvolio sebi da ga povedu u obilazak operacija poznatiji kao "Staljinovo selo." Shodno tome, njegove nenajavljene posete su, vremenom, postale ono što je Goldstajn opisivao kao "prijatna motivacija" - upravo zato što su one često bile praćene iznenadnim unapređenjima i naglim otpuštanjima.

Ali to je bio pravi Aron Goldstajn - zahtevan i odlučan. Obogatio se i izgradio je reputaciju na osnovu dva jednostavna principa i jednog ličnog dara. Prvi princip je bio "Kreči se brzo, bilo da tražiš šansu ili da te prati nesreća." Drugi princip je bio "Niko nikada nije izgubio mušteriju zato što je nudio isuviše kvaliteta."

Goldstajnov dar je u stvari bila neobjašnjiva sposobnost da poveže događaje koji naizgled nisu u vezi jedan sa drugim i da dok to radi primeti najranije znakove nadolazeće nevolje. Imao je dar da čak i pored smetnji čuje signal, da primeti kada orkestar falšira. U šali se govorkalo da su protivpožarni detektori suvišni kada je on u blizini, i da bi prvi upozoravajući znak bio Goldstajn koji stoji iznad tačke paljenja sa aparatom za gašenje požara u ruci i čeka da izbije požar.

Mit je preuveličao njegov dar. Bilo kako bilo, Goldstajn je počeo da se oslanja na taj osećaj sigurnosti saznanja unapred. Međutim, nije mu bio potreban nikakav specijalan talent da shvati, kada se čelni tim Tajne službe pojavio na njegovom imanju kako bi napravio pripreme za neočekivanu i poverljivu predsednikovu posetu, da je inicijativa za razoružanje zapala u nevolje.

Brelandova poseta je bila zamaskirana u vidu nenajavjlenog svraćanja u toku rutinskog leta vikendom u Kamp Dejvid. Bio je petak i džinovski propeleri pomorsko - desantnih snaga Riblji orao nežno su spustili avion na teren za golf omekšao od kiše, nekoliko minuta pre dvanaest sati. Predsednik se pojavio sam na zadnjim vratima kosog rotora i pridružio se Goldstajnu i timu Tajne službe. Breland je istovremeno delovao i umorno i napeto kada se žustro obratio dvojici agenata koji su pokušali da uđu za njim u kuću.

"Ovo je privatan sastanak," rekao je i iznenada stao blokirajući ulaz u kuću.

"Gospodine predsedniče, mi vam moramo biti pri ruci kako bismo reagovali dovoljno brzo u slučaju da treba da vas zaštitimo," protestovao je jedan od agenata.

"Ako Međunarodna božja vojska čeka u vinskom podrumu, naučićemo nešto o mojoj sposobnosti da procenim karakter. U međuvremenu, ostanite ispred," rekao je Breland i zatvorio vrata ispred agentovih noseva. Dok se približavao Goldstajnu koji ga je posmatrao zapanjeno razrogačenih očiju, promrmljao je: "Prokleti pauci. Otkako ih je Star doveo da špijuniraju Klintona..."

"Znam da se njihova diskrecija ne može uzeti zdravo za gotovo. Hoćemo li?" pitao je Goldstajn pokazujući rukom prema jednom od izlaza iz povećeg hodnika.

"Pitam se da li imate neku sobu u kojoj nema prozora kako bismo mogli da porazgovaramo?"

Klimajući glavom, Goldstajn je rekao: "Nadam se da vam ovo neće delovati isuviše ironično, ali postoji dvorana na donjem nivou koju je prethodni vlasnik sagradio kao poligon. U njoj je moja starija ćerka vežbala gađanje lukom i strelom, a ja sada tamo držim svoje vozove. Smeštaj je pomalo spartanski."

"Zvuči idealno. Krenite."

Goldstanovi vozovi su bili jedan pravi svet u malom. Veliki pejzaž u obliku slova U obmotan oko male podignute platforme za opservaciju koja je imala tri pokretna sedišta sa stožerom. U trenutku kada su on i Breland ušli, kompjuterizovani kontrolor je pokrenuo dioramu. Svetla su se upalila u zgradama, više od deset teretnih i putničkih vozova počelo je da se kreće niz stotinama metara dugačke šine, tramvaji su se kretali tamo amo niz ulice, a prava voda je tekla kroz rečne kanale. Mutna slika koja se popela skoro do pola zida produžavala je pejzaž do udaljenog brdovitog horizonta.

"Uau, ovo izgleda kao severno-centralni deo Filadelfije iz, recimo, 1950 ili tako nešto?" rekao je Breland iznenađeno i sa zadovoljstvom. Prišao je bliže i bacio pogled preko makete. "Sto posto, eno je stanica u Trinaestoj ulici i zološki vrt. Što znači da bi ovo trebalo da je reka Skukil. Jesam li u pravu?"

"Grad ste pogodili, ali ste promašili doba. Pratio sam 1935 godinu, predratni period, tako da bih mogao da uvedem i povremene parne mašine u grad." Pokazao je prstom prema udaljenom levom kraju diorame. "Odrastao sam osam blokova od stanice Reding i Kineskog zida. Svaki put kada čujem pištaljku, to me vraća pravo u moju spavaću sobu."

Iznenada poprimajući zamišljen izgled, Brelanu se smestio u jednu od stolica. "Zavidim vam, što imate vremena za nešto tako divno, frivolno i lično."

Goldstajn se nasmejao. "Ne dozvolite da vas ovo obmane. U pitanju je pre novac nego vreme. Vreme je, na žalost, rasuto kroz tri decenije, veče u mesecu, vikend u godini."

"Ah. Ipak, mislim da sam nekada imao hobije. Bar jedan sigurno." Breland se nasmešio bezvoljno. "S druge strane, neće proći još mnogo, a ja ću imati puno vremena da se setim koji je to hobi bio u pitanju."

"Ma, molim vas, gospodine predsedniče..."

"Molim te - Mark," zavapio je Breland. "Čini mi se da sam strašno željan da čujem zvuk svog imena."

"Mark," ponovio je Goldstajn. "Upravo sam nameravao da kažem da je prerano za predaju."

"Arone, prema izvršenim procenama uz mene je četrdeset posto glasača."

"Četrdeset strasnih i nepokolebljivih posto, koji mogu da budu odlučujući faktor na izborima kada pola stanovništva ostane kod kuće."

Breland se ogorčeno nasmejao. "Mislim da će na sledeće izbore svi izaći. Kakvi god da su aktuelni zapisnik o odzivu glasača koji izlaze na izbore, siguran sam da će oni ove godine propasti."

"A ako do toga dođe, onda sve opklade padaju u vodu. Izborni anketari nemaju predstavu kako da predvide ponašanje grupe koja nikada pre nije glasala."

Podižući ruku i odmahujući glavom, Breland je rekao: "Dosta, dosta molim te. Jedina stvar koja je tužnija od mladog cinika je stari idealista."

"Uz dužno poštovanje gospodine, rekao bih da je obrnuto. Ali, da ne dužimo, pošto je naše vreme ograničeno, a sumnjam da ste ovde došli da razmenjujete aforizme sa mnom."

"Ne," rekao je Breland. Povijenih ramena, navalio se na naslon stolice. "Ne, došao sam ovde u nadi da ćeš mi pomoći."

"Šta mogu da učinim."

"Ne znam da bilo šta možeš da učiniš. Ali očajan sam, Arone. Sve izmiče kontroli. Nemam kontrolu nad Pentagonom, u Kongresu mi ne veruju - a i jedni i drugi misle da sam ja najjadniji od svih političara kojima mandat ističe i da me je kao takvog najsigurnije ignorisati. Vojni savet se priprema da se ponovo naoruža taktičkim nuklearkama i azid eksplozivimnim sredstvima. Bela kuća traži način da zabrani posedovanje Životnih štitova privatnim licima pod izgovorom da su opasni po javnu bezbednost. NUS trenutno vodi parnicu kako bi se oslobodili Životnih štitova postavljenih od strane države, uz objašnjenje da se radi o povredi Četvrtog amandmana - neumeren pretres i konfiskacija. A ja nemam snage da im se suprotstavim."

"To nije sve - postoji još jedan front u ovom ratu," rekao je Goldstajn. "Više od šezdeset nerešenih parnica vodi se zbog odgovornosti protiv Aurum industrija, Terabajt laboratorija, Džefrija Hortona, i svih ostalih koji su imali udela u konstruisanju Okidača koji se sada nalaze na terenu."

"Šezdeset!"

"Bojim se da je to samo početak. Verujem da postoji koordinisani napor da se otarase Okidača tako što će njihovo konstruisanje ili instaliranje učiniti preskupim. To je funkcionisalo kao učena i pre nego što je prvi slučaj stigao do sudnice - već znamo za više od sto privatno instaliranih Okidača koji su dobrovoljno ili zatvoreni ili premeštem."

"Zato što vlasnike više brine to što ih mogu tužiti nego što neko može da pogine."

"Na kraju se sve na to svodi."

Breland je uzdahnuo kroz stisnutu pesnicu. "Znaš, Arone, nikada nisam mnogo verovao u Frojdovu analizu, ali u ovom trenutku nalazim se u velikom iskušenju da poverujem - fetiš koji muškarci vide u oružju, i potpuno neracionalan način na koji neki muškarci reaguju na mogućnost da moraju da ga se odreknu..."

"Ja znam kuda ovo vodi. To je kao da su ih kastrirali, ili ih učinili impotentnim."

"Zvuči apsurdno, pa ipak..." Breland je odmahnuo glavom.

"Pretpostavljam da je prekasno da uključimo državno osiguranje za mentalno zdravlje u zdravstvenu zaštitu staraca, koje je u okviru socijalnog osiguranja."

To je izmamilo Brelandu slab osmeh. "Drugo objašnjenje koje su mi ponudili je još depresivnije - mi se, u stvari, borimo protiv prvobitne biološke sebičnosti, urođenog nagona za sticanjem moći i nagona da se zaštiti porodica. Jedan britanski antropolog mi je poslao poduži esej u kome je izložio svoju analizu: otpor dolazi od ljudi koji u meni pre vide pretnju nego muškog pripadnika svog plemena koji ima viši status od njih.

Oni odbijaju da se stave pod moju zaštitu, i drže se onoga za šta veruju da im je potrebno kako bi se zaštitili."

"To podseća na revoluciju."

"A zar nije u pitanju revolucija? Možda je jedina stvar koja nas je od toga spasila činjenica što ja izgledam slab - što jesam tako slab. Kada me pogledaju oni u meni vide smrtno ranjenog čoveka i misle da su već odneli pobedu. A ja u ovom trenutku ne mogu to da poreknem. To je zapravo i pravi razlog mog dolaska - potrebno mi je više snage. U potrazi sam za načinom pomoću koga ću dokazati da oni greše."

"Nisam siguran da razumem..."

"Uz tvoju saradnju predao sam kompletnu teoretsku i tehničku dokumentaciju o Okidaču u pet državnih istraživačkih centara. U pitanju su četiri vojna i jedan koji je pod upravom Ministarstva pravosuđa. Sada znam da ne mogu ni od jednog od njih očekivati pomoć. Njihovim odlukama upravljaju ljudi za koje Okidač predstavlja pretnju, i oni ga analiziraju da bi otkrili kako da zaustave njegov razvoj, a ne da bi ga usavršili. Šta god da uradim ništa neću promeniti - to je kao da si unajmio vukove da ostrižu ovce."

"Sada shvatam. Ti u stvari hoćeš da vidiš šta je to što možemo da učinimo za tebe."

"Ja bih to formulisao sa malo više očajanja - došao sam da vas zamolim da pronađete neki način da mi pomognete. Arone, potreban mi je bolji Okidač. Bolji i bezbedniji. Potreban mi je onaj koji reaguje na najneobičnije moguće eksplozive koje žurimo da uključimo u igru. Onaj koji može da izađe na kraj sa eksplozivima na način na koji verzija koju trenutno imamo izlazi na kraj sa barutom. Potreban mi je onaj koji će moći da nas uveri da generali mogu da žive bez nuklearki a svi mi ostali bez arsenala u ormaru. Potrebno mi je više snage. Potreban mi je odgovor - ako ne mogu da ga pronađem, razoružanje građanstva će biti rame uz rame sa prohibicijom u istorijskim knjigama, kao jedna uzvišena ideja kojoj nismo bili dorasli."

Duboke bore izbrazdale su Goldstajnovo zabrinuto lice. "Da li si razgovarao sa senatorom Vilmanom o tome?"

"Grover me je posetio početkom nedelje. On ima dosta svojih briga, na koje takođe nema odgovore. Obavili smo jedan deprimirajući razgovor."

"Ali inostrane laboratorije..."

"...do sada nisu mogle da učine ništa više osim da prerade prvobitni dizajn. Grover je govorio o teoretskom problemu, o delu koji nedostaje."

"Uveravam vas, gospodine predsedniče, da ništa od vas nismo sakrili."

"Znam. Ali prvobitni Okidač je bio vaša tvorevina, niko ne zna o njemu više od vaših ljudi."

"Možda. Ali doktor Horton je na odsustvu zbog naučnog rada..."

"Onda je vreme da se vrati na posao," odgovorio je Breland oštro.

Goldstajn se namrštio. "Stvar je u tome, što doktor Goldstajn nije u kontaktu sa nama."

"Ne znate gde je?"

"Ne koliko ja znam."

Breland je odmahnuo glavom nezadovoljno. Možda nije lepo od mene što to tebi pričam, Arone, ali tako stvari stoje - ono što ste do sada uradili nije dovoljno. Ti i tvoj tim morate još više da se udubite u problematiku. Morate da mi pružite više nego što ste to do sada učinili i to što je pre moguće. Ako to ne možete, onda ćemo propasti - a siguran sam da ti to ne želiš."

"Naravno da ne želim. Naravno da ne."

Breland je ustao i krenuo prema vratima, dajući mu do znanja da odlazi. "U stvari, jasno se sećam nečega što si rekao onog dana u Ovalnom kabinetu. Rekao si da čak iako je naša vrsta osuđena da stvara ubice i gospodare rata, najmanje što mi ostali možemo da učinimo jeste da im to što više otežamo. E pa, mi u tome još uvek nismo uspeli. Pomozi mi. Izvrši pritisak na svoje ljude. Obrukaj ih, učeni ih, zaplaši ih, inspiriši ih - učini sve što je neophodno kako bi iz njih izvukao ono najbolje što mogu da nam pruže. Imaj na umu da imamo još malo vremena, Arone i da nećemo imati još jednu šansu do kraja života"

"Ne," počeo je Goldstajn sporo. "Potpuno si u pravu. Ovo je jedinstven trenutak. Ili ćemo učiniti da to profunkcioniše, ili ćemo time što nećemo uspeti potvrditi pesimizam koji nam služi kao opravdanje što nismo više zahtevali od nas samih Dobićemo ili civilno društvo ili društvo cinika." Ustao je, prišao Brelandu i pružio mu ruku. "Gospodine predsedniče, ja zaista ne znam šta možemo da učinimo od onoga što do sada nismo učinili - ali saznaću, i postaraću se da to bude učinjeno."

Goldstajn je ispratio predsednika i sačekao da avion uzleti i tek onda je posegao za svojim komsetom. "Kapetan Hill? Molim vas, pripremite avion idemo u Prinston."

U Ospreju, Mark Breland je isto tako uzeo svoj komset, ali je u njegovom slučaju ovaj bio povezan na kompletnu sigurnosnu vezu federalne mreže koja je imala svog ličnog kontakt menadžera za prepoznavanje glasa.

"Predsednik kraj telefona," rekao je.

Zbog buke motora koja se čula u pozadini, prošlo je nekoliko minuta pre nego što je čuo odgovor: "Provereno."

"Šefa obaveštajne službe odbrane, molim."

"Zove. Povezuje."

Još jedan glas je bio na vezi. "Da, gospodine predsedniče."

"Gospodine Hilger, kada budete dolazili do nas, molim vas povedite i šefa personalnog odeljenja za projekat Okidač."

"Trenutak, gospodine." U toku pauze Breland je primetio neznatnu promenu u slušnom prostoru treće linije.

"Monika Fransis je na liniji sa nama."

"Uredu," rekao je Breland. "Imam jedno pitanje za oboje. Aron Goldstajn mi je rekao da ne zna gde se nalazi doktor Džefri Horton. Da li možda znamo gde se on nalazi?"

"Nemamo naređenje da mu pružimo zaštitu niti da ga stavimo pod prismotru iz bezbedonosnih razloga," rekao je Hilger.

"Zašto?"

"Odustao sam od nadgledanja mesec dana po njegovom odlasku na odmor. Budžet za ljudstvo je bio veliki, a nije bilo indikatora rizika. Monika, da li ti neke informacije za predsednika?"

"Mi naravno vodimo dnevnik o kretanju doktora Hortona. Ali nažalost, dnevnik nije pouzdan. Zadnji put je viđen pre dvadeset i tri dana."

"To znači da ni mi ne znamo gde se on nalazi."

"Da, gospodine."

"Nađite ga, onda. A dok ga budete tražili, pronađite način da ga pratite od trenutka kada ga budete našli."

"Gospodine, možda grešim, ali ja mislim da se ne očekuje od doktora Hortona da nam u tome pomogne, zar ne?"

"To je tačno. Ovome dajte najveći prioritet - svi izvori su vam na raspolaganju: kako oni u ljudstvu, tako i tehnički."

Hilger je pročistio grlo. "U redu, gospodine predsedniče. Učinićemo tako."

Nije bilo drugih aviona na skromnom putničkom terminalu Prinstonskog aerodroma, a samim tim ni limuzina na taksi stajalištu. Goldstajn nije želeo da čeka da mu pozovu taksi, te je otišao pravo do jedine rent-a-car agencije i kucao u pult, sve dok se zbunjeni službenik, očigledno probuđen iz dremeža usred smene, nije pojavio iz stražnje sobe. Goldstajn je bez pogovora prihvatio nešto poput porodičnog auta krem boje, neotkrivajući da njegova dozvola važi samo za dnevnu vožnju i da nije bio na mestu vozača skoro više od pet godina.

Jedino slobodno mesto na parkingu za posetioce ispred institutove Fuld hale, bio je parking prostor za hendikepirane. Goldstajn nije želeo da rizikuje da ga zatvore, tako da je ostavio upaljena kola kod ivice.

"Izvinite," obratio se ženi u portirnici. "Da li mi možete red gde mogu da nađem doktora Brohiera?"

"Žao mi je, ali doktor Brohier ne prima posetioce. Ako želite, tamo mu možete ostaviti poruku."

Goldstajn je pogledao preko ramena prema kancelarijama "Šta to znači? Zašto ne prima posetioce? Da li je stavio na vrata znak "Ne uznemiravajte?" Da li spava? Možda je izašao iz kampusa? Ili je možda nešto sasvim drugo u pitanju?"

"Žao mi je, ali ne mogu vam pomoći. Predlažem da ostavite poruku za doktora Brohiera, i da zakažete..."

"Gospođice, da sam želeo da mu ostavim poruku to bih i uradio. Doktor Brohier radi za mene."

"U tom slučaju, sigurno bolje od mene znate kako da dođete do njega," rekla je živahno. "Žao mi je što vam ne mogu biti od pomoći. Shvatate da institut želi da obezbedi najbolji mogući ambijent za..."

"Da, da, da," nestrpljivo je uzvratio Goldstajn. "Ali vi shvatite da..."

"Oprostite, gospodine," ubacio se novi glas. "Da li je vaš Elit parkiran vani ispred travnjaka?"

Goldstajn se okrenuo i našao se licem u lice sa visokim čovekom u bledo oker uniformi. "Da."

"Žao mi je gospodine, ali moraćete da ga pomerite. Koči saobraćaj."

Napućivši usne, Goldstajn se jedva suzdržao da kaže ono što mu je bilo na pameti. "Dobro," odgovorio je sa lažnom smirenošću. "Pomeriću ga."

Kada je stigao do auta, ušao je i zalupio vrata za sobom. Seo je, na momenat se ne pomerajući, pogleda uprtog u instrumentsku tablu. Nameravao je da njegova poseta bude uzdržana i diskretna, da se ušunja u grad i iskrade iz nega neprimetno, da ne izgovori ništa u etar, gde bi to, oni koji su naročito zainteresovani za stvaraoce Okidača, mogli da čuju, snime i dešifruju.

Ali Karl se krio iza zida - ne samo od etikecije i protokola, već i od Terabajtovih sopstvenih mera predostrožnosti. Brohierova adresa stanovanja nije se mogla naći ni u jednom dokumentu o Terabajtu. Nije bilo potrebe za tim. Novac je pronalazio put do računa, informacija put do monitora i printera, a tu je bilo i mnogo tajnih mesta na čije adrese su se mogili isporučivati paketi.

Postojale su samo dve mogućnosti: da pokuša da izbuši rupu u zidu, ili da čeka da Brohier sam izađe, što se Brohiera ticalo, zapravo bila i jedina mogućnost.

Uz cviljenje motora i škripu sedamnaest godina starih guma, pokrenuo je auto, a zatim naglo skrenuo u desno. Prednji točkovi su poskočili na ivičnjak i ukopali se, povlačeći vozilo na travu. Tu je Goldstajn rešio da čeka.

Nije dugo čekao. Samo nekoliko minuta kasnije visoki agent obezbeđenja žurno je izašao na glavni izlaz, u pratnji mnogo niže žene agenta. Oboje su išli pravo prema Goldstajnu. Nisu izvikivali nikakve naredbe, niti su potezali oružje dok su se približavali. Kada su bili dovoljno blizu da mogu mrko da ga posmatraju kroz staklo na vozačevim vratima, Goldstajn je spustio prozor do pola.

"Sramota, sramota," rekao je, ne dajući im prostora da govore. "Znači ovako izgleda vaša ideja o sistemu obezbeđenja, agente Volš? Šta bi bilo da sam ja terorista koji vrši bombaške napade iz auta? Mogao sam da krenem kolima preko stepenica i da uništim celu zgradu."

"Gospodine, morate da pomerite taj auto odmah," insistrala je žena agent. "U slučaju da ne znate, možemo vas uhapsiti za ometanje poseda ili uništavanje tuđe imovine..."

"Pretnje neće prikriti vaše nedostatke. Dragi bože, dok trepneš okom, jedna automobil-bomba srednje veličine smanjila bi prosečni količnik inteligencije u zemlji za dvadeset. Znam da ovde nemate instaliran Životni štit, zato što su vaši direktori potpuno apsurdno odbili našu ponudu. Ali zar niko od vas ovde nije čuo za kontrolu pristupa, ili barijere? Ovaj put mora biti zatvoren sa oba kraja, i morate postaviti nekoga ko će voditi računa o strancima, a ko će imati više od namrštenog izraza lica i nešto malo metala, kako bi im se suprotstavio u slučaju da nisu prijateljski raspoloženi."

Agent Volš je pokušao da otvori vrata od automobila, ali bila su zaključana. "I vi kod sebe imate više od nešto malo metala, gospodine. Šta mislite da nam kažete ko ste vi i šta tražite ovde."

"Zovem se Aron Goldstajn..." Video je nevericu na njihovim licima i uzdahnuo je. "Da, taj Goldstajn - ne dozvolite da vas auto obmane. Iznajmljen je. Samo što sam doputovao avionom, i moram hitno da razgovaram sa doktorom Brohierom. Vidite, ja razumem da pokušavate da zaštitite svoje drugove i saradnike ili koga god, od uznemiravanja, ali ovo je jako hitno. Toliko je hitno da ako ne pokažete bar malo spremnosti da sarađujete, biću primoran da pronađem neki način da dam oduška svom besu. A ja to činim tako što trošim novac kako bi pravio probleme ljudima koji meni prave probleme. Šta mislite koliko problema se može kupiti od jedne dnevne zarade?"

Agenti razmeniše upitne poglede. "Da li imate neku overenu identifikaciju?" pitala je žena.

Nonšalantno i bez reči, Goldstajn joj je dao svoju Smart identifikaciju. Posmatrao je njeno lice dok ju je propuštala kroz skener i proučavala njegov video prikaz.

"Dakle tražite doktora Brohiera, zar ne?" pitao je muškarac.

"Vilise... nemoj..."

"Koliko puta to treba da ponovim?" žustro je odgovorio Goldstajn.

"Mislim da ste zakasnili."

"Kako to mislite?"

"Doktor Brohier se odjavio jutros. Kako sam shvatio on i doktor Sem su otišli negde zajedno."

"Gde? Ko je doktor Sem?"

"Sačekajte jedan trenutak." Agent je klimnuo glavom i uključio svoj radio. "Stivene, ovde je Vilis. Da li se doktor Sem odjavio?" Slušao je šta mu govori glas sa druge strane, a zatim je dodao: "Pre dvadeset minuta? Hvala." Vilis je još jednom klimnuo, sagnuo se i pogledao kroz prozor automobila.

"Možda ipak niste zakasnili. Pogledajte u zajedničkom smeštaju za članstvo, izvan Olden Lejna," rekao je pokazujući prstom ka istoku. "Doktor Brohier je stanovao u broju 51."

Goldstajn je klimao glavom dok je ubacivao menjač u rikverc. "Izvinjavam se zbog travnjaka, gospodo, za trenutak sam izgubio kontrolu nad autom. Pošaljite račun za uređenje zemljišta na adresu Aurum Industrija."

Zahvaljujući tome što je Goldstajn na umu imao samo to da traži dva čoveka, omogućilo mu je da ih spazi. Inače, ispoštovao bi znak stop kod Olden Lejna i stao bi. Inače, ustupio bi prvenstvo prolaza taksiju i dozvolio mu da prođe kroz raskrsnicu, umesto što se ubacio ispred njega.

Kočnice su zaškripale dok su oba vozila skretala. Taksi je završio sa desnim prednjim točkom na ivičnjaku, dok mu je levi blatobran bio priljubljen uz putnička vrata Elita. Bio je suton i oba vozača su izašla iz svojih automobila. Jedan od njih je besno psovao, a drugi je smireno izvlačio novčanicu od 100$ iz unutrašnjeg džepa.

"Oprostite," rekao je Goldstajn, pocrvenevši i predajući novac dok se približavao, a zatim i kada je prošao pored taksiste koji je sasvim iznenada ostao bez teksta. Provirio je kroz otvorena vrata taksija i pogledao unutra. Brohier je bio bled, a drugi putnik je vidno drhtao.

"Isuviše ste stari za plaćenog ubicu," rekao je stranac nervozno se razmećući hrabrošću.

"Plus sam i nenaoružan," rekao je Goldstajn. "Karl, moramo da razgovaramo."

"Arone, šta, do đavola, radiš ovde? I da li si potpuno sišao s uma? Mogao si da nas ubiješ!"

"Glupost - taksisti imaju odlične reflekse. Samo izađi i uđi u moj auto već jednom."

U tom trenutku se ubacio i taksista uz opasku: "Slušajte, ako je u pitanju muško-muški odnos, ne želim da budem deo toga."

"Nije, i nisi deo toga. Istovari njihove torbe i ja ću ih odvesti tamo gde su krenuli."

"Hej, meni je taksimetar uključen. Neću da mi bilo ko zakine na ceni vožnje, čak ni zbog..."

Goldstajn mu je bez reči dao još jednu novčanicu.

"To je pošteno," rekao je vozač.

"Ti čak i ne znaš gde mi idemo," pobunio se Brohier. "A mi smo već zakasnili - propustićemo avion."

"Ja možda ne znam gde ste vi krenuli, ali sam siguran da avion nećete propustiti." Zagledao se u doktora Sema i rekao: "Što se vas tiče nisam siguran. Karl, uđi u moj auto, molim te."

Brohier se namrštio, a zatim širom otvorio vrata. "Nikada te nisam video takvog, Arone, pa pretpostavljam da je bolje da saznam o čemu se radi."

"Tako te volim."

"Ma kakvi. Molim te daj mi ključeve."

Brohier je odvezao iznajmljeni auto bliže ivičnjaku, na taj način oslobađajući raskrsnicu. Taksista je sledio njegov primer i ostavio doktora Sema i kofere na trotoaru, a zatim se odvezao dalje.

"A sada mi kaži šta se dešava?" tražio je Brohier objašnjenje od Goldstajna.

Industrijalac mu se pridružio i seo na mesto suvozača. "Stvari su jako ozbiljne, Karl - jako ozbiljne. Scenarista nas moli za pomoć. Predstavi je potreban drugi čin, a vremena je malo. Isuviše smo uložili u ovu produkciju, tako da ne želim da se ona pre vremena završi..."

Zbunjeno trepćući, Brohier ga je prekinuo: "Kakva predstava? O čemu ti, do đavola, pričaš?"

Mršteći se, Goldstajn mu se približio nagnuvši se i prošaputao: "Pričam o predsedniku i o onome što mi za njega radimo."

"Zašto onda govoriš u šiframa? Ovde smo samo nas dvojica."

"A tvoj prijatelj. Ko je on? Koliko ga dobro poznaješ?"

"Upravo sam hteo da ga odvedem u Aneks - da li je to dovoljno dobar odgovor na tvoje pitanje?"

"U Aneks..." Aron je napućio usne. "Pa, suština je u tome da i ja baš tamo želim da idem. Došao sam da te odvučem i vratim na posao."

"Ja nikada nisam prestao da radim."

"Na drugom činu."

"Pa, mislim da smo Sem i ja već izradili radni nacrt drugog čina," rekao je Brohier.

"Molim?"

"Upravo smo krenuli na generalnu probu. Da li bi voleo da kreneš sa nama u pozorište?"

Goldstajn je klimnuo glavom, a oči su mu se ozarile pune nade. "Možemo otići mojim avionom."

"Odlično - s obzirom da je naš otišao pre deset minuta." Brohier je mahnuo rukom prema mladom naučniku dajući mu znak da sedne na zadnje sedište automobila. "Arone, ovo je doktor Semjuel Benington-Hejstings. Doktore Sem ovo je gospodin Goldstajn - on je onaj što plaća račune. On ide sa nama. Ili bi možda bilo bolje da kažem, mi idemo sa njim."

Brohier se zakikotao zadovoljno, ubacio u brzinu i udaljio se od ivičnjaka. "Nema problema," rekao je. "Aron i ja imamo dogovor - ja vozim auto, a on avion. Zato se samo nasloni, i bez brige."

Doktor Sem je uzdahnuo glasno, a zatim odgovorio na način na koji bi to doktor Bombaj uradio: "Imam blagi osećaj da ću uskoro napraviti veliku grešku."

"Mladost za to i služi," rekao je Goldstajn razdragano, zaverenički se osmehujući Brohieru. "Kada dođeš u naše godine, nećeš imati takvu širinu."

"Trenutno brinem zbog visine, a ne zbog širine. Mislim da ću sada sa zadovoljstvom zatvoriti oči - hoćete li me, molim vas, odmah obavestiti kada budemo stigli?"

Drugi čovek se nasmejao. "Svakako, doktore Sem," rekao je Brohier. "Čim nas neko o tome obavesti."

Doktor Gordon Grin se nagnuo napred, posmatrajući kroz elektronski dvogled poligon za testiranje koji je bio udaljen hiljadu metara. Koristeći pogodnosti prirodne uvale, koju su kasnije izvajali buldožeri i eksploziv, novi poligon za testiranje bio je podešen za testove na 360 stepeni. Takvo uređenje pomerilo je osmatračnicu i kontrolnu stanicu mnogo dalje nego što je to bio slučaj sa prvobitnim Aneksovim poligonom. Sada su se nalazili jedan kilometar jugozapadno, na vrhu grebena koji je bio izložen suncu i vetru.

"Tamo ima mnogo oružja," prokomentarisao je Grin, usmeravajući dvogled na neke od instrumentalizovanih uzoraka postolja. Postolja, od kojih je svaki ponaosob bio priljubljen uz sopstveni vijugavi, betonom ojačani eksplozivni zvučni zid, ne samo da su bila okružena poligonima za testiranje, već su se propinjala uz prednji deo uvale na visinu koja je bila veća za trideset stepeni. Četiri kosa tunela na severnoj strani pomerala su granice radijusa testiranja za minus dvadeset stepeni.

Grin nije razgovarao ni sa kim posebno, ali Val Bouden je stajao dovoljno blizu njega, tako da je čuo šta je ovaj rekao. "Aha, Pit MekGan je uradio dobar posao što je sve što je neophodno za testove stavio na jedno mesto."

"Od pomoći je kada poznaješ glavešine iz vojne intendantske službe," rekao je Grin. "Devedeset milimetara, trideset milimetara, tromblon, C-4 - kada bi samo jedan od ovih eksplodirao, trebalo bi nam mesec dana da sakupimo delove poligona za testiranje."

"Ne spominji to ispred Li. Radila je danonoćno da bi ovo mesto bilo spremno."

Grin je promrmljao nešto nerazumljivo stavljajući do znanja da se slaže sa onim što je Bouden rekao, i ovaj se lagano udaljio. Zatim je stao pored doktora Brohier da bi čuo kako dva tehničara otkazuju proveru instrumenata.

"Mnogo je oružja tamo," prokomentarisao je Bouden, čisto da nešto kaže.

"Neće ga biti još zadugo," veselo je uzvratio Brohier.

Na drugom kraju poligona, Samjuel Benington-Hejstings se prilepio uz Li Tajer. "Zbunjuje me činjenica da se spremamo da testiramo ovu napravu a da još uvek nismo otkrili pravi način da izmerimo njen učinak."

"To je verovatno zato što ona nema učinak u konvencionalnom smislu - ona ima efekat," odgovorila je. "A artiljerijsko-tehnička služba će sigurno uspešno izmeriti efekat."

"Dobro onda. Sve dok si ti svesna činjenice da ovo nije nauka, već obično ludiranje sa božjim zakonima..."

"Oh, Seme - tako si sladak kada si ljubomoran," koketno će na to Tajer slatkim glasom. "Svi znaju da je Inženjerima najzanimljivije. Teorijska nauka je samo mali delić informacije - ona ne vredi ništa ako nema inženjera koji će je primiti, iskombinovati sa malo praktične nauke, i gajiti je sa ljubavlju sve dok ona ne sazri i ne postane novorođena tehnologija u povoju."

I pre nego što je ona završila svoj monolog, Benington-Hejstings je bio crven kao rak. "Ja se samo nadam da ste proverili sigurnosne sisteme Aneksa."

"Vi ste jedan čudan mali čovek, doktore Sem."

Benington-Hejstings se nasmejao zadovoljno. "Veliko hvala."

Aron Goldstajn i novopridošli Grover Vilman, stali su u zadnji deo poligona, držeći se na bezbednoj udaljenosti od gužve oko probnog testiranja.

"Nervozan sam," priznao je Goldstajn. "Pitam se da li žure zato što smo mi došli."

"Plašiš se da im možemo doneti nesreću, Arone, samo na osnovu toga što stojimo ovde i žarko želimo da testovi uspeju? Preliminarni su mnogo obećavali."

"Moja majka je verovala da Boga mnogo interesuje naša skromnost, i da onog trenutka kada počnemo da očekujemo da imamo više sreće nego što nam je namenjeno, on počne da nas razočarava," rekao je Goldstajn. "Po pravilu, više volim da manje očekujem i da onda to što se desi prevaziđe moja očekivanja, nego da očekujem mnogo i onda se razočaram. Kada mi je teško da svoja očekivanja držim pod kontrolom uvek se setim majčinog upozorenja."

Vilman je progunđao. "Arone, ako ti misliš da će dobar rezultat koji oni dole dobiju prevazići sreću koja nam je namenjena, onda mi moraš dozvoliti da te povedem na jedno malo osvežavajuće putovanje u blisku prošlost. Stavi dva svetska rata, dvadeset regionalnih, sto civilnih ratove, kao i sve rasne, verske i političke genocide - u i van rata - na istu stranu gredu skele."

"Ali koliki deo te loše sreće smo mi sami zaslužili?"

"Ah, naoružani ljudi su sve to stvorili. Oni su učinili da se stvari odvijaju tim tokom već duže vreme. Ali mi nismo ovde zbog njih. Ovde smo zbog ostalog dela sveta, onih koji su za sve to vreme krvarili, patili i umirali." Spustio je ruku na Goldstajnovo rame i stisnuo ga uverljivo. "Ne, obećavam ti, ovo neće biti ni po čemu slično svođenju računa. Mi ne tražimo mnogo - ovo je samo mrvica, simbolična uplata na račun, usamljeni poljubac posle deset hiljada udaraca. Nemoj se bojati da to želiš svim svojim srcem."

Goldstajn je klimnuo i pokazao u pravcu gde su Brohier i Tajer stajali. "Počeli su da odbrojavaju," rekao je, i posegao za dvogledom. "Uskoro ćemo saznati."

Bio je to dan koji je ušao u istoriju zbog onoga što se nije dogodilo.

Tačno u 2:10 popodne, kada su uglovi pod kojim su sunčevi zraci padali bili idealni za video rikordere, JI prototip se popeo na vrh poligona za testiranje gde je Mark I Okidač već bio aktiviran za rad punom snagom u jednoj dvadesetini sekunde. Tenzija je već dostigla vrhunac, te je taj trenutak prošao tako brzo, prosto kao dah zaustavljen u željnom iščekivanju. Ali u tom kratkom intervalu, raspored municije i spone na uzorcima postolja bili su izloženi onome što je Brohier bezobrazno nazvao bolometrijsko intermoduliranje merno-integrisanog polja - BIG-IF /Veliko Ako/.

Od svih posmatrača iz kontrolne stanice, samo je Brohier imao dovoljno znanja da shvati šta se dešava sa strukturama onih materijala u toku privremene izloženosti. Benington-Hejstings je imao matematički um koji nije mogao da razume metafore. On je video ravnotežu i niz jednačina kao što gluvi kompozitor čuje muziku bez instrumenata, kao čistu suštinu kojoj ne treba prevođenje u nešto konkretno. Ostali su bili zatvorenici onog školskog modela atoma koji je bio najustaljeniji u njihovoj biblioteci ideja, jer na svetu nije bilo mesta za kruženje elektrona ili kvantnu nesigurnost za trenutnu transformaciju elementarne materije.

Ali po Brohierovoj viziji, elementarna materija je nestala, izložena poput ugodne fikcije koja prija čulima. Materija je bila čista derivacija, podređeni fenomen. Fundamentalne biti bile su energija i informacija. Informacija je vezivala energiju u formu, kao što će vezati volju u svrhu. Ako promenite informaciju, promenićete i formu, dok bit ostaje nepromenjena.

To je bilo, mislio je Brohier, kao da je informacija volja univerzuma, koja zavodi red njegovoj biti - red koji je išao tragom spontane i eksplozivne transformacije pogrešno shvaćenog kao trenutka stvaranja. Energija je starija od informacije, ali ona bi bez nje bila bezoblična i vanvremenska (ne bi imala ni oblik ni vreme). Bila je starija i od materije, ali bespomoćna i beskorisna bez nje. Sa ovog novog i provokativnog gledišta, veliko Bang nije bilo rađanje svemira, već rađanje njegove svesti.

Sa karakterističnom ljudskom ohološću, on i njegov tim pokušavali su da uspostave vezu sa mehanizmom pomoću koga je svemir sam sebe stvorio i pomoću koga se i održao. Pokušali su da šapnu predlog u uvo kolektivnog uma, da zamene jednu misao drugom. Nadali su se da će otkriti kako su osobine materije proizvoljne u sadašnjosti isto koliko su bile i u prvim trenucima kosmičkog plamena, i da će pokazati da je kvantna nesigurnost samo ključ kosmičke prilagodljivosti.

I pre nego što je Brohier shvatio da oni mogu da šifriraju oblik informacije vezane energije - sada je shvatio da je upravo to bilo ono što je Okidač radio. Pitanje na koje je trebalo odgovoriti bilo je da li mogu koherentno da promene taj oblik informacije. Ali čak se i samo postavljanje pitanja oslanjalo na elastičnost fundamentalnog poretka, i pretpostavljalo da će lokalna pramena ostati lokalna i da će energija ostati čvrsto vezana, kao što su jednačine doktora Sema obećavale.

Kad to ne bi bio slučaj, poligon za testiranje, Aneks, centralni deo Nevade, kao i možda mnogo više od toga nestalo bi u plavo-beloj vrelini haosa konačnog gneva. Tog dana, razmišljao je Brohier, postaćemo bogovi, ili ćemo se sresti sa njima.

To je bila drama trenutka za Brohiera, a ne prisustvo bojeve municije na poligonu, ili jednako zapaljiva pozadina političke moći. I upravo su mu zbog te mogućnosti mir i tišina posle prve faze protokola testiranja, bili tako slatki. Još neko vreme oni nisu znali šta se dogodilo u toj dvadesetini sekunde, ali ono što se nije dogodilo zapravo je donelo Brohieru olakšanje kao kakav bitan događaj.

Avio mehaničarima i tehničarima Pita MekGana, pod punom zaštitnom opremom za izbacivanje bombi, bilo je potrebno skoro trideset minuta da prenesu svoj novi oklopni transporter 117 na daljinsko upravljanje na poligon za testiranje i da ukrcaju u zadnji kupe jednu trećinu izloženih uzoraka sa svakog postolja. Uklonjeni su sa poligona pre početka druge faze testova, a neki su zadržani radi dalje analize, dok su neki isporučeni na novi poligon da se iskoriste u završnoj fazi dnevnog protokola. Nije se mnogo pričalo u kabini za opservaciju u toku pauze, kao da je zavladao neki sujeverni oprez.

Kada je MekGanova posada očistila zonu u kojoj su se vršila testiranja, počelo je novo odbrojavanje. Ovo odbrojavanje je vodilo do simultanog aktiviranja i testiranog predmeta, i Marka I u trajanju od pet sekundi.

Sva municija za testiranje bila je podložna dejstvu Okidača, tako da su posmatrači bili pripremljeni da ih skori udar eksplozije ne uplaši. Ali i ovog puta, trenutak je došao i prošao bez ikakvog događaja. Nije bilo eksplozije, požara, pa čak ni pramičaka belog dima koji prati raspadanje izvesnih jedinjenja.

U toku druge pauze bilo je teže kontrolisati uzbuđenje. Glasni razgovori su uglavnom bili vezani za posao. Međutim, Brohier je čuo šaputanje i žagor na sve strane dok se MekGanov tim primicao kako bi uklonio još jednu trećinu probnih uzoraka. Onda je Gordon Grin prišao Brohieru i gurnuo ga laktom.

"Ovo postaje sve interesantnije," rekao je Grin tiho. "Naročito mi se dopada to što ne znam da li se zadnji čovek koji je napustio poligon sapleo o produžni gajtan i sve isključio. Nasmejao se vragolasto i opet se udaljio, ostavljajući zamišljenog Brelanda.

Doktor Brohier je bio sumnjičav imajući u vidu ostatke analiza na stotine testova Okidača. Da bi odgovorili na ovo pitanje, planirali su da naprave seriju izlaganja samo sa Mark I Okidačem, od jedne stotinke sekunde na 10 posto snage do tri pune sekunde na 100 posto snage. Uradili su devet odvojenih izlaganja, ali pošto su izlaganja bila pod kontrolom kompjutera, bilo im je potrebno manje od pet minuta da ih završe.

"Sekvencer je spreman," najavila je Li Tajer. "Poligon je čist. Doktore Brohier?"

"Ne čekajte na moj znak."

"Dakle, sada se ništa neće dogoditi - ili se bar nadamo, ha?"

U trenutku kada je aktivirala sekvencer, žamor na vrhu grebena je zamro. Bilo je mirno kao da je i vetar zaustavio svoj dah dok su se sekunde gomilale u jedan brzi minut, onda opet sekunda, pa trećina. Svaki slobodan dvogled bio je uperen prema poligonu na kome su se izvodili testovi; oni koji nisu imali dvogled okupili su se oko data stanice i netremice posmatrali monitore.

Jedan od njih bio je i Benington-Hejstings. Skakutao je i propnijao se na prste kao nemirno i nestrpljivo dete. Kada je primetio da Brohier gleda prema njemu, mladi matematičar se široko nasmejao i podigao palčeve u pozdrav. Brohier je odgovorio uputivši mu jedan prekorni pogled, podigao je obe ruke i prekrstio svih deset prstiju.

"Postigli smo punu snagu," najavila je Li Tajer glasom koji je podrhtavao od uzbuđenja. Povremeni osmesi su se pojavljivali, a onda opet nestajali svud oko nje.

Poslednji minut je bio bolan za Brohiera - kao da mu se zategnuta žica obmotala oko grudi, usecajući se duboko sa svakim dahom. Čak iako bi ceo poligon sledeće sekunde odleteo u vazduh, oni su već imali dovoljno razloga da kažu da im je dan bio uspešan. Ali on je odjednom poželeo sve. Samo zbog čiste i divne simetrije jednačina, zbog izuzetne savršenosti trenutka poželeo je da je doktor Sem u pravu i da je izložena municija stabilna. Kako se kraj bližio, on nije mogao da dođe do daha. Pluća su mu gorela, glava mu je pulsirala, dok su njegove nade bivale sve veće i veće nesputane strahom zbog posledica oholosti.

Napokon je bilo gotovo. "To je sve," rekla je Li t«ho. "Završili smo."

Čuli su se usklici, slutnja se pretvorila u slavlje, nezadržljivo, vrtoglavo, ponosno. Usred tog meteža, Brohier se svom težinom naslonio na ogradu i nekako uspeo da izbaci vazduh iz pluća i da ponovo udahne. Činilo mu se kao da glasovi oko njega dolaze iz daleka.

"Moram da pozovem svog brokera i da mu kažem da proda akcije Remingtona..."

"Zakasnio si - zadrži ih i nadaj se da će jednoga dana postati nečija pasija."

"Jesmo li upeli? Jesmo li uspeli? Mislim da jesmo..."

"Da, a ja ću uskoro uzeti novac od onih opklada."

"Hej Gordi, da li si siguran da si stavio baterije na pravo mesto?"

"Hajdemo do poligona da proverimo."

"U pravu je ljudi, još nismo završili. Prekontrolišite posadu oklopnog transportera, zatvorite svoje stanice i počnite da pišete izveštaje o testovima. Što se tiče svih ostalih, autobus vas čeka u podnožju brda."

Brohier se oslanjao na Val Boudenovu ruku dok je silazio niz dugačke metalne stepenice i dok se penjao u kombi. Li Tajer je sedela koso na svom sedištu i zbunjeno ga posmatrala."

"Jesi li dobro, Karl?" pitala ga je. "Hoćeš da se vratimo u kompleks?"

"Ma, to je zbog vrućine, potpuno me je iscrpla. A i glava me boli od sunca. Ali dobro mi je - prija mi klima. Hajde da završimo s tim."

Njegovi razlozi su joj delovali neubedljivo, ali se okrenula prema vozaču i dala mu znak rukom da vozi. "Idemo."

MekGanovi avio mehaničari i tehničari su sve postavili i pre nego što je kombi stigao na poligon. Bilo je oružja za sve kalibre municije i za svaki sastav raketnog goriva, i po jedan čovek u pancirnoj opremi za svako oružje. Uzorci eksploziva nalazili su u jamama na poligonu koje su bile duboke 150 metara, opremljene svežim inicijatorima i putem žice spojene sa električnim detonatorom.

"A sada, dame i gospodo, preporučujem da posmatrate iz unutrašnjosti Velike rugobe", rekao je MekGan pokazujući rukom na oklopni transporter. "Imamo dva monitor-periskopa unutra, tako da ništa nećete propustiti, ali će Vas sve 'propustiti.'"

Brohier se nasmejao pomirljivo. "Dopada mi se pogled odavde," rekao je. "Možete da počnete kad god ste spremni, gospodine MekGan."

Nakon toga, niko drugi nije prilazio oklopnom transporteru. Vrteli su se blizu Brohiera i kombija, a MakGan je otišao do kraja vatrene linije, konsultovao svog nadzornika za bezbednost putem radija, a zatim podigao crvenu zastavu.

Zbog mogućeg zatajivanja oružja, MekGan je duž vatrene linije postavio red revolvera, karabine koji su se aktivirali pritiskom na polugu, i sačmare koje su se aktivirale pritiskom na pumpu. U roku od nekoliko minuta, ispostavilo se da je to bio mudar potez. Jedan za drugim muškarci su škljocali ili udarali oružjem pokušavajući da dopru do tovara municije, a zatim su odlagali svoje oružje bez ijednog ispaljenog metka, nekada i medu izbačene neeksplodirane granate.

Nije bilo drugačije ni sa brlzantnim eksplozivom. Tri raketne granate su se žarile u padinu brda, jedva podižući oblačak crvenkaste prašine. Elektricitet je bezuspešno nadolazio u strujnim kolima jedne za drugom jame za testiranje. Netretirani detonatori uništili su uzorke eksploziva, ali nisu mogli izazvati eksploziju.

Čelični čekići su nemoćno padali na vrhove bojevih glava, a gasni okviri su tiho ubacivali plastični eksploziv u Inertne kocke koje su bile istopljene od toplote.

Sa svakim novim neuspešnim pokušajem, deo tereta na Brohierovim leđima postajao je sve lakši i lakši, da se na kraju osetio neobično lakim i mirnim, kao balon koji se oslanja na tavanicu. Kada je MekGan spustio crvenu zastavu i kada su se začuli bučni nezadrživi usklici celom dužinom vatrene linije, Brohier nije bio jedan od onih koji im se pridružio. Sve što je uspeo da izvede bio je širok, zadovoljan osmeh - činilo se kao da će odleteti ako se malo više prepusti radosti.

Niko, pa ni sam Brohier, nije bio svestan da se nalazio u opasnom stanju. Gordon Grin se iznenada pojavio ispred njega, zgrabio ga za ruku i počeo da je drmusa. Tu je bio i Grover Vilman i govorio je nešto što Brohier nije mogao da čuje. A onda je odnekud dr Sem iskočio ispred Brohiera i zagrlio ga tako snažno da ga je za malo oborio na zemlju. Li Tajer ga je spasila zgrabivši doktora Sema za okovratnik i odvukavši ga, da bi se vratila trenutak kasnije i sama ga zagrlila tako snažno da je izgubio dah. Tela su počela da se tiskaju sve bliže i bliže oko njega, sve do trenutka dok Aron Goldstajn nije spazio paniku u Brohierovim očima.

"Sklonite se - sklonite se," glasno je uzvikivao, hvatajući ga za ruku i vodeći ga prema kombiju.

Obojica su sela na prag klizećih vrata vozila, a Brohier se naslonio na težak i čvrst metal.

"Jesi li dobro, Karl?"

"Sve ovo je pomalo neodoljivo," odgovorio je Brohier, dok su mu se grudi podizale i spuštale uz oštar i bučan fijuk iz pluća koji se čuo pri svakom udisaju i izdisaju. Pokušao je da se osmehne. "Ko je mogao da zna - da čovek može ovako da se uzbudi - ni zbog čega."

"Ni zbog čega? Teško da je ni zbog čega, druže."

Senka je pala preko njih, te je Brohier podigao pogled i ugledao Vilmana koji je stajao na korak od njih. "Pozvali su helikopter i lekara iz hitne pomoći. Karl, da ti donesem nešto?"

"Dobro sam," insistirao je Brohier. "U najgorem slučaju imam blagi toplotni udar." Ponudili su mu vodu, ali je on to odbio odmahnuvši rukom. "Neko bi trebao da pozove predsednika. Recite mu da imamo operativni Prigušivač."

"Mislim da se ja mogu večeras vratiti avionom i lično mu to saopštiti," rekao je Aron. "Znaš, zbog bezbednosti i takvih stvari."

"To je verovatno najbolji način," rekao je Vilman.

"Bezbednost," ponovio je Brohier. "Da, drago mi je što ste me na to podsetili." Podigao je pogled, žmirkajući od sjaja popodnevnog sunca. "Grovere, ovaj izlazi u javnost kao i prethodni. Gde je Gordon? Sarađujte sa Gordonom - on zna šta treba činiti. Jeste li me razumeli? Nije mi stalo do patenata. Ne želim da zaradim ni dinar od ovoga. Svako ko poželi Prigušivač mora ga imati. Poklonite ga. Dajte im šansu. Dajte im šansu da budu bolji."

"Znaš da hoćemo," rekao je Goldstajn koji je pronašao njegovu ruku i stegao je. "Znaš da hoćemo."

22
POZIV NA UZVIŠENOST

"Najveća čast koju istorija može da podari čoveku je titula mirotvorca. Upravo ta čast sada priziva Ameriku... To je naš poziv da budemo uzvišeni."

- Ričard M. Nikson

Pet nedelja su trajali pokušaji u Aneksu da se inženjerski isplanira modul pomoćnog Prigušivača za Marka I, i još osam nedelja da se skladišta Životnog štita pretvore u fabrike Plant 4, 5, i 9 za proizvodnju Prigušivača.

Pravi posao je počeo i bilo ga je i više nego dovoljno za sve.

"Stigli smo," rekla je Tamara Dugan, povlačeći krutu kragnu svoje nove svetlo plave uniforme, dok je proučavala imenik. "Upravnik, D. Rajt, Tri - A."

Njen partner je prebacio kutiju sa alatom u drugu ruku. "Ako je muškarac ti vodiš razgovor, a ako je žensko ja preuzimam."

"Što da ne?" rekla je i podigla kutiju sa opremom. Moraćemo mnogo veštine da uložimo kako bismo ova 'uspavana' gradilišta ponovo aktivirali."

D. Rajt je bio čovek ozbiljnog lica i oblih ramena duplo stariji od Dugan, i duplo niži od njenog partnera. "Gospodine Rajt, dobro jutro!" rekla je i nabacila svoj najneodoljiviji osmeh. "Zovem se Tamara, a ovo je Toni..."

"Prodavcima nije dozvoljen ulaz u kompleks..."

"Volela bih da u mojoj zgradi važi to pravilo," na to će Dugan milo. "Mi smo iz tehničke službe Životnog štita, i došli smo da poboljšamo vaše uređaje. Nadam se da ste obavešteni o našem dolasku?"

"Ma, rekao sam toj devojci da mi ovde ne koristimo više Okidač..."

"Ma nije valjda? A zašto?"

Rajt je frknuo mrzovoljno. "Kao da morate da pitate. Isuviše je opasno. Nedavno nam je kombi dužine pet metara odleteo u vazduh dok je bio u pokretu. Sve što je taj mladić imao izgorelo je, samo zato što nije znao da imamo Okidač. Naš osiguravajući zavod je to morao da mu isplati, a onda se okrenuo prema nama i povećao nam stopu za dvadeset posto. Tog istog popodneva sam naredio da ga ugase."

"Trebalo je da nas kontaktirate tada kada se to desilo," rekla je Dugan slatko. "Mogli smo da vas povežemo sa kooperativnim osiguravajućim zavodom, zapravo, mi još uvek možemo da vam pomognemo u vezi toga. Mada ovo poboljšanje eliminiše bilo kakvu mogućnost da se nešto tako dogodi..."

"Ne želim bilo kakva poboljšanja. To sam i pokušao da kažem toj devojci koja je zvala..."

"Gospodine Rajt, kada biste pročitali ugovor po kome je Belvud Trejs primio svoje Okidače, shvatili biste da mi zadržavamo pravo na pristup i odgovornost za održavanje sistema. A to što ste obavešteni o našem dolasku je bilo iz čiste učtivosti."

"U tom slučaju ja ne želim da ga ponovo uključujete. U stvari, najbolje bi bilo da ga jednostavno odnesete umesto da ga usavršite - a ja bih u tom slučaju ponovo dobio skladište, koje bismo mogli da iskoristimo."

"Gospodine Rajt, da li ste imali priliku da vidite DVD koji smo vam poslali? E pa, u njemu stoji objašnjenje da će novi Prigušivač sistem biti danas instaliran..."

"Gospođice, zar vi mislite da ja nemam druga posla? Mislite da ja preko celog dana sedim ispred ekrana i gledam u monitor dok mi oči ne ispadnu kao neki zaluđenik za kompjutere?

"Sigurna sam da naporno radite, gospodine Rajt - odmah smo primetili da je objekat u dobrom stanju. Zato smo i sigurni da će vam istog trenutka, kada budete shvatili da se situacija po pitanju vaših odgovornosti promenila, biti drago što smo došli."

Sumnjičavo je zaškiljio prema njoj. "Kako to mislite, 'promenila'?"

"Pa, ovako stoje stvari: pošto sada Životni štit može da onesposobi vatreno oružje, a da time ne dovede do njegove eksplozije, kada se prvi put ovde bude odigrala pucnjava i kada žrtvina familija otkrije da ste vi taj koji je isključio sistem, završiće kao vlasnici ovog mesta - a bogami i kao vaši vlasnici."

"Moji?"

Njen partner je istupio jedan korak. "Apsolutno. Da bismo uklonili jedinicu, vi morate lično da potpišete dokument o odricanju koji potvrđuje da je sistem bio operativan i da je vaš izbor bio da ga ne aktivirate. Sve to stoji u originalnom ugovoru."

"Ja - ja moram da razgovaram sa upravom," nervozno je promrmljao Rajt.

"Molim vas, učinite to," rekla je Dugan. "Za to vreme ćemo se mi, pak, baciti na posao."

"Ma, stanite malo - uprava je u Bejkersfildu, tako da niko neće biti u kancelariji narednih nekoliko sati," usprotivio se Rajt.

Ona vešto izvadi iz gornjeg džepa karticu za identifikaciju sa opcijom za automatsko biranje i pruži mu je. "Tu vam je broj koji možete da pozovete dok čekate, i dobićete odgovor na svako pitanje koje budete imali. Naša služba za informacije otvorena je non-stop."

"Vidite, gospođice..."

"Gospodine Rajt, čak iako odlučite da živite opasno i potpišete taj dokument o odricanju, mi ćemo ipak morati da doradimo jedinicu pre nego što je instaliramo nekom drugom. Tako da ćemo mi sada krenuti i to uraditi, a vi imate šansu da učinite pravu stvar za ljude koji ovde žive."

"Dobro, dobro," rekao je, mršteći se i češajući čelo. "Doneću vam ključ."

"Nije potrebno - Imamo mi svoj. Vratićemo se i javićemo vam se kada budemo završili. On je u podrumu Objekta F, zar ne?"

"Tako je. Skrenite levo na Fokstri lejn i tim istim putem se kasnije i vratite."

Ugrizli su se za jezik i ni reč nisu progovorili sve dok ponovo nisu bili sami u crveno-belo-plavom kombiju službe Životnog štita. "Čoveče," rekao je Toni i uzdahnuo, "Nadam se da nisu svi kao ovaj - natežemo se pola sata da uđemo unutra i obavimo posao od deset minuta. A već nam je raspored za svih dvanaest narednih dana ispunjen."

"Znaš, on meni liči na čoveka koji na noćnom stočiću drži četrdeset-peticu iz koje nikada nije opalio," rekla je Dugan.

"A ako ga i koristi, onda mu sigurno služi kao pritiskač za papir," rekao je Toni i pogledao preko ramena. Na statusnom displeju Prigušivača u kombiju nije bilo ničega sem zelene pozadine. "Ako ne pristane da aktivira uređaj, da li ćemo u tom slučaju mi izdati naređenje da se to učini?"

"Ne, samo ćemo mu reći da smo morali da ga uključimo na nekoliko sekundi kako bismo ga testirali."

Uskoro su otkrili da im ključ nije bio potreban. Brava je bila razvaljena kalauzom. Kada su ušli unutra videli su da je taj isti kalauz upotrebljen i da je odstranjeno pola metra Trigerovog izolovanog strujnog kola. Videle su se takođe i četiri svetle šupljine u metalu, unutar samog sistema - bile su to rupe od metka.

"O.K., znači precenila sam ga - ipak je u pitanju dvadeset dvojka," rekla je Dugan, proučavajući rupe. "Znaš, nije nemoguće da je ovo prvi u nizu veoma dugačkih dana koji su ispred nas."

"Hajde da ga otvorimo," rekao je Toni i uzdahnuo. "Ja ću popisati delove."

Kancelarija komandanta vrhovnog vojnog štaba bila je okružena protokolarnim cvećem i ukrašena tradicionalnim ikonama. Kao kancelarija čoveka koji se nalazio na vrhu vojne piramide, ona je predstavljala zastrašujući ambijent za većinu posetilaca. Ali upravo da bi prkosio tom protokolu, tradiciji i mod, Roland Stepak se sam pozvao i otišao da se suoči sa 'stanarom' te kancelarije - generalom Donaldom Medisonom.

"Generale Medison, sinoć sam ponovo pregledavao najnovije izveštaje o borbenoj gotovosti i moram vam reći da ono što sam tamo pročitao i nije baš doprinelo mom mirnijem snu," rekao je sekretar odbrane dok je birao u koju će se fotelju zavaliti. Pogledao je Medisona pogledom punim očekivanja i sačekao da mu se general pridruži.

"Mislio sam da je situacija povoljna," rekao je Medison. "Osamdeset i osam posto aviona je borbeno spremno..."

"Ovaj sastanak ja vodim generale, ne pokušavajte da preuzmete moj dnevni red. I ne pokušavajte da stvari predstavljate bezazlenijim nego što one zaista jesu. Dovoljno mi je ono što sam pročitao u izveštaju."

"Ali gospodine sekretaru, ne razumem zašto...?"

"Ah, zaista? Zar ne mislite da je u pitanju obmana, s obzirom da se ceo borbeni poredak Specijalnih snaga spremnih za borbu, nalazi u sredini koja je Okidačem neutralisana?"

"Ne, gospodine. Ja mislim da je to apsolutno legitimno. Svako od tih ljudi je prošao opsežnu i intezivnu obuku za rukovanje alternativnim oružjem, naročito nožem, kao i obuku za borbu prsa u prsa."

"Da, i svako od njih još uvek dobija pištolj kao primarno oružje. Svaki snajperista još uvek nosi pištolj. Svaka jedinica još uvek daje prioritet veštini pokazanoj na poligonu. Istovremeno, nijedna od tih jedinica, čak ni komandosi, nije spremna da poveća brojnost da bi pobedila neprijatelja koji je nadmoćniji u poljskim borbenim uslovima."

"Gospodine sekretaru, ako dođe do takve situacije, ne vidim razlog zašto ih ne bismo upotrebili i na taj način..."

"Ma, hajde Donalde, nisam ti ja neki zbunjeni advokat iz Ajove koji samo što je stigao u grad," odbrusio je Stepak. "I ti i ja znamo da je uobičajena borbena jedinica, kada su u pitanju Specijalne snage, sličnija vodu nego bataljonu. Isto tako i ti i ja znamo da bi, koristiti ih kao primarnu borbenu trupu, značilo izgubiti ih u specijalnim operacijama."

"A zašto je to bitno?" Pitao je Medison ne krijući gorčinu. "Već skoro dve godine predsednik ih koristi kao stražare i bebisitere, tako da je očigledno da se njihovoj primarnoj misiji ionako ne pridaje bilo kakva važnost."

Stepak je odmahivao glavom. "Generale Medison, to što ste rekli ne priliči ni vama, ni ovoj kancelariji. Ali u svakom slučaju objašnjava ostatak izveštaja o borbenoj gotovosti. Vojska ima tačno jedan grupni trening za rukovanje lukovima, jedan grupni trening za rukovanje kopljima, jedan za rukovanje električnim oružjem, i još jedan za rukovanje pikado-pištoljima na komprimirani vazduh - kao da će nam oni uopšte biti potrebni u specijalnim operacijama."

"To su razvojni projekti. Još uvek smo u fazi procene oružja i trening modela."

"Naravno," prokomentarisao je Stepak. "Ali kad već govorimo o modelima: ratna mornarica je dodelila svakoj udarnoj eskadrili pikete za protivpodmorničke operacije koji u svom sastavu imaju Okidač, kao i izviđačke avione, ali nije učinila prvi korak da napravi projektni model koji bi bio alternativna snaga - nešto što bi moglo da odoli napadu Okidača, a što nijedna od naših udarnih eskadrila ne bi mogla u ovom trenutku."

"To je nemoguće. Možemo da postavimo na more pet, šest, sedam stotina brodova, ali ukoliko ih ne naoružamo, isto je kao da smo postavili jedrilice na regati. Ne možemo se vratiti ponovo na katapult i zapaljenu smolu, ili na ovnove i balvane.

"Zašto je nemoguće? U zemlji slepih, kralj je onaj koji vidi na jedno oko. Prema novom poretku, može se ispostaviti da je primarna uloga ratne mornarice da prevozi trupe i borbena tehnička sredstva, i da primarnu pretnju predstavlja mali brod velike snage na daljinsko upravljanje, dizajniran tako da može da izbuši rupu u trupu broda, ili da zamrsi žice u izlaznom kablu.

"O kakvom to 'novom poretku stvari pričaš?'" upita Medison prezrivo. "Pištolj, raketa, bomba, torpedo, artiljerijska granata - to je još uvek neki 'poredak stvari,' i oni će to biti još mnogo posle naše smrti."

"Da li ste skoro videli konjicu u sedlu, generale? Vremena se menjaju. Vaš problem je u tome što odbijate da vidite da je do promene već došlo."

Sagnuo se i podigao svoju poveću crnu akten-tašnu koja se nalazila pored njegove stolice, i stavio je na krilo. Palčevima je pritisnuo mehanizam i otvorio je, a zatim ju je okrenuo prema Medisonu, kako bi ovaj mogao da vidi šta je unutra. Komandant je posmatrao, ne shvatajući o čemu se radi.

"Ovo je Terabajtov prototip portabl Prigušivača," rekao je Stepak tiho. "Radni prototip. Uključio sam ga pre nego što sam stigao do glavnog kontrolnog punkta, i na taj način sam onesposobio svako oružje u ovom delu zgrade."

"Šta si uradio?"

"Pre nekoliko minuta sam ga ponovo uključio. U krugu od nekoliko stotina metara od kancelarije, što znači i iznad i ispod i oko nje, nema nijednog oružja koje se može upotrebiti. Kada bih ga uključio u struju, mogao bih da povećam opseg njegovog delovanja na trista metara i da učinim da to traje beskonačno dugo. Ako hoćete, možete proveriti taj pištolj koji držite u sefu od stola. Ili ako hoćete pozovite stražara, pa proverite sa njim. I vaše i njegovo oružje je van funkcije."

"Na osnovu čega mislite da imate pravo da..."

"Dođavola, to je moja odgovornost, Donalde - kao što je nekada bila i tvoja. Ali ti si se kladio na pogrešnog konja. Nije ti se dopao pravac kojim su se stvari razvijale i rizikovao si nadajući se da se više neće ni razvijati. Sada shvataš da nisi bio u pravu." Stepak je zatvorio akten-tašnu. "Stvari se već jesu razvile, a mi nismo bili spremni."

"Ne prihvatam takvu procenu situacije."

"Gde vam se nalazi najbliža alternativna oružana jedinica, generale?" Šta će se desiti kada odred zadužen za bezbednost Pentagona potegne svoje oružje i shvati da je ono zaglavljeno pod dejstvom Prigušivača? Držali ste našu odbranu na konvencionalnom nivou - što znači da ste nas na taj način učinili ranjivim. Računali ste da ćete pomoću svojih novih eksploziva i novih raketnih goriva zadržati status quo, i niste se pripremili za mogućnost da možda niste u pravu. To je neoprostivo, generale."

Medison je pocrveneo i desnu ruku zgrčio u pesnicu, ali nije rekao ništa.

Ustajući, Stepak je govorio sve tiše i tiše sve dok nije bio sasvim siguran da niko izvan kancelarije ne može da ga čuje. "Sada moramo da nadoknadimo izgubljeno vreme, i da transformišemo stanje naše odbrane praktično preko noći. Predsedniku i meni je potrebno da se u ovoj kancelariji nalazi osobu u koju imamo potpuno poverenje, koja je sposobna, i koja ima viziju da nas provede kroz taj proces.

Zastao je, dajući Medisonu šansu da se sam ponudi, ali je komandant do zadnjeg trenutka ostao nepokolebljiv, i pustio je da Stepak to sam izgovori.

"Donalde, predsednik me je poslao da ti se zahvalim na uslugama koje si nam pružio i da zatražim od tebe da daš ostavku."

Medison je trepnuo tri puta, a zatim zatvorio oči i stisnuo ih za trenutak pre nego što je ustao iz stolice. "Možete reći predsedniku da će moja ostavka biti na njegovom stolu do kraja dana."

"Siguran sam da će vam on biti zahvalan na saradnji, generale."

Stepak je napravio pokret kao da namerava da ode, ali je Medison stao sa strane i blokirao mu prolaz. "Rolande - učinio sam ono što sam mislio da je dobro za zemlju."

"Da se do sada nismo raspravljali, pitao bih te da li je to što odugovlačiš da se povinuješ direktivi vrhovnog komandanta više pitanje lojalnosti ili nepokornosti."

"Učinio sam ono što sam na osnovu svog iskustva mislio da treba da se uradi," rekao je Medison ljuto. "Ja sam samo hteo da nam zagarantujem bezbednost."

"Znam, Donalde. Problem je u tome što nijedno od naših iskustava više ne važi. Sve što znamo je pogrešno." Stepak je još jednom krenuo prema vratima.

Medison je pružio ruku i zgrabio sekretara odbrane za ruku. "Donalde - ti bi bar trebalo da razumeš. Nekada si i ti nosio uniformu. Ja nisam mogao biti taj koji će je pocepati. Ja ne verujem u to. Mi učimo vojnike da sa razlogom vole svoje oružje - i to iz opravdanog razloga."

"Ja zaista razumem, Donalde. Razumem sve."

Ohrabren njegovim rečima, Medison je dodao: "Uvek sam mislio, da ako se izborimo da sve mačeve pretvorimo u raonike, imaćemo situaciju u kojoj će se oni sutra boriti uz pomoć tih istih raonika. Tako da je bolje da zadržimo mačeve, ako nam sa njima već dobro ide."

"Kada bi mačevi bili naš najveći problem, ne bismo ni vodili ovaj razgovor." Stepak je odmahnuo glavom. "Jedan potpuno novi svet je pred nama, i ja ne znam da li će se fosili kao što smo ti i ja, ikada na njega navići. Ali mi ne možemo da zaustavimo dolazak tog novog sveta. I ako već ne možemo da mu pomognemo, jedina prava stvar koju možemo da učinimo, jeste da mu se sklonimo sa puta."

Medison je uzdahnuo i izgledalo je kao da se čineći to nekako smanjio. "Da, da, pretpostavljam da je tako nešto neophodno. Možda će neki mlađi, fleksibilniji umovi videti šanse tamo gde ja vidim opasnost."

"Siguran sam da će nas prijatno iznenaditi," rekao je Stepak. "To su ipak naša deca."

Bledo se osmehnuvši, Medison je pustio Stepaka da prođe. "Voleo bih da predložim nešto po pitanju moje ostavke..."

"Rado ću predsedniku preneti sve što predložiš..."

"Hvala ti," rekao je Medison. "Molim te, reci mu da ne bi bilo loše da kao zamenu uzme u obzir zamenika - generala Hajnsera."

"Koji su tvoji argumenti za takav predlog?..."

"Znam da se Bil ne izjašnjava mnogo pred Predsednikom, ali to je samo iz predostrožnosti. Na sastancima komande, on se pokazao kao najvatrenija pristalica i pobornik predsednikovog stava - i to u takvoj meri da smo ga nažalost i ja i svi ostali nazvali Usamljeni rendžer. Ako ga unapredite to će ostalima poslati jednu nedvosmislenu poruku. Očekujem da bi to moglo da promeni stavove svih načelnika preko noći, i na taj način spreči njihovu smenu. Što znači da bi isti ljudi ostali na položajima na kojima se sada nalaze."

Primetivši da ga Stepak upitno posmatra, dodao je: "Nikoga ne štitim. Najmanje što nam je u ovom trenutku potrebno je da odamo utisak da postoji pobuna među generalima, i da se kao posledica svega toga, ta pobuna proširi i na one sa nižim činovima. To neće doprineti redu i disciplini tokom prelaznog perioda za koji obojica znamo da će biti težak."

Stepak je klimnuo zahvalno. "Siguran sam da će predsednik imati korist od načina na koji vi posmatrate situaciju."

Evan Stolta je provirio u kancelariju Vilmana Grovera i pokucao na dovratak kako bi privukao Vilmanovu pažnju. "Promene u pogledu brojeva su jako male," rekao je zadovoljno. "Trebalo bi da pogledaš."

Pre nego što je Vilman uspeo bilo šta da kaže, viši konsultant za strategijska pitanja je već nestao iz vidokruga.

Vilman uzdahnu. Takav je sada bio tempo života u prostorijama Razuma protiv Ludila u Džordžtaunu - neprekidno kretanje. Za manje od tri meseca, RPL je bio dva puta veći, imao je tri puta više osoblja, a Stritsmart i Biblioteka mira su se odvojile i imale su sada svoje sopstvene prostorije. Takav razvoj se odigrao na uštrb atmosfere potpune posvećenosti koja je nekada preovladavala. RPL se sada mogao nazvati kriznim štabom pre nego fondacijom, pre nervnim nego istraživačkim centrom. 3oš nešto je nestalo zajedno sa mogućnošću za mirnim razmišljanjem. Vilman više nije bio u stanju da održi prisnost aktivnog ličnog odnosa licem u lice, koja se ogledala u svim vidovima posla koji se obavijao unutar samih kancelarija. Mnogo toga se dešavalo na mnogo različitih mesta, mnogo prepreka je trebalo savladati, isuviše obaveza ga je vezivalo za njegov stoni komset, koji je postao njegov jedini prozor kroz koji je imao uvid u svoj posao, i u svoj svet.

"Ankete, aktuelnosti, trendovi, prikaži na monitoru," izdao je uputstvo i zavalio se u stolicu da proučava tabele. Fondacija je stalno kupovala ankete od različitih službi o šest ključnih stanovišta, tragajući za slabostima i jedne i druge strane velike podele u javnom mnenju.

Na jednoj strani nalazili su se oni koji su u oružju videli veliku opasnost, koji bi vrlo rado živeli u stanu koji je pod zaštitom Životnog štita, i koji su verovali u ideju da policija poseduje ovu tehnologiju i da su javna mesta pod njegovom zaštitom. Nakon malog pada od stabilnih 60 posto, pa čak i više, broj se zaustavio na nekih slabih 40 posto i to je sada trajalo već mesecima. Na osnovu statističkih podataka u anketi, srž ove grupe su sačinjavale žene, fakultetski obrazovana populacija, porodice sa decom, stariji građani, kao i stanovnici predgrađa. Ključna vrednost koja ih je ujedinjavala bio je značaj koji su pridavali zajednici.

Na drugoj strani nalazili su se oni koji su se više bojali misterioznih i nepoznatih Okidačevlh snaga, nego već poznatog prisustva vatrenog oružja, koji su pre bili za varijantu da imaju, odnosno nose pištolj, nego da zavise od tuđe zaštite, odnosno, kojima je bila bitnija policijska država, nego statistika o stopi kriminaliteta. Broj onih koji su podržavali mogućnost posedovanja oružja bez obzira na etničku i rasnu pripadnost, jedva da je sačinjavao nekih 20 posto odrasle populacije - uglavnom su u pitanju bili belci od kojih su mnogi imali tajni program po pitanju rasizma, klasnih borbi i političkih nelstomišljenika.

Ovo nepopustljivo jezro sa uspehom je primenjivalo silu kako bi ujedinilo većinu u borbi protiv upotrebe Okidača, kako od strane same države, tako i od strane individualnih lica. Ova koalicija je imala veliki uticaj na seoske porodice, samce u gradovima, konzervativne apsolutiste, siromašnu radnu klasu, na one koji su bili nezadovoljni, mlade liberale koje su naveli da pomisle da oni brane individualnu slobodu. Ali prava vrednost koja ih je spajala, što se uostalom moglo i zaključiti na osnovu anketa, bila je zajednica jedinstva - jedan čovek, jedna porodica, jedna vera.

Pridobijanje članova za ovu uticajnu grupu značilo je pozivanje na njihove strahove i buđenje njihove savesti. Ni jedno ni drugo nije bilo lak zadatak. Isuviše često strah je bio gluv da bi čuo poruke koje mu je slao razum, a savest neosetljiva na nevolje autsajdera.

Ali u jednoj stvari Stolta je imao pravo - novi dnevni izveštaji pokazivali su minimalna kretanja kada je u pitanju bila brojčanost članstva.

Posmatrajući obe grupe, Vilman je mislio da zna razlog svemu tome. Akcioni odbor koalicije Razumom protiv ludila vredno je tragao za pričama o uspehu Životnog štita iz čitavog sveta, i agresivno ih promovisao u medijima. U poslednjih nekoliko nedelja, odbor je zabeležio nekoliko instalacija, koje su bile jako dobro medijski propraćene, uglavnom kao posledica događaja koji su se odigrali van granica Amerike.

U Jukatanu, drevni gradovi Maja Uksmal, Labna i Čičen Ica otvorili su prvi put, za skoro celu jednu dekadu, svoja vrata i turistima i naučnicima. Okidač je okončao građanski rat koji je okruživao arheološko blago, ali je ipak bilo neophodno upotrebiti Prigušivač da bi se lokacija očistila, a da se pritom ne oštete hramovi.

Jerusalim, koji je imao četrnaest obeleženih i šest neobeleženih kamiona koji su nosili Prigušivač i svakodnevno patrolirali ulicama, proslavio je prvu godinu u celoj svojoj istoriji koja je protekla bez ijednog jedinog bombardovanja ili ubistva iz vatrenog oružja. Eminentni TV kolumnista Regina Vikman je uradivši tu priču obavila odličan posao, prikazavši povremenim dramatičnim snimcima da je vojnik sa automatom nestao iz oka javnosti.

"Već skoro šesnaest zadnjih godina ja preživljavam sa rancem na leđima," rekla je Vikman, ispred Zida plača. "Hodala sam ulicama gradova u više od četrdeset zemalja. Ali kao američki putnik koji putuje stranim zemljama, nikada se nisam privikla na prizor policajca sa puškom prebačenom preko ramena, ili koju nosi neobavezno dok šeta pijacom.

Nekima to oružje očigledno predstavlja sigurnost - ali ono je uvek činilo da se ja osećam svakako, samo ne sigurnom. Bez obzira koliko god da mi se dopadaju Kinšasa, Seul ili Buenos Aries, moram reći da se nikada tamo nisam osećala prijatno. Oružje je ruglo društva - svakog društva - i mislim da ne postoji grad koji ne bi bio unapređen njegovim nestankom.

A upravo se to dogodilo ovde u Jerusalimu. U gradu u kome su borbe vođene gotovo više od jednog milenijuma, sada vlada neobičan i nepoznat mir. To ne znači da su stare nesuglasice rešene, i da su se stari neprijatelji umorili od borbe. Ali u gradu u kome se vatreno oružje svakodnevno uklanja, mi vidimo mogućnosti nove tehnologije - postalo je jako teško ubiti ovde, tako da je svima mnogo lakše da nauče da žive zajedno."

Čak bi i najtalentovanijim novinarima bilo teško da izveste o događajima koji se nikada nisu desili. Mnogo je lakše zabeležiti neuspehe, nego odati priznanje uspesima. A pod naizgled nepromenljivim pravilima koja rukovode ljudskim emotivnim identifikovanjem, hiljadu spašenih života u Etiopiji vredeli su manje od jednog izgubljenog u Eriju - sve dok je boja kože žrtve bila iste boje kao i boja kože onog koji plaća obeštećenje.

Iako je Vilmanu bilo drago da čuje dobre vesti iz drugih zemalja, ipak se molio da se priča o uspehu Okidača čuje i sa nekog mesta koje je bilo bliže kući - a bilo bi dobro da je to neko javno mesto, praćeno odličnim snimcima i zahvalnim žrtvama koje su zamalo izbegle katastrofu. Nešto što bi možda bilo poput nekog atraktivnog sportskog događaja, ili poput pretnje Mardiju Grasu ili dobitnicima Oskara.

Ali dok je on čekao odgovor od Boga, bilo je i više nego dovoljno događaja koji su okupirali Vilmana.

"Senatore Vilman?"

U glasu menadžera razvodne službe Razuma protiv ludila mogla se nazreti primesa radoznalosti, a izraz lica mu je bio zbunjen. Nijedno ni drugo nisu bili u skladu sa prioritetnim direktnim kanalom preko koga je poziv došao.

"Šta je bilo, Donalde?"

"Gospodine - da li bi ste mogli da siđete do radnog savetovališta, i to odmah ako je moguće..."

"U redu. Da li bih mogao da znam zašto?

Namrštivši se, menadžer razvodne službe je pogledao u stranu. "Senatore - u pitanju je nešto neverovatno. Da li se sećate razgovora koji smo vodili nakon telekonferencije u ponedeljak?"

"Mislim da se sećam. Razgovarali smo kako treba da postupamo sa prioritetnim klijentima..."

U stvari, razgovor se vodio oko toga kako treba rešiti moguće bezbedonosne probleme, uključujući i eventualne upade u zgradu. Vilman je otvorio video intranet snimak mape zgrade i počeo je da proučava stanice koje su bile najbliže onoj koju je koristio menadžer.

"To je ta. Neko je tamo i traži da vas vidi."

Za to vreme, Vilman je pronašao snimak koji je želeo - na njemu se jasno video mladić kratke crne kose koji je nosio nešto što je ličilo na imperijalni nacistički pojas ispod crveno-crne flanelske košulje. "Pretpostavljam da neko ima ozbiljan problem?"

"Pa, senatore, on očigledno misli da ima. I izričito želi vas da vidi."

"Možeš mu reći da ću odmah sići. Samo da obavim nekoliko telefonskih razgovora."

Vilman je tačno znao ko su pravi ljudi koje treba da pozove. Sa prozora svoje kancelarije na drugom spratu posmatrao je kako se NV25 i Action-Cam17 uz škripu guma zaustavljaju pored ivičnjaka. Uskoro nakon toga, SkyEye hovercam na daljinsko upravljanje - civilni nus proizvod Hjuovog bornog monitora - stigao je na scenu i počeo da skenira prozore svojom low-light kamerom i audio teleskopom.

Vilman je ostao kraj prozora sve dok CNN2 nije započeo prenos uživo preko internog sigurnosnog kanala, koji im je stavio na raspolaganje. Zastao je ispred zidnog ekrana kako bi čuo spikera koji je svečano najavljivao uvodnu špicu: "Ovo su najnovije vesti sa CNN-a - pacifisti pod opsadom u glavnom gradu. Tihoj, kolegijalnoj zajednici Džrodžtauna je jutros zastao dah kada je bombama naoružani terorista uzeo za taoce više od sedamdeset ljudi iz štaba..."

Zadovoljan, Vilman je krenuo prema stepenicama.

Do trenutka kada se predstavio visokom čoveku koji je stajao kod portirnice, sve se odvijalo kako je to Dejvid Tomas Malok isplanirao.

Nakon prevaljenih hiljadu i trista milja od Palestine u Teksasu do Džordžtauna, njegov prastari Traker, kupljen na aukciji na sajmištu u Dalasu, imao je samo dva manja kvara i još uvek je bio u jednom komadu. Vozio je polako i uspeo je da prođe neopaženo na putu - doduše malo se uplašio nedaleko od Noksvila u Tenesiju, kada se na putu iza njega našao auto državne policije i pratio ga u stopu skoro dve milje pre nego što se isključio sa puta. Malok se držao motela kraj autoputa i stajališta za kamione, ali nije prilazio bankomatima, škrto trošeći gotov novac koji je sakupio od prijatelja i porodice za svoj pickup kamionet, stereo uređaj i kompjuter.

Sastanak u Rok Krik parku odvijao se po planu i bez zastoja. Uz pomoć buke koja je maskirala nekoliko izgovorenih reći koje su bile dovoljne da bi se izvršila transakcija, Malok je potrošio zadnje pare koje je imao za kupovinu petsto grama plastičnog eksploziva.

"'Čist' je?" upitao je.

"Apsolutno - domaći, neproknjižen. Lično poznajem šefa."

Uprkos njegovom uveravanju, Malok je bio oprezan. Angažovanje FBI-a u pogledu dalekosežnih posledica malverzacija vezanih za Okidač, nije bilo ograničeno samo na postavljanje mikroskopskih radio-detonatora u komercijalne eksplozive i tajno ozračene velike količine baruta. Na osnovu mejling liste Lovaca na istinu, Biro je imao i na desetine špijuna u podzemlju, koji su se izdavali za opetatore malih "patriotskih laboratorija," ali koji su koristili iste obogaćene formule.

Zato je Malok ostavio svoj Traker u parku i krenuo peške do svog odredišta, prateći pažljivo svoju vijugavu putanju koja ga je vodila kroz drvorede i niz tihe ulice, a da za sve to vreme nijednom nije prošao čak ni blizu ambasade, turističkih atrakcija, javnih zgrada, ili obeleženih raskrsnica. U slučaju da su ga prevarili i da eksploziv koji je nosio nije bio 'čist', odlučio je da je bolje da ga ne otkriva sve dok ne dođe do neprijateljske tvrđave.

Nisu ga prevarili ni oni od kojih je zavisio, a ni on sam nije napravio nijedan pogrešan korak. Stigao je do tvrđave i ušao unutra, pogledao bezizražajna lica insekata i pozvao je njihovog kralja na obračun. To je trebalo da bude jedan dramatičan trenutak, ali se na kraju sve završilo kao antiklimaks.

Malok je čekao u kratkome redu kod šaltera za informacije, uživajući u naslućivanju onoga što će uslediti. "Želim da vidim nadzornika," rekao je odsečno kada je na njega došao red. Kada se menadžer pojavio i kada se predstavio, Malok ga je poveo do jedne od kabina za savetovanje koja se nalazila na kraju zapadnog zida hodnika. Tamo je menadžeru pokazao bombu i kontrolor koji je trakom pričvrstio za desnu ruku.

"Ja znam istinu o Okidaču. Hoću da vidim Vilmana. Dovedite ga ovde bez mnogo buke, ili će svi u ovom odeljenju poginuti. Dovedite mi njega, pa ću sve ostale pustiti da odu."

"Ja ne znam gde se senator trenutno nalazi," rekao je menadžer. "Da vidim da li mogu da ga pronađem."

"Bolje bi vam bilo da date sve od sebe da ga pronađete. Imam dovoljno eksploziva da svi ovi zidovi odlete u vazduh i da se cela zgrada sruši na nas."

"Da li mogu senatoru to da kažem?"

"Ne. Samo ga dovedite. Ja ću mu reći šta će se desiti."

Bio je prisutan dok je menadžer razgovarao sa Vilmanom i bio je zadovoljan tokom kojim se razgovor odvijao. Zatim su se obojica, na Malokovo insistiranje, vratila do prijemnog odeljenja da ga sačekaju.

Odatle je Malok mogao jasno da vidi oba ulaza u prostoriju - prednja vrata i vertikalni otvor za stepenište koji se nalazio na levoj strani zadnjeg zida. Dobro je bilo i to što se ispred njega nalazio pult od hrastovine i čelika, kao i šest radnika koji bi mu mogli poslužiti kao štit, u slučaju da se neko nepoželjan, ili neko koga ne očekuje, iznenada pojavi.

Još uvek je bilo klijenata u čekaonici i oko pulta, a Malok je rekao menadžeru da se poštara da njegovo osoblje nastavi sa uobičajenim aktivnostima. Ali kako su minuti prolazili, a Vilman se još uvek nije pojavljivao, Malok je ponovo počeo da razmatra svoju taktiku.

Odlučio je da se prestavi samo supervizoru, jer nije želeo da dođe u situaciju da mora da drži na oku i sobu punu preplašenih ljudi - oni su i ovako, totalno nesvesni opasnosti, bili odlični taoci, a istovremeno su šanse da urade nešto glupo bile kud i kamo manje. Odlučio je da insistira da Vilman dođe do njega, a ne da zahteva da ga odvedu do njega zbog eventualne zasede - nije poznavao zgradu, a nije želeo da priziva bilo kakva iznenađenja pre nego što okonča svoju misiju.

Ali što je duže čekao, bivalo mu je sve jasnije i jasnije da nije dovoljno razmislio o mogućnosti da je Vilman možda kukavica i da ga možda treba postideti kako bi se ponašao časno. Što je duže posmatrao osoblje kako radi, delovali su mu sve bezopasnije i bezopasnije - sve više su mu ličili na termite, pre nego na ovce, koji su imali urođeno pravo da budu destruktivni, po prirodi beznadežni. I što je duže posmatrao ljude koji su ulazili na glavni ulaz, bio je sve zabrinutiji jer mu se činilo da su najnovije pridošlice bili policajci u civilu i atentatori Specijalnih jedinica.

"Zašto se toliko zadržao?" pitao je menadžera. "Gde je on?"

"Ne znam," odgovorio je menadžer. "Ali mogu ponovo pozvati senatora..."

"Ne. Uradićete ovako: zatvorićete zgradu. Izbacićete sve one klijente, mušterije, ili kako god da ih zovete, i zaključaćete vrata."

"Šta da im kažem?"

"Svejedno mi je šta ćete im reći, ako uspete da ih izbacite. Hajde, odmah. Improvizujte. Kažite da je procurio gas, da je pao sistem, da se oglasio signalni uređaj za požar - slažite nešto, takvima kao što ste to vi to ide od ruke."

Ali kada je j to obavljeno, Malok se i dalje nije osećao sigurnim. Desetak pari očiju ga je posmatralo, neke sa iščekivanjem, neke sa radoznalošću, a u nekima se pak jasno videlo da ih sve to zabavlja.

"Ti ne znaš, zar ne?" pitao je. "Vi jadne budale - vi ne shvatate da je u pitanju prevara."

"Kakva prevara?" pitao je menadžer.

"Okidač je podvala. On ne postoji - sve što ste videli na vestima je nameštaljka FBI-a."

"Ma dajte, molim vas," rekla je neka žena, a u glasu joj se mogao osetiti prezir.

"To je istina," odvratio je Malok žustro. "Od kada su preuzeli ATF oni traže način da se dokopaju naših pištolja. Nisu mogli da pronađu način da to učine zakonski, pa tako sada pokušavaju da nas zastraše i nateraju nas da ga sami predamo."

Neko iza Maloka je pročistio grlo. "Mladiću, da li vi redovno pijete svoje lekove?"

Malok se okrenuo, pokušavajući da pronađe krivca. Odeljenje Zero FBI-a je počelo skoro pre dve godine da koristi obogaćene eksplozive. A FX tehničare iz Holivuda regrutuju skoro već četiri godine. Sve što se desilo, izrežirano je mesecima unapred od strane Ujedinjenih nacija."

"A odakle vi to znate?" opet se javio isti glas, koji je pripadao proćelavom čoveku okruglog lica, čija je ćela sijala i koji je imao kratku sedu bradu.

"Zar vi ljudi mislite da ste toliko pametni da niko nikada neće biti u stanju da otkrije šta vi mutite?" Ta njegova izjava propraćena je još većim smehom. Hladan bes obuzeo je Malokovo srce, a zatim je postepeno počeo da preuzima komandu i nad njim samim, tako da je na kraju njegovo lice jasno odražavalo bes koji ga je obuzeo. "Uskoro ćete i sami to otkriti. Saznaćete istinu, a zatim ćemo zajedno, vi i ja, tu istinu otkriti ostatku sveta."

"To je ono što mi ovde pokušavamo da radimo svakoga dana," rekla je jedna od žena na portirnici. "Možda bi trebalo da sednete sa jednim od naših savetnika i da vam on izbaci iz glave te paranoične fantazije o zaveri."

Sada je došao red na njega da se smeje - odsečan, ciničan smeh. "Da sednem sa jednim od vaših hipnotizera, to ste mislili? Da dozvolim jednom od vaših neurolingvista-programera da me obrade? Mislim da to neće moći," rekao je, energično odmahujući glavom. "To što su vas lagali, to zapravo i nije vaša krivica. Ja vas iskreno žalim. Ali shvatićete sve, tek kada to budete čuli od svog vođe." Okrenuo se prema Donaldu i pitao ga: "Zašto još nije došao? Hoću objašnjenje. Odmah mi dovedite Vilmana."

"Ne znam zašto još nije došao. Rekao je da će doći. Siguran sam da će uskoro biti ovde," rekao je menadžer glasom koji je bio sve tiši i tiši. "A svi ostali, molim vas - senator Vilman je zamolio da sarađujemo sa našim posetiocem. Hajde da to učinimo, a da pri tom ne budemo provokativni i spremni na polemike."

"Dobro," rekla je crna visoka i vitka žena. Ja imam mnogo posla, tako da idem sad u svoju kabinu, pa ću odatle da sarađujem."

Krenula je, a Malok je skočio za njom. "Niko ne ide nigde," rekao je i ščepao je za ruku. "Vilman igra igru. Hoću da svi sednete na ivicu pulta i da gledate prema izlazu. Služićete mi kao štit. Hajde - pokret!"

Nekoliko drugih ljudi ga je poslušalo, ali žena je i dalje stajala na svom mestu i opušteno mahala rukama pored tela. "Dušo, moraćeš mnogo više da se potrudiš, da ti ja dozvolim da mi zaviriš pod suknju."

"Neti...," prekorno je dobacio menadžer.

"Šefe, molim vas - je l' mogu da ga patosiram? On je prvi počeo."

"Zar ne shvataš? Razdrao joj se Malok u lice. "Ja nosim bombu. Mogu sve da nas pobijem, kad god to poželim - I ako vi izdajice ne počnete da sarađujete sa mnom, onda ću to, do vraga, i učiniti. Ne postoje bilo kakvi magični zraci koji bi me u tome sprečili."

Samo što je to izgovorio, čuo je glasno škljocanje metala i zvuk se zakovitlao prema njima. Ugledao je lepo obučenog starijeg čoveka koji je otvorio jedna od ulaznih vrata a Nebesko oko uleće kroz prolaz, u pratnji muškarca i žene sa trakom Svedoka oko glave i kutijom predajnika uvezanom oko mišica.

"Šta to radite?" vrisnuo je Malok. "Ta vrata treba da su zaključana!"

Lepo obučeni čovek se okrenuo prema njemu i Malok je u njemu prepoznao Grovera Vilmana. "Puštam novinare unutra. Hteli ste publiku, zar ne? Hteli ste da date izjavu. Jesam li u pravu? Pa, CNN2 vas sada sluša, kao i Rojters, i Starnjuz, i Asoušijejtid Medija. Izvolite, kažite šta imate."

Odjednom su svi ostali u prostoriji postali nevidljivi za Maloka, kao deo enterijera. Krenuo je prema Vilmanu, skidajući svoju flanelsku košulju i podižući desnu ruku pokazujući kontrolor koji je bio privezan trakom za njegov dlan. "Vi ste taj koji će dati izjavu. Vi ste taj koji će okončati ovu prevaru. Priznaćete kakav je vaš udeo bio u zaveri. Reći ćete svetu istinu o Okidaču. Ili ću ja aktivirati ovu bombu, a naša unakažena tela pokazati će svetu šta je prava istina. Izbor je vaš, senatore. Vi ste taj koji odlučuje o tome da li je to što ćete tu laž štititi još narednih pet minuta, vredno ovih dvadeset života.

Vilman je prekrstio ruke na grudima i odmahnuo glavom lagano. "Gospodine Malok, neko vam je napunio glavu lažima. Istina je da Okidač radi. A Prigušivač radi još bolje. To što vi nosite, to nije bomba. Ako je ikada to i bila, sada sigurno više nije."

"Vi ste prokleti lažov," rekao je Malok, približivši mu se još jedan korak. "Recite im! U pitanju je zavera da se razoružaju Amerikanci. Predsednik Breland se već nagodio da preda suverenitet Ujedninjenim nacijama. Ali moraćete da nam oduzmete oružje pre nego što stignu plavi šlemovi - pre nego istekne poslednji dan Brelandovog mandata. Vi ste smislili ovu prevaru kako biste nas namamili da im se predamo. To je istina, senatore Vilman."

"Ko vam je ispričao te laži, gospodine Malok?"

"Na web sajtu "Patriotski glasnik" postojala je dokumentacija za sve ovo o čemu pričam. Naravno, ona je odatle ubrzo uklonjena - sajt su napale grinje i larve, a zatim su ga je u potpunosti uništio gridloker. Ali pretpostavljam da vi već sve znate o tome, s obzirom da su je vaši tajni agenti uništili."

"Možda bi trebalo da poradite na razvijanju viših standarda po pitanju verodostojnosti dokaza, gospodine Malok. Bojim se da je neko iskoristio vašu lakovernost."

"Možete me vređati koliko god želite, ali to neće promeniti istinu. Ako budem primoran da nas sve pobijem da bi istina doprla do ljudi, onda ja, kao patriota, imam obavezu da upravo to učinim."

"Ne zavaravajte se, gospodine Malok - vi niste patriota. Vi ste samo još jedan čovek koji ima. poteškoće da shvati da nije glavni," rekao je Vilman, a zatim pogledao pored Maloka. "Molim vas vratite se svojim radnim zadacima. Ovaj čovek ne pretstavlja nikakvu pretnju za nas."

"Stanite!" vrisnuo je Malok, podižući desnu ruku visoko iznad glave. "Tako mi Boga, učiniću to - učiniću!"

"Učinite ono što mislite da morate učiniti," rekao je Vilman, pre nego što se okrenuo kao da namerava da ode.

Primi me i smiluj se na mene, Gospode, pomolio se Malok u sebi. Zatim je čvrsto stisnuo oči i pritisnuo starter.

Prošlo je pola sekunde, a onda je Malok shvatio da život nastavlja da traje celu sekundu duže nego što bi zapravo trebao. Otvorio je oči i pogledao s nevericom u starter, a zatim ga ponovo resetovao da pokuša ponovo.

"Da li vam treba pomoć, gospodine Malok?"

Malok je lagano skliznuo na kolena, a na licu su mu se čitali neverica i očaj. "On me je prevario. Blejd me je prevario... dao mi je..." Zgrabio je pojas, počeo nespretno da barata mehanizmom, iskidao je i otvorio jednu od torbi. "Šta, šta je ovo? Igračka? Plastelin? To je trebalo da bude amonijum-pikrinat I C-1..."

"Upravo to se nalazi unutra," rekao je Vilman i približio mu se. "Samo što ga je naš Prigušivač malo doterao."

Energično odmahujući glavom, Malok je nastavio: "Ne - ne, to ne može biti..."

"A zašto ne bi moglo? Zato što bi vam to strašno otežalo da uzdrmate sistem?"

"Ne, mora da sam negde pogrešio - loš potez, pogrešna veza..."

"Pogrešna je veza ona koju ste uspostavili između oružja i bezbednosti. Da li stvarno mislite da mi, koji se borimo za izbacivanje vatrenog oružja iz upotrebe, volimo slobodu manje od vas, da se brinemo za bezbednost svojih porodica manje nego što vi to činite?"

"Vaša sloboda - a šta je sa našom slobodom? Vaše porodice - a šta je sa našim porodicama? Nas bacate vukovima kako biste obezbedili sopstvenu bezbednost..."

"Mi pokušavamo da stavimo vukovima brnjicu, a ne da ih nahranimo," rekao je Vilman. Ponudio je ruku Maloku da ustane; nakon što je nekoliko trenutaka oklevao, Malok je napokon prihvati. "Ako stvarno želite da shvatite, mogu da vam ponudim i bolji odgovor od ovog."

Malok je mrko gledao, ali je prozborio tiho: "Slušam."

"Jedina stvar koja može da spreči društvo da postane mesto na kome se dvadeset četiri časa dešavaju krvoprolića jeste činjenica da uglavnom većina ljudi nije spremna da rizikuje sve zbog borbe iz koje mogu izaći kao invalidi, ili u njoj poginuti. A uglavnom, čak i kad se borimo, borimo se samo onoliko koliko je potrebno da se stvari srede - a neko se preda čak i pre nego prođe faza modrica i masnica ispod oka.

"Mi trošimo milione godišnje kako bi smislili razumna pravila za razrešenje sukoba koja će opstati - a onda ih narednih pet hiljada godina kršimo tako što izmišljamo još smrtonosnije oružje koje će efikasnije i efikasnije ubijati sa sve veće i veće razdaljine.

"Trenutno se nalazimo u fazi kada je jedino čega se od tog pravila većina nas može setiti fraza da je 'Dobro je biti kralj' - kakvo tragično sažimanje prvobitne zamisli. Isuviše mnogo očeva je zaboravilo lekcije kojima treba da nauče svoje sinove, ili su odbacili odgovornost da ih prenesu - poštuj starije, služi zajednici, staraj se o porodici. Isuviše mnogo muškaraca širom sveta drži se pogrešne predstave da samo zato što mogu da smene princa, oni sami zaslužuju da postanu prinčevi.

"Vi ste došli ovde sa bombom, odlučni da me uništite i tako preuzmete snagu moje popularnosti. Da sam igrao po vašim pravilima, sada bih bio u obavezi da naredim da vas ubiju, zato što ste pokušali i niste uspeli. Ali ja bih voleo da vam pružim šansu da shvatite da postoji i drugi način, viši etički principi kojima treba težiti. Pa, sada možete da idete, baš kao što ste i došli - da bi vas policajci, koji su ispred i čekaju vas, optužili za bilo šta, biće im potrebna moja pomoć, a ja im je neću pružiti."

Malok je krišom pogledao kroz ulazna vrata na ulicu pre nego što je odgovorio. "Da li mislite da će to biti dovoljno da okonča sve ovo?"

"Ne. Ali mislim da vi to možete okončati - vi, i svi oni koji u to veruju, kao što ste i vi verovali pre nego što ste ovde ušli."

"Zar mislite da ćemo postati drugari samo zato što ste izveli ovu predstavu u kojoj ste bili iznad svega milostivi prema meni? Zar mislite da ćemo jednostavno prihvatiti stvari onakvim kakve one sada jesu?"

"Vi sebe smatrate religioznim čovekom, gospodine Malok - a da li ste čuli za molitvu koja počinje sa: 'Bože, podaj mi hrabrosti...'"

"Da, znam tu molitvu," odvratio je Malok oštro.

"Onda razumete da se ja svake noći molim da mi bog podari mudrost," rekao je Vilman. "Nadam se da će i vaša molitva biti ista."

Kada se Vilman vratio u svoju kancelariju unutra ga je čekao Evan Stolta.

"Pa - kako ti je delovalo?"

"Rekao bih više nego dobro - iako je na kraju možda izgledalo kao da držiš predavanje," rekao je Stolta.

Vilman se slabo osmehnuo. "To je proizvod toga što sam imao isuviše vremena da osmislim šta ću reći. Već sam pomislio da niko nikada neće zagristi taj mamac, i da ćemo morati da odemo tako daleko i iznajmimo sopstvene teroriste."

"Ti shvataš da ako se ikada sazna da smo mi podmetnuli taj materijal na sajtu Patriotskog glasnika..."

"Neće se saznati."

"Svi mediji će se sjatiti oko ove priče. Učinilo mi se da je malo falilo da mu se narugaš i saspeš mu istinu u lice - 'Neko vam je napunio glavu lažima,' i izjave tog tipa."

"Možda sam se malo više uživeo," priznao je Vilman. "Ali biće sve u redu. Neće naći naše otiske na mestu zločina."

Stolta je tužno odmahnuo glavom. "Da je uspeo da se dočepa egzotičnog eksploziva, ili dast bombe..."

"Zašto sad dramiš oko toga? Gotovo je. Sve se dobro završilo."

"Pretpostavljam da je to zato što još uvek ne razumem zašto si bio spreman da preuzmeš tako velike rizike."

"To je zato što smo ti i ja potpuno različiti. Da li možeš da zamisliš sebe kako se sa sto hiljada dolara kladiš u milion?"

"Mislim da ne bih. Sto hiljada dolara je skoro sve što imam."

"Eto vidiš? Čak nisi ni pitao kakvi su izgledi."

"Šanse su nebitne. Otac me je naučio da u klađenju postoje dva pravila - prvo: kladi se samo na sigurno. Drugo: ne postoji takva stvar kao što je sigurna opklada" Stolta se tužno osmehnuo. "U redu, dobro, ja sam po prirodi obazriv čovek. Ali mislim da ti nisi odgovorio na moje pitanje."

"Zar si nešto pitao?"

"Mislim da jesam - zašto si bio spreman da rizikuješ da okaljaš reputaciju i uništiš dvadesetogodišnji rad."

"A, na to pitanje misliš," rekao je Vilman i zavalio se u stolicu. "Pa, istina je da nikada nisam bio baš dobar kockar. Nisam od onih ljudi koji sede i pasivno čekaju da im se padnu prave karte."

"Dobro, zašto si onda odlučio da rizikuješ i igraš na veliki ulog čije su šanse za dobitak male."

Vilman odmahnu glavom. "Evane, ovaj poduhvat je više borba nego kockanje, taktika je bitnija od statistike. Uglavnom, ono najgore što može da ti se dogodi u bici jeste da počneš da razmišljaš o šansama - naročito ako ti ne idu u prilog. Ako počneš da razmišljaš o njima nikada nećeš postići dobre rezultate, niti ćeš se popeti na planinu i nikada nećeš izmeniti šanse u svoju korist. Ono što radiš iz minuta u minut može da izmeni sve."

"To još uvek ne objašnjava zašto si odlučio da se popneš baš na ovu planinu i to baš sada."

"Nećeš odustati dok ti ne odgovorim, zar ne?" Vilman je za trenutak proučavao lice čoveka koji je sedeo nasuprot njega, a onda je dodao: "Da, vidim da nećeš." Uzdahnuo je. "Istina je da sam se umorio od čekanja. Ne znam još koliko mi je vremena ostalo, a želim da dočekam da se sve ovo okonča. Zato sam i spreman da rizikujem." Zastao je na trenutak, kao da se premišlja da li da kaže još nešto. "Ovde se ne radi o pričama o herojskim podvizima, ali je činjenica da su u mnogim bitkama odlučujuću reč imali oni koji nisu više mogli da čekaju."

"Verujem tvom iskustvu," rekao je Stolta koji nikada nije nosio uniformu. "Ali Grovere, ne misliš valjda da si ti taj koji je promenio standarde, zar ne?"

Vilman se nasmejao i odmahnuo glavom. "Bio bih srećan da sam uspeo da ga obeshrabrim. Meni je stalo samo do publike. Kad smo već kod toga, hajde da vidimo koliko je ljudi pratilo događaj."

Kocka od orahovine sa bronzanim amblemom Državne policije Misurija na vrhu već više od šest godina stajala je na stolu Džona Trenta. Iako ju je dobio kao nagradu za rad u "Državnoj službi" i za Edukativni program zaštite dece od vatrenog oružja koji je uveden nakon pucnjave koja se dogodila u srednjoj školi Truman, ona je za njega predstavljala ne samo dragu uspomenu, već i koristan pribor za sto. I to ne kao uteg za papir, što je kreator verovatno imao na umu kada ju je kreirao, već kao prvoklasno oružje u neprestanoj borbi protiv crvenih mrava koja se odvijala u kancelarijama NAR-a.

Kada je odlikovanje veličine pesnice pogodilo levi ugao zidnog ekrana, nešto malo ispod samog centra ekrana, brzina je bila srazmerna snazi nekadašnjeg srednjoškolskog beka, koji je još uvek mogao da dobaci loptu 36m do same linije. Zidni ekran se razbio u paramparčad poput džinovskog ogledala, a prasak se čuo četiri kancelarije od njegove.

Međutim, posledice ovog postupka nisu bile tako zadovoljavajuće. Ono što je ostalo na zidu pretvorilo se u jednu neprozirnu masu, bez i jedne jedine napukline ili oblačka dima.

Trentov administrator i njegov glavni asistent stigli su u isto vreme do vrata njegove kancelarije. "Jesi li dobro?" pitala je Jolen. Dok su Kenetovu pažnju privukli ostaci slomljenog ekrana na podu.

"Jeste li videli?" viknuo je Trent ljutito. "Da li je iko od vas video?"

"Ja jesam," rekao je Kenet, uzimajući odlikovanje i pažljivo uklanjajući parčiće plastike i stakla. "Po njemu su samo luđaci ti koji žele da se zaštite."

"Hoću da se raspitate i saznate ko je taj Malok i šta je, kog vraga, on tamo tražio."

"Misliš da je u pitanju nameštaljka?"

"Da, dođavola. Mislim da jeste," rekao je bojeći red koje je izgovarao sa što je više prezira moguće. "Vilman je što je brže mogao doveo četiri glavne televizije, tako da oni skoro ništa nisu propustili. Četiri kanala koja pokrivaju priču i naizmenično promovišu događaj uživo i sve to rade samo sa jednim jedinim ciljem - nadaju se da će nas prikazati kao teroriste-bombaše, masovne ubice. A šta Vilman za to vreme radi?" Trent je energično zamahnuo rukama. "On koristi priliku da nam održi univerzitetsko predavanje na temu nasilja i jebene evolucije, znajući da će oni emitovati svaku reč jer smo se mi već namestili ispred ekrana u nadi da ćemo videti pravi pokolj.

On to ne bi uradio da nije bio siguran da neće doći do pokolja. Tako da možeš da se kladiš da sam siguran da je sve bilo izrežirano. A on će se naravno izvući. Priča je odlična: hrabri krstaš, ubica fanatik, zastrašujući susret sa smrću. Kučkin sin."

"Videću šta imamo o Maloku," rekao je Kenet i spustio kocku na ivicu Trentovog radnog stola. "I naručiću novi Trinitron."

Jolen je nesigurno stajala na vratima. "Da li mogu ja nešto da učinim, gospodine Trent?"

"Ja čak ne znam šta bih ja mogao da učinim," brecnuo se Trent. "Prokletnici - on nam se podsmeva, Jolen, iz očiju mu se videlo. Oni ubijaju ljude, nama otimaju oružje i šalju nas da se suočimo sa vukovima - oni ubijaju Ustav - a on nama drži predavanje o moralu?"

Zgrabio je kocku od orahovine i po drugi put je bacio na zidni ekran. To je izazvalo veliki oblak dima koji se u luku spuštao na tlo, ali ni to ga nije zadovoljilo.

"Ostavi me samog, Jolen," rekao je natmureno.

Administrator je oklevala na trenutak, a onda je poslušno zatvorila vrata za sobom. Kada je otišla, Trent se svom težinom naslonio na sto, grudi su mu se dizale i spuštale, a puls luđački udarao u bespomoćnom gnevu. "Tako mi boga," prošaputao je, "On ne zaslužuje da spava mirno. A ja ću biti taj koji će mu oduzeti miran san. Bože, podari mi hrabrost, strpljenje i mudrost i negde, nekako, samo jednu dobru šansu..."

Onda je seo i drhtavim rukama počeo da piše svoju ostavku sa mesta predsednika NAR-a.

Tokom narednih nekoliko nedelja, Džon Trent je davao prijateljima koji su ga zvali isti odgovor koji je davao i pijavicama sa medija - da je bio predsednik dva puta duže od svog prethodnika i da je sada spreman da na stvari gleda iz nove perspektive, da želi da uzme odmor kako bi malo putovao, da se poštara za privatne stvari, da je i dalje posvećen beskompromisnoj odbrani Ustava i osnovnih sloboda građana, i da istražuje mogućnost da se još direktnije uključi u politiku na načine koji su NAR-u bili zabranjeni.

Sve što je rekao bilo je tačno, s tim što se postarao da njegovi prijatelji to shvate drugačije od predstavnika političkih sredstava javnog informisanja, koji su posvetili nekoliko brojeva seciranju istorije i izgledima za postojanje opozicionih partija, da bi svoju pažnju usmerili drugde.

Za to vreme, Trent je već počeo diskretno da kontaktira ljude koje je odabrao za učešće u svojim nastojanjima. Ograničio se na pojedince - nije uzeo u obzir komitete, vojske, udruženja, ili pripadnike narodne vojske. Opis njihovog rada u poslednjih nekoliko meseci bio je potpuno neinspirativan, prikazujući žalosni odsustvo profesionalizma.

Bob Bauman je bio mrtav. Obesio se u državnom zatvoru u Virdžiniji dok je čekao suđenje za skretanje kamiona Prigušivača sa autoputa nedaleko od Raleja. Zaveru Zahari Tejlor Granta koja je bila usmerena protiv sudije vrhovnog suda, Hane Lob, odao je Hedžhog koji je za eksluzvni snimak dobio pola miliona od Fox Media. Mel Jost je izdavala vašingtonski list Ratni zločini sa Barbadosa.

Među ostalima koji su predstavljali novinsku senzaciju, nalazilo se i uporište Bostonskih Rajdera koje se nalazilo nedaleko od jezera Čemplejn, a koje je razoružala specijalna taktička jedinica FBI-a. Tri neuspela pokušaja ostavila su za sobom dovoljno sudskih dokaza koji su povezivali Rajderse sa "znamenitim" bombaškim napadima na akušerske klinike širom Nove Engleske. Keli Martin i Mač slobode bili su još uvek na slobodi negde u gornjem Srednjem zapadu, i tvrdili su da su odgovorni za više od dvadeset bombaških napada. Međutim, njihov izbor meta - a to su uglavnom bili restorani i maloprodaje u manjim gradovima koje su imale ili jako malo, ili nisu uopšte imale instalirane Prigušivače - predstavljen je u javnosti kao prava katastrofa.

U federalnom zatvoru bilo je ukupno šesnaest nazovi atentatora koji su bili u vezi sa pet različitih pokušaja da se dođe do predsednika. Znalo se još i za tri pokušaja atentata na Komrada Vilmana, osam na jevrejskog industrijalca, pet na različite članove Kabineta. Vodeća sredstva informisanja pridala su veoma malo pažnje većini ovih pokušaja atentata, a razlog je ležao u tome što su mediji očigledno zaključili da ljudi koji su spremni da žrtvuju svoje živote i slobodu zbog principa nisu materijal koji je neophodan za dobru priču. Pokojnici i zatvorenici bili su heroji u očima slobodnih medija, ali bez propratnih pomodnih dijeta, seksa i slavnih ličnosti koje bi uticale na bolje kotiranje rang-listi, sve se svodilo na običnu statistiku.

Strpljivo i sa opreznošću, Trent je dobro proučio svaki potez i sve elemente koji su igrali ulogu u konačnom ishodu. Nisu sva ta njegova izučavanja bila poučna nesposobnost retko kad to jeste. Ali ipak su se pojavila dva obrasca: jedan koji je bio krajnje kompleksan, i drugi kome je nedostajalo smelosti. Trent je došao do zaključka da ono što je većina ljudi volela da zove lošom srećom, nije imalo ama baš nikakve veze sa srećom.

Svoja saznanja Trent je poneo u Atlantik siti - u hotel-kazino Nju Flenders koji mu je preporučio Anđelo di Bartolo - s obzirom da je sastanak na koji je išao bio krajnje konspirativan. Doduše, to je trebalo da bude jedan krajnje neobičan sastanak. Svo četvoro zaverenika prešli su izvestan put kako bi se sastali u istom gradu, u istoj zgradi, ali je Trent odlučio da se ni u jednom trenutku ne smeju naći u istoj sobi ili sesti za isti sto.

Prvi koga je Trent vrbovao bio je Teri Stjuart, tridesetosmogodišnjak, koji je nekada radio za CIA-u i koji je izgubio unosan posao "savetnika" u paravojnoj jedinici kada je Grover Vilman obelodanio tajni rat koji je predsednik Engler vodio u Kolumbiji. Stjuart ili "Guč," kako je više voleo da ga zovu) bio je obučen poput komandosa specijalnih snaga, imao je veze poput stranog plaćenika i držao se tako daleko od očiju javnosti da ako ste želeli makar samo da stupite u kontakt sa njim morali ste ići preko tri posrednika.

Za posao, koji je po Trentovom mišljenju bio na drugom mestu po stepenu rizičnosti, vrbovao je čoveka koga je nazvao Vinkler koji je bio zadužen za odnose sa javnošću i sve one birokratske poslove kako bi pripremio teren za suočavanje. Vinkler je morao da bude obavešten o svim planovima - dakle, to nije bio posao za koga bi Trent unajmio nekoga na slepo. S obzirom na njegovo aktivno učešće Vinkler bi isto tako morao da bude spreman da porekne da je znao kakve su bile Trentove namere, i da ubedljivo tvrdi kako ga je klijent unajmio samo da obavi posao.

Kombinacija prikrivenih interesnih pobuda, besprekorne okrutnosti i sposobnosti bestidnog laganja mogla se naći samo u nekom Holivudskom advokatu.

Trent je te osobine našao u Roju Karniju, čija je mala, ali poštovana firma zastupala mnogobrojne konzervativne klijente, i čiji je srednji sin bio član Kalifornijske pogranične straže, anti-imigracionih "hajki" koje su uspele, zahvaljujući naporima svojih volontera, da smeste desetine Španjolaca u bolnicu (a najmanje još troje u grob).

Poslednji deo slagalice bio je savetnik za bezbednost iz Atlante, Ben Branigan, misteriozni čovek koji je stajao iza mrežnog postinga "Ekvilajzer." Samo nekoliko dana nakon javnog objavljivanja Okidača, "Ekvilajzer" je sastavio spekulativnu, praktičnu analizu kako ga pobediti. Od tada je njegov posting sadržao mnogo detaljnije i autoritativnije kritike u vezi, kako Okidačeve tehnologije, tako i u vezi bezbedonosnih strategija koje su zavisile od njega. Nazivajući se "nezavisnom bibliotekom," Branigan se posvetio tome da postane neosporni civilni ekspert za Hortonove izume. Nije bilo dokaza da je on ikada učinio išta više sem što je anonimno nudio javne savete, ali Trent je znao kako da ponosnog čoveka dovede u iskušenje.

Čitav posao su obavili preko hotelske "fiber-optik" telekonferencijske mreže, za koju je DiBartolo tvrdio, i na kraju ubedio Trenta, da je sigurna i zaštićena od "njuškala" - čak kada su u pitanju bili i hotelski službenici. Interno vođeni, pozivi iz sobe u sobu nikada nisu otišli ni u žicu ni u etar, a PGP razvodne kutije skremblera koje su se nalazile u svakom apartmanu onemogućavale su lokalne prisluškivače u njihovoj zamisli.

"Moja porodica voli Renders," rekao je DiBartolo, osmehujući se ljubazno. "Već tri godine za redom tamo održavamo porodične skupove i nikada do sada nismo imali bilo kakvih problema. Zaista su diskretni. Znaju da je to od suštinske važnosti za dobrobit posla kojim se bave."

Shvatajući to kao bezuslovnu istinu, Trent je pretpostavio da je upravo DiBartolo odgovoran za dva mikro-predajna prisluškivača koje je Trentov dostavljač pronašao u apartmanu. Trent je otišao do DiBartola da mu ovaj predloži bezbedno mesto za sastanak, ali mu nije rekao koja je svrha sastanka, niti ga je pozvao da u njemu učestvuje. Ako se posmatra s tog aspekta, onda je DiBartolova radoznalost bila razumljiva. Ali je Trent, bez obzira na to, bacio prisluškivače u WC šolju. Od tog trenutka, detaljno je pregledavao apartman svaki put posle spavanja, kada bi neko vreme bio van njega, ili kada bi čistačica dolazila, iako nikada ništa nije našao.

Da je DiBartolo slušao, mogao je da sazna sve što ga interesuje već u prvih deset minuta, izuzev imena ostalih učesnika, koja ni u jednom trenutku nisu bila spomenuta.

"Nameravam da ubijem senatora Grovera Vilmana uživo na televiziji," hladnokrvno je rekao Trent. Nije ponudio nikakvo opravdanje za odluku koju je doneo; ili je dobro procenio ličnost i karakter ostalih učesnika, ili je pogrešio. "Vaša uloga je da omogućite da se u istoj sobi i u isto vreme nađemo ja, Vilman, oružje i najmanje jedna uključena kamera."

"Vilman nikuda nejde bez kamiona sa Prigušivačem. Živi u Hortonovom stanu," rekao je Ekvilajzer. "Šta mi treba da uradimo: da ga izmamimo napolje ili da ga savladamo?"

"Ja mogu da ga nateram da uradi što god mi želimo," rekao je Trent. Upravo zbog toga treba zajedno da donesemo odluku. Doduše, ja sam najviše za nešto poput onoga što je Malok uradio - licem u lice, u prostoru koji Vilman misli da kontroliše."

"Psihološka varijanta," rekao je Guč. "Ja sam za,"

"Ja imam jedno pitanje u vezi tvoje zamisli," rekao je Vinkler. "Zašto si za tu priliku u igru uključio sebe? Ili kamere na primer? Cilj se može postići ako se postigne da Vilman i bomba budu na istom mestu u isto vreme - a čak je i to jako teško."

"Nije uopšte teško," ubacio se Guč. "Samo nam treba velika bomba."

"I žrtveno jagnje," rekao je Vinkler. "Ali zašto ići tamo? Postoji mnogo načina da dođemo do njega. On prima birače. Putuje od kuće do posla. Ide u crkvu."

"Ne, ne ide," reče Trent. "On je humanista i ateista."

"Onda ne moramo da se brinemo da će ga Bog spasiti, zar ne?" reče Guč ozbiljno, bez tračka osmeha. "Vidi, vojni snajper ima domet od oko skoro hiljadu metara. Tako da bi čak i ja mogao da pogodim sve što se nalazi na manje od šesto metara. On ne može biti baš toliko dobro skriven u polju Prigušivača i da baš nikada ne proviri vani, ili se makar približi ivici."

"On skoro nikada ne napušta okrug Kolumbija, a Prigušivač pokriva ceo okrug," rekao je Ekvilajzer. "Kako ćeš ga izmamiti vam da bi ti bio u dometu od petsto metara?"

"Ne." Trent je odmahnuo glavom. "Slušajte me svi pažljivo. Nije dovoljno da ga ubijemo. Ima na stotine načina da to uradimo i da opet ne dobijemo ništa. Njegova smrt mora da pošalje poruku da je stvar za koju se on bori uzaludna - ako Grover Vilman nije bezbedan, kako onda može bilo koji drugi običan čovek da očekuje da bude bezbedan? Bolje da se oslonim na sopstveni pištolj, nego da računam na magične zrake. I to mora biti izvedeno pred očima javnosti, sa uključenim kamerama. On voli kamere. Pre nego što umre, pokazaću svima da se iza njegovog glasnog hvalisanja, krije lažov i kukavica. Bespomoćna kukavica."

Vinkler napući usne. "Zar se ni malo ne plašiš da bi mogao od njega da napraviš mučenika?"

"Ne. Ne, nimalo," odgovorio je Trent naglašavajući svaku reč. "Pravi mučenici su oni koji umiru zato što ih je Grover Vilman razoružao. Mi ovo upravo za njih i radimo. Neko mora da spasi sve te ljude koji su izloženi opasnosti. Neko mora ponovo da uspostavi ravnotežu. Mi to možemo, gospodo. Ja verujem da mi to možemo."

"Naravno da možemo," rekao je Guč.

"U redu, onda," rekao je Ekvilajzer. "Moraćemo da ga izmamimo iz Vašingtona. Prvo pitanje je, gde? A onda ćemo da razmišljamo kako ćemo to uraditi."

"Najbolje je da to bude mesto gde misli da ima kontrolu nad nama," rekao je Guč. "A mi ćemo biti ti koji će mu pokazati da greši."

Nikada pre Evan Stolta nije bio bliži da se izviče na Grovera Vilmana.

"Zašto uopše to uzimate u obzir? On je gubitnik, senatore, a vi mu samo možete pružiti kredibilitet. On je izgubio svoj veliki slučaj, njegova velika akcija u Kongresu je izgubila snagu, a sada je ostao i bez posla - znate da su ga izbacili? Zašto biste ga vi spašavali? Zašto da se spuštate na njegov nivo?"

Vilman se tolerantno nasmešio, prosto kao da želi da ga iritira. "A zašto da pustimo da ono što on kaže prođe bez odgovora? Zašto bismo se bojali diskusije, ako verujemo u ono što predstavljamo?"

"Dobro. A zašto onda morate vi da idete? Neka to urade Martinson, Rokanon ili Šulc," insistirao je Stolta. "Vi već imate dovoljno obaveza. Džil Mejsi preti da će vratiti S.B. 50 u Kongres, a vi možete ponovo, i pre nego što shvatite šta vas je snašlo, da se nađete u ulozi stranog plaćenika. U stvari, šta ako Džon Trent još uvek radi sa Mejsijem? Šta ako je ovaj javni izazov samo jedna velika igra koju igraju?"

"Da me izmame iz grada i da proture zakon u Kongresu, dok ja ne gledam?" Vilman se nasmejao. "Nešto si mi nervozan Neli, Ev. U Senatu se promene ne odigravaju ni upola onoliko brzo koliko bi bilo dovoljno da taj trik uspe. Neću putovati kočijom i kaldrmom."

Strogog i namrštenog lica, Stolta je seo na naslon jedne od stolica za posetioce. "Mene brine put. Senatore..." Stolta je energično odmahnuo glavom, pokušavajući da nađe prave reči. "Svašta se može desiti. Zašto to mora biti licem u lice? Mogli biste imati veliku publiku na virtuelnoj realnosti."

"Možemo da diskutujemo licem u lice, pa opet da imamo veliku publiku na VR-u," reče Vilman. "Na šta konkretno misliš kada kažeš da se svašta može desiti?"

"Grovere..."

"Samo hoću da vidim da li možeš to da izgovoriš?"

"Dobro," brecnu se Stolta. "Dođavola, to su ljudi koji žele da te povrede. Mislim da ne treba da im pružaš ekstra prilike da to i urade."

"Misliš da si mi rekao nešto novo, Ev?" upita Vilman, blago, skoro se snebivajući. "Svakog jutra čitam Mejlove mržnje, čak i pre nego što si nam se ti pridružio. Znam da većina ne misli to što kaže, ali isto tako znam da ima onih koji to zaista misle. Ja sam gromobran za svakog besnog psa koji misli da je gospodar svog dvorca i da će se njegov svet raspasti ako ga primoraju da se odrekne prava da upuca svoju ženu, dete, komšiju, šefa, ili pijanog turistu koji je pokucao na pogrešna vrata."

"Uzeo si mi. reči iz usta, Grovere. To je trebalo da bude moj argument."

"Šta treba da uradim da bih pobedio po tim pravilima? Da promenim svoja uverenja, da pokušam da ih nateram da me vole? Ili treba da odem u skrovište, tako da me ne mogu dotaći?" Vilman je odmahnuo prezrivo. "Ja znam da ti znaš odgovor. To sam što sam, Ev. Ne liči na mene da stalno živim u strahu. Da sam takav, ja bih bio taj zaglavljen u mišjoj rupi u nekoj Nedođiji, u Ajdahu, i sedeo bih na arsenalu Nacionalne garde i bajatim petardama starim osamnaest meseci."

Nevoljni osmeh je ublažio Stoltino lice.

"Osim toga, grešiš u vezi Džona Trenta," dodao je Vilman. "Nisu ga otpustili, Zapravo, on je dao otkaz."

"Zašto bi on uradio tako nešto?"

"Da bi mogao da baci rukavicu i izazove me," odgovori Viman. "Trebalo bi da bude zabavno. Smisli već nešto sa onim Roj Karnijem." Nasmejao se. "Mislim da je petnaest rundi borbe golim rukama upravo ono što nam treba."

Bilo je prisutno osam SkyEyes kamera, skoro trista ljudi i trista praznih mesta u Koenovom auditorijumu na univerzitetu Tafts, na debati između Grovera Vilmana i Džona Trenta.

Prodaja karata je išla preko Flečera, škole za Međunarodne odnose. Karte su prodavane po kriterijumu i sa namerom da publika bude što je moguće različitija zbog, kako je dekan to rekao, "važne afirmacije demokratskih tradicija slobode govora i tržišta ideja." Izvinio se učesnicima u bekstejdžu pre nego što ih je predstavio.

"Strašno mi je neprijatno - imali smo veliku potražnju za kartama - naši studenti nisu ravnodušni, njihova društvena i politička svest je veoma razvijena..."

"Možda to ima neke veze sa glasinama o nemirima," rekao je Vilman, posmatrajući smireno Džona Trenta.

"Nemiri! Moj Bože! O kakvim vi to glasinama pričate?" upita dekan.

"Moji ljudi su me obavestili da vaš sistem u poslednjih nekoliko sati prima anonimne mejlove, adresirane naročito na one koji su kupili karte," rekao je Vilman. "U jednoj od verzija tih mejlova kaže se da se vi nećete pojaviti, gospodine Trent. Druge pak kažu da je najpametnije držati se što je dalje moguće, da će doći do nemira u sali..."

"Nemiri u Taftsu - apsurdno," dekan je razmišljao naglas. "Ovo nije neka škola za zabavu na državnom univerzitetu. Ovo je Tafts."

"U mejlu koji su meni pokazali govorilo se i o pretnji bombom. A meta sam ja, naravno."

"To je užasno," reče Trent, iako na njegovom licu nije bilo užasa "Da li je univerzitet primio bilo kakve pretnje direktno upućene njima."

"Ne, ne," reče dekan. "Pre nekoliko minuta sam razgovarao sa šefom obezbeđenja u kampusu. Sve je mirno napolju. Sve one koji nemaju kartu odvraćali smo od ulaska unutra. Ali ako je to što ste vi, senatore, čuli istina, možda je upravo to razlog što su neki od naših učesnika odlučili da ostanu kod kuće i gledaju prenos." Odmahnuo je glavom tužno. "To je strašno, ali nažalost sada je prekasno da bilo šta preduzmemo. Makar možete da računate da će oni koji su prisutni biti krajnje posvećeni i pažljivi slušaoci."

"To je u redu," reče Trent. "Informisana publika je dobrodošla. Nadam se da će biti još bolje informisani kada mi završimo diskusiju.

Kratka konspirativna lista mogućih mesta za debatu uključivala je Prinston, Univerzitet u Pitzburgu, Kolumbiju, Harvard i Karlton Univerzitet u Otavi - svi do jednog bili su poznati domovi fakulteta za unutrašnje poslove koji bi oberučke prihvatili priliku da dovedu Grovera Vilmana u kampus. Branigan je rekao da je planiranje i izvršenje pozadinskog obezbeđenja na Harvardu i Kolumbiji nemoguće, a što se tiče Prinstona, Karnijev argument je bio da je njegova slika u javnosti isuviše pozitivna. Trent je isključio Karlton kao mogućnost tvrdeći da bi prelazak preko granice zamaglio poruku, iako ga je Branigan uveravao da bi bilo sasvim jednostavno izvesti scenario na kanadskom fakultetu.

Konačna odluka između Pitzburga i Taftsa svela se na dve činjenice - prva je bila ta da je Flečer prihvatio pola miliona dolara u vidu stipendije za istraživački rad od Razuma protiv ludila, i time postao partner u Vilmanovim izdajama, a druga da kampus, iako se nalazio nadomak većeg Bostona, nije imao sopstvene stalne instalacije Prigušivača. RPL-ova mobilna jedinica, koja se nalazila u istom redu sa kontrolnim kamionetom SkyEyes-a na skoro dupke punom parkingu odmah do Koenovog auditorijuma, bila je savršeno pristupačna i videla joj se polovina desne strane. Sa te strane zgrade stajali su policajci iz kampusa, ali oni nisu obraćali naročitu pažnju na Prigušivač, a dvočlano obezbeđenje Prigušivača sedelo je na sedištima kamiona, dosađujući se.

Braniganov lični kamion, koji je imao logo nemačkog izdavača sa oznakom Nju Jorka, nalazio se samo tri mesta dalje od Prigušivača - više nego bizu da se posao obavi neometano. Pretvarajući se da posmatra uvodnu reč na celoekranskom komsetu koji je držao na kolenu, on je u sebi vežbao svaki potez, i čekao na signal od Terija Stjuarta, analizirajući kakve su mu šanse da ode kada se sve završi. Njegove su bile bolje nego Stjuartove, a čije su opet bile bolje nego Trentove. Imalo je prednosti što on bio taj koji treba da zada prvi udarac.

U samom startu je bilo jasno da mu je publika u Koenovom auditorijumu naklonjena, te tako Grover Vilman, nije mogao a da ne bude zadovoljan odzivom. Nakon tople dobrodošlice, gromoglasan aplauz ga je prekinuo četiri puta za pet minuta. Na kraju su se čak umešali i uzvici odobravanja, iako je predsedavajući odmah ukorio one koji su u tome učestvovali, podsećajući ih na proceduralna pravila. I pored toga, bila je to dobra predstava, tako da je Trentu bilo jako teško da joj parira.

Na opšte iznenađenje, on kao da je bio nesvestan prisustva publike, obraćajući se samo Vilmanu.

"Jako promućurno sa vaše strane, senatore, što ste probali da formulišete pitanje kao razum nasuprot ludilu," prokomentarisao je Trent, bacajući samo povremeno iskosa poglede prema publici. "Ako vas pustimo da se sa tim provučete, onda će svako ko vam se suprotstavi nositi dodatno opterećenje da mora da dokaže da nije lud.

Vi i vaši saveznici ste zapravo radili naporno, da biste stvorili pretpostavku da je svako ko se zalaže za posedovanje pištolja u privatnom vlasništvu i umerenu upotrebu sile, iracionalan.

Ja sam ovde da bih odbacio tu pretpostavku. Ovde sam da odbranim duboko uverenje onih deset miliona razumnih Amerikanaca koji smatraju da je razoružavanje to što je tragično, fatalno i iracionalno. Ovde sam da bih bez ikakvog stida ili oklevanja rekao da kada uzmete oružje i ubijete nekoga to može biti apsolutno logičan čin, proizvod najvišeg nivoa moralnog rezonovanja - a vi ćete mi pomoći da svoju tvrdnju i dokažem."

"Ne bih se složio sa vama," reče Vilman, okrećući se prema publici sa osmehom. Kikotanje se čulo u nekoliko prvih redova, i predsedavajući je ukorio Vilmana za upadicu. "Izvinjavam se, gospodine Trent," rekao je senator. "Molim vas, nastavite."

Iako se moglo očekivati, Trentov vrat nije pocrveneo od besa. "Senatore Vilman, mnogo puta kada ste govorili na ovu temu, i kroz svu propaganu kojom ste nas vi i vaša organizacija zasuli, nikada nisam čuo da su vam postavili jedno pitanje. Kada završite sa razoružanjem ljudi koji nose oružje, šta predlažete da treba uraditi sa onima koji nose noževe? Vi ste okolišali oko tog pitanja, uveravajući nas da će policija naravno i dalje biti naoružana, i da svakako nećemo dozvoliti neprijatelju da dobije prednost, da ćemo i dalje moći da putujemo u grupama i da formiramo straže u komšiluku, kao i da ćemo moći da izučavamo borilačke veštine.

Ali to samo znači da je vaše razoružanje prevara. Vi zapravo ne želite da se otarasite oružja, senatore - već samo našeg oružja..."

Iako je to što je izrečeno zvučalo kao šlagvort, Breningan je čekao na Stjuarta, ne na Trenta. Odgovorio je na cvrkutavi komset sa žudnjom i nestrpljivo.

"Na položaju sam," rekao je Stjuart.

"Ja sam u pokretu," rekao je Brenigan. Očistio je memoriju celoekranskog komseta i ostavio ga na suvozačevnom sedištu; kao i sam kamion, i komset je bio pozajmljen, i nije mu više bio potreban.

Poneo je samo dugačku, crnu šestoćelijsku bateriju nad kojom je proćerdao mnogo vremena i pažnje. Stjuart ga je zadirkivao da je to njegova "skraćena dvofazna stelt dvocevka," ali je i pored toga cenio veštinu mehanizama koji su sami izradili kako bi mogao da stane unutra.

Kada je Brenigan izašao iz kamiona nije bilo nikoga u krugu od trideset metara. Išao je iza parkiranih vozila lagano mašući baterijskom lampom, i krećući se u pravcu toaleta koji je bio rezervisan za medije. Kada je prošao iza vozila Prigušivača, odjednom je promenio pravac i krenuo prema njemu. Bilo je dovoljno da napravi dva dugačka koraka, pa da se nade nadomak vozila.

Držeći lampu obema rukama, pritisnuo je široki krug sočiva ravno uz leva vrata i pomerio prekidač napred. Instrument u njegovim rukama je poskočio i čuo se zvuk koji nije bio ni nalik onom kao kada se zalupe vrata. Zvuk je bio prouzrokovan čvrstim čeličnim šiljkom koji je probušio rupu kroz lim snagom vazdušne kompresije.

Šištanje koje je usledilo moglo se zameniti za šištanje ispuštene gume. Zvuk je došao od provodnog aerosola koji se probijao kroz iskidani vrh šiljka. Za manje od dve sekunde, zvuk je prestao. Sve je stalo u iščekivanju.

Prednja desna vrata kamiona Prigušivača širom su se otvorila snagom koja je bila dovoljna da udari vozilo koje je bilo parkirano do njega i ponovo su se zatvorila uz tresak.

Brenigan je ispustio lampu i povukao se. Pogled mu je odlutao prema retrovizoru i susreo se sa očima vozača.

Trenutak kasnije, čuo se prigušeni fijuk dok je aerosol stvarao na desetine lučnih putanja za struju visokog napona koja je prolazila kroz Prigušivač i njegove agregate. Brenigan je to video u ogledalu iza vozača: bljesak je plesao besno u svojoj metalnoj flaši. Tup zvuk agregata se pretvorio u cviljenje, a zatim u tišinu. Ljudi u kamionu takođe nisu progovorili ni reč.

Brenigan se okrenuo i otišao energičnim korakom. Prošao je na pet metara od policajca iz kampusa kome se učinilo da je čuo nešto jako čudno, ali ga ovaj nije zaustavio. Što je pre mogao, Brenigan se izgubio u tami.

"Guč, javi se," izgovorio je u svoj lični komset.

To je bila njegova poslednja obaveza prema timu. Od tog trenutka pa nadalje, mogao je da se brine o sebi. On je svoj deo odradio. Došlo je do prekida štita oko Grovera Vilmana, prekid se protezao pravo do noćnog neba. I dok je Brenigan bežao, crni duh se krivudajući spuštao kroz taj prekid na crnim krilima tihim kao šapat, noseći sa sobom okrugli crni zamotuljak smrti namenjen Koenovom auditorijumu.

Ton predsedavajućeg je postao oštar pošto je nekoliko puta ponovio: "Vaše vreme je isteklo, gospodine Trent."

Džon Trent je seo i isključio komset koji je vibrirao na njegovoj butini.

"Nisam završio," nastavio je. "Senatore Vilman, vi ste jedan lažov." Istog trenutka njegov mikrofon se isključio, ali njemu mikrofon u toj dvorani nije bio ni potreban. "Vi obećavate da ćemo svi biti zajedno kao stado, da niko neće biti u opasnosti od vukova. Ali ljudi koji žive na marginama jesu u opasnosti. Neki od njih će umreti samo da bi umirili predatore. To neću biti ja, i to nećete biti vi, jer mi znamo kako da se držimo sredine čopora - mi imamo alternative."

"Svi imamo alternative," odgovorio je Vilman. "Možemo izabrati da budemo civilizovani."

"Još jedna laž," rekao je Trent i pošao prema početku podijuma. "Vi ne želite da životinje na ivici stada znaju šta će im se desiti. Vi ne želite da oni budu naoružani kako bi se odbranili, jer bi onda oni mogli da pitaju zašto su oni ti koji su u opasnosti.

Ceo vaš stav je obmana. On se zasniva na pretpostavci da ćete vi i dalje bitibezbedni kada se mi odreknemo svog oružja."

"Nisam znao da ćete vi večeras govoriti za obojicu," reče Vilman kroz osmeh.

"Samo vam vaše sopstvene reči bacam u lice. Međuzavisnost. Grupni zagrljaji. Komšijske straže. Multikulturalizam u školama. Globalno ekonomsko planiranje. Međunarodne mirovne snage. Zajednica, zajednica, zajednica. Sve u cilju da se ide u korak sa stadom. Prilagodite se i iskoristite svoje šanse..."

"Porodice koje rade sastoje se od ljudi koji se drže zajedno. Ni u jednom domaćinstvu u kome vredi živeti nema roditelje koji su se naoružali jedni protiv drugih, niti dece koja primaju naređenja pod prisilom oružja."

U tom trenutku predsedavajući je digao ruke i napustio binu, da bi konačno seo na sedište u šestom redu.

"A mi smo ovde samo jedna velika porodica, zar ne, senatore? Deka nije psihić - sestra nije lopov - otac nije siledžija - junior nije ubica. Svi možemo mirno da spavamo u svojim krevetima. To je jedina razumna stvar koju možemo uraditi. To je ono što diktira logika. Svi možemo biti srećni ovde u stadu. Suludo je verovati da postoje vukovi."

"Suludo je pokušati da im se suprotstavimo sami", rekao je Vilman. "A upravo tome vodi vaše obožavanje sopstvenog interesa. Šta mislite, zašto smo izmislili porodice, plemena i nacije? Koja je vrednost grupne identifikacije, ako je izraženi individualizam ono što pobeđuje?"

"Izgubili ste iz vida pravo pitanje," reče Trent. "Pravo pitanje je da li razuman čovek može da nađe dovoljno razloga u sebi da se naoruža. Pravo pitanje je da li razuman čovek može da nađe dovoljno razloga da ubije. Ceo vaš argument u odbranu razoružanja zasniva se na odgovorima. Ako racionalni um odgovori da, onda nema ničeg suludog u nošenju oružja - znak ludila bi bio položiti ga."

Dok je Trent govorio dekan se ponovo pojavio na bini, i odvukao Vimana od mikrofona kako bi mu nešto šapnuo. U međuvremenu, Trent je svoju pažnju po prvi put usmerio prema publici.

"I evo, ovde imamo dvoranu punu razumnih ljudi - pametnih, dobro obrazovanih, uspešnih mladih ljudi i žena koji su navikli da rešavaju nesuglasice sa ostalim pametnim, obrazovanim ljudima ratujući rečima. Vi ste došli u ovu arenu da vidite svog šampiona kako brani svoju logiku i ideje, nauku, humanizam i filozofiju, i kako se bori. Ali ruko od vas nije ni za trenutak ozbiljno razmotrio mogućnosti da njegov protivnik neće igrati po vašim pravilima.

Niste, jer da jeste, čuli biste upozorenja koja sam vam poslao danas popodne."

Dekan je krenuo preko bine, ali Trentovo neočekivano priznanje ga je nateralo da se ukopa u mestu. "Zar i vi dekane Frenklin? Sa svim vašim iskustvom stečenim širom sveta - oh, ali ja sam zaboravio da ste i vi nekadašnji student ovog fakulteta. Još jedan pametan, obrazovan čovek koji živi u učtivom svetu. Zašto im ne kažete sve to što ste upravo sada rekli senatoru Vilmanu?" predložio je Trent, neizmerno uživajući u trenutku.

"Gospodine Trent, mislim da treba da okončamo ovo."

"Kako želite," rekao je Trent. "Ja ću im reći. Dame i gospodo, dekan Frenklin želi da vas obavesti da je senatorov Prigušivač pretrpeo nesrećan kvar, i da trenutno nije u mogućnosti da vas zaštiti." Pomno je posmatrao publiku, razočaran odsustvom bilo kakve reakcije. "Možda bi nam dekan mogao reći koji bi razuman odgovor na te vesti mogao biti. Ili bi na to možda mogao da nam odgovori senator? Ne?"

Okrenuo se ponovo prema svojoj govornici, zgrabio obema rukama odeljak na vrh govornice i zarotirao ga. On se oslobodio, i on ga pusti da padne na pod uz glasno klepetanje. Gurnuo je ruku unutra, zgrabio je pištolj sakriven u njoj i podigao ga iznad glave kako bi ga svi videli.

"Šta imate sada da kažete?" rekao je, a publici zastade dah i dvoranom zavlada tajac. "Šta imate sada da kažete?" Uperio je pištolj prema publici i prešao lagano s jednog kraja do drugog. Nisu se čuli ni jecaji, ni vrisci, samo šuškanje i žamor. "Sećam se da je naš predsednik ovo uradio u Kongresu, misleći kako je to poučno. Pa, nazovimo i ovo onda jednom lekcijom. Vi - vi tamo na prolazu, sedite. Nisam vam dao dozvolu da idete."

Okrenuvši se, prislonio je pištolj naspram grudi Grovera Vilmana. "Vi ste jedan racionalan čovek, senatore Vilman. Svi mi to kažu. Voleo bih da izanalizirate ovu situaciju i da mi kažete - zar ne biste sada vi radije bili taj koji nosi pištolj?"

"Pištolj je ovde bio i pre nego što se Prigušivač pokvario," rekao je Vilman. "Da li ste sigurni da još uvek radi?"

Dok su se kamermani SkyEyes-a približavali i gurkali jedni druge kako bi našli najbolji ugao za snimanje, Trent je podigao ruku i opalio iznad Vilmanove glave. Metak se zario u imitaciju lamperije akustične školjke. Zvuk je bio dovoljno ubedljiv da ohrabri na desetine, pa i više ljudi iz publike da jurnu prema vratima. Na bini, senator jeste bio uplašen, ali nije se ni trgnuo, dok je dekan Frenklin čučnuo i ostao u tom položaju.

"Azidi," objasni Trent. "Dekane, zašto ne sednete sa ostalim studentima."

"O čemu se ovde radi Džone?" pitao je Vilman

"Ne pokušavaj da me 'obradiš', Grovere. Samo mi odgovori na pitanje," reče Trent. "Hoću istinu - zar ti ne bi bilo draže da si ti taj koji ima pištolj?"

"Ne."

"Lažljivče." Ponovo je pogledao u publiku. "Znaš, oni stvarno ne razumeju koncept stada kojim si ih kljukao. Kada bi sada svi jurnuli na binu, sigurno bi me razoružali. Kada bi svi sada krenuli prema izlazu, većina bi u tome i uspela. Zar to nije čudno? Oni ne žele da budu jedni od onih koji će umreti. A ti mi sad reci da li to smatraš racionalnim stanjem uma?"

"Šta vi zapravo hoćete, gospodine Trent? Mene? Onda ih pustite da idu."

"Žao mi je. Potrebna mi je njihova pomoć da bih istakao svoju poentu. I vašu, takođe," rekao je Trent. "Evo ih, baš kakve ste ih i želeli, nenaoružani i bespomoćni, licem u lice sa agresijom. Zar ne mislite da neki od njih sada žele da imaju pištolj kod sebe? Zar ne mislite da konačno shvataju nešto o stvarnom svetu? Recite istinu ovoga puta, senatore - kako vam se dopada to što ste vi sada taj koji je nemoćan?"

"Nešto sam razmišljao," poče Vilman, i dalje intirajuće smiren, "ja sam odabrao sa koje ću govornice da se obraćam tek pet minuta pre nego što smo izašli na binu."

Trent se nasmejao. "Dobro - jako dobro! Onda biste možda trebali da proverite svoju govornicu."

Sa očiglednim protivljenjem, Vilman je zarotirao odeljak na vrhu svoje govornice. Kada se vrh pomerio, on ga je podigao oprezno i nežno ga stavio u stranu. Kamermani SkyEyes-a su prešli u levi deo bine kako bi mogli da snimaju preko njegovog ramena, dok se on mrštio posmatrajući sadržaj odeljka.

"Za sve vas koji gledate kod kuće, senator Vilman je upravo otkrio da ima pištolj koji je isti kao moj," rekao je Trent. "Senatore, koje su sada vaše 'racionalne' opcije? Da li možda uzimate u obzir i neke nove? Šta mislite da vaši prijatelji u foteljama očekuju od vas? Šta mislite o Džimiju Stjuartu, o stilu Liberti Valans. Ili ste pre možda za stil Džon Vejna?"

"Džone, uvek sam sumnjao da si sve što znaš o oružju naučio iz Vesterna. Hoćemo li sada malo da budemo u stilu Šejna? 'Uzmi pištolj, dečko...'"

"Zašto ne probaš? Uzmi pištolj, pa možda i preradiš tu scenu."

Vilman je besno spustio ruke uz telo i udaljio se korak od govornice. "Znači u tome je stvar. Potrebno vam je javno opravdanje da biste me ubili."

"Ne možete me omalovažiti, senatore, zato je bolje da se i ne trudite. Ja sam razuman čovek koji je doneo racionalnu odluku. Sada bih voleo da vidim kako funkcioniše vaša etička logika."

"Ne," rekao je Vilman. "Ja ne želim da igram igru."

"Ako spašavanje samog sebe po vama nije dovoljan razlog da uzmete pištolj, mogu vam pružiti i dodatnu motivaciju." Trent je izvukao svoj komset iz džepa na nogavici od pantalona i izvukao je antenu. "Mislim da je bežični telefon po prvi put korišćen kao daljinski detonator u slučaju Američka aleja, zar ne? Naravno, jadničak je zaboravio da izbriše sve one kurtoazne pozive koje mu je uputila ženina kompanija za kreditne kartice, tako da se stvari nisu baš završile onako kako je on planirao."

"Ti si lud, Džone Trent," rekao je Vilman, a glas mu je nagoveštavao pretnju. "Gde je bomba?"

Ta reč je bila dovoljna da izmami, od iznenada uzrujane publike, uzdahe i uzvike. Pre nego što je odgovorio, Trent je pustio da mu osećanje prijatne topline, zbog onoga što je postigao, oblije celo biće. "Mogla bi biti bilo gde, zar ne? Ispred bara. Ispod mosta. U učionici gde deca gledaju film koji je stariji od njih samih.

Ali gde bi tu bila pravda? Šta su oni uradili da to zasluže? Da li su se možda urotili kako bi Ameriku učinili slabom a njene građane zavisnim? Da li su možda ponudili lažno obećanje lakovernoj naciji? Da li su oni ti koji su smišljeno preduzeli poduhvat da unište osnovnu ustavnu slobodu i sebi obezbede vlast?

Ne. Vi ste to učinili. Vi, i svi vaši prijatelji sa fakulteta Flečer, sa fakulteta Eliot, Vudrou Vilson i fakulteta Kenedi," rekao je Trent, pokazujući prema publici zamahnuvši slobodnom rukom.

"Vi niste to polje uništili radi ovih pištolja," lagano je počeo Vilman. "Niste morali."

"U pravu ste, senatore. Analizirajte situaciju racionalno."

"Ovde je," procedio je kroz stisnute usne. "Prokleti da ste, ovde je, gde su i kamere." Vilman poče mlatarati rukom u pravcu publike. "Izlazite," vikao je. "Hajde, izlazite smesta."

Nekoliko njih je krenulo, ali većina je sedela skamenjeno na svojim mestima.

"Mislim da oni to ne treba da urade, senatore," rekao je Trent, primakavši se korak bliže ivici bine. "Možda se usplahiram i pritisnem pogrešno dugme. Zašto umesto toga vi ne biste uzeli pištolj? Pogledajte samo koliko biste života time spasili."

"Isto toliko života spasili biste i vi kada biste spustili oružje," prasnu Vilman.

"To je tačno - ali to bi značilo da se predajem nečemu za Šta verujem da je zlo. A to nije moj racionalni izbor. Da li bi vam odbrojavanje pomoglo da se usredsredite, senatore? Nemam nameru da čekam da stigne konjica. Deset-devet-osam..."

Uputivši grub pogled pun mržnje kao odgovor na Trentove reči, Grover Vilman konačno krenu naglo prema govornici i energičnim pokretom istrgnu pištolj iz okvira. Kada je to uradio, Trent je spusti pištolj sa strane, držeči i stežući okidač. Nije se čuo prasak. Nije više bilo metaka - na mestu šaržera nalazio se predajnik i kada je po drugi put povukao okidač to je pokrenulo starter. Kada ponovo bude pustio okidač aktiviraće komandu za detonaciju.

Sa odstojanja od manje od pet metara, Vilman je uperio pištolj u Trentovu glavu. "Evo," reče. "Sada imaš sliku koju si želeo. Ona će sada obići ceo svet. Pobedio si. A sada spusti sve to na zemlju, samo sve spusti na binu i kaži ovim ljudima da mogu da idu."

"To ne mogu, senatore. Ako to uradim, nikada nećemo biti sigurni da nije u pitanju samo još jedna prevara." Počeo je da podiže komset do visine odakle je mogao da vidi njegov displej.

Vilman se namrštio, spustio je ruku u kojoj je držao pištolj, palcem otkočio osigurač pištolja i opalio.

Metak se zario u Trentovo levo rame, kidajući tetivu i krvni sud, lomeći kost. Šok, a ne udar, oduzeo mu je snagu u nogama i on se zatetura nazad. Posrnuo je na bini, ispustivši komset iz ukočene ruke. Kao kroz maglu je bio svestan meteža do koga je došlo u dvorani, kada je preplašena publika konačno počela da izlazi.

"Hvala vam," borio se za dah Trent, još uvek čvrsto držeći pištolj. "Sada znam - umete da računate. Evo vašeg Okidača, senatore." Drhteći, podigao je pištolj iznad glave i uperio ga u lavirint uzanih mostića i kablova koji su se nalazili iznad njih, a onda je opustio kažiprst.

Za to vreme jedna žena je već vrištala, čuli su se besni uzvici, molbe. Niko drugi nije mogao da čuje 'klik' kada se poluga pomerila, kada je zupčanik pao, i kontakt se zatvorio. Ali u Trentovim ušima to je zvučalo kao grmljavina. Nikada nije čuo eksploziju, osam kilograma šejp punjenja koje je eksplodiralo prema bini kroz vrh zamajca. Čuo je samo plač, hor povišenih glasova, za koje je mislio da su namenjeni njemu danas, na dan njegovog trijumfa.

23
PROMOCIJA MIRA

"Ja volim da verujem da će ljudi, gledano na duge staze, uraditi više da promovišu mir nego što to sada čine naše vlade. Zaista, ja mislim da ljudi tako očajnički žele mir da bi bilo bolje da im se vlade uskoro sklone sa puta i da ih puste da do njega dođu."

- Dvajt D. Ajzenhauer

Tokom godina, drveće sa desne strane Bele kuće izraslo je do te mere da su postojala samo tri prozora sa kojih se mogao videti Lafajet park. Ali i pre dolaska Okidača, uređenje zemljišta je više bilo skopčano sa nesigurnošću predsednika, nego sa njihovom bezbednošću.

Lafajet park je već dugo bio omiljeno mesto na kome su se okupljali američki politički protestanti i društveni reformatori da bi izrazili svoje žalbe. Oni su tu bili svakoga dana i, bez obzira na vremenske prilike, podizali bi rukom ispisane parole na balonima, elektronski programirane plakate, deklamujući nadugačko i naširoko žestoke napade preko megafona. Bila je to, po rečima učenih ljudi: "Stalna postavka sporedne predstave karnevala u Vašingtonu - raznovrsna kolekcija političkih i filozofskih čudaka koji su bili dostojanstveni samo zbog svoje 'važne' nevinosti." Predsednik Engler, čija je politika skoro svakome dala neki razlog da se žali, nazvao je Lafajet park Trnovom baštom.

Ali kao rezultat Okidačevog izlaska u javnost, pojavila se nova i to poveća grupa u parku - u pitanju je neosporno bilo 'mejnstrim' stanovništvo srednje klase, koje je više ličilo na porodične ljude negoli na fanatike. Njihov broj je rastao, tako da ih je danju park bio pun, a u toku večeri i vikendom bilo ih je i više od toga. Doduše, bio je to skup ljudi koji su se pristojno ponašali, tako da čak ni Park služba nije mogla da pronađe bilo kakav izgovor i tako pomogne Tajnoj službi da ga zatvori ili raščisti gužvu.

Nazivajući sebe Oslobodilačkom narodnom vojskom, bespravni naseljenici postavili su sopstvene toalete, sakupljali svoje đubre, svakoga dana strpljivo stajali u redu kod Kapije 5 da bi podneli svoje individualne zahteve da vide predsednika, pa su čak i pravilno pevali tokom svojih noćnih mitinga. Izvedene od strane hiljade glasova, te vojne ode i patriotske himne mogle su se čuti kako širom Severnog travnjaka i ulica u svim pravcima, pa tako i unutar same Bele kuće u koju su dopirale kroz bilo koji otvoreni prozor.

Jedina falš nota bila je ta što su skoro svaki čovek, žena i dete u parku nosili vatreno oružje - haotični asortiman pušaka i sačmara, pištolja i revolvera, svih vrsta i kalibara. Međutim, nijedno od oružja nije predstavljalo nikome pretnju, s obzirom da je park bio duboko u dometu Okidača, koji je pripadao Beloj kući. Međutim, na osnovu još uvek važećih zakona, svaki pripadnik Oslobodilačke narodne vojske koji je nosio oružje kršio je ne samo federalne statute (zbog posedovanja oružja na teritoriji službe Nacionalnog parka), već i dekrete Okruga Kolumbija zbog samog nošenja oružja kroz Vašington.

Okupacija Lafajet parka od strane narodne vojske je vrlo lako mogla da prede u takvu javnu katastrofu koja u prestonici nije viđena još od 1960-ih - kada su zatvori bili puni, barikade podizane pod vedrim nebom, a novi protestanti nepristano pristizali i zamenjivali one koji su uhapšeni. Ali zvaničnici koji su sprovodili zakon, u ovoj građanskoj neposlušnosti videli su zamku koja im je postavljena i među sobom su se dogovorili da ne diraju ovu "nazovi brigadu." I pored toga, ta armija građana koja je kampovala na pragu Bele kuće ipak je predstavljala jedan moćan simbol. A što se Marka Brelanda tiče, bio je to simbol koji mu je neprestano zadavao glavobolje.

Makar jednom nedeljno, predsednik bi se našao kod jednog od ona tri prozora i posmatrao bi i slušao kako se narodna vojska moli, peva i izvodi svoj paradni marš niz zatvorenu Pensilvanijsku aveniju. On nije razumeo zašto su oni tu, čak ni nakon što je čuo izveštaje agenata Tajne službe koje je poslao da izvide situaciju u parku. Znao je samo da do njih njegova poruka nije uspela da dođe, da nije uspeo da ih ubedi da je došlo vreme da se pronađe drugačiji put.

Brelandova zaokupljenost mislima o Oslobodilačkoj narodnoj vojsci produbila se nakon atentata na Vilmana, ali niko nije znao kako da konstruktivno izađe na kraj sa njom. Izbor je pao na Brelandovog novog načelnika štaba, Čarlsa Poa, koji je trebalo da konačno povede raspravu o tome. On je to učinio nakon što je jedne večeri u sumrak zatekao Brelanda u Linkolnovoj sobi kako stoji kraj otvorenog prozora i zuri napolje, dok je melodija "Borbene republikanske himne" plovila zajedno sa povetarcem.

"Gospodine predsedniče, molim vas. To nije dobro ni za koga od nas. Kada vas ugledaju, to ih još više ohrabri."

"Šta oni hoće, Čarli?

"Metke, pretpostavljam," rekao je Po na svoj karakteristično neposredan način.

"Zašto se izlažete tome? Nikada ih nećete naterati da promene stranu. Lobi za naoružanje je nepopustljiv. Zar nas nije Trent tome naučio? Oni ne poznaju sredinu."

"Jednostavno ne mogu da verujem da bi se oni tamo dole sada osećali sigurnije kad bismo mi isključili Prigušivače, i kada bi već sutra svo to oružje bilo napunjeno bojevom municijom. Ne mogu da verujem da bi oni zaista bili sigurniji."

"To je diskutabilno, gospodine. Oni veruju da je tako."

"Znam, znam." Namrštio se i konačno se okrenuo od prozora. "Napunjeni ili ne, Čarli, osećam se kao da su svi ti pištolji upereni u mene."

"I jesu. U vas kao i u sledećeg ko bude došao na vaše mesto."

"Ali oni nisu kriminalci. Nisu ekstremisti. Ne razumem šta sam ja to tako strašno uradio što je nateralo te pobožne porodice urednih platiša poreza da opsednu Belu kuću."

"Tražili ste od njih da veruju ljudima, umesto da ih ubiju. Hajdemo, gospodine predsedniče - tajno društvo Novi svetski poredak nas čeka dole."

"Hoću da razgovaram sa njima."

"Šta?"

"Hoću da razgovaram sa Oslobodilačkom narodnom vojskom."

"A - ne. Ne želite to da uradite."

"Čarli, ti si moj načelnik štaba, a ne kontrolor misli. Stupi u kontakt sa Džonom Burkom i kaži mu da ću izaći u park." Burk je bio glavni nadređeni agent predsednikovog odreda Tajne službe.

"U park? Pobogu, Mark, da nemaš možda poslednju želju? Ako baš insistiraš da postaneš meta, neka to makar bude ovde, gde možemo da držimo stvari više-manje pod kontrolom."

"Oni neće pristati na to."

"Naravno da hoće. Oni podnose na hiljade zakona dnevno da te vide - pa, o.k., sutra ćemo ih šokirati i izvući na lutriji tri srećna dobitnika. Uvešćemo ih u salu za sastanke, pustiti ih da psuju tebe i sve po spisku nekih pola sata, pa ćeš možda napokon odbaciti svoje ubeđenje da je razum zajednički jezik društva. A onda možemo da nastavimo sa poslom."

"Čarli..."

"Psst. Hajde realno da gledamo na stvari. To su ljudi koji uz Božične čestitke šalju slike svoje dece u maskirnoj uniformi sa poluatomatskom puškom. Oni vas neće saslušati."

"Onda ću ja saslušati njih," rekao je Breland. "Pronađi Burka. Hoću to odmah da uradim."

"Gospodine predsedniče - to nije nešto sa čim treba žuriti. Biće oni tu i sutra, i prekosutra, i nakonsutra..."

"Čarli..." Brelandov ton je upozoravao.

Po je podigao ruke pomirljivo. "Dobro. Prepustiću Burku da se sa vama raspravlja."

"Uradi to. Oh, Čarli - hajde da izostavimo mesto za rezervne igrače iz ovoga," rekao je Breland misleći na kompleks majušnih odeljenja (pregrada za jednog spavača) u Zapadnom krilu u kojima su se nalazili predstavnici štampe. "Nemam nameru da od ovoga napravim medijski događaj."

Po se namrštio i pri samoj pomisli na to. "Verujte mi, uradiću sve što mogu da do toga ne dođe."

Nije bilo šanse da će Džon Burk ikada reći da je zadovoljan organizacijom obezbeđenja predsednikovog zapanjujućeg predloga. Ali pošto je Breland bio čvrsto rešen da izađe u Lafajet park čak i bez ikakve pratnje ako je potrebno, Burk je napravio najbolji mogući kompromis koji je mogao, imajući u vidu okolnosti.

Stavio je u stanje pripravnosti snajperiste koji su se nalazili na krovu, i udvostručio je patrole kod severne kapije. Poslao je desetak interventnih odreda u izvidnicu u park da se umešaju u masu i da prate raspoloženje bespravnih naseljenika. Konačno, za noćni raspored sakupio je šest najboljih boraca za borbu prsa u prsa koji će biti prateća jedinica. Noseći koplja koje su bila za glavu i više veća od njih, Brelandova pratnja je imala odlučan srednjevekovni izgled dok se kretala prema parku.

Za to vreme, miting je bio završen i najveći deo sveta se razišao po ulicama. Ostalo je samo onih nekoliko stotina onih koji su tu ostajali i preko noći. Oni su postavljali kočiće da podignu svoje šatore, odvijali su vreće za spavanje, i privodili pripreme za noć kraju. Ali Brelanda i njegovu pratnju odmah je spazio stražar narodne vojske koji je bio na straži na periferiji parka.

"Južno stražarsko mesto jedan, pozovite sve," uzviknuo je mladi stražar. "To je Breland - vrhovna kukavica." Ponovo je izgovorio svoj zaprepašćeni poziv u mikrofon naglavnih slušalica.

Breland je promenio pravac i krenuo pravo prema stražaru koji je dao znak za uzbunu. Dok se približavao, stražar mu uputi podrugljiv izazov. "Šta vi tražite ovde?"

"Ko je nadležan ovde, sinko?"

"Pukovnik Haris je komandir straže."

Bilo je to ime i lik koje je znao sa brifinga Tajne službe o bezbednosti, upravo povodom Oslobodilačke narodne vojske. "To je dovoljno. Gde mogu da je nađem?"

"Ne možete. Obavestio sam glavni štab. Ako ona želi da se sretne sa vama, doći će ovde. Da sam ja na njenom mestu, ne bih se ni mučio."

"Da to zavisi od tebe, sinko, oni bi tebe postavili na mesto komandira straže."

Za to vreme, mala grupica je počela da se približava mestu na kome su ova dvojica stajala. Iako im Brelandova pratnja nije dozvolila da se približe isuviše blizu, sve više su se čule neprijateljske i podrugljive upadice. Breland ih je ignorisao i nastavio je da gleda pored stražara, pažljivo posmatrajuči u iščekivanju da se pojavi pukovnik Haris. Najzad ju je spazio kako se približava u pratnji mladića širokih ramena. Zaobišavši stražara, krenuo joj je u susret."

"Pukovniče Haris."

Ona je klimnula glavom, ali nije mu otpozdravila ili pružila ruku. "Gospodine predsedniče. Iznenadili ste me."

"To je početak."

"Isto tako može biti i kraj - volela bih da mogu da kažem da svi mi ovde poštujemo položaj, čak i kada ne poštujemo osobu koja je obavlja. Ali istina je, da je razlika sve manja kada vaše žalbe pređu izvestan prag. Šta hoćete?"

"Da razumem zašto ste napustili svoje živote da biste bili ovde. I možda, ako ste zainteresovani, da pokušam da vam pomognem da shvatite zašto sam ja napustio svoj da bih bio ovde," odgovorio je, pokazujući palcem preko ramena u pravcu kapije i u pravcu Bele kuće koja se nazirala u pozadini.

"Koliko vam je zaista potrebno da razumete kada vas neko napadne?" rekao je čovek koji je stajao desno od Brelanda.

Breland se okrenuo i ugledao čoveka koščatog lice sa proređenom crnom kosom koju je sa svog širokog čela terao pozadi. "Napadne vas?"

"Baš tako. Oduzeli ste mi mogućnost da zaštitim sopstvenu porodicu, mojoj ženi pravo da se zaštiti kada mora da radi do kasno i da ide do automobila sama - oduzeli ste mom sinu šansu da se odbrani od homoseksualaca kidnapera i pljačkaša, koji su pritom i narkomani - ostavili ste nas nemoćnim da se branimo u sopstvenim domovima - budite uvereni da je to napad. To je napad na porodicu, Ustav, a samim tim, dođavola, i napad na mene."

Za izrečeni govor dobio je srdačan aplauz i nekoliko puta su ga snažno potapšali po leđima. "E baš si mu rekao," dobacio je neko.

Breland nakrivi glavu. "A vi ste..."

"Len Dilard. Možete reći svojim psima iz federalne poreske administracije da me potraže u Kros plejnu u Viskonsinu."

"Ja ne verujem da ljude treba kažnjavati zato što otvoreno govore ono što misle, gospodine Dilard. Da li bi vam, ipak, mogao postaviti nekoliko pitanja?"

Dilard slegnu ramenima, iako je izgledalo da mu je pomalo neprijatno zbog onoga što će uslediti. "Naravno."

"Da li je vaša porodica sada dobro? Mislim, nadam se da su svi dobro?"

"Jesu, koliko ja znam. Srednje dete je ovde sa mnom - moji sinovi su kod kuće sa mojom ženom."

"Odlično - drago mi je da to čujem," rekao je Breland, sa iskrenošću koju publika nije želela da prihvati.

"Da li mi možete reći nešto više o tim zločinima, i kako je to što sam ja uradio doprinelo tome..."

"Pazi se, Leri - postavlja ti zamku..."

Dilard je odbacio upozorenje. "Zločini - ne, niste me pažljivo slušali, pa kako onda očekujete da razumete? Nisam rekao da smo mi bili žrtve zločina. Ali vi ste nas doveli u situaciju da to postanemo. Moja žena ima pedeset kilograma. Kako ona može da se odbrani od siledžije koji bi recimo bio vaše visine? Kako da moj sin stigne kući ako muslimanska banda odluči da je on sledeći koga će kinjiti?"

"Vaša žena je svuda išla naoružana?"

"I vežbala na poligonu jednom mesečno da bi se izveštila."

"A vaš sin je nosio pištolj u školu?"

Dilard se ukočio, ali prkos je pobedio opreznost. "Naravno da jeste - sve dok se jedan od vaših gestapo odreda nije pojavio i pretvorio kampus u zonu bezvlašća."

"Zar nije to što je nosio pištolj u školu već protiv zakona?"

"Baš kao i napad, ali to nije sprečilo proklete Muslimane da strpaju jednog od Kenovih prijatelja u bolnicu na tri nedelje."

"Znači vi ste bili spremni da naučite sina da prekrši zakon."

"Kada zakon nije dobar. Kada je zakon protivustavan. To je građanska dužnost,"

"Dobro," rekao je Breland, klimajući glavom neodređeno. "Da li bi vam se vaši izgledi dopadali kada bi isto tako bil verovatno da i siledžije i članovi bande imaju oružje, baš kao vaša žena i sin?" upitao je. "Zar ste mislili da takva trka u naoružanju povećava njihove šanse da se vrate kući?"

"Kakav smo izbor imali?" ubacila se žena koja je stajala u blizini. "Da nikada ne izlazimo iz kuće? Da očekujemo od policije da nas zaštiti, kada su nam oni već rekli da to nije njihov posao? Da osnujemo sopstvene bande? Ili možda mislite da smo mi žene trebale samo da legnemo i sačekamo siledžije. Možda je to vaša ideja građanskog društva."

"Kakav sam vam ja razlog dao da tako mislite?" pitao je Breland. "Zašto verujete da se ja interesujem jedino za ubistvo, a ne i za ostale vidove zločina?"

"Kako možemo verovati u bilo šta drugo?" pitao je Dilard. "Vas očigledno nije briga za zločine koje naše oružje može da spreči - jer da vas je briga, vi nam ne biste oduzeli oružje."

"Gospodine Dilard, bio bih vam zahvalan kada biste mi dozvolili da sam kažem šta imam," rekao je Breland. "Ja znam da postoje studije u kojima se tvrdi da bi naoružavanjem dobrih ljudi bilo moguće sprečiti dva miliona pokušaja zločina godišnje. Kada sam o tome razgovarao sa šefom FBI-a, on mi je rekao da veruje da je brojka bliža cifri od nekih pet ili šest stotina hiljada..."

"I time vam olakšao da ignorišete žrtve," neko iza prvog kruga je sarkastično ubacio.

"Hajde sada, to nije fer", ubacio se još jedan glas. "Možda mu se dopada ideja o većoj stopi zločina. Razoružaj javnost, a mi ćemo morati da molimo vladu za pomoć i zaštitu. Grad voli kada smo zavisni."

Breland se okrenuo oko sebe, tražeći očima onoga ko je to rekao. "Zašto vi više volite da moj posao zamišljate u određenom svetlu, nego da čujete šta ja imam da kažem? Ako je to zato što ste već odlučili da mi ne verujete, zašto ste onda uopšte ovde?" Opet se na pola okrenuo i uhvatio pukovnikov pogled. "Taman sam hteo da vam kažem da ako već brojite zločine koje oružje sprečava, da bi onda isto tako trebali da prebrojite i one koje ono omogućava."

"To je glupost," podrugnula se niska žena koja je stajala nedaleko od pukovnika Haris. "Oružje ne pretvara ljude u kriminalce. To je izmišljotina. Moja braća i ja smo porasli uz oružje. Moj muž i ja smo podigli našu decu uz oružje. Niko od nas nije postao krvožedni zločinac. Kako to objašnjavate?"

"Dobrim vaspitanjem. Dobrim osećajem za alkohol i droge. Uvek blagi i nežni prema deci i spremni da jedno drugom uputite lepu reč. Imali ste dovoljno kontrole nad sopstvenim životima da biste bili njima zadovoljni. Sreća tu nije imala nikakvog udela," rekao je Breland. "Ali ne moramo biti naivni u vezi toga, zar ne? Nije slučajno to što ljudi posežu za pištoljem kada žele da imaju veći uticaj na to kako će se stvari odvijati. U tome se oni koji krše zakon, kao i oni koji ga poštuju, ne razlikuju mnogo."

Na to se izraz na licu pukovnika Haris zaledio, a i mnogih drugih.

"Pa, to objašnjava mnogo toga," rekao je Dilard, "to objašnjava da vi ne vidite razliku između ubica i ljudi poput nas. Mislim da vas svi mi sada mnogo bolje razumemo."

Predsednik je mrko pogledao. "Ja to nisam rekao. Ma dajte, molim vas, sada nema publike i nema potrebe da glumite - ovi ljudi ovde su već uz vas," rekao je Breland, napravio je krug rukom polako pokazujući prema ljudima koji su stajali sa obe strane. "Zar ne možemo da budemo iskreni? Bilo da loš momak prislanja pištolj na lice dobrog momka ili obrnuto, u tom trenutku i jedan i drugi žele isto: snagu, moć, vlast - kontrolu."

"Ja sam dobar momak," reče čovek sa povećim stomakom i ogromnom sačmarom. "Ja samo hoću da me ostave na miru."

"To upravo znači da želite da svet bude onakav kako vi zamišljate - što upravo znači da želite kontrolu. To nije neka tajna istina koja se ne srne izgovoriti javno, zar ne?" apelovao je Breland. "Oružje je isto kao i vojska - postoje samo dva razloga kada ih usmerite protiv nekoga..."

"Prinuda i zastrašivanje," rekla je pukovnik Haris.

"Da. Čekić uzimate da biste zakucali ekser. Pištolj uzimate da biste nekoga naterali da uradi ono što vi želite."

"Stanite malo," doviknula je niska mlada žena sa dugom pravom kosom. "Po vama ono je potpuno grozno i ozbiljno. A šta je sa pucanjem u metu? Sa gađanjem glinenih golubova? Olimpijskim gađanjem? Šta je sa istorijom, znanjem? Sa lovom? Oružje je zabavno. Ima li nekoga ovde ko se nije uzbudio kada je prvi put opalio iz pištolja?"

"Uzbudio sam se ja još više kada sam prvi put pogodio ono u šta sam ciljao," neki šaljivdžija reče kao mrtav ozbiljan. Smeh svih onih koji su sebe prepoznali u onome što je rečeno, razbio je tenziju koja se polako stvarala.

"Napokon malo iskrenosti, hvala vam," reče Breland. Čujte, možda vi možete da mi pomognete da shvatim šta je to što ste vi zaista izgubili a zbog čega želite da stvari budu kao što su bile pre pojave Okidača? S obzirom da od FBI-a dobijam izveštaje da stopa kriminaliteta nije u porastu..."

"Ja to nisam čuo," reče Dilard. "Ja sam čuo da se suočavamo sa situacijom da dva, tri, četiri ili više kriminalca rade zajedno, provaljuju u kuće, napadaju i pljačkaju ljude kod bankomata, uvlače žene u automobile..."

"U pravu ste," priznao je Breland, na očigledno zaprepašćenje svojih sagovornika. "Timski zločin - tako ga je FBI nazvao. Sve više ima tog timskog zločina, i ja nisam optimista u tom pogledu. Ne znam kako da izađem na kraj sa tim..."

"A šta mislite o timu gospodina Smita i gospodina Vesona?"

Na Brelandovo iznenađenje, upravo je pukovnik Haris bila ta, dok je namrgođena lica išla presecajući krug direktno prema Dilardu, koja je prihvatila taj retorički metak namenjen njemu.

"Istina je da je predsednik u pravu," rekla je. "Možete se obresti u nezgodnoj situaciji čak i kada ste naoružani. Tako da i nema neke razlike da li nosite ili ne nosite oružje kada se suočite sa više napadača - naročito ako uzmete u obzir da je to što ste vi naoružani njima odličan izgovor da prvi opale."

Na to Dilard besno uzvrati: "Dođavola - pukovniče, ne pomažite ovom fašisti i ne pružajte mu utehu."

"Ništa ja njemu ne pružam. Istina je istina. Kad smo već kod toga" - Pogledala je u Brelanda. "Kada FBI nije istupio u javnost sa svojom preliminarnom statistikom o stopi kriminaliteta za prošlu godinu, u vreme kada to obično svake godine radi, mnogo nas je mislilo da zna razlog tome - statistika je bila loša, a FBI je pokušavao da pronađe način da 'dotera' cifre."

Napućivši usne, Breland je lagano odmahnuo glavom. "Ne - sasvim suprotno tome, cifre su i više nego dobre. Bez obzira na to što neki kriminalci menjaju taktiku, krajnji bilans je pokazao da se procenat ubistava smanjio za četrnaest posto, silovanja za najmanje deset, teških telesnih povreda za skoro dvadeset, oružanih pljački skoro za celu trećinu, i sve se to uglavnom odnosi na komercijalni sektor..."

"Ma, to je čista propaganda," odvratio je Dilard sa gađenjem.

"Ne, to su dobre vesti," uzvratio je Breland. "To znači da se još uvek možemo nadati da su Amerikanci civilizovani isto koliko i Evropljani, koliko i ljudi iz zemalja sa visokorazvijenom industrijom poput Azije ili Kanade. To znači da smo pronašli način da promenimo pravila i da, što je više moguće, onemogućimo da kriminalci uspeju u ostvarenju svojih nauma, kao i da se mnogi od njih obeshrabre, ili čak izgube dovitljivost u ostvarivanju svojih nepoštenih ciljeva. To znači da su Okidač i Prigušivač spasili oko sto hiljada, pa i više, vaših sunarodnika da postanu žrtve."

"Zašto onda vi to krijete?" upita Haris "Zašto to već nije objavljeno na svim medijima?"

"Zato što sam ja naredio FBI-u da ništa ne srne izaći u javnost sve dok cifre ne budu besprekorne. Jer, znao sam ja da će neki ljudi biti skeptični, a ne želim da pomognem nikome da ubedi sebe u to da su cifre lažirane."

"Ma ja nisam ni za jedan trenutak poverovao u to šta on priča," besno ga je prekinuo neki mladić u pola rečenice. "Ovo je jedna velika laž, vi samo razrađujete svoju predizbornu strategiju - pišate po nama, a uveravate nas da pada kiša..."

"Dosta je bilo, redove Terel," oštro je rekla Haris.

"Šta?"

"Ovo je predsednik Sjedinjenih Američkih Država. I ti moraš pokazati poštovanje."

"Poštovanje? Ma, ovo je suludo - ne verujem sopstvenim ušima. Treba da poštujem kukavicu - izdajicu? Ovaj čovek ovde je izvadio srce iz grudi Drugog amandmana, a ja gledam kako naš zapovednik daje sve od sebe kako bi bila što ljubaznija prema njemu. Povraća mi se od toga."

"Požarni, molim vas ispratite redova Terela do kuhinje."

"Nema potrebe, sve je u redu što se mene tiče," rekao je Breland približavajući se. Želim da razgovaram sa njim. Kako se zovete?"

"Stiv Terel." Oči su mu prkosno sevnule Breland klimnu glavom. "Pogrešno ste obavešteni, Stive Terel Ova tehnologija je izašla iz privatnog sektora i nijedan pem iz poreskih sredstava nije u nju uložen, niti je bilo kakav glas dopreo do Vašingtona koji bi najavio njegov dolazak Pokrenut je od strane privatnog sektora. A vi ne želite čak ni. sebi da priznate da razlog njenog pojavljivanja leži u tome što ljudi uglavnom ne žele da budu prinuđeni da postanu revolveraši da bi preživeli. Oni ne žele tako da žive."

"Kladim se da ni većina onih koji imaju pištolje ne želi tako da živi," neko je tiho rekao.

Breland je nastavio: "I sada ti ljudi imaju svoje oružje, i to oružje koje pretvara tu Vinčesterku koju vi nosite u muzejsku relikviju, ili u najboljem slučaju skupi buzdovan. Sve se menja. Povelja slobode nije obećala večnu tehnološku superiornost bezdimnog baruta i puščane cevi."

"Ali je obećala da ću moći da zadržim svoj pištolj i da raznesem svaku fašističku izdajicu koja pokuša da mi ga oduzme."

"Jeste li zato ovde, gospodine Terel? Nadate se da će vam se pružiti još jedna šansa?"

"Ovde sam da bih odbranio Ustav od domaćih i stranih neprijatelja. I vi ste to isto trebali da uradite."

"I jesam," rekao je Breland. "Da smo mi fašisti kao što vi to mislite, upotrebili bismo ovu tehnologiju, zajedno sa flotom 'stelt' helikoptera i crnih kamiona i razoružali čitave gradove preko noći..."

"Da ste vi patriote za kakve se izdajete, zgrabili biste ovu tehnologiju i učinili da ona nestane negde na dnu Lejk Supenora."

"Znači vi očekujete da mi razoružamo vaše susede, ali ne i vas?" pitao je Breland, nakrivivši glavu. "Zanimljiv vam je taj dvostruki standard. Na vašu žalost, Vrhovni sud to nije prihvatio"

Terel ga pogleda mrko. "Ta odluka je kupljena i prodata od strane uticajnih ljudi - elita nikada nije želela da običan čovek bude naoružan."

Breland je zurio u njega optuživački. "Vama se izgleda isuviše dopada ta fantazija o progonu, Stive Terel," rekao je, a zatim se okrenuo prema pukovniku. "Ja vas nisam razoružao. Vi i dalje možete na svom posedu nositi oružje, ako vi i vaša porodica tako odlučite. I dalje možete poneti oružje sa sobom u divljinu kada krenete u lov. I dalje možete ići u strelišta i lovačke klubove. Ako živite, radite i igrate se na praznom prostoru ovog kontinenta, i dalje možete voditi život graničara koji se oslanja na sopstvene snage. Ništa od toga vam nije oduzeto."

"Ali kada izađete iz svog privatnog prostora i kada se spustite sa brda, kada budete odlazili u sela, varošice i gradove, gde većina nas živi, nailazićete na sve više i više mesta gde vaši pištolji nisu ni poželjni, niti dobrodošli. I moraćete da se odlučite."

"Da li ćete otići i nastaviti da živite izvan tog sveta? Da li ćete nam se pridružiti i prihvatiti naša pravila? Ili ćete na silu ući i pokušati da za sebe i svoje oružje donesete nova pravila? A isto tako možete oprezno preduzeti rizik, udružiti se sa nama ostalima i pokušati da živite u zajednici."

"Kolektivističke koještarije."

"Ne - to se zove timski rad," odbrusi Breland. "I ja znam koliko je on bitan. Žao mi je, ali vi to ne znate. Mislim da ljudska bića nisu stvorena da žive sama, u strahu jedna od drugih. Mislim da su se svi najbolji trenuci u ljudskoj istoriji odigrali onda kada smo se oslobodili tog straha i udružili se - iako tamo negde vrebaju pljačkaši, iako će neki od nas izgubiti opkladu."

"Da li biste se vi dobrovoljno prijavili?"

"Ako do toga dođe," odgovori Breland. "Razmislite šta imamo od toga da samo na sebe mislimo? Kant je to nazvao moralnim imperativom: ponašaj se tako da to što činiš može poslužiti kao univerzalni zakon. Da li želite da živite u svetu u kome deset milijardi drugih sledi prati vaš primer? Upravo je to test koji treba izvesti. To je zapravo ono za šta se treba odlučiti.

I to je, ustvari, pravi razlog mog dolaska ovde: da vam to kažem - iako ni ja nisam do ovog trenutka to znao. Budite sigurni da uvek znate za šta se odlučujete." Pogledom je potražio pukovnika Harisa i osmehnuo se čvrsto stegnutih usana. "Hvala vam što ste me saslušali." Ona je klimnula glavom potvrdno i otišla.

Neizbežno, u masi je bilo i onih koji nisu bili voljni da dozvole da Breland ima zadnju reč. Mala grupa klevetnika, koja se nalazila iza kruga njegovih pratioca iz Tajne službe, glasno ga je izazivala i proklinjala, prateći ga do same ivice parka pa i izvan njega.

Jedan mladić u radnom odelu nije se zadovoljio samo klevetama. Kako se predsednik približavao kapiji, on je prišao otpozadi, naoružan kamenicama veličine šake koje je čvrsto stezao u svakoj ruci.

"Misliš da si siguran? E pa, nisi siguran!" dobacio je sa udaljenosti od deset metara, zamahnuo je rukama i bacio ih.

Za to vreme jedan agent je već stao tako da ih blokira i uspešno je uz pomoć palice odvratio bačene kamenice. Bezopasno su zazvečale kada su udarile u čeličnu ogradu. Istovremeno, drugi agent je nasrnuo na napadača palicom koju je spustio u horizontalni položaj poput koplja. Agent je oborio mladića jednim udarcem u stomak, a zatim se povukao da zatvori krug oko Brelanda.

To je bilo sve što je Breland video - njegovi pratioci su ga okružili, progurali kroz kapiju, energično ga gurkajući tamo amo. Čarls Po ga je presreo kod šetališta, i kritički ton kojim mu se obratio vrlo malo se razlikovao od tona onih koji su prekorevali predsednika, a koji su se nalazili sa druge strane ograde.

"Mogao sam da pretpostavim. Dimes u osinjak, i one te napadnu. Nadam se da ste zadovoljili svoju radoznalost, s obzirom da će Džon Burk verovatno da vam navuče vreću na glavu i drži vas mesec dana zaključanog u podrumu."

"Ja i dalje mislim da sam uradio ispravnu stvar," odgovorio je Breland. "Samo se loše završilo." Ali nije mogao da se pretvara da ga napad nije uznemirio. "Idem gore. Reci Džonu da ako ima potrebu da me izudara, da je bolje da to uradi ujutru."

"Reći ću mu. Hej, i ne prilazite prozorima noćas, molim vas!"

Ali Džon Burk nije ozbiljno shvatio ono što mu je predsednik nabacio, tako da ga je već nakon pola sata pozvao telefonom i zamolio ga da mu posveti deset minuta. "Hoću da vam pokažem nešto zbog čega ćete lepše spavati."

"Uhvatili ste momka?"

"Da, napadač je u pritvoru."

"To mi je dovoljno."

"Mogu ja i boje od toga, gospodine predsedniče. Nećete zažaliti."

Breland je popustio, i ubrzo nakon toga Burk je izašao iz lifta i pojavio se noseći podsetnik u levoj ruci. "Hoćemo li u vašu radnu sobu?" pitao je.

"Ma, bilo gde."

Burk je pošao prvi i smestio se, stavivši kontrolnu tablu u krilo, u stolicu koja je bila najbliža do zidnog ekrana medija centra. Breland je stajao nedaleko od svoje omiljene radne stolice sa naslonjačom pohabanom od upotrebe sa pokretnim sedištem.

"Ovaj napad snimljen je kamerom šesnaest," rekao je Burk kada se sablasno neprijatan događaj pojavio na ekranu. "Pogledajte u gornji levi ugao da vidite napadača - eno tamo, sada zastaje da bi vam dobacio - agent Frenk Bejnz interveniše i blokira udarac..."

"Dobra palica," reče Breland sa odobravanjem.

"Reći ću mu da šta ste rekli - dopašće mu se, on navija za Dodžerse. A sada ide deo koji niste videli. To je Agent Toni Voters, ona je oborila napadača. S obzirom da sam ja izdao precizna naređenja da je njihov primarni cilj da vas uvedu u zgradu, ona se uzdržala i nije krenula za njim. Tako da je napadač imao priliku da se pridigne i pobegne - u čemu su mu malo pomogli i njegovi drugovi. Siguran sam da bismo ga, da su okolnosti bile drugačije, uhvatili - obojena oznaka sa palice prodire kroz odeću duboko u kožu..."

"Šta hoćete time da kažete - 'uhvatili bismo ga'? Zar niste rekli da je u pritvoru?"

"Jesam. Ovo je snimak kamere osamnaest, nekih desetak minuta kasnije. Ono tamo, u dnu snimka, to su naši ljudi koji se spremaju da pretraže park - pogledajte tamo, na samom vrhu, u centralnom delu snimka, eto to sam hteo da vidite."

Breland je zaškiljio. Grupica od šest ljudi je izlazila iz parka, i bilo je očigledno da jednog od njih vuku protiv volje. "Je l' to naš čovek."

"To je on - Dejvid Džozef Markam."

"To znači da su ga vaši ljudi uhvatili u parku."

"Ma nisu ni stigli. Pripadnici narodne vojske su ga uhvatili umesto nas - bilo je to građansko hapšenje. Oni ljudi tamo, to su noćni komandir i stražar, oni su ga izvukli iz parka i predali ga nadležnom agentu."

"Neka sam proklet..."

"Kada sam video šta se dešava, pomislio sam da su možda shvatili da se spremamo da sve prevrnemo i da ga ne mogu sakriti, tako da su verovatno došli do zaključka da je najbolje da ga sami predaju. Ali onda sam čuo od naših agenata iz parka da se on uopšte nije ni zaustavljao, već da se uputio pravo prema Aveniji slobode, dobacujući svojim drugovima da ometu svakog ko krene za njim. "Pretpostavljam da je među tim ljudima imao mnogo manje prijatelja nego što je mislilo. Uhvatili su ga severno od fontane."

"Nikada se ne bih tome nadao," reče Breland odmahujući glavom. "Nikada ne bih očekivao bilo kakvu pomoć od njih."

Burk je isključio riplej snimka, koji se zaustavio kod zadnjeg kadra. "Pa, možda je baš zato pukovnik Haris rekla to što je rekla. Nije mi bilo baš najjasnije šta je htela da kaže."

"O čemu pričate?"

"Kada je predavala Markama, dala je agentu poruku za vas." Izvukao je beli karton iz džepa i žmirkajući pokušao da pročita nečitko napisanu poruku. Pisalo je: okušaću sreću sa vama, Kantom i društvom - i nadam se da to nisu bile samo lepe reći. Pretpostavljam da je ovo ovde njen potpis." Spustio je karticu kraj konzole i podigao pogled. "Ko je Kant?"

Međutim, predsednik ga već nije slušao. Bio je okrenut leđima i gledao je kroz prozor prema parku, iako su mu guste lisnate grane zaklanjale vidik.

"I ja, pukovniče, i ja," prozborio je Breland tiho. "I ja."

Breland je sedeo sam skoro ceo sat i razmišljao o Groveru Vilmanu; naježio se pri samoj pomisli šta je izbegao za dlaku u bliskom susretu sa oslobodilačkom narodnom vojskom. Sada kada su tu frustraciju zamenili umor i skrušenost, odlazak u park mu je delovao kao potpunon nesmotren potez.

Tek kada je konačno ustao i pošao da izađe iz sobe, dotakao je karticu koju mg je Burk dao. Podigao je s namerom da je stavi u džep i baci letimičan pogled na nju.

Ali pogled mu se zaustavio na ispupčenom srebrnom slovu Q sa strelicom koja je pokazivala u desno. Pored toga pisalo je Kerol Vestin Hans, a ispod toga je stajao njen e-mejl. Na poleđini, ono što je Burk nazvao njenim potpisom bio je, u stvari, štampani znak utisnut u donji desni ugao.

"Ma šta, do đavola - Burk!" viknuo je, krenuvši prema vratima. Već je trčao kada je stigao do vrata. "Čarli!"

Niko se nije odazivao. Breland je otrčao nazad do medija centra i uskočio u naslonjaču ispred zidnog ekrana. "Voks. Registracija. Obezbeđenje, stražarsko mesto 1." Iznenada se pojavila slika niske rezolucije na kojoj se nalazio mladi marinac za stolom u gornjem desnom kvadratu ekrana. "Ko je to, desetaru MekKi?" pitao je stražara. "Ko je u kući, desetaru?"

"Gospodine predsedniče, vidite da se ulazno kolo loguje na trideseti kanal iz bilo koje komandne tačke. Sada nam šalje snimak."

Pojavila se lista ljudi koji rade u Beloj kući i prekrila je celu desnu stranu ekrana. "Ne samo osoblje, prokletstvo - izvršnu vlast. Gde je Čarli Po?"

"Otišao, gospodine."

"Burk?"

"Kapetan Milton je noćas na straži."

"Gospođa Talman? Oh, dođavola, ja sam je poslao kući, rekla je da ima goste na večeri. Da li ima nekoga u arhivi? U biblioteci? Ma koliko je to sati, uopšte?"

"Prikazaću tehničara u arhivi, ali u biblioteci nema nikoga. Uh, dva sata i deset minuta po ponoći je, gospodine."

Breland odmahnu rukom nestrpljivo. "Voks. Zatvori i obriši." Zamislio se na trenutak. "Voks. Pretraži mrežu. Otvoreni navodnici - Futurijanci - zatvori navodnike."

Nakon dvadeset minuta detaljnog pretraživanja pronašao je komični ansambl, trio za klavijaturama, dve grupe strasnih fanova naučne fantastike (Novi futurijanci i Novi originalni futurijanci) i jednog od 'mrtvih pisaca' (ali ne i Stardžona, onog koga je pomenuo Vendel Šrok), dva romana, jedan 2-D film, VR igricu, ciklus komičnih knjiga o superheroju - ali, ništa od svega toga nije bilo u vezi sa Q simbolom i strelicom.

Vezu je našao na nekoliko sajtova posvećenih Stardžonu, zajedno sa nekim lepim citatima o ljubavi, razumu i miru u svetu. Ali na tim sajtovima nije bilo nikakvih linkova sa Šrokom ili Harisovom, ni reči o Alijansi za humaniju budućnost - mreža nije mogla da pronađe nikakav link, što je još više zbunilo Brelanda. Čak ni moćni mrežni agenti, koje mu je obezbedio Nacionalni ured za informacije, nisu mogli da nađu vezu između Vendela Šroka i Kerol Vestin Haris.

Dođavola sa pristojnim ponašanjem, pomislio je Breland, i pozvao Šroka. Morao je da upotrebi još jednu igračku iz NIO-vog kompleta alata da bi se došlo do analitičarevog komunikacionog sistema i da bi njegov telefon bio primoran da zazvoni.

"Šta se dešava? Ko je to?" pospano je upitao Šrok.

"Moram da razgovaram sa vama, Vendele," rekao je Breland. "Voks. Pošalji snimak."

"Gospodine predsedniče." reče Šrok sa očiglednim iznenađenjem u glasu.

Breland je ispružio ruku držeći u groplanu ispred objektiva karticu koju mu je poslala Harisova. "Učinili su mi neočekivanu uslugu večeras," počeo je.

"Da, čuo sam," reče Šrok.

"Molim - kažete da ste čuli? Kako?"

"Bile su najmanje još tri mini kamere u parku, gospodine predsedniče. To je udarna vest u večernjim vestima.

"Kučkin sin..."

U tom trenutku, na zidnom ekranu pojavio se u groplanu Šrok sa razbarušenom kosom. "Reakcije su, u stvari, jako pozitivne, gospodine. Mada, i Kerol mi je to pomenula."

"Znači ona jeste jedna od vas. Na nju ste mislili kada smo ranije razgovarali? Je li to pomoć za koju ste rekli da ćemo je možda imati u njihovim redovima?"

"Ne, gospodine. Vi ste jednostavno bili prokleto srećni."

Breland je pogledao u stranu, za trenutak porazmislio, a zatim ponovo podigao pogled. "Vendele, zaista bih ti bio zahvalan kada bi mi nešto objasnio. Ko si ti? Mislim, ne postoji način da unesem taj tvoj simbol u mrežne kanale za pretraživanje."

Šrok se bezbrižno nasmeja. "Treba znati kako. U redu, evo objašnjenja. Ne postoji neki glavni princip ili povelja koju bih mogao da citiram, tako da ću morati da se zadovoljim jevanđeljem po Vendelu. Ispričaću vam kako je bilo, a onda ću vam reći šta se promenilo u zadnja dva dana.

Futunjanci su rođeni na mreži, i bez nje ne bi postojali. Upravo je mreža mesto na kome su se nekada sreli njihovi osnivači i gde danas sadašnji članovi održavaju kontakt i obavljaju već deo posla. Stvari su se tako odigrale upravo iz razloga što mreža obiluje neznanjem, dezinformacijama, neprijateljstvom, šarlatanstvom, propagandom, pseudonaukom za lakoverne, lažnim razlozima i prostim nehatnim razmišljanjima. Futurijance sve to užasava, jer mi i dalje mislimo da možemo dosegnuti malo više, zatražiti malo više kako sami od sebe, tako i jedni od drugih."

"Govorili ste nešto o tome nakon što ste mi dali kratki izveštaj."

Šrok je klimnuo glavom. "Mi mislimo da postoji iskra razuma u svakom ljudskom biću - i u tom svetlu možete ugledati nagoveštaj jednostavnosti ljudskog roda i put koji vodi u našu budućnost."

"Možda ću taj pogled morati krišom da bacim."

"Samo napred. Znači, da biste pripadali Futurijancima, ne morate da kažete da verujete u A, ili u ne-A - već jednostavno da znate da postoji racionalni način da se izabere između ta dva. Biti Futurijanac znači obavezati se da ćete postaviti sledeće pitanje, da će vam um biti otvoren za nove ideje - naročito za one ugodne i privlačne koje tako često prođu neprimećene pored logičkih odbrana razuma. Mi propovedamo iracionalnu veru u moć razuma. Strast bi nas možda mogla poneti dalje, ali nas razum nosi više. I tako mi pokušavamo da budemo prijatelji razuma gde god i kad god možemo."

"Koliko vas ima?"

"Ne mnogo. Nekoliko miliona onih koji su svesni da nam pripadaju. Optimistički gledano, nekoliko milijardi onih koji to ne znaju - baš kao što je i sa vama slučaj."

"I van zemlje..."

"Naravno. To je neostvareno obećanje mreže - zajednica u kojoj ne postoje države, a u kojoj obrazovani ljudi streme uzvišenim ciljevima, uključujući i težnju za istinom. Civilizovani Novi svetski poredak u kome nećete ubijati ljude samo zato što misle drugačije od vas - obrazovaćete ih ako možete, naučiti od njih šta možete, i unaprediti obostranu toleranciju."

"Sve mi to deluje isuviše idealistički."

"Idealizam je konj," priznao je Šrok. "Ali razum je jahač. Pa, to me dovodi do onoga što se odigralo večeras."

"Rekli ste da se nešto promenilo..."

Šrok je klimnuo glavom. "Neki od nas - u stvari, mnogi od nas - rade na pitanju razoružanja već duže vreme. Ali događaji koji su se odigrali u poslednja dva dana podstakli su članstvo na način koji nikada do sada nisam video. Sastajemo se redovno otkako je senator Vilman ubijen, i ja sam imao priliku da vidim kako se trideset hiljada pristalica registruje na mreži u istom trenutku. Iz svega toga proizašlo je nešto što nikada nisam očekivao - osnovali smo odbor. Pokrenućemo usklađeni napor da podržimo vas i koaliciju Razumom protiv ludila - imamo već na hiljade volontera."

"Šta želite da postignete?"

"Da se odupremo onima koji žele vaš neuspeh, koji ne žele da se razoružanje ostvari, koji misle da je gubitak privilegija previsoka cena za mir. Oni već mesecima daju sve od sebe da to i ostvare. Mi znamo da su oni organizovani - jednoglasni su u podnošenju onih bezveznih žalbi. Oni ne diskutuju, već propagiraju. I moram priznati da to rade jako dobro.

Mi ćemo se kladiti u korist razuma, a protiv propagande. Postoji bezbroj mesta u realnim i umreženim svetovima gde se ljudi okupljaju da razgovaraju - sobe za četovanje preko interneta, javni sastanci, čitalački forumi, razgovori na Web-u, barovi, klupe u parkovima. Mi ćemo biti na svim tim mestima. Postaraćemo se da uvek bude prisutan strpljiv, pažljiv glas koji se zalaže za zdrav razum. I mi ćemo se postarati da i naš glas čuju."

"Zavidim vam na optimizmu, Vendele. Priznajem da se i ja borim da pronađem svoj."

"Ne odustajte gospodine," rekao je Šrok ozbiljno. "Nikada nisam bio tako ponosan na svog predsednika, kao kada sam vas posmatrao kako odlučno krećete na onu gomilu samo četrdeset i osam sati nako što vam je prijatelj ubijen. Večeras ste preobratili jednu osobu. Mi ćemo preobratiti još deset sutra, još sto prekosutra. Samo nastavite da se obraćate toj iskri razuma, i malo po malo udahnučemo joj život."

Portabl Prigušivač debitovao je na potrošačkom sajmu elektronike u Las Vegasu. Tošiba je prikazala blistav trodelni sistem sa električnom sidrišnom stanicom za kućnu upotrebu, drugi deo je bio za prtljažnik, i treći deo je, u stvari, bio osam kilograma težak portabl Prigušivač, koji je mogao bez prekida da radi jedan sat kada je bio u pitanju kratki domet, ili da izazove tri dalekometne eksplozije. Bio je namenjen ispunjavanju želja pripadnika izvršne vlasti i pojavio se sa etiketom na kojoj je bila cena od pet cifara, ali to nije mnogo uticalo na opadanje interesovanja. Sejfko je predstavio Sejf Pesidž, civilnu verziju Supreserovog skrivača koga su usvojile policijske snage u dvadeset i osam zemalja, i Sentri, dodatak modularnom sistemu kućne zaštite.

Ali pobedu na sajmu odneo je Selestijalov Srebrni štit, bazična kućna verzija Prigušivača. Napravljen od manje prečišćenih komponenti nego što je to bio slučaj sa ostalim varijantama, Srebrni štit je bio veličine malog noćnog stočića, a težine malog frižidera, čiji je halapljivi električni apetit, kada je bio podešen na modalitet za "kontinuirani" rad, bio poput električnog apetita električne grejalice. Ali bio je ponuđen po ceni jednog dobrog televizora, a pakovanje i postavljanje - u čemu se upravo razlikovao od ostalih uređaja i nameštaja - bili su izvanredni. Porudžbine na sajmu dostigle su rekordne nivoe, i za šest nedelja Selestijal je prodao čitav jednogodišnji planirani proizvodni program, i poslao Goldstajna u Azijske zemlje na Pacifiku u potragu za dodatnim kapacitetima.

Iznenadno pojavljivanje "Hortonovog izuma" na tržištu u vidu robe široke potrošnje, dovelo je do brze reakcije Kongresa, koji je pokušao propisima da uguši ovo mlado tržište. Akt senatora Hep Nilija o "Jednakosti i pravičnosti samoodbrane" predstavljao je smeli pokušaj da se onemogući posedovanje Prigušivača u privatnom vlasništvu, ograničavajući ih na domet od trideset metara ili do najbližeg komšijskog imanja, koji god je od ova dva dometa manji. Akt je prihvaćen bez mogućnosti stavljanja veta, ali su advokati Arsenala Životnog štita onemogućili njegovo stupanje na snagu, dok je sve još uvek bilo u početnoj fazi...

"Ako autori ovog akta žele da istupe i javno demonstriraju da vatreno oružje i municija, koji se najčešće koriste, imaju domet od samo trideset metara i da poštuju svojinske granice," rekao je glavni pravozastupnik na stepenicama suda, "Tužitelji će rado povući svoju peticiju. Inače, računamo da će sud odbaciti ovaj zakon kao obmanu, što on i jeste."

Okružni sud je izvršio svoj zadatak, ali se Kongres istog trenutka ponovo bacio na posao. Ovoga puta, bio je to utrostručeni napad uz pomoć federalnih birokratskih aparata.

Skupštinski odbor naredio je federalnoj privrednoj komisiji da ispita "zdravstvena pitanja i pitanja bezbednosti" u pogledu produženog izlaganja dece i trudnica poljima Prigušivača. Panel diskusija u senatu usmerila je Federalnu vazduhoplovnu upravu i Federalnu komisiju za komunikacije da zajedno ispitaju mogućnost da je pad Venčer Stara u Dalasu bio prouzrokovan smetnjama koje su izazvali uređaji Prigušivača, koji su se u to vreme nalazili na objektu za testiranje i lansiranje kosmičkih brodova. Od prehrambene i farmaceutske uprave zatraženo je da ispita izveštaje u kojima se kaže da Hortonovi izumi ubijaju ljude tako što oštećuju mikroprocesore u medicinskim implantima.

Svaka optužba ponaosob je bila prividno ubedljiva i obmanjivala je. Ali zajedno one su pružale mogućnost ne samo za višemesečni loš publicitet, već i za čitav spektar nadzornih postupaka, od opoziva do momentalnih zabrana.

Bio je to deo tekućeg opažajnog rata koji se vodio na svakom frontu gde se oblikovalo javno mnenje. Ali kako je godina odmicala, ta bitka je sve više i više podsećala na beznadežnu završnicu čiji je ishod bio već unapred određen. Narod neće dići revoluciju protiv vlade. Srednja klasa se nije prijavljivala za učešće u civilnom ratu.

Umesto toga, bili su vidljivi znaci evolucije u stavovima javnosti i to ne samo prema oružju, već i prema nasilju uopšte - buđenje srama i odvratnosti, povlačenje iz nemarnog cinizma koji je dozvoljavao zemlji da prihvati pokolj uz izgovor kako je to nešto neizbežno.

"Sada kada smo konačno shvatili da smo bolesni, kako ćemo naučiti da se oporavimo?" pitao je heroj u hit pozorišnoj predstavi Utočište.

Malo po malo, odgovor se već mogao nazreti.

Po prvi put u istoriji, broj trgovaca vatrenim oružjem sa federalnom dozvolom za obavljanje ove delatnosti, pao je ispod broja savetnika opšte zdravstvene zaštite. Za to vreme, vlasnici radnji za prodaju oružja već su bili ugrožena vrsta. U vremenskom periodu od godinu dana, svaki treći vlasnik je zatvarao radnju, i samo je tvrdoglavost bila razlog što mnogi nisu zatvarali svoje radnje uprkos činjenici da su poslovali sa gubitkom. Broj izložbi oružja je sve više opadao, tako da je uskoro bilo više prodavača nego kupaca, a cene su rapidno opadale.

Proizvođači vatrenog oružja i municije nisu bili u ništa boljoj poziciji - talas integracija, akvizicija i bankrotstva proredio je njihove redove, a ipak još uvek niko nije mogao da kaže koliko još žaba bukačica ima u tom presušenom jezeru.

Remington-Kolt je četiri puta otpuštao svoje radnike. Vinčesterova matična kompanija je sve prepustila nemačkom preduzeću za proizvodnju alata i kalupa koga su više zanimale njene fabrike nego proizvodi.

Pošto je uvidela da je kriminalna upotreba vatrenog oružja u padu, država Masačusets ukinula je sve svoje odredbe o "vremenu, mestu i načinu" upotrebe i nošenja vatrenog oružja - a istovremeno je donela zakon po kome se za tešak prestup smatra onesposobljavanje ili dezaktiviranje Hortonovog izuma. U roku od mesec dana, trideset i pet ostalih država krenule su sličnim pravcem.

Obični građani takođe su primetili da je zločina na ulicama sve manje. Milenijum mediji, najveći udruženi program i pushcast server na engleskom jeziku, isključio je kanal Svedok zločina iz tv-programa "Kućni prioriteti", zbog, kako je rečeno, "erozije popularnosti." Kanal Svedok zločina emitovao je dvadeset i četiri časa dnevno snimke zločina koji su u toku, kao i policijske potrage na šest kontinenata. Ovaj kanal zamenila je Divna planeta, novi virtuelno - turistički program Nešnel Džiogrefika.

Stvari su se i dalje odvijale loše po Svedoka zločina, koji je bio primoran da za trećinu smanji uplate za prava i da pređe na "deja vu" raspored, sa svakodnevnim reprizama na dvanaest sati. Međutim, čak ni ti koraci nisu bili dovoljni da ga spasu bankrota. Dva meseca kasnije, nakon što ga je napustio glavni promoter, SV je pokušao da nastavi rad kao pretplatnička služba. U narednih šest nedelja, otišao je pod stečaj.

Glavni promoter je, u stvari, bila iznajmljena i relocirana imovina giganta Hoisted Houmsa, koji je reklamirao bezbednost svoje preskupe iznajmljene zajednice pod sloganom "Spavajte mirno - dođite kući u Holstad Houm." Pošto su stope iznajmljenih zajednica opadale, generalni direktor Holstada je objavio da se kompanija pretvara u "raskošnu i udobnu alternativu za pripadnike srednje klase."

"Ne možete ljudima prodati ono što već imaju," izjavila je za Vol strit žurnal. "Moramo ponuditi više od lične sigurnosti kako bismo podstakli veći broj kompanija, koje žele da promene svoja sedišta, da se presele."

A diskutabilno je bilo da li su sve te stambene zajednice zaista bile tako povezane kao što se činilo. Doduše, diskusija nije mnogo učinila da spreči potezanje veza, ili podsticanje nade.

Da se razumemo, još uvek su postojala mesta koja nisu bila u potpunosti bezbedna, i ljudi kojima se nije moglo verovati. Ali već su bili vidljivi znaci odlučne potrage za načinima da se pristupi toj stvarnosti, a da se izbegne upotreba pištolja.

U često citiranim rečima iz Njujorškog "crnog nindže", detektivka Jan Flin kaže: "Biti naoružan ne znači biti bezbedan - a biti nenaoružan ne znači biti bespomoćan." Mala, plavooka Flin postala je simbol novog pogleda na život, neumorno demonstrirajući oba stava, kako u velikim halama, tako i u TV studijima širom severoistočnog dela zemlje. Stotine edukativnih programa na temu stambenih zajednica su usvojili NYPD-ov Vodič za samoodbranu kao bibliju za svoje nove klase odraslih ljudi.

Država Pensilvanija otišla je korak dalje i uključila ne samo samoodbranu, već i kontrolu besa u novi školski nastavni plan, za decu od pet do petnaest godina. Inkorporirajući teatralne i neformalne diskusije, obuka je obuhvatila i sprovođenje uspešnih pilot programa u Jangstaunu, Ohaju i Baltimoru, gde je broj maloletničkih pokušaja nanošenja telesnih povreda opao za više od deset posto.

U Los Anđelesu, harizmatični lider Islamskog bratstva izjavio je kako je Alah blagoslovio muževe i očeve podarivši im "protivotrov praznini, srž zajedništva, i ključ pravednosti." Upozorivši da su "besposlene ruke" muškarca koji se nije oženio do dvadesete godine, opasnost kako za njega samog, tako i za njegovu zajednicu, Bendžamin Muhamed je najavio da će bratstvo početi da ugovara brakove počevši od neoženjenih muškaraca od petnaest i neudatih devojaka od četrnaest godina.

"Samo ako znamo gde nam je mesto možemo da pronađemo svoj put," izjavio je na prvom masovnom venčanju dvadeset i jednog para koji su u brak stupili provodadžisanjem. "Ljubav nas pročišćava, brak nas ispunjava, a vera nas uzdiže."

U Atlanti, alijansa crkava Južnjački baptisti regrutovala je tim sveštenika-posrednika, sa idejom da se sprovedu različiti vidovi ulične pravde. Naoružani samo tronošcem na sklapanje i moralnim autoritetom svoje profesije, posrednici su počeli da razrešavaju konflikte gde god bi se oni pojavili, održavajući crkvena suđenja na uglovima ulica, igralištima i tremovima. Kompromisi u Čijem su donošenju oni imali ulogu sudije, bili su zapečaćeni rukovanjem i zaklinjanjem nad biblijom, a ojačam očekivanjima onih koji su bili svedoci tih zakletvi.

Zajednicom je vladala savest, a savešću zajednica.

Međutim, iako je bilo mnogo takvih kolektivnih pokušaja, na kraju je promena ipak zavisila od pojedinačnih hrabrih poduhvata i angažovanja. Najveći broj tih poduhvata bili su tajni, nevidljivi i nepoznati. Neki su ipak dospeli pod reflektore javnosti, i njihov uticaj je umnogome prevazišao nivo pukog primera.

Pedesetosmogodišnju udovicu i baku Mardž Vilkins, menadžera bančine filijale u Ročesteru, Nju Jork, probudilo je lomljenje stakla u iznajmljenoj polovini dupleksa, u kome je živeo šezdesetšestogodišnji penzionisani nastavnik koji je bolovao od osteoartritisa. Zabrinuta za svog stanara, Mardž je uzela sprej protiv osa i indijsku palicu za žongliranje i krenula da izvidi šta se dešava.

Iznenadila je dva tinejdžera provalnika koji su nosili noževe. Obojica su završili u bolnici, jedan sa ozbiljnim povredama testisa, drugi oslepljen otrovom i sa ranom koja je krvarila a koju mu je zadala Mardž udarivši ga iznad uha, što je sve doprinelo blagom potresu mozga.

"Pretpostavljam da ste ih iznenadili. Ali zašto niste prvo pozvali 92?" bilo je prvo što je svaki novinar koji je intervjuisao Mardž pitao u toku njene turneje po šou-programima.

"Pa, zato što sam ja bila tamo," odgovarala bi Mardž. "I vi biste uradili isto za svog prijatelja, zar ne?"

Idol pop-muzike Kip Najt, glavni gitarista kvinteta Mak 5, uništio je sopstveni ugled đavolastog plejboja, video priznanjem koje se pojavilo na naslovnoj strani web sajta Mak 5. "Ja sam alkoholičar. A kada sam pijan sranje koje nosim u sebi izađe na površinu. Udarao sam i povređivao svaku ženu do koje mi je ikada bilo stalo. A do mnogih žena mi nimalo nije bilo stalo - sve te željne žene kojima je menadžer klimnuo glavom dajući im znak da dođu iza scene i da pođu sa mnom u hotel - dobijale su isti tretman.

Neću sada da govorim zašto i odakle dolazi sav taj bes. Ali želim da se izvinim svim tim ženama - i Douv, i Paoli, i Noriji, Sem i Meki, i svim ostalim - što nisam uspeo da nađem drugi način da to rešim, što sam vas na taj način iskoristio, zato što sam bio Kip Najt i što ste znale da dugačak red žena čeka da bude na vašem mestu. Nisam trebao tako da postupam. Tako mi Svetog Petra voleo bih da nisam.

A hteo bih nešto da kažem i momcima. Biću kratak, jer to što imam da vam saopštim nije komplikovano. Ali slušajte pažljivo, jer je jako važno: od svih gluposti koje pravimo, najgora je da podignete ruku na nekoga ko vas voli. Kakve god probleme da imate, kakvi vas god demoni proganjali, kakav god otrov da ste usisali u sebe, ne radite to što sam ja radio - ne odbacujte te darove. Pronađite drugi način. To je ono što ću ja sada da radim - potražiću drugi način."

Reakcija na to obraćanje bila je tako neobična da se Najt pridružio vojsci sa još tri slavne ličnosti i osnovao Drugi način, grupu "ne-pristalica" muškaraca koji zlostavljaju žene.

Međutim niko nije ljude iznenadio više, izazvao jaču i dalekosežniju reakciju, ili pogodnije simbolizovao evoluciju, od medijskog komentatora Herberta Rodžersa, čija je emisija Kuća smeha, inače jedna od najgledanijih, bila skoro isto uticajna u pozorišnoj industriji, koliko i među potrošačima koji su se prijavljivali dva puta nedeljno da čuju njegovo mišljenje.

"Oni među vama koji se sećaju dvadesetog veka znaju da ja pišem recenzije popularnih predstava još od vremena kada je "bioskop" podrazumevao projektor i platno, a "kućni video" VHS video kasetu i devetnaestoinčni tefevizor u odnosu 4:3," rekao je mrzovoljni Rodžer na otvaranju svečanosti Specijalna nagrada publike.

U to vreme, dragovoljno sam dozvoljavao da slike ubistava desetina hiljada ljudskih bića uđu u moje oči i misli. Po mojim proračunima, video sam više scena zločina od bilo kog detektiva, više borbi od bilo kog profesionalnog vojnika, i više leševa od bilo kog patologa.

Stidim se. kada se prisetim koliko sam samo puta sedeo ovde i preporučivao vam da platite da te iste brutalne slike uđu i u vaše misli. Ali daleko više od toga me sada muči spoznaja da sam, tokom svih tih godina, postao ravnodušan na nasilje tako da sam mnogo češće nego što to nisam činio, sedeo u sali za projekcije i posmatrao krv kako šiklja, tela kako padaju i dosađivao sam se.

Uz put sam prenebregavao žalbe da je filmska industrija pretvorila ubijanje u sport za gledaoce. Ovo je agresivan svet, govorio sam sebi, a filmovi samo odslikavaju stvarnost.

Odbacivao sam i optužbe da one akciono-avanturističke blokbaster bombe udovoljavaju paranoičnim fantazijama o moći, da su pornografija nasilja. Ovi filmovi su crtani filmovi, govorio sam sebi, koje niko ne shvata ozbiljno.

Odmahivao sam glavom pri samoj pomisli da su osakaćivanje i egzekucija ljudi zabave radi, proizvod zlog seksizma. Govorio sam sebi da je pravi seksizam prodaja karata da bi se videle nage grudi glumica.

Nisam bio u pravu. Potpuno sam pogrešio.

Naša zabava zavisi od našeg voljnog odbacivanja neverice. Sami sebe obmanjujemo da je ono što vidimo i čujemo stvarno. Pa, to je isuviše dobro funkcionisalo. Tako je dobro funkcionisalo da nikada nećemo moći u potpunosti da izbrišemo te slike iz sećanja. Kada se pitam da li sam zaboravio da zaključam zadnja vrata, nije moja životna stvarnost ono zbog čega iskačem iz kreveta da ponovo proverim - to su demoni iz onih hiljadu horor filmova i misterija o ubicama luđacima, koji su još uvek živi, negde u mom sećanju.

Svi želimo da čujemo priče kako bi potvrdili sopstveno viđenje sveta - ali sve smo izokrenuh i očekujemo da stvarnost bude poput naše mašte. Činjenica: čak i pre pojave Okidača, najveći broj policajaca su celu karijeru proveli ne opalivši nijedan jedini metak na osumnjičenog, a kamoli da su pucali ili ubili nekog. Gde u Blokbaster katalogu možete naći takvu stvarnost?

Mnogi od nas čvrsto veruju da živimo na opasnom mestu u opasna vremena. Ali istina je da samo mali broj nas tako živi. Koliko ste stvarnih ljudi, prebijenih ili izbodenih, spaljenih, dignutih u vazduh ili ubijenih iz vatrenog oružja, videli ove godine? A koliko imaginarnih? A sada pomislite na brojeve poginulih na koji ste nailazili u životu 'zabavljajući se'.

Zašto smo dozvolili da laž uguši istinu? Zašto vređamo svoja čula i trujemo svoju osećajnost na taj način? Ne mogu da pronađem zadovoljavajući odgovor - i po tome znam da je vreme da prestanem. To nije ništa drugo do adrenalinska zavisnost.

Pa, dosta je bilo. Idem na detoksikaciju. Odustajem od slasti. Video sam dosta ratova, ubistava i smrti koje su bile bitne samo zato što povezuju stranu dva u scenariju sa stranom četiri, dovoljno bandi i gangstera, nemilosrdnih terorista, i sumanutih serijskih ubica.

Hoću da čujem šta na ovo imaju da kažu pisci i reditelji koji znaju ponešto o ostacima naših života, o svim mogućim trenucima koji ispunjavaju naše dane i čine čoveka tako sjajnim i zbunjujućim, tragičnim i paradoksalnim. To je moj izbor. Od sada pa na dalje, želim da budem spojen sa životom, a ne odvojen od smrti.

Ako i vi to želite, dođite opet ovde da se sastanete sa mnom."

Nisu svi gledaoci došli - rejting Kuće smeha u početku je primetno opao, a Rodžersov mejl je bio pretrpan žalbama o "cenzuri" i "paternalizmu" pa čak i "odvratnom kulturnom fašizmu." Ali nakon prvog talasa odlaska dezertera, rejting Kuće smeha je ponovo počeo stabilno da se penje do nivoa koji je, u prvo vreme čak bio jednak, da bi zatim i prevazišao nekadašnje cifre, a mejlovi su počeli da hvale Rodžersov "neobičan razum" i da aplaudiraju "početku zdravog razuma,"

Ipak, hiljadu filozofskih milja od Jana Flina i Herberta Rodžersa nalazili su se oni koji su na bilo koji kompromis sa novim poretkom gledali kao na izdaju, i koji su se postojano suprotstavljali da se dozvoli da takvo stanje stvari postane status quo. Ovi disidenti bili su neobjašnjivo tihi, o njima će se tek čuti.

"Plaćate kešom?"

Džefri Horton klimnu glavom bez reči i razmota novčanicu od 20 dolara koja je bila umotana u vidu lepeze i stavi je na pult. Iznenađenje mladog prodavca u piljari nije bilo ništa novo za Hortona. Čak i u malim i zabačenim gradovima, na koje je ograničavao svoje posete, kupiti robu za više od nekoliko dolara i platiti u kešu smatrano je, u najboljem slučaju, ekscentričnim ponašanjem. Otkako su dužničke kredit kartice, sa otiskom palca kao sigurnosnim znakom, postale glavno sredstvo plaćanja u opticaju, umanjeni ostatak keš ekonomije pripadao je drugorazrednim poreskim utajivačima, ikonoklastima koji su bili protiv državnog uređenja, dužnicima u bekstvu, i ostalim raznoraznim čudacima i sitnim kriminalcima.

Hortonu nije smetalo da ga smatraju članom te klape. Zaista, njegova brada - koja je već toliko porasla da je dramatično izmemla oblik njegovog lica - i dugačka kosa, što uopšte nije bilo u skladu sa trenutnim modnim trendovima, kao da su prosto izazivali takvu asocijaciju. Neprijatan lik, znao je, donosio je neki vid privatnosti - jer sve dok ljudi zure u njega i posmatraju ga oprezno, manje su šanse da će mu prići i započeti razgovor sa njim.

Uostalom, nije imao izbora - plaćanje gotovim novcem je jedini način da izbegne svoju ozloglašenost. Skoro nevidljiv u registrima digitalnih transakcija, koji su mogli prosto zapanjujuće detaljno dokumentovati veći deo života, on se kretao kroz Severne Tier države kao duh, ostavljajući što je manje tragova moguće o tome da je tu prošao. Nije više koristio bilo kakav javni prevoz, ili smeštaj - njegov sklepani nomadski karavan zadovoljavao je obe potrebe, a šta više bio je i diskretniji. Prolazile bi nedelje, a on nije morao da kaže ko je i šta je, a mesecima čak ne bi čuo svoje ime.

Tačno je da bi, kad god je, s vremena na vreme, podigao izvesnu sumu gotovog novca, istog trenutka otkrio svoj položaj svakome ko ima pristup bančnoj evidenciji. Doduše podizanje novca iz banke je uvek bilo zadnje što bi uradio pre nego što bi krenuo dalje, odnosno pošto je obnovio zalihe za novo i zabačeno mesto koje se nalazi petsto ili više kilometara u bilo kom pravcu. Zatim bi ostao u tom mestu sve dok njegova privatnost ne bi bila narušena ili njegove zalihe gotovog novca potrošene, kada bi se vratio u grad i krenuo sve ispočetka.

Jednom ga je opljačkao neko ko je primetio njegov debeli novčanik, a zatim ga pratio sve do šume. Tri puta umalo nije poginuo u susretu sa medvedima. Zadnji put kada se trista pedeset kilograma težak medved bacio na karavan, iščupao sedišta i otkinuo rezervnu gumu sa zadnjih vrata, prosto je poželeo da ima kod sebe pištoj. Ni sam ne zna koliko puta su ga samo šumari i čuvari divljači digli iz kreveta, doduše nešto ređe sada pošto je nabavio 200mm dalekometni autokorelativni teleskop.

Ali nijedna od ovih opasnosti nije bila ni približno tako preteča kao mogućnost povratka starom načinu života. Čak i u najgorim danima, ta mogućnost mu nimalo nije bila privlačna, i o njoj skoro da nije ni razmišljao. Karavan je postao udobni dom, naročito sada kada je ponovo počeo da radi.

Teleskop mu je dao više nego dobar izgovor što je tu gde jeste. Omogućio mu je da na fin način ponovo uđe u svet nauke, izazivajući njegov um i pružajući mu mogućnost da radi. Još uvek je učio kako o nebu tako i o samom instrumentu, ali je već počeo da koristi prednosti jasnih i mirnih noći Severne šume, za lov na komete i brojanje meteora.

Povrh svega, tu su bile i njegove knjige - dugogodišnja arhiva književnih i neknjiževnih dela za koje ranije nije imao vremena - i Martin akustična gitara sa čeličnim žicama koju takođe nikada nije imao vremena da nauči da svira. Kada bi se uželeo ljudskog glasa, mogao je da uhvati prenos sa Netkom 9 svemirske stanice ili Kanadskog CBC-Vest satelita, ili da upotrebi svoj anonimajzer i pronađe on-line četovanje. A kada bi se uželeo ljudskog dodira - pa, krajputaški bordel za kamiondžije nije bio daleko.

Ako i nije mogao da kaže za sebe da je srećan, mogao je makar da se uteši time što je pronašao razlog da na početku dana ustane iz kreveta, i mir da na kraju dana ode na počinak.

A onda je usledio poziv koji je sve preokrenuo.

Njegov komset je još uvek bio tako konfiguriran da usmerava sve pozive na e-mail i da zatim automatski briše svu poštu koja nije imala indikator prioriteta. Jako malo ljudi je znalo Hortonov trenutni indikator prioriteta - Li, njegova porodica, Karl Brohier, Terabajtovo ekonomsko odeljenje, njegov advokat, računovođa, lični bibliotekar za pretraživanje podataka - a ionako mu je alarm za prioritete bio isključen. Jednom u nekoliko dana, obično usred noći, proveravao bi listu poruka koje su na čekanju. Na neke bi odgovorio, druge stavio u arhivu, a svih ostalih bi se otarasio.

Poruka koja je bila naslovljena USVLAD/EKONODELJ - HITNO: DŽHORTON čekala je dva dana pre nego što ju je Horton video. Koverta u kojoj se poruka nalazila bila je duplo šifrovana, "Lično" i "Poverljivo". Obe šifrovane kompilacije su razrešene, a da nijedan alarm, koji prikazuje kratak ali zastrašujući e-mail, nije bio aktiviran.

"Dokotre Horton, agent Kit Hejvens iz Odeljenja specijalne zaštite iz Tajne službe je na vezi. Molim vas javite se odmah čim primite ovu poruku. Doktor Karl Brohier je ozbiljno bolestan i insistira da vas vidi. Ja sam zadužen da vam obezbedim prevoz do bezbednog objekta gde se o njemu staraju."

Horton je, međutim, odlučio da pozove Brohiera. Čekala ga je personalizovana poruka.

"Džefri - takve sam ti ja sreće, kad si se ti konačno odlučio da me pozoveš, ja se ne osećam dobro. Gledaj na to kao na osvetu zato što si postao pravi pustinjak zadnjih nekoliko meseci. Sipaj sebi čašu vina - pozvaću te pre nego je popiješ."

Zvučalo je kao nešto što mora da je bilo odavno snimljeno i Horton nije verovao Brohierovom obećanju. Ponovo je otvorio poruku koju mu je poslao agent Hejvens i kliknuo na ikonu "Bezbedan poziv".

"Doktore Horton." Hejvens je nosio zelenu majicu sa kratkim rukavima, a kratko podšišana kosa mu je bila pomalo čupava. Bilo je očigledno da ga je uhvatio na spavanju. "Hvala Bogu. Gde ste."

"U Viskonsinu."

"Koji je najbliži grad?"

"Hm - Grendvju."

Hejvens pogleda u stranu i zaškilji očima, kao da gleda u drugi ekran sa strane. "Oblast Čekamegon?"

"Da."

"Da li imate vozilo?"

"Da. Karavan."

"Odlično." Hejvens ponovo pogleda u Hortona. "U Hejvardu postoji civilni aerodrom, na lokalnom putu 27. Naši ljudi će biti tamo za dva sata. Predstaviće vam se, a lozinka za prepoznavanje će biti "Kendilend."

"Kao igra?"

"Da. Kao igra."

"Čekaću ih."

Hejvens se složio i klimnuo glavom. "Doktore Horton, mnogo toga je u opasnosti - ostavimo lično mišljenje po strani; jako je važno za sigurnost nacije da se vi i doktor Brohier nađete u istoj prostoriji. Svesrdno vam preporučujem da pokušate da ne skrećete pažnju na sebe, dok budete bili tamo sami. Klonite se otvorenih prostom - ostanite u svom vozilu sve dok naši ljudi ne stupe u kontakt sa vama. Za nekoliko sati dobićete odgovore na sva pitanja.

Bila je to savršena nameštaljka. Briga je zamračila moć rasuđivanja Džefrija Hortona; čak mu nije ni palo na pamet da posumnja u autentičnost poruke. Iako Brohier nikada lično o tome nije govorio, Horton je saznao iz Lijinih pisama da je viši naučnik na lečenju zbog uvećanog srca, i da ga je "Vašington progutao" nakon uspešnih testova Prigušivača.

Tako da ni vest ni izvor, iz koga je ona potekla nisu probudili nikakve sumnje kod Hortona, naročito pošto su se svi sigurnosni kodovi u poruci ponašali upravo onako kako se očekivalo. Kada je nekoliko minuta po izlasku sunca tamno plavi SUV skrenuo na travnati parking na aerodromu, Horton ga je posmatrao pun nade. Kada su se dva vojnički podšišana muškarca, opreznog i pripravnog držanja, pojavila i prišla mu, Horton je osetio ogromno olakšanje.

"Dobro jutro, doktore Horton," obratio mu se stariji muškarac, savijajući se u struku kako bi pogledao kroz delimično spušteni vozačev prozor. "Mi smo vaša pratnja do Kendilenda. Zovite me Džordž."

U tom trenutku, Horton je po prvi put osetio tračak sumnje. "Očekivao sam da ćete doći helikopterom."

"Na putu je - nismo imali ništa odgovarajuće za ovaj aerodrom u Grisomu, tako da smo bili prinuđeni da idem čak do Skota po C-12. Odabrali ste državu u kojoj i nemamo baš mnogo izvora."

"Žao mi je."

"Biće sve u redu. Možemo da krenemo ako ste spremni."

Horton je potapšao mekanu sportsku torbu koja se nalazila na sedištu pored njega. "Ovo je sve što mi je potrebno."

"Dobro." Džordž je pokazao palcem u pravcu svog kompanjona. "Ovo je agent Lumis - on i još jedan agent poći će vašim vozilom, tako da vam ono bude na raspolaganju kada odlučite da napustite Kendilend. Ako se slažete da me sačekate u mojim kolima, možemo ih pustiti da oni krenu prvi - čeka ih dugačak put."

"Naravno," složio se Horton. Izašao je iz karavana sa torbom u ruci i predao ključeve Lumisu. Dok je išao preko travnjaka prema suvozačevom sedištu SUV-a, Lumis je krenuo karavanom unazad, kao da se sprema da ode. Ali, u zadnjem trenutku snažno je ukočio i iznenada se zaustavio iza drugog vozila, na taj način zaklanjajući pogled sa glavnog puta.

"Požurite, doktore - imamo društvo," rekao je Džordž, dograbivši Hortona i gurnuvši ga napred. Horton se nije opirao, misleći da ga agenti štite. Vrata ispred Hortona su se širom otvorila i ruka iz automobila ga uvuče unutra. Ležeći, na leđima na podu, Horton je podigao pogled i susreo se sa licem čoveka koji je sebe nazivao Kit Hejvens.

"Pramena plana, doktore," rekao je i raspršio gorki aerosol Hortonu u lice.

Oko Hortona zavladaše tama i tišina.

Čula Džefrija Hortona su se budila jedno po jedno. U početku ga je sve što su mu govorili samo još više zbunjivalo. Čak i kada su poruke postale toliko uporne, da je bio primoran da ih prihvati kao stvarne, njegov zbunjeni um nije mogao da ih sabere.

Činilo mu se kao da nema ni ruke ni noge. U glavi mu je tutnjalo, a s vremena na vreme čulo se škripanje i lupanje. Grubo su ga gurali tamo-amo u zatvorenom prostoru koji je bio sačinjen od tvrdih i nepravilnih površina. Miris pregorelog ulja i budi palio mu je nozdrve. Lice mu se pretvorilo u skamenjenu masku bez ustiju. On je bio u tami, ali malo dalje naziralo se svetlo. Čuli su se glasovi, ali nijedna od reci koje je čuo nije imala smisla.

Onda je čuo zvuk koji je prepoznao - vrata automobila su se otvorila a zatim zatvorila uz tresak.

A zatim tu je bilo i nešto što nije bila baš tišina, ali je moglo da prođe kao tišina, nakon buke kojoj je bio izložen i zbog koje se osećao kao da su ga zaronili u kadu punu vode.

Opet su vrata zaškripala, ali ovog puta zvuk je bio bliži.

Iznenada, kada su strgnuli ćebe kojim je bio pokriven, obasjala ga je zaslepljujuće jaka svetlost.

Nalet čistog, slatkog vazduha.

Napokon je raspoznao gde se nalazi: ležao je na svojoj strani u zadnjem prtljažnom delu SUV-a, a zglobovi i članci su mu bili uvezani trakom.

"Doktore Horton. Nadam se da vam nije previše neudobno."

Glas mu je bio nepoznat. Žmirkajući kroz otvorena zadnja vrata SUV-a, Horton je prepoznao lice koje je išlo uz glas. Dukt traka zalepljena preko Hortonovih usana sprečila bi bilo kakav odgovor, čak i da nije još uvek bio isuviše ošamućen da bilo šta kaže.

"Izvucite ga odatle."

Dva muškarca su prišla, zgrabila Hortona za laktove, izvukla ga vam i postavila na noge. Hortonove noge skoro da su se savile pod njim; samo su ga ruke, koje su ga čvrsto držale, održavale u uspravnom položaju.

"Vreme je da se pristojno predstavimo," rekao je čovek koji je i pre govorio - čovek čiji je e-mail sve pokrenuo. "Ja sam pukovnik Robert Vilkins, regionalni komandant Narodne vojske istinoljubive pravde. A vi, doktore Horton, vi ste ratni zarobljenik."

Tek tada je Horton mogao da identifikuje zvuk koji se probijao do njegove svesti otkako su se vrata vozila otvorila - bilo je to mestimično puškaranje koje je dolazilo iz pravca drveća.

24
OD DIVLJAKA
DO NAUČNIKA

"Rat nije normalno stanje ljudske porodice na visokom stupnju razvoja, već samo odlika varvarizma koja istrajava kroz prelaz rase, od divljaka do naučnika."

- Elizabet Kejdi Stenton

Za šetnju kroz šumu koja je bila puna pripadnika Narodne vojske istinoljubive pravde, Džefriju Hortonu su skinuli traku sa gležnjeva i kolena, ali su je ostavili na zglobovima i ustima. Pukovnik Vilkins ništa nije govorio, ali je dozvolio Horotonu da vidi dovoljno i podigne svoj već visoki nivo straha skoro do nivoa panike.

Bilo je tu kamufliranih vozila - SUV-ovi, pick-up kamioneti, jedan Hamer, i dva karavana - sakrivena ispod mreže na obodu šume. Najmanje je tri vozila imalo postolja za automatsko oružje. Ostali su imali oklop od metalnih ploča oko odeljka za motor i protivavionsku izolaciju kako na prednjim, tako i na zadnjim vratima.

Zvuci puškaranja dopirali su sa streljačkog poligona, koji je imao šest streljačkih stanica, sa jedne strane kosog proplanka i zemljane nasipe na kojima su se nalazile mete, sa druge strane. Nedaleko odatle, Horton je krajičkom oka ugledao kako se među drvećem izvodi praktični kurs iz pucanja, sa simuliranim ljudskim metama koje se podižu i spuštaju.

Čak i na malo većoj udaljenosti od poligona bila je očigledna velika prisutnost vatrene moći. Svaki odrasli muškarac bio je naoružan, većina je nosila i puške i lično oružje. Puške su uglavnom bile marke Kolt AR-15 i drugi poluautomati u vojnom stilu, mada je Horton primetio više od jedne prave jurišne puške. U drugu krajnost je otišlo nekoliko starijih pripadnika narodne vojske, koji su nosili puške sa zatvaračem na ručno punjenje - za lov na jelene, i jedan kratkonogi, okruglasti gnom, koji je nosio Vinčester karabin.

Sve u svemu, Horton je izbrojao najmanje dvadeset i šest naoružanih ljudi i jedno desetak i više žena. Čuo je dečije glasove, ali najmlađa osoba koju je video bio je dečak koji je mogao da ima negde oko dvanaest ili trinaest godina, ali s obzirom da je i on bio naoružan, Horton ga je ubrajao u muškarce.

Bile su tu i dve dugačke zgrade za koje je Horoton mislio da su zajedničke spavaone, šator-kuhinja okružena klupama koje su napravljene od balvana, kupatilo, i red sivomaslinastih portabl toaleta. Spavaone su bile stare i podsećale su Hortona na oronuli letnji kamp. Kamp za olovne vojnike...

Malo dalje od te grupe nalazile su se dve nove čelične brvnare ispred kojih su stajali stražari. Sve konstrukcije su bile sakrivene u drveću, tako da se odozgo nisu mogle videti.

U nivou zemlje pa i niže, logor je mogao da se pohvali uskim rovovima na periferiji, streljačkim zaklonima u unutrašnjosti, i sa pet-šest niskih zemljanih nasipa koji su imali metalna vrata za zaštitu od oluje. Upravo su prema jednim od tih vrata vodili Hortona.

Vilkins je otvorio metalna vrata, a zatim se okrenuo prema Hortonu.

"Malo je tesno unutra, a ja ne želim da se ugušiš u sopstvenom izbljuvku," rekao je. A onda je, jednim brzim pokretom, pružio ruku i žustro povukao široku traku sa Hortonovih usana.

Sa trakom je povukao parčiće brade i kože, ostavljajući Hortona koji je zabrektao od iznenadnog bola dok su ga pratioci gurali kroz otvorena vrata i u jamu ispod zemlje: Nezgrapno se prevrnuo dva puta i na kraju je završio sa licem zagnjurenim u vlažnu, smrdljivu masu natopljenih opiljaka od drveta i blata. Kada su se vrata za njim zatvorila uz zveket, još jednom se našao u tami.

Kada su ponovo došli po njega, napolju je bilo mračno skoro kao i u jami. Kada se prohladni noćni vazduh uskovitlao kroz otvorena vratanca, doneo mu je do nozdrva sopstveni ponižavajući smrad - predao se pre ko zna koliko sati i potpuno se uvaljao u sadržaj jame.

"Vadite ga odatle," rekao je neko odozgo, i osetio je kako ga nečije šake hvataju za ruke i grubo ga izvlače kroz otvor.

"Smrdi kao tvor, pukovniče. Žalim sledećeg ko će koristiti Sklonište šest."

Horton okrenu glavu, tražeći pogledom Vilkinsa. Ugledao ga je kada je pukovnik ponovo progovorio.

"Očistite ga i odvedite u mušku kabinu," rekao je Vilkins, susrećući Hortonov ljutiti pogled sa hladnom ravnodušnošću. "Nakon toga spalite njegovu odeću."

Bilo je isuviše snažnih ruku da bi se borio. Skinuli su ga, stavili uz drvo i zapljuskivali ga naizmenično kofama hladne vode. A onda su ga tako golog, do gole kože mokrog, dok je nekontrolisano drhtao, uveli energičnim korakom u jednu od onih dugih kuća.

Pri svetlosti od tri usamljene sijalice koje su visile ispod krovnih skela, bacio je letimičan pogled na dugačak zid uz koga su bila postavljena po tri kreveta na sprat, zatim sto na kome se nalazio komset, prazna soška, i poluokrug nemih ljudi koji su ga čekali. U sredini se nalazio Vilkins, lice mu je bilo bezizražajno.

"Vinsente, daj doktoru Hortonu peškir," tiho je rekao.

Proćelavi čovek, koji je stajao na desnom kraju kruga, doneo je Hortonu platno pravougaonog oblika, veličine kuhinjske krpe. Još uvek dršćući, Horton je protrljao vlažnu kosu i mokra ramena, bezuspešno pokušavajući da zaboravi na svoje nago telo. Kao da čita Hortonove misli svojim hladnim i procenjivačkim pogledom, Vilkins je podigao ruku dajući signal nekome ko je stajao iza njega.

"Donesite odeću za doktora Hortona," rekao je Vilkins.

Odeća koju su mu doneli bila je poput zatvorskog kombinezona svetlo narandžaste boje, ali Horton je, bez obzira na sve, bio zahvalan. Istovremeno je bio zbunjen njihovom uviđajnošću. Više bi bilo u skladu sa tretmanom koji je do sada imao, da su ga ostavili golog i promrzlog da stoji tamo - a verovatno bi bilo u skladu i sa priručnikom za vođenje psihološkog rata iz kojeg je Vilkins izučio svoj zanat.

"Da li znate da doktor Horton i ja imamo zajedničkog poznanika?" pitao je Vilkins, pogledavši u stranu prema svojim kompanjonima.

"Jeste li vi to znali, doktore Horton?"

"Svet je mali," reče Horton i slegnu ramenima, odbijajući da bude doveden u iskušenju da pita ko je u pitanju.

"Sada je poznata pod imenom Pamela Bonaventir - ali to joj je venčano prezime, zar ne, Džefri? Kada je dobila Olimpijsku medalju iz streljaštva, bila je poznatija kao Pamela Horton."

Uznemirilo ga je što čuje sestrino ime iz Vilkinsonovih usta. "A odakle je vi znate?"

"Pa, za razliku od vas, Džefri, ona se ne krije. Putevi su nam se ukrstili na NTSA-ovom državnom prvenstvu iz sportskog streljaštva. Odlično je pucala, imajući u vidu da je Veis-Kušinga imala tek nekoliko meseci."

Uznemirenost je eksplodirala u strašan bes. "Šta - jeste li je vi to špijunirali?"

"Ne, ne bi se moglo tako reći. Otišli smo zajedno na ručak posle meča, i to je sve."

"Vi?"

"A što ne ja? Onda smo otišli na poligon i razmenili pištolje na nekoliko desetina rundi." Nasmejao se sebi u bradu. "Bojim se da je ona bila mnogo bolja od mene - centar meta, sa kojima sam ja vežbao, bio je veličine glave."

"Ako pokušavate da mi kažete da se možete dočepati i moje porodice..."

"Da se dočepam vaše porodice - ma, ne, doktore Horton, pogrešno ste me razumeli. Ja samo želim da znate da smo mi svesni vaše prošlosti. Mi znamo za Pamelu. Znamo da ste vi i vaš otac doživotni članovi NUS-a."

Horton se nije ni potrudio ni da ga ispravi.

"I šta vama sve to znači? Kakve to veze ima sa tim što sam ja ovde? "To znači da smo mi spremni da poverujemo kako ste vi bili nesvestan učesnik Brelandove velike izdaje," rekao je čovek koji je sedeo sa Vilkinsove leve strane. Imao je kukasti nos, američku zastavu prišivenu na reveru prljave žute košulje, i nemirnu desnu ruku. "To znači da ako nam kažete da niste znali šta su oni nameravali da urade sa vašim istraživanjem, otkrićete da smo raspoloženi da vam poverujemo."

"I onda mogu da idem?"

"I onda nam se možete pridružiti," reče Vilkins. "Možete nam pomoći da ispravimo stvari."

"Kako bih ja to mogao da uradim?"

"Otkrijte nam tajne Okidača i Prigušivača. A mi ćemo se pobrinuti za sve ostalo."

"Tajne Okidača," ponovio je Horton polako.

"Da," reče drugi muškarac. "Kako da zaštitimo oružje i kako da otkrijemo postojanje polja Okidača pre nego što u njega uđemo."

"Koji tipovi eksploziva su imuni na njega," dodao je treći muškarac, a za njim su se pridružili i ostali.

"Koliki je stvarni maksimalni domet."

"Koji od novih satelita imaju velike daljinske upravljače?"

"Šta će UN trupe koristiti umesto baruta..."

"Nema tajni," prekinuo ih je Horton.

"Molim?" reče Vilkins.

"Nema tajni. Sve sam objavio. Ništa nisam prećutao. Sve je u paketu koji smo objavili na mreži."

"A šta je sa Prigušivačem?"

"Ja nisam radio na Prigušivaču," usprotivi se Horton i namrgodi.

"Ali nema razlike - to je samo rafiniranija verzija Okidača. I on radi na principu iste nitratne hemijske reakcije. Moraju da imaju istu skalu umanjenja. I elektronika je verovatno podložna elektromagnetnom impulsu, kao elektronika Okidača, ili tog vašeg komseta i velike većine svega ostalog što se smatra delom civilizacije - nemate nuklearke, zar ne? Pretpostavljam da nemate."

"Niste nam rekli ništa Što već nismo mogli da pročitamo u Popularnoj nauci" reče čovek sa kukastim nosom, mrko ga posmatrajući.

"Zar ne razumete? U tome je stvar," reče Horton. "Nema ničega što treba znati a što nije objavljeno u Popularnoj nauci. Ja sam to otkrio da bi svi mogli da ga imaju. Nisam hteo da dozvolim da nestane, ali isto tako nisam hteo da dozvolim da ga kontrolišu ljudi koji žele da zadrže status quo. Ako to znači da ćete me ponovo staviti na listu izdajnika..."

Slegnuo je ramenima, glumeći nonšalantnost koji nije osećao. Ako njegov život zavisi od toga da li oni od njega imaju neku korist ili ne, onda nije imao mnogo čemu da se nada.

"Ako ne pokušate da nam pomognete da se odupremo tiranskoj vladi koja razoružava i pokorava ljude, onda vi i jeste izdajica." govornik pljunu prezrivo.

"Ja sam prvo njih razoružao. Zar to nije dovoljno?"

"Dođavola, ne!" reče jedan od ljudi odsečno. "Upravo nam je oružje dalo šansu u borbi protiv njih. Oni mogu da nađu zamenu za svoje oružje - oni imaju u svojim rukama najrazličitija sredstva manipulacije. Mogu ga zameniti prostim brojevima. Oni kontrolišu medije, novčana sredstva, i narod koji kao jagnje sisa sisu centralizovane vlasti. Mi moramo imati svoje oružje, doktore, da slomimo njihovu vlast. Moramo biti u mogućnosti da računamo na naše oružje, ako želimo da doživimo da ponovo budemo slobodni."

"Ne postoji mogućnost da se oružje zaštiti. Nikada nismo uspeli da saznamo kako se polje Okidača može otkriti sa velike daljine. Tako da ako je to ono što očekujete da vam kažem, pogrešili ste što ste me ovde doveli."

"Ako smo napravili grešku, ispravićemo je," reče Vilkins. "Ali da li ste vi apsolutno sigurni da nemate baš ništa za nas?"

Pitanje je bilo poput pretnje i Horton izbezumljeno poče prebirati što bi mogao baciti pred njih kao kosku. "Mogu vam reći da možete prestati da brinete zbog satelita. Domet varira sa promenom snage energije, baš kao što piše u priručniku - tako da je lako napraviti male daljinske upravljače, ali prosto nemoguće napraviti nešto što će funkcionisati iz orbite."

"Čak ni ako ga nuklearna elektrana snabdeva pokretačkom snagom?"

"Možda bi to bilo moguće uz pomoć elektrana koje mi ovde imamo. Ali sigurno nije izvodljivo sa onim vrstama koje možemo sagraditi gore.

"Znači to je moguće, ako je energija dovoljno jaka."

Horton okrenu glavu u pravcu odakle je dolazio glas. "Ali nema dovoljno energije - u tome je stvar."

Muškarčevo lice je poprimilo izraz gađenja i prezira kada je pogledao u Vilkinsa. "Kako možemo verovati bilo čemu što on kaže? On ili nije dovoljno upoznat sa svim tim da bi znao za Pink, ili je isuviše upetljan, pa je spreman da laže."

Horton pogleda Vilkinsa. "O čemu on to priča?"

"DARPA već dvadeset godina ima operativnu fabriku za mikrofuziju teškog hidrogena," reče pukovnik sporo i opruži noge.

"Ah, ma to je glupost. Smicalica sa interneta."

"Ne bih rekao. Izgrađena je za dugotrajne stelt špijunske avione, Šark i Falkon. Projekat Pink doboš. Ali sada ih ima svuda - u glavnim vladinim postrojenjima, radio stanicama, svuda gde će biti potrebni kada se krene sa zamračenjima. Pink možete otkriti pomoću starog tipa AM radija - uhvatite opseg smetnji na dužini dvadeset-četrdeset kada dođete u domet od nekoliko kilometara."

"Kakva zamračenja?"

"To je deo federalne strategije eliminisanja neprijatelja, u slučaju da dođe do građanske neposlušnosti."

Što se Hortona ticalo, razgovor je iznenada skrenuo sa puta u gusto žbunje nadrealizma. "Odakle vam te informacije? Sa vesti ili iz stripova?" upita on, njegov prezir pobedio je njegov oprez.

Vilkins nije pokazao nikakav znak uvređenosti. "Čak i neko ko je inteligentan i uspešan kao vi, može podleći kategorizaciji i propagandi - naši neprijatelji su vešti po pitanju kontrole uma i obmane. Mi ćemo vam pomoći da skinete maglu sa očiju, doktore Horton - a kada budete jasnije videli, ne sumnjam da ćete prionuti i svoje talente posvetiti našoj stvari."

"Šta sam ja onda: ratni zarobljenik ili regrut?"

"Šta biste želeli da budete?" upita Vilkins, ustajući da bi dao signal zadnjem delu publike. "Daćemo vam činjenice - pravu istinu. Vi ćete sami izabrati."

Dok su ga izvodili, Horton je spazio vreme na komsetovom ekran-blankeru. Pomoću te informacije, bilo bi mu dovoljno da samo nekoliko sekundi posmatra otvoreno nebo pa da oceni koliko su ga daleko odveli i u kom pravcu - rotacija sunčane lopte može da otkrije sve, onome ko zna da je pročita.

Ali strah čitave grupe da ih špijuniraju odozgo ga je u tome omeo.

Težak baldahin sačinjen od lišća ispod koga se skrivao kamp nije mu dozvolio ništa više, dok su ga vodili nazad u Sklonište šest, sem da baci jedan kratak pogled na delić noćnog neba.

Horton je zamolio da skrenu malo sa puta da ode do toaleta pre nego što ga ponovo zaključaju ispod zemlje, ali sve što je dobio od toga bio je krišom bačeni pogled u sopstveni lik u metalnom ogledalu. Delovao je ispijeno, izmučeno i neobjašnjivo staro.

"Da li ste uhvatili i doktora Brohiera?" pitao je dok su ga vodili u njegov majušni zatvor. "Je li i on u jednoj od ovih rupa?"

"Čak i kada bih znao, nemam ovlašćenje da vam to kažem," reče jedan od njegovih pratilaca ljubazno, dok je otvarao vrata od skloništa.

Nisu mu vezali ruke, što je bila velika milost, kao i sveža gomila opiljaka od drveta kojom su obložili sklonište.

Uspavao se uz zvuk glasova u daljini koje su pevale himne u slavu Bogu.

Monika Frensis nije mogla da poveruje u ono što je pročitala. Nedeljnom izveštaju o nadzoru doktora Džefrija Hortona dat je uobičajeni prioritet, iako mu je sadržaj bio potencijalno eksplozivan. Pošto je zaštitila svoj stoni komset, sjurila se niz hodnik Sektora 7 u potrazi za autorom izveštaja. Nije se zadovoljila da sedi tu gde je i da pošalje svoje vilenjake u potragu za Benhold Tustinom - morala je lično da mu saspe vatru u lice.

, Pronašla ga je u "pećini," domu odeljenja tehničke službe i njenim ultratajnim tehnologijama prikupljanja podataka, u kome nije bilo nijednog prozora. On je bio u bezbednoj kabini sa bibliotekarom informacionog sistema tehničke službe. Izraz na Tustinovom licu, u trenutku kada ju je ugledao, ispričao je ostatak priče: on je znao koliko je problem ozbiljan, i nadao se da će ga rešiti pre nego što ga ona primeti.

"Šta se desilo?" pitala je. "Vi ste trebali da održavate kontakt sa njim. To je direktno i izričito naređenje od predsednika lično."

"Ne znam šta se desilo. Jednostavno ne dobijamo nikakve povratne informacije od naših pingova."

"Šta kaže trejsing izveštaj?"

"Nema tragova aktivnosti na bilo kom od njegovih javnih računa. Kreditna kartica je korišćena pre nekoliko sati u Evanstonu."

"Čikago! On nije bio blizu grada većeg od Fergus Folza otkako ga mi pratimo."

"Svestan sam toga," reče Tustin smrknuto.

"Da li postoji mogućnost da je možda otkrio naše trejsere?"

"Nisam siguran."

"Da li ima još nečeg o trejsingu u izveštaju?"

"Samo GPS istorija za radare. Trag komseta se završio pre dan i po severno od O'Klera. Trag karavana se završio pre nekih šesnaest sati, nedaleko od reke Iron, u severnom delu Mičigena, negde između Lejk Superiora i Mičigena. Moguće je da su to dve tačke na istom putu."

"Znači karavan je otišao u Mičigen, a kreditna kartica u Ilinois?"

"Možda je prodao karavan..."

"Pretpostavljam da bi platio zadovoljenje svoje žudnje za punjenom čikaškom picom? Zašto me o ovome niste ranije obavestili?"

"Mi zapravo ne znamo da li stvarno imamo problem..."

Pogledala je pored njega prema bibliotekaru. "Proverite tu transakciju izvršenu u Evanstounu - saznajte da li je verifikovana otiskom palca."

Nekoliko minuta kasnije bibliotekar je imao odgovor. "Kupovina je izvršena bez kontakta - gorivo i pranje kola na automatizovanoj stanici."

"Mislim da imamo problem, gospodine Tustin. Koliko dugo ovo već traje?"

Tustin baci pogled na sat. "Gore dole nekih četrdeset i osam sati."

Odmahnula je glavom. "Bolje da odemo do direktora."

Džejkob Hilger, direktor DIA-e, proučavao je prikaz mesta i vremena događaja koji je Monika Frensis na brzinu napravila.

"Od prvog dana je u pitanju bio striktno rutinski posao nadziranja, zar ne?"

"Apsolutno," odgovori Tustin. "Bela kuća nikada nije iskazala nikakvo interesovanje. Nikada nije zahtevano od nas da mu se približimo. Čak mi nije poznato da je ikada bilo ko, sem gospođe Frensis, ikada video naše izveštaje."

"A šta je ovo?" pitao je Hilger, gledajući u nadzornika bezbednosti projekta.

"U pravu je. Dok smo mi pratili i konačno locirali doktora Hortona, doktor Brohier je već stavio Prigušivač u funkciju i uključio je u projekat i doktora Benington-Hejstingsa. Mi smo za svaki slučaj nastavili da pratimo doktora Hortona."

"Kako?"

"Preko globalnih strujnih polja radara na galeriji karavana doktora Hortona i u komsetu. Naši agenti su potajno pretražili karavan i zamenili su komset modifikovanim duplikatom. Tako da smo dobijali izveštaj o njegovom položaju svaki deseti put kada bi on apdejtovao podatke iz radne memorije. A mogli smo i da pingujemo radare u bilo koje doba za montiranje u realnom vremenu."

"Sve dok matični sistemi imaju struju," dodao je Tustin.

"Da li vam se ikada desilo da izgubite signal na neko vreme?"

"Samo smo jednom izgubili signal, sa karavana, u trajanju od sedam časova. Ali tog istog dana mu se karavan pokvario na putu i radili su mu hitnu popravku, a i platio je račun za novi alternator."

Napućivši usne, Hilger odmahnu glavom. "Ne bih rekao da je scenario sada isti."

"Ne, gospodine," složila se Frensis. "Mislim da ga je neko oteo."

"I meni se tako čini. Da li ste već poslali nekoga na teren da to ispita?"

"Tri tima - jedan smo poslali u Čikago, jedan je na putu prema severnom delu Mičigena odakle smo i primili signal, a treći se uputio ka zadnjem tačno utvrđenom položaju doktora Hortona u severnom Viskonsinu." Frensis pogleda na sat. "Trebalo bi da su već stigli tamo."

"Neće zateći Hortona," tiho je predskazao Hilger.

"Verovatno neće, gospodine. Ali možda nađu nešto što će nas odvesti u pravom smeru."

"Za početak bi bilo dobro da pronađu karavan. Ko je koordinator na terenu?"

"Kapetan Valen, sa Čekamegon šumskim timom."

"A je l' imamo nekoga na jezeru?"

"Molim?"

Hilger je vrhom prsta pratio serpentinu obale Lejk superiora u severnom Viskonsinu. "Pogledajte gde je bio. Ovo je ulaz u Atlantik - nema ni jednog jedinog kontrolnog punkta između njega i Evrope, ili Afrike, ili Južne Amerike. Doktor Horton bi mogao biti u bilo kom čamcu koji je veći Bostonskog Vejlera i koji je mogao da isplovi iz bilo kog pristaništa duž obale u poslednja dva dana. A odatle su već mogli da ga prebace na bilo koji drugi čamac."

"Ili u bilo koji hidroavion," dodao je Tustin.

"Pregrizi jezik. Dovoljno će nam biti teško da ga pronađemo čak i da je još uvek negde na jezeru. Bolje obavesti Obalsku stražu, postaraj se da smesta pošalju ljude u Su Loks, pokušaj da držiš stvari pod kontrolom. A u međuvremenu, stupi u kontakt sa Državnom izviđačkom službom i vidi šta oni mogu da nam kažu o jezerskom saobraćaju." Hilger uzdahnu. "Leto na Velikim jezerima. Možda ćemo morati da pozovemo celo odeljenje."

"Da li ćete obavestiti Belu kuću?"

Mršteći se, direktor reče: "Hajde prvo da vidimo da li možemo sami da otkrijemo šta se desilo; da sačekamo prve izveštaje sa terena."

Prvi izveštaji su stigli u ponoć, a ono što je u njima pisalo dovelo je nesrećnog i Džejkoba Hilgera do kapije Bele kuće. Pokazao je svoju identifikaciju kod skenera, i licu obezbeđenja, odakle su ga uputili u sportsku salu u Istočnom krilu - nekadašnju zbornicu Breland je opremio Nautilus opremom, trakom za trčanje i veslo mašinom.

Pre nego što je Hilger stigao do sale, prošao je pored još dve kontrole službe obezbeđenja, a pridružio mu se i načlnik štaba Čarls Po. "Ostavio si Amandu da se sama brine o bebi večeras, je li Džejkobe?" reče Po veselo. Kako je Gavin?"

"Raste kao korov," odgovori Hilger. "Da li ti ikada ideš kud, Čarli?"

"Zašto bih? Imam ormar ispod stepenica, vreću za spavanje, i svoju ličnu džepnu bateriju - plus znam gde stoje državni ostaci od ručka. Stigli smo, evo tu prođi."

Zatekli su predsednika kako na ivici klupe u zadnjem redu briše znoj omanjim peškirom. Njegov Filadelfija Filis dres je bio vlažan od znoja skoro do struka.

"Da li je iko od vas, gospodo, primetio da kada se približite četrdesetoj vežbate duplo manje, a završite isto onoliko umorni i znojavi kao i pre?" upita Breland, sitnim potezima tapkajući i brišući vrat. "Ne znam kako su Rajan i Spon igrali toliko dugo?"

"A ja ne znam ko su Rajan i Spon," reče Po. "Da li je iko od njih dvojice imao dobar skok-šut?"

"Paganine," reče Breland. "Džejkobe, šta imaš za mene?"

"Džefri Horton je nestao. Izgleda da je otet."

Peškir je iskliznuo iz Brelandovih ruku. "Pričaj, dođavola. Šta se desilo?"

"Ispričaću vam ono što znam, a što je mnogo manje od onoga što bismo voleli da znamo," reče Hilger. "Pre dva dana, doktor Horton je vodio razgovor na obezbeđenoj liniji sa nekim ko je prevario račun Ministarstva odbrane. Ne znamo sa kim je razgovarao niti o čemu su razgovarali, ali izgleda da se odmah nakon toga spakovao i odvezao do civilnog aerodroma Hejvard. Tamo se nešto desilo."

"Kako to znate?"

"Od tog trenutka nadalje, signali komseta i karavana doktora Hortona su lagano počeli da se razdvajaju, sve dok se nisu našli na udaljenosti od dvadeset i pet kilometara, a kretali su se u pravcu juga putem U.S.53 prema O'Kleru."

"U pitanju su dva vozila."

"Verovatno - nemamo nikakvih tragova da je Horton u bilo kom od njih. Signal sa komseta se gubi negde u blizini Čipava vodopada. Signal sa karavana se nastavlja prema istoku do Vosoa, a zatim opet u pravcu severa i ide u Mičigen."

"Voso? To je jako blizu Tigertona, zar ne?" pitao je Po.

"Da, to smo primetili."

"Tigerton?" pitao je Breland.

"Nekadašnji dom Pose komitatusa," odgovori Hilger. "Da još uvek postoje, sigurno bi se našli na spisku dežurnih krivaca."

"Jesmo li mi sigurni da oni ne postoje?"

"Pa - verovatno JATF može da vam kaže više o tome od mene," reče Hilger, koji je delovao kao da mu je pomalo nelagodno. "Znamo samo da je karavan ostavljen na prašnjavom putu na rubu nacionalne šume Otava. Rasklopljen je i neko je pokušao da zapali ono što je ostalo od njega pomoću zapaljive bombe - dim je privukao pažnju jednog pripadnika Šumarske službe, i to je razlog što smo mi do njega tako brzo došli."

"Bomba? Da nije možda šibica ubačena u rezervoar?"

"Ne - vojna magnezijumska signalna raketa, verovatno sa tajmerom ili štapinom, što im je omogućilo da poprilično odmaknu pre nego što je eksplodirala. Morali smo da skinemo serijski broj sa zadnje osovine da bismo bili sigurni da u pitanju Hortonov karavan."

"Gospode," začudio se Breland.

"Trebalo bi da nam kažete koliko daleko da idemo," rekao je Hilger. "Mi zaista nismo dovoljno stručni, a nemamo ni potrebna ovlašćenja da bismo sproveli kriminalnu istragu - mada smo spremni da pomognemo svim unutrašnjim obaveštajnim izvorima koje imamo. Ali neko drugi bi morao da preuzme slučaj."

Breland pogleda u Poa. "Kakav nam je izbor? FBI?"

"Ako bismo se držali pravila, trebalo bi da predamo slučaj FBI-u," složio se načelnik štaba. "Ali njihov pravilnik je najdeblji, što znači da nisu najbrži. Šta je u opasnosti - Hortonov život, ili nešto mnogo važnije od toga za državnu bezbednost? Od kakve je on koristi onima koji su ga oteli? Šta on zna?"

"Ne mnogo," odgovorio je Hilger. "Već neko vreme, po sopstvenom izboru, on nije uključen u projekat i nema nikakve informacije. Pored toga, najveći deo materijala o Okidaču već je efikasno deklasifikovan, zahvaljujući ljudima iz Terabajta koji su sve objavili. Mislim da je rizik po državnu bezbednost neznatan."

"Ali, da li možemo biti sigurni da otimači to znaju?" pitao je Breland.

"Možda. Znali su kako da dođu do njegove privatne adrese i šifriranih indikatora i kako da nasamare zaštićeni komlink Ministarstva odbrane. To je pravo pitanje koje sada treba postaviti, a koje se tiče državne bezbednosti - ko god da ga je oteo morao je imati pomoć od nekoga ko ima pristup Pentagonovom komnetu. To je dovoljan razlog da se prione na posao."

"Dovoljan razlog je i život doktora Hortona," oštro reče Breland. "Možda razlog njegove otmice nije da bi iz njega izvukli bilo kakve informacije. Ima tu dosta ljudi koji bi možda Želeli da mu se osvete."

"Kad želiš da se osvetiš nekome, ubiješ ga na neki gadan način, a zatim ostaviš telo na vidno mesto da ga pronađu," reče Po ozbiljno.

"Znači ti misliš da to nije razlog?" pitao je Breland. "Koje su ostale varijante, Čarli?"

"Vojni obaveštajci bi mogli to da odrade pod izgovorom da je teritorija pod zaštitom Ministarstva odbrane narušena. Kad smo već kod toga, i CIA bi to mogla da odradi, pod uslovom da smo spremni da se pretvaramo da je narušavanje teritorije izvršeno iz inostranstva, a ne iznutra."

"Da je tvoj brat u pitanju - ili tvoj sin - i da je tvoj prevashodni cilj da ga pronađeš i izvučeš nepovređenog..."

Po i Hilger razmenjaše poglede. "Hteo bih da to obavimo u najvećoj tajnosti, da ih ne uplašimo," reče Hilger. "Sve mora biti obavljeno van očiju javnosti, podeljeno između obaveštajnih i kriminalističkih službi. Recimo ovako: Jedinica 13 je jedinstvena komanda specijalnih snaga domaćeg antiterorističkog tima. Tesno ih povežemo sa obaveštajnom službom Ministarstva odbrane, CIA-om, Državnom izviđačkom službom, SDB-om i damo im njihovu glavu. Nije isključeno da već imaju listu osumnjičenih,"

"Šta će biti potrebno da se sa tim krene?"

"General Stepak može da bude koordinator," reče Po. "Ionako svi oni koje želimo da uključimo njemu podnose izveštaje, izuzev Kompanije - a i to može da se sredi."

"U redu. Ako treba nešto da potpišem, sastavite to što pre."

"O tome ćemo se pobrinuti kasnije," reče Po.

"Imam jedno pitanje...," počeo je Hilger.

"Kaži."

"Doktor Brohier? Da li bi trebalo da ga obavestimo? Da li bi trebalo da uključimo bilo koga iz Terabajta?"

"Gde je doktor Brohier sada?

"U Merilendu, gde živi i radi u vili Arona Goldstajna. Mada, kako mu je zdravlje narušeno, ne bi uopšte trebao da radi - trebalo bi da je u bolnici. Ali on to nikada ne bi prihvatio." Hilger se tužno osmehnu. "Zato je Goldstajn pretvorio dve sobe u zadnjem delu vile u urgentnu poljsku bolnicu i obezbedio kompletno osoblje hitne pomoći, uključujući i kardiologa. Svi oni su na dužnosti dvadeset i četiri sata dnevno. Po zadnjoj informaciji koju imam, doktor Brohier još uvek nema predstavu da su oni tamo, kao ni da se čitava svita biomonitora nalazi u njegovom krevetu."

"Mislim da bi on voleo da ima informacije o Hortonu," konstatovao je Breland.

"Kakvu korist bi imao od bilo kakve informacije?" pitao je Po. "Je l' to postoji neka druga strana medalje koju ja ne vidim? Obavestićemo ga kada se sve završi i kako god da se završi i na taj način ćemo ga poštedeti neizvesnosti."

Na to ga Breland samo pogleda nesrećno, ali se ne usprotivi. "Pretpostavljam da treba da probudim generala Stepaka."

U zoru se Džefriju Hortonu po prvi put pružila prilika da osmotri svoju zatvorsku ćeliju. Već ju je ispitao rukama, ali samo je pogled na nju mogao da je učim stvarnom.

Slabi sjaj dnevne svetlosti koji se tu i tamo probijao u ćeliju, otkrio je tri proreza za oružje koji su istovremeno imali ulogu ventilacije, kao i dimnjak veličine pesnice koji se nalazio iznad njega i koji je obezbeđivao protok vazduha. Čelična tavanica u obliku kupole, takođe je imala kuke na kojima trenutno nije bilo ništa okačeno, a koje su verovatno bile namenjene flašama za vodu, fenjere, i ostali pribor. Tri stepenika visećih merdevina njihale su se ispod vrata.

Ispod tavanice, pružali su se zidovi od napakovanog crnog blata i žilavog korenja koje je bilo isečeno lopatom. Sklonište šest je bilo taman toliko duboko da u njemu može da stoji odrastao čovek i puca kroz proreze za nišanjenje u nivou ramena, i taman toliko širok da se porodica od četiri ili pet članova šćućuri oko nogu nišandžije.

Činjenica da su skloništa bila napravljena u stambenoj zoni kampa mnogo je govorila Hortonu o stavovima onih koji su ih sagradili. Po Vilkinsovom i mišljenju njegove vojske bilo je sasvim za očekivati, prosto se podrazumevalo da će, ako ih otkriju, napasti ubojitom snagom. Horton je sumnjao da su oni uopšte videli postojanje bilo koje druge mogućnosti. Ako ih i napadnu - predaja nije ulazila u jednu od mogućnosti - bili su spremni da pošalju svoje porodice u skloništa i da se bore do smrti.

To su bila ratna pravila za koja su se spremili. Oni su već bili u ratu - u ratu protiv sveta koga se on odrekao.

Kada je to spoznao, Horton je shvatio da mu je jedina šansa da se pridruži revoluciji, ili da se ponovo vrati u svet - i da će cena koju će platiti, ako napravi pogrešan izbor, biti jako visoka.

Došli su po njega rano i dozvolili mu ne samo da ode u klozet, već i da se istušira pre nego što su ga odveli u krug za ručavanje gde je dobio zadnji tanjir ostataka kajgane sa mesom, sastrugane iz ogromnog tiganja. Prvi put je jeo otkako je kupio kup kod Risija dok je čekao u karavanu na aerodromu pre dva dana - ili je to bilo pre tri dana? Jeo je halapljivo, jedva svestan ukusa onoga što je stavljao u usta i zalivao kriglom za kriglom flaširane vode, sve dok nije osetio neprijatnu težinu u stomaku.

Nije govorio dok je jeo, a ni žene ni deca, koji su završavali svoje obroke kada je on stigao, nisu progovarali ni reč. Ti nemi razgovori su bili toliko zbunjujuće banalni, tako da je postao akutno svestan svog položaja autsajdera i izgnanika iz društva.

Tek kada se pukovnik Vilkins pojavio i seo na klupu sa njegove desne strane, Horton je osetio da neprijatna drhtavica polako jenjava. "Da li se osećate bolje sada kada vam stomak nije skroz prazan?"

"Skoro civilizovano," reče Horton. Oklevao je za trenutak, a zatim dodao:

"Hvala."

"Ah, treba da zahvalite Džin," rekao je Vilkins, pokazujući rukom prema ženi širokih kukova koja je sedela na drugoj polovini kruga, mirno srčući kafu. "U Bivak kafeu meni je oskudan, ali Džin ume da od običnih sastojaka napravi jelo iz snova, Čak i kad su sve što imamo jedna šerpa i tiganj."

Od njegovih pohvala rumenilo joj obli obraze, ali joj se izraz lica istog trenutka zaledilo kada je Horton pokušao da joj uhvati pogled i zahvali joj se i u svoje ime. "Svoju zahvalnost trebate prvo uputiti Gospodu, a ne meni."

Vilkins se blago nasmeja. "Niste se pomolili pre nego što ste počeli da jedete, zar ne, Džefrl? Uskoro ćete shvatiti da to ne prolazi tek tako za Džininim stolom."

"Bojim se da sam izgubio naviku."

"Mi vam možemo pomoći da je povratite," reče Vilkins. "Je li sve spremno tamo?"

"Da."

"Onda hajde da prošetamo."

Vilkins je dao voljno dvojici muškaraca koji su čuvali Hortona i poveo ga laganim korakom prema istoku, niz šumovit vrh grebena. "Čuo sam da ste se raspitivali za Karla Brohiera."

"Interesuje me da li ste i njega uhvatili i da li je dobro."

"Na prvo pitanje mogu da vam odgovorim sa mnogo više sigurnosti nego na drugo. Ne, nismo oteli doktora Brohiera. Zbog svojih godina, socijalističkih političkih stavova i nepopravljivog ateizma, nije nam bio privlačan."

"Objasnite mi onda kako ste znali da vas laž o njegovoj bolesti neće odati. Da sam umesto one poruke stupio u kontakt sa Karlom..."

"Vaši pozivi su bili preusmereni na satelitu. Jednostavno inkrementovanje adrese virusom. Nije postojala šansa da razgovarate sa bilo kim osim sa glasovnim datotekama na komsetu koji je bliži Roki (stenovite) nego Smoki (zadimljenim) planinama."

"Znači Karl je dobro?"

"Ne znam," reče Vilkins. "Znam samo da se povukao iz javnog života pre nekih osam nedelja. Kad biste nam rekli gde se nalazi, možda bismo i mogli da saznamo kako je."

"Ne znam gde se nalazi."

"Aha," prokomentarisao je Vilkins. "Da li ste učili istoriju, doktore Horton?"

"Ne više od onog Što mi )e bilo potrebno da zadovoljim ono što se od mene zahtevalo na studijama iz oblasti društvenih predmeta."

Vilkins je klimnuo glavom zamišljeno. "Bojim se da to znači da ste savršen primer prosečnog Amerikance - blagosloveno neuk. Rigorozne studije istorije su iz škola isterale feministkinje i crnački rasisti, pod izgovorom da nemamo šta da naučimo iz života mrtvih belaca. Verovatno ste bili podvrgnuti 'Savremenim svetskim studijama' ili nekom drugom aromatičnom i prividno prijatnom multikulturalizmu."

"SS-201, 'Savremeni poblemi u međunarodnim odnosima.'"

"A 'savremeni' se odnosi na period 'u životu studenata tinejdžera.' Vidite, oni zaista ne žele da javnost shvati. Ne nude oni obrazovanje, već programiranje. Prodaće vam bilo koju vrstu trulog voća, ako se postaraju da zaboravite kakvog je ukusa 'prava stvar.'"

"Šta je pozadina svega toga?"

"Svakom genocidu u dvadesetom veku prethodila je kontrola posedovanja oružja. Svaki totalitarni režim dvadesetog veka hteo je da ima monopol nad oružanom silom. Istorija otkriva da postoji prirodna blagonaklonost vlada prema tiraniji, a istovremeno dokazuje da jedina nada uspešnom otporu lažima leži u pravu slobodnih ljudi da poseduju i nose oružje.

"To je pravi razlog postojanja Drugog amandmana u Ustavu. A ne da bi lovci nastavili da se bave sportom ili da bi bogataši sačuvali imovinu. Čak ni da bi se žene odbranile od siledžija, ili da bi muškarci zaštitili svoje porodice od krvoločnih zveri - bilo ljudi ili životinja.

"Ne, potrebno nam je oružje jer želimo da nas se vlada plaši. Ako zaborave da se plaše i zaborave šta trista miliona različitog oružja u rukama sedamdeset miliona patriota može da uradi policiji koja ne štiti, sudijama koji ne kažnjavaju i zakonodavcima koji donose pravila za svakog osim za sebe i vojnicima koji poštuju neustavna naređenje, e onda mi imamo moralnu obavezu da ih na to podsetimo."

"'Drvo slobode...'"

"'...se mora s vremena na vreme osvežiti krvlju i patriota i tirana.'" Zastajući, Vilkins podvrnu desni rukav i otkri tetovažu drveta sa crvenim korenjem odmah ispod ramena. "Doktore Horton, to treba da piše u Ustavu - u samom Drugom amandmanu. Osnivači su propustili priliku da značenje Drugog amandmana učine savršeno jasnim. Oni koji izučavaju istoriju znaju da je Drugi amandman centralno vladimo dugme za samouništenje. A bojim se da ste vi odgovorni što su žice presečene."

"To nije fer," reče Horton. "Okidač je otkriven sasvim slučajno - sposobnost nauke za srećno slučajno otkriće. Mi nismo radili na razoružavanju. Nismo radili za vladu. Otkrića dolaze neočekivano, kada ona to žele. Da to nismo otkrili mi, otkrio bi neko drugi i to jako brzo."

"Nemam pritužbe na vaše ponašanje kao istraživača, doktore. Vaše ponašanje kao građanina je ono što dovodim u pitanje. Zamislite samo kakvo bi moćno oružje demokratije Okidač bio u rukama patriotske narodne vojske. Sledeći put kada bi se vlada usudila da pošalje svoju tlačiteljsku vojsku, mogli bismo da ih vratimo nazad razoružane, izbačene iz stroja i obeshrabrene - bez ikakve ideje o tome kako je do toga došlo."

Na tu pomisao Vilkins se samo čežnjivo osmehnuo. "Oh, samo da dočekam taj dan..."

Onda je odmahnuo glavom. "Ali predati ga u ruke Vašingtonu - ne, to je bila strašna greška. I osim ako ne ispravite tu grešku, bićete odgovorni za tiraniju koja će nesumnjivo uslediti.Oni se sada ničega ne boje."

"Ja sam Okidač dao svakome," rekao je Horton. "Karl je to isto uradio sa Prigušivačem. Tako i treba da bude. Nema monopola. Nema disbalansa moći. Nema tajnog oružja."

"Siguran sam da vam je to bila namera. Ali očigledno, još uvek niste ocenili dubinu njihove prevare. Izdali su vas."

"O čemu vi to govorite?"

"Federalci nisu ukinuli ili povukli iz upotrebe sistem pojedinačnog oružja. Svaki borac i dalje provodi isto onoliko vremena vežbajući na svojoj M-16 kao što je to oduvek radio. Lejk siti fabrika vojne municije u Misuriju i dalje radi punom parom. Svaka značajnija policijska snaga u zemlji još uvek ima gestapo jedinicu koja ima držač za AR-15." Prestao je da hoda i okrenuo se prema Hortonu. "A sada vi meni kažite, zašto bi se oni podvrgavali tolikim mukama i troškovima, da su zbog tih desetina hiljada Okidača i Prigušivača u podrumima, ormarima, gepecima i koferima, puške izbačene iz upotrebe?"

"Po inerciji. To je nešto u šta se razumeju. Zbog profesionalnog opreza. Da bi izbegli budući šok. Zbog političkog udara vojnih plaćenika..."

"Previđate očigledno objašnjenje."

"A to je?..."

"Država je uspela da uvede Okidač u živote ljudi kao da je u pitanju neki slatki kućni ljubimac koji će odrasti i postati prijatelj njihove dece, a noću će štititi kuću. Jedini problem je u tome što ga je vlada već istrenirala da legne na komandu - tako da njima ne predstavljao pretnju."

Horton žmirkajući pogleda komandanta narodne vojske. "Izvinite, ali ne razumem o čemu pričate."

"Zadržali su svoje oružje jer znaju da će i dalje moći da ga koriste. Nama su dozvolili da posedujemo Hortonove izume jer znaju da mogu da ih isključe u svako doba - što će i učiniti onog trenutka kada se mi zbog njih potpuno razoružamo. Ali nikada neće dozvoliti da mi njih razoružamo, doktore Horton. Čak ni za milion godina."

"Mislite da postoji neka vrsta strujnog kola na daljinsko upravljanje u Okidačima koji su u posedu civilnih lica? Da vas pritiskom na neko tajno dugme mogu ubiti?"

"To je jedino razumno objašnjenje. Ali mislim da to postoji u svima njima, a ne samo u civilnim modelima - oružje ume i da promeni stranu u toku rata."

"U to ne verujem."

"Oh, da, da postoji. A vi ga možete pronaći za nas, doktore Horton - ako već ne znate gde se nalazi."

Vilkins nastavi da hoda, ne dajući bilo kakav znak da je primetio ili da mu je uopšte stalo da li ga Horton prati. Fizičar baci kratak pogled oko sebe da vidi da li ga još neko posmatra; kada je otkrio da nema nikoga na vidiku, za trenutak je pomislio da pojuri u šumu. Ali bilo je prerano. Nije imao ništa na šta bi mogao da računa, čak ni predstavu o tome gde se nalazi, i stoga ni pravu šansu za beg - a naročito u svetlo narandžastom kombinezonu. Tako da je umesto da pobegne, požurio za Vilkinsom.

"Vidite, pukovniče, to je jednostavno nemoguće. Ti sistemi su napravljeni u Aurum industrijama. Ne verujem da bi Aron Goldstajn imao bilo kakvog udela u jednoj takvoj suludoj zaveri."

"Zašto ne? Imućna elita je oduvek podržavala kontrolu posedovanja oružja. Da vi posedujete fabrike i banke, da imate vojsku i policiju da zaštiti vas i vaše - imali biste razloga da poželite da se siromašna i nadničarska radnička klasa razoruža. Bogati jesu država, doktore Horton."

Šmrknuo je prezrivo. "Pored toga - Jevrejin da prodaje robu po fabričkoj ceni? Šta još treba da čujete?"

"Zaboga, on je humanitarac - veruje da je oružje sredstvo za ugnjetavanje, a ne oslobađanje. A ima i dobar razlog da u to veruje."

"Dokaz u šta on stvarno veruje je ugraviran u kontrolne znakove svakog Okidača i Prigušivača koji proda."

"Siguran sam da je tako - ali sam isto tako siguran da grešite po pitanju toga šta je ugravirano." Horton je osetio kako mu bes raste i crvenilo obliva vrat i širi se na obraze. Je l' imate jedan ovde?"

"Okidač? Da, naravno. Upoznaj svog neprijatelja, kaže Biblija. Aha - evo, dođite ovamo. Ovo sam hteo da vam pokažem."

Razdraženo uzdahnuvši, Horton krenu za Vilkinsom kroz čvrst zid od šiblja koje im je blokiralo put. Na drugom kraju nevidljive staze, zemlja ispred njih se postepeno ugibala, spuštajući se strmo prema kamenitoj livadi koju je na pola presecala plitka reka. Iznad livade uzdizala su se brda, neka obrasla drvećem, neka gola kao padina u podnožju. Vilkins se provukao između stabala hikori drveta i velike okruglaste stene koja je štrčala iz zemlje.

"Mogli ste da mi pošaljete razglednicu," reče Horton. "Ne znam u šta gledam."

"Znam da ne znate," odgovori Vilkins. Zamahnuo je rukom, obuhvatajući celu panoramu. "Sve je izgledalo ovako pre nego što su stigli ljudi. Nema nijednog traga ljudske ruke. Da li znate kolika je to danas retko?"

"Da li to znači da ste vi konzervator prirodnih bogatstava? Nikada ne bih mogao ni da pretpostavim da je to vaš motiv."

"Ispred vas je velika lekcija koju ćete naučiti, samo ako dozvolite sebi da je prepoznate..."

"'Pazite gde stajete' prvo je što mi pada na pamet."

Suština prirode je sloboda. U njoj ne postoje zakoni, propisi, ugovori, nema formulara, spisaka i poreza. I čovek je, u svom prirodnom stanju, takođe slobodan. To su prava koja nam pripadaju po prirodi stvari, Džefri - Bog je garancija da imamo svoje mesto u Njegovoj tvorevini, a Njegova promisao je neophodno sredstvo da ispunimo svoju dužnost. Upravo je to ono što bi Ustav trebao da štiti - pravo slobodnog hrišćanina i hrišćanke da slede svoju veru i savest. Nijedan drugi zakon nije važniji od Njegovog svetog zakona. Nema većeg autoriteta od Njegove istine.

"Napustili smo taj koncept, a naši ljudi, naš narod bačen je u tamu. Ali mi smo pronašli način da se vratimo na pravi put i da pokažemo put i drugima. Mi živimo u Svetlosti, Džefri - u Svetlosti Njegove ljubavi. Ti treba da odabereš da li želiš da živiš u Svetlosti, ili da se vratiš u tamu. Moraš odlučiti kuda odavde ide tvoj put."

Da li je to bila pretnja, ili samo vatrena retorika pravog vernika? Horton nije bio siguran, ali to ionako nije ni bilo važno. On je već bio odlučio.

"Rekli ste da u kampu imate Okidač?"

"I Okidač i Prigušivač - oba su naravno bezopasna."

"Pogledaću ih," rekao je. "Videću da li mogu da pronađem vaše daljinske komande. Ali odmah da se razumemo, siguran sam da ću vam dokazati da niste u pravu što se toga tiče."

Vilkins se tolerantno osmehnu. "A ako kojim slučajem otkrijete da jesam - hoćete li to prihvatiti?"

"Mogu vam obećati da je moj um u najmanju ruku otvoren koliko i vaš, pukovniče."

"Zar?" reče Vilkins. "Hajde da vidimo."

Mark Breland je naredio generalu Stepaku da mu donosi apdejtovane izveštaje tri puta dnevno - u osam ujutru, u dva po podne, i u osam uveče. Međutim, ipak nije mogao da izdrži da dugo bude van Operativne kancelarije iz koje je Stepak rukovodio potragom za Džefrijem Hortonom.

Ostatak Brelandovog rasporeda nije bio ni približno toliko ubedljiv da bi mu privukao pažnju - preliminarni sastanak licem u lice sa kongresmenima u vezi budžeta, nedeljna telekonferencija sa stranačkim liderima u vezi jesenje kampanje, ceremonija u Rouz Gardenu u čast najboljih ovogodišnjih naučnika, privatni ručak sa Ejmi Roše, bejzbol utakmica na Južnom travnjaku sa druželjubivim kuririma iz Bele kuće.

Međutim, samo je ručak bilo moguće otkazati bez komplikacija, te je Breland to i učinio, uz poljubac, izvinjenje i obećanje. Iskoristio je taj sat da ode do Operativne kancelarije, koja je do tada već bila pretvorena, iz svoje uobičajene dremljivosti, u prometni krizni komandni centar. Više od desetak specijalaca obaveštajaca se nalazilo u komandnoj stanici, a mnoštvo oficira, starijih i po rangu i po činu od njih, virilo je preko njihovih ramena, tiskalo se oko stonih monitora i konsultovalo sa Stepakom.

"Je l' napredujete, generale?" pitao je Breland kada se pridružio sekretaru odbrane, koji je stajao sa CIA-inim predstavnikom unutrašnje obaveštajne službe kraj table sa mapom.

Stepak se iznenađeno okrenu. "Gospodine predsedniče, dobar dan - izvinjavam se, nisam video kada ste ušli."

"Ja sam kriv. Došao sam nepozvan." Breland je pogledao pored Stepaka prema čoveku suvonjavog, duguljastog lica i očima poput žeravice. "Gospodin Tom, zar ne?"

"Da, gospodine. Upravo sam govorio generalu Stepaku o aktuelnim izvorima."

"Onda izvolite, nastavite."

Torn klimnu. "Trenutno se osam izviđačkih Global Hok aviona nalazi iznad Viskonsina, Ilinoisa, Minesote, Indijane, Mičigena i južno-centralnog dela Kanade. Satelit Kihoul 15 je takođe premešten da bismo što bolje pokrili osnovnu oblast u kojoj se vrši potraga. Skoncentrisali smo se na poznate antivladine organizacije koje operišu na području pet država, i koristimo informacije koje nam pruža Udružena anti teroristička operativna taktička grupa. Ali, isto tako dozvoljavamo operaterima izvesnu slobodnu delovanja, s obzirom da je možda neka nova grupa u pitanju."

"Da li ste možda nešto već opazili?"

"Ne još. Ali analitičar SDB-a je iskopao nekoliko slika iz arhive - Hortonov karavan na Hejvard aerodromu, a zatim putovanje u konvoju sa SUV-om na putu U.S.53, nekih devedesetak minuta kasnije. Izgubili smo ih ispod nekih kumulostratusa zbog kojih je sve od O'Klera pa zapadno do Sijuks vodopada zatamnjeno. Ali imamo dobar ultracrveni profil SUV-a - ako ga ponovo pogledamo, možda ćemo i moći da ga prepoznamo."

"Šta se dešava sa potragom na Lejk Superioru?"

"Obalska straža je to uzela na sebe. Mada, iako imaju dovoljan broj ljudi, poslali smo na jezero kompletne četiri i šest UDT-12 i SEAL timove, čamcima u koje mogu da stanu četiri člana posade i pozajmili smo tri float-koptera od Kanađana. Međutim, ništa nismo pronašli za sada. Intuicija mi govori da su počinioci domaći i da se i oni i Horton nalaz negde u komšiluku. Problem je u tome što sa svakim satom taj komšiluk sve više i više širi."

Breland je pogledao po sobi i zaustavio pogled na Monik Frensis. "Kako je došlo do toga, Rolande? DIA je trebalo da bude u kontaktu sa Džefrijem. Lično sam to naređenje izdao Hilgeru."

"Teško je održavati kontakt sa nekim ko ne želi da ima mnogo kontakata," odgovorio je Torn umesto generala. "Na kraju završite tako što morate da se oslanjate na tehničke, a ne ljudske izvore, a kada saznate da je došlo do prekida komunikacije već je kasno, jer ste ih izgubili."

Još uvek se mršteći, Breland uzdahnu. "Možda je vreme da pronađemo neki lični trejser koji se može ugraditi u ljudsko telo."

"Stavićemo na spisak, gospodine predsedniče. Ali njihova upotreba generalno zahteva saradnju osobe koja se prati," reče Torn, u istom stilu. "Dejstvo verzija za oralnu upotrebu prolazi u roku od nekoliko sati. Ampulirane zahtevaju zasecanje i periodična indukciona punjenja."

"Izgleda da nisam u toku sa špijunskom veštinom."

"Uvek postoji način da uradite sve što zamislite," reče Torn ljubazno. "Samo vam je potrebna moć rasuđivanja."

Već dva dana Džefri Horton je uživao u, kako je on mislio, probnom članstvu u Narodnoj vojsci istinoljubive pravde.

Iako je još uvek bio u obavezi da nosi narandžasti 'hodajuća meta' kombinezon, dali su mu krevet u muškoj spavaoni, pravo da po prvi put obeduje sa muškarcima, i slobodu da ide kad god hoće u kupatilo i nužnik i to bez pratnje. Te privilegije je zaradio tako što je veći deo i dana i noći provodio u zagušljivoj metalnoj baraci bez prozora gde je analizirao komandni i kontrolni sklop ranijeg Siarsovog modela Okidača i noviji ADT-ov model Prigušivača.

Vilkinsov glavni tehničar, Frenk Šrier, je zamenio izlazne stadijume obe jedinice jednostavnim statusnim svetlima. Šrier je takođe neprestano lebdeo u Hortonovoj blizini, za sve vreme dok je ovaj bio u baraci. Kombinacija tehničarevog preventivnog petljanja i njegovog stalnog prisustva učinila je da nestane Hortonova ionako slaba nada da će moći da upotrebi uređaj protiv onih koji su ga zarobili.

To mu je ostavilo još slabiju nadu da će uspeti da izađe iz improvizovane laboratorije sa nekim nepobitnim dokazom koji će promeniti Vilkinsovo mišljenje - ili njegovo sopstveno.

Makar su mu obezbedili najbolji alat. Lodžik proub je bio uređaj za dešifrovanje PM Tehnologije, pronađen u pozadinskim laboratorijama širom sveta. Dijagnostički analizator je bio Zoftvekov Mastermajnd, koji je dizajnerima bio draži, a bogami i 'šifrokradicama' koji su operisali i sa jedne i sa druge strane zakona. Referenca repera je bila dovoljno poznata - bio je to Okidačev tehnički vodič koji je Horton lično pustio u javnost.

I pored toga, u pitanju je bio posao za koji su i Gordi i Li bili spremniji. Oboje su više znali, ne samo o originalnim modelima, već i o tome kako da do tančina protumače hardversko-softverski sklop - u ovom slučaju, u potrazi za anomalnim kodom. Horton je pokušao da iskoristi svoje neiskustvo i da umanji očekivanja, ali Šrier ga je upozorio da Vilkins neće tolerisati odugovlačenje.

"Jedan od razloga što sam ja ovde jeste da bih podsticao vaše napredovanje. "Pukovnik u svakom trenutku ima plan rada i nije dobra ideja da vi budete taj koji će ga zadržati,"

"Jeste li vi već proučavali ove sisteme? Možda znate da li se to što ja treba da pronađem nalazi ovde?"

"Da su bili aljkavi i napravili nešto što sam i ja mogao da uočim, ne bi nam bili potrebni, zar ne?"

Krajem drugog dana Horton je počeo da primećuje prve znake Vilkinsovog nestrpljenja. Prvog dana ih je ostavio same, ali je zato drugog dana tri puta zastao kraj bungalova da bi proverio kako napreduju. Kada se zadnji put pojavio, usta su mu bila čvrsto stisnuta, i obratio se samo Šrieru. Uopšte nije bio srećan kada je čuo da su rad na drugoj jedinici, ADT Prigušivaču, započeli tek kasno popodne.

"Koliko još?" zahtevao je odgovor Vilkins.

"Ako nastavimo ovim tempom, pukovniče, možda će nam trebati još tri dana. Okidač je otvoren i u osnovi 'čist'. Prigušivač ima logičke zamke i izgleda da je pun đubreta."

Vilkins je posmatrao Hortona hladnim procenjivačkim pogledom. "Služba je za dvadeset minuta. Očekujem da obojica dođete. Onda se možete vratiti svom poslu i videti da li vas je Bog blagoslovio nekim uputstvima koja su vam neophodna da posao što pre završite."

Horton je slušao grupno pevanje svake noći otkako su ga doveli u kamp, iako propovedi i molitve između himni nisu mogle baš da prodru do dubina Skloništa šest. Ali prve noći "na slobodi" se naslušao svega i svačega, iako je iskoristio tu slobodu i ostao u muškoj spavaoni kada je služba počela. To je bio jedan od razloga što je izašao iz spavaone nešto kasnije te noći i žurno se uputio prema šumi.

Drugi, važniji razlog, je bio što je želeo da proveri da li je obezbeđenje kampa na periferiji bilo slabije za vreme službe. Da nije naišao na Vilkinsonove ljude, Horton je jednostavno mogao da nastavi da hoda. Bilo kako bilo umalo na njega nisu pucala dva pripadnika pešadijske patrole, a on nije imao dobar izgovor za udaljivanje od kampa.

"Noću, doktore Horton, u obavezi ste da ostanete unutar zelene zone," rekao je pripadnik narodne vojske posmatrajući ga kroz svoje zaštitne naočare za noć koje su bile poput nekih velikih buba. Da ste napravili još deset koraka ušli biste u zonu u kojoj nam je dozvoljeno da pucamo bez upozorenja."

"Izgubio sam se," nemoćno prozbori Horton.

"Da sam na vašem mestu, doktore, ja bih se potrudio da tu grešku više ne ponovim. Ispratićemo vas do kampa."

Vilkins nije rekao ništa povodom Hortonove šetnje, ali njegov ljutit pogled i oštar poziv rekli su dovoljno. Sledeće večeri, fizičar se postarao da bude među prvima kada je ženski bungalov počeo da se puni kao odgovor na poziv na bogosluženje.

Horton nije bio u crkvi otkako je sa četrnaest godina napustio uzdržani luteranizam svojih roditelja. Bio je iznenađen koliko mu je melodija bilo poznato; neke je prepoznao jer su pozajmljene iz nemačkih romantičarskih i engleskih narodnih melodija koje je poznavao iz nekih drugih situacija, dok su druge probudile neke neočekivane odjeke nedeljnih jutara njegovog detinjstva.

Što se tiče reči, one su bile sasvim druga priča. Ni jedna crkvena zajednica čiji je član Horton ranije bio, nije pevala pesme od "Napred, hrišćanski vojnici" u kojoj se pominju "Vakoovi mučenici" ili pesme kao što su "Heroji Tigerton dolina," ili "Balada o Gordonu Kalu" do pesme "Ovo je svet Gospoda" Ali skoro isto tako zapanjujuće bilo je što su neki od nepromenjenih tekstova u ovom kontekstu zvučali tako ratnički, direktno iz otrcanog reprinta crkvene pesmarice iz 1933 koju je neko, želeći da pomogne, dao Hortonu kada su primetili da on ne peva:

"Hristovi vojnici, ustanite i obucite svoj oklop.

Ne ostavljajte nijedno mesto bez straže i isterajte slabost iz srca.

Slomite sve sile tame i izvojujte dan pobede..."

Nekada bi Horton to čitao kao metafore. Ali okružen ljudima iz Vojske istinoljubive pravde i posmatrajući vatrenu i neospornu posvećenost na njihovim licima, a bogami i oružje u njihovim rukama, znao je da se u ovom slučaju ne radi o metaforama. Izgovarao je reči mrmljajući, nerad da im podari glas.

Služba je trajala skoro dva sata, a više od desetak ljudi je ustalo kako bi posvedočilo i povelo grupu u molitvi. Horton se pitao da li je to bilo zbog njega, ili zbog njegovog izostanka prethodne noći. Činilo mu se kao da ga testiraju, očekujući da će ga snaga njihove vere navesti na javno preobraćenje, nadajući se da će videti kako ga iznenada ispunjava Sveti duh i kako se odriče svih svojih naučnih grehova. Mada, iako baš nije mogao da tvrdi da je bio u centru pažnje, nikako nije mogao da se oslobodi osećaja da su svi u sobi svesni njegovog prisustva - a naročito kada je pukovnik Vilkins ustao i započeo zadnje pojanje.

"Gospod je moja snaga," najavio je, gledajući pravo u Hortona.

Cela grupa je odgovorila gromoglasno i nesvesno snažno. "Gospod je snaga mog života - koga se trebamo bojati?"

"Kada su moji neprijatelji i protivnici došli da da me unište, spotakli su se i pali."

"Gospod je snaga naše porodice - koga se trebamo bojati?"

"Moja glava će se uzdići iznad neprijatelja koji su oko mene."

"Gospod je snaga našeg plemena - koga se trebamo bojati?"

"Kraljevi na zemlji su krenuli protiv Gospoda, i protiv njegovog miropomazanja."

"Gospod je snaga naše nacije - koga se trebamo bojati?"

"Slomićemo ih gvozdenim štapom, razbiti ih na komade kao glinenu činiju."

"Blagosloveni su oni koji veruju u Njega, od koga se ništa ne može sakriti, i čiji su svi sudovi istiniti i pravdoljubivi," proglasio je Vilkins. "Amin."

Usledio je odgovor u vidu pokliča: "Amin, slava Gospodu."

Horton je nesvesno zadrhtao, koža mu se naježila, iako je u bungalovu bilo prilično toplo. Neosetljiv na reči prijateljstva koje su mu ponuđene dok je stajao, krenuo je prema vratima.

Kada je izašao potražio je Šriera, uhvatio ga je za ruku i odvukao od žene sa kojom je razgovarao.

"Nešto mi je palo na pamet," reče. "Verovatno je kod za obe jedinice isti. Da li možemo da izvršimo komparaciju na Prigušivaču koristeći anomalije koje smo našli kod Okidača? To će nas poštedeti rada na bazičnom kodu Prigušivača."

"Ali komanda 'zameni prethodnu vrednost u drugom programu' mogla bi biti deo bazičnog koda."

"Nije," odlučno odgovori Horton. "Bazični kod je u mojoj laboratoriji. Ako je ta stvar unutra, onda je to nešto što su naknadno dodali."

"Koliko si siguran u to?"

"Ne mogu biti sigurniji u ovom trenutku," rekao je Horton. "Hajde, imamo još nekoliko sati pre nego što se svetla ugase."

Prošlo je više od dvadeset godina otkako se Roland Stepak odrekao pilotske kabine zarad stola u kancelariji, ali zadržao je jednu suštinsku veštinu borbenog pilota -"moćno dremanje" ili "spavanje čvrstim snom," veštinu da uroni duboko u san kad god i koliko god mu se za to pruži prilika. To što je u jednoj kapsuli u japanskom stilu, koja se lepila na Operativnu kancelariju, odspavao neka četiri sata bilo je dovoljno da ukloni teret sa njegovih kapaka, a vreo tuš mu je pomogao da spere neodređeno mučan umor sa udova.

Dok je on spavao potpukovnik iz Vojne obaveštajne službe je preuzeo nadležnost, tako da se iznenadio kada je umesto njega zatekao Mortona Denbija iz CIA-e kako se 'prži na toj stolici.'

"Imali smo sreće, generale - identifikovali smo krticu u odeljenju veze u Ministarstvu odbrane," rekao je Denbi, ustajući da mu ustupi mesto.

"Da li je tamo otišao potpukovnik Brigz?

Denbi klimnu glavom dok se spuštao u stolicu pored njega. "Krtica je jedan od njih - civilni tehničar privremeno raspoređen u korpus veze i radi u GLOKOMNET-u (Mreži globalnih komunikacija) trgovini u poslovnom centru. Dejvid Luk Vikstrom, star trideset godina. Izgleda da je uspeo da provali u zaštićene adrese i verifikatore nekoliko Terabajtovih direktora, i da prebaci ruting filter na satelitsku mrežu."

"Trebalo je da me probudite," rekao je Stepak. "Gde se krtica nalazi sada?"

"U tome je stvar - nije bilo svrhe da vas budimo. Vikstrom je nestao. Možda su ga obavestili onog trenutka kada je obezbeđenje GLOKOMNET-a primetilo virus i počelo da skida satelite sa linije kako bi je 'očistili.' Juče se javio da je bolestan, a sinoć je njegovu zgradu opustošio podmetnuti požar koji je započeo u njegovom stanu."

"Da pogađam - vojne magnezijumske signalne rakete sa tajmerom."

"Tako nekako," rekao je Denbi. "Vojna obaveštajna služba je na mestu događaja, istražuje ono malo što je ostalo. FBI proverava njegove biografske podatke i pokušava da skine ljagu sa sebe što su ga skinuli sa dužnosti. Coknuo je jezikom i odmahnuo glavom. "Urađeno prilično hladnokrvno, generale - u požaru su poginula tri deteta, a nekoliko porodica ima ozbiljne opekotine."

"Da li je Vikstrom viđen od tada? Ima li bilo kakvih tragova?"

"Ništa. Ja lično mislim da se on neće približavati mestu gde drže Hortona."

"Da," prokomentarisao je Stepak, navalivši se na naslon od stolice, namršio se, a duboke bore su mu izbrazdale lice. "Ali će verovatno održavati kontakt sa njima - što znači da oni znaju da mi znamo. A mislim da to nisu dobre vesti za Džefrija Hortona."

25
MIR JE UVEK DOBAR
KAKAV GOD BIO

"Nema dobrog rata ni lošeg mira.

- Bendžamin Frenklin

Jutro je već bilo poodmaklo i blaga kiša koja je padala od zore konačno je prodrla kroz drveće da bi se u vidu krupnih, snažnih kišnih kapi konačno zaustavila dobujući o metalni krov radne barake. Zvuk je skakao po živcima Džefrija Hortona, koga je već nagomilani stres zbog zarobljeništva dovoljno izjedao.

"Ništa," rekao je Horton, udaljavajući se od stola gde su se jedan pored drugog nalazili i Analizator i Prigušivač. "Ni tamo nema ničega. Je li tako? Ni ti ništa nisi video, zar ne?"

"Nismo imali šibice...," počeo je Šrier.

"Očekujem da i Vilkinsu to isto kažeš."

"...ali to ne znači da tamo nema ničega. Možda je kod za Prigušivač drugačiji. Ili možda ti grešiš, i on je možda sakriven u bazičnom kodu."

"Ili ja možda lažem."

"Ili ti možda lažeš," složio se Šrier. "Ali mislim da si ipak isuviše pametan da lažeš kada mogu da te uhvate. Mislim da si isuviše pametan da bi nas potcenio."

"Ja nisam, neprijatelj," rekao je Horton, odmahujući glavom. "Ja samo želim da se vratim svom životu. Ali, ako me Vilkins natera da biram, mogao bi me pretvoriti u neprijatelja."

Šrier napući usne i ne reče ništa.

Horton je uzdahnuo. "I, šta sad?"

"Nastavi da tražiš. Ko zna koliko dodataka ima u ovom sistemu? Iz onoga što smo do sada videli, Imam osećaj da unutra ima svega i svačega."

Podižući naslon stolice, Horton umorno poče brojalicu: "Eci, peci, pec..."

Još sat vremena su bili sami, a onda je pukovnik Robert Vilkins otvorio vrata barake i ispunio ulaz svojom siluetom. "Izveštaj," rekao je odsečno.

"Da, gospodine pukovniče," promrmljao je Horton sebi u bradu.

"Nemamo šta da saopštimo, pukovniče," rekao je Šrier stojeći. "Nema nikakvih podudarnosti između ova dva sistema koji nisu pokrivena standardnim kontrolnim funkcijama."

"Nemate šta da pokažete nakon trodnevnog rada? Dozvoljavate ovom čoveku da vas obmanjuje."

"Ah, možemo vam mi mnogo toga pokazati," rekao je Horton, ustajući iza Šriera. "Možemo vam pokazati malu sliku supervizora projekta za ADT, zajedno sa rogovima i lažnim brkovima. Možemo vam pokazati rezultate zadnjih deset ragbi utakmica između Teksasa i Teksas A&M, brojeve telefona tri žene sumnjivog morala i oko pet stotina stihova iz Balade o drevnom mornaru."

Horton je zaobišao tehničara i stao licem u lice sa Vilkinsom. "A, ne, ništa nismo propustili - pronašli smo mesta gde su ljudi ubacivali imena svoje dece, ili priznanja porno zvezda, ili omiljeni citat iz "Kalvina&Houbsa" ili "Ludila." Ali nismo pronašli prokleti tajni, zakulisni izmišljeni ulaz za prekidač-komandu za ubijanje na daljinu, i to samo zato što tako nešto ne postoje. To postoji samo u vašim paranoičnim fantazijama. Ne?, nije to paranoja - to je puko priželjkivanje. Neka sam proklet ako znam zašto, ali vama se sve ovo dopada - vi zapravo želite ovaj rat."

"Rat je moralna potreba, doktore Horton, kada ste suočeni sa nemoralnim neprijateljem. Nema nikakvog zadovoljstva kada vas prevare i uvuku u rat."

Iz Hortonovih očiju je sevao prezir. "Mislite da ste vi podobni da sudite o tome šta je moralno? Zar mislite da je vaš moral na tako visokom nivou da možete meni da sudite? Da li ste se skoro pogledali u ogledalo?"

"A jeste li vi, doktore? Vaša poza 'tok progresa' ne prolazi kod mene. Vi, naučnici, ste nam dali Zyklon-B, AIDS, abortus na zahtev, evoluciju, a sada i ovo. Nikada ne obraćate pažnju kolika će cena morati da se plati. A vi, Džefri Hortone, vi ste lično izdali sedamdeset miliona američkih porodica koje poštuju zakon. Osudili ste deset hiljada dobrih ljudi na smrt od ruke ubica i lopova. Zato nemojte meni da prodajete tu pozu plemenitog Čoveka, doktore. Odgovorni ste kao da ste ih vi lično ubili."

Nepokolebljivo samopouzdanje vođe narodne vojske probudilo je strašan bes kod Hortona, i on krenu na Vilkinsa bujicom ljutitih reči. "Toliko žarko želite da budete heroj da u hodu izmišljate neprijatelje. Ako želite da i ja postanem vaš neprijatelj, u redu. Žao mi je ako je to što sam ja otkrio, lišilo neke dobre ljude poput mog oca, njihovih hobija. I da, zaista me pogađa što postoje tamo negde ljudi koji su povređeni zato što nisu imali pištolj u funkciji da se zaštite. Ali sam istovremeno prokleto ponosan što sam stao na put teroristima kao što ste vi. Vi ste jedan sebičan mali čovek sa glavom punom obmana, sve što mogu da učinim da sprečim vaše planove biće za dobrobit svih ljudi. Vaša revolucija će biti potpuni promašaj..."

Mora da je nešto što je Horton rekao pronašlo slabu tačku, probilo Vilkinsov oklop i pogodilo njegov osetljivi ponos. Pukovnik je dlanovima obe ruke zgrabio Hortona za grudi i počeo da ga gura unazad u Šnera. "Mislite da ste nešto postigli? Mislite da ste nas razoružali? Okrenuo se i izašao vam na kišu koja je sitno rominjala. "Vodite ga!" zarežao ie na stražare.

Zgrabili su Hortona za obe ruke i vukli ga celom dužinom za Vilkinsom. Koprcao se i pokušavao da se pridigne i stane na noge, držeći pritom, svoje emocije pod kontrolom. Nemoj da moliš, mislio je. Nemoj mu pružiti to zadovoljstvo.

Vilkinsovi dugački koraci odveli su ih do druge metalne barake, koja je bila izolovana i nalazila se 150 metara od centra kampa.

"Stavite mu lisice i pazite ga," rekao je dok se savijao da otključa.

Sledećeg trenutka, Horton se našao licem okrenut prema travi, nečija čizma mu je pritiskala vrat da bi ga sprečila da se pomera. Ruke su mu bile izvrnute na leđima, a zglobovi uvezani tankom plastičnom vrpcom koja se usecala duboko u kožu. Čuo je kako vrata škripe a zatim se otvaraju.

"Uvedite ga," naredio je Vilkins.

Dok su ga opet vukli, a košulja mu sa jedne strane bila umazana blatom i mrtvom koprivom, Horton se borio sa nagonom da pruži otpor. Sasvim nenadano, na pamet mu pade strofa Metjua Halversona

Kontrola je iluzija,
Red je naša ugodna laž.
Iz haosa, kroz haos,
U haosu letimo...

Kad su ga gurnuli kroz ulazna vrata, svetla u baraci se upališe. Pred sobom je ugledao skladište oružja, na sva četiri zida visilo je sortirano oružje, svo za vojne potrebe, i svo teže od ličnog oružja koje su nosili pripadnici narodne vojske - SAW-ovi, lagani mitraljezi, granatni lansirni uređaji, 40mm minobacač, par Stingerovih protivavionskih raketa. U podnožju svakog zida bile su poredane kutije sa municijom naslagane uvis po dve i tri u redu.

Sredina barake je bila prazna izuzev četiri četvrtaste ploče od drvenih letvica, od kojih je svaka imala konopac za povlačenje. Vilkins je stao na jednu od tih ploča i okrenuo se prema Hortonu. "Kažete da ste nas zaustavili, a ipak, svaki komad u ovom skladištu radi. Trenutno se nalazim u takvom iskušenju da to i dokažem koristeći tvoje mlitavo telo kao metu, ali onda ne bi mogao da proceniš finu ironiju koju ćeš upravo otkriti." Onda je pozvao naoružane stražare da uđu, i pokazao im rukom prema jednoj od onih drvenih ploča. "Donesite kanister iz Bunkera br. 2."

"Razumem, pukovniče." Stražar je povukao ploču, otkrivajući veliki otvor za tunel u zemlji koja se nalazila ispod ploče. Spustio se kroz otvor kao da to često čini i vratio se brzo posle toga noseći cilindar dužine njegove podlaktice i prečnika teniske lopte.

"Sada jedan od aerosola iz Bunkera br. 3," naredio je Vilkins, uzimajući cilindar od stražara i prilazeći Hortonu. "Vidite, doktore, mi smo veoma, veoma dobri prema svom oružju, i skoro uvek pogađamo ono što smo naciljali. Ali ako vi i uspete da nam oduzmete naš precizan alat, nemojte ni pomišljati da ste nas u potpunosti razoružali.

Možda ste zaboravili da benzin može da stvori savršenu eksploziju, a jako je pristupačan i može se naći skoro svuda." Stražar se ponovo pojavio, držeći nešto što je ličilo na malu bocu pod pritiskom. "A kada dođe vreme da počnemo da ubijamo izdajico brže nego do sada, to možemo izvesti pomoću K-barova i garota, u stvari, gospod će se već za to pobrinuti."

Držao je smeđemaslinasti cilindar ispred Hortonovog lica, kako bi ovaj mogao da pročita reči i brojeve utisnute sa strane. Stražar koji je stajao pored njega učinio je to isto sa svojim teretom.

"Šta je to?" pitao je Horton.

"Hemijskom oružju i biološkim aerosolima nisu potrebni konvencionalni eksplozivi, doktore Horton," rekao je Vilkins trijumfujući samozadovoljno. "Šta mislite o tome, ha?"

Horton je lagano podigao pogled sa utisnutih slova i zaustavio ga na Vilkinsonovom isklesanom licu. "Mislim da to znači da moj posao nije završen - i što mu se pre vratim to bolje," rekao je tiho.

"Kučkin... - mičite mi ga sa očiju," prozborio je Vilkins, a hladna zloba njegove duše konačno se otkrila u hladnokrvnoj mržnji koja se čitala iz njegovih očiju. "Smesta bacite ovu životinju nazad u kavez, pre nego mu prerežem jebeni vrat."

"Razumem, gospodine!"

Hortona su opet grubo izvukli iz barake. Pratio ga je Vilkinsov glas, koji je bivao sve viši i jači sa svakom narednom red. "Bolje bi ti bilo da porazmisliš o ovome! Razmišljaj dugo i dobro, gospodine jebeni genijalni predsednikov dečače. Od tebe zavisi koje će oružje biti upotrebljeno - ono što je na zidu, ili ono u rupi! Ti, Džefri prokleti Hortone, ti ćeš odlučiti koliko ljudi moramo ubiti i kakvom će strašnom smrću oni umreti. Misli o tome doktore - dobro porazmisli!"

Ali jedino o čemu je Horton mogao da razmišlja, kada su ga ugurali u Sklonište 6 i uz tresak zatvorili poklopac iznad njega, bilo je: dopreo sam do tebe - konačno sam dopreo do tebe - i sada tačno znam ko si ti zapravo...

Aron Goldstajn je posmatrao kako električni voz GG-1 Pensilvanijske železnice usporava i zaustavlja se na stanici Brod strit tegleći za sobom niz od šest purpurno-belih putničkih kola - 8:40 iz Njuarka. Odmah ispod toga, dugačak, spori teretni voz, koga su uglavnom sačinjavali Erl i Lakavana teretni vagoni, kotrljao se nizvodno prema severu.

Široki panel ekran ispred njega prikazivao je prizor iz inženjerove perspektive snimljen malim skejl modelom GG-1 kamere. S obzirom da se ona neće pokretati nekoliko minuta dok prima poštu, Goldstajn je dodirnuo kontrolnu tablu i promenio perspektivu snimka prebacivši je na snimak iz perspektive motora tereta br. 1, neposredno pre nego što je ovaj prošao ispod kamene skele. Sledeća traka sadržala je snimke tunela i zološkog vrta - to je bila jedna od njegovih najomiljenijih deonica makete i vrlo ugodan način za skretanje pažnju sa ostalih stvari.

Ali pre nego što je teretnjak stigao do prvog tunela, Goldstajna je u njegovom svetilištu prekinula jedna od onih visokokvalifikovanih medicinskih sestara koje rade privatno, a koja je prihvatila odeću kućne posluge kako bi lično mogla da nadgleda njegovog gosta. "Gospodine Goldstajn, doktor Brohier želi da vas vidi."

"Hvala vam," reče Goldstajn i poče da isključuje vozove u pokretu. "Je li on u radnoj sobi?"

"Ne, još uvek je u krevetu."

To što je čuo uznemirilo ga je i on požuri sa isključivanjem. "Da li je rekao još nešto?"

"Samo da je umoran. Skoro da nije ni pipnuo doručak."

"Odmah pošaljite doktora Hubsa gore. Predugo sam dozvolio da bude po volji tog starog mrzovoljnika."

"Idem po doktora."

Goldstajn je zatekao Brohiera kako leži podupret gomilom jastuka, a njegov digitalni radni desktop stoji netaknut pokraj njega na ćebetu. Pogled mu je bio uprt u pravcu istočnog prozora, ali nekako nehatan i dekoncentrisan.

"Šta je to sa tobom od jutros, Karl?" upita Goldstajn nežno, približavajući se krevetu. "Da li je bilo previše vina u sosu u tvojoj teletini 'a la maršala' sinoć?"

"Ah - Arone. Stigao si. Šta si me pitao? Oh, da hrana. Ne, ne krivim tvoje kuvare." Napregnuo se, ali uspeo je samo da izvuče poluosmeh, a zbog tih nekoliko red koje je izgovorio momentalno je ostao bez daha. Udahnuo je duboko da se povrati, ali ga je to nadražilo i on poče da kašlje. "Ne osećam se dobro, a jedva da imam energije da zbog toga brinem. Da sam mlađi, možda bih posumnjao na grip. Naravno, u raspusnom stanju u kome se sada nalazim, grip bi me sigurno ubio."

"Pozvao sam doktora Hubsa da dođe i da te pregleda," rekao je Goldstajn. "Očekujem da se pristojno ponašaš kada dođe."

"Vračevi - nadrilekari," prezrivo prokomentarisa Brohier. "Nema protivotrova entropiji, Arone."

"Možda i nema. Ali nemamo alternativu, sem da dozvolimo jednom dobrom gerijatrijskom dijagnostičaru da te pregleda s vremena na vreme."

"Šta on može da mi kaže a da ja to već ne znam. Ionako ništa od toga nije važno," reče Brohier. "Ali pustiću ga da me gurka i bocka ako to znači da ćemo pričati o nečemu drugom."

"Naravno, Karl." Goldstajn je prišao i seo na ivicu kreveta. "Radio si nešto?" pitao je, pokazujući glavom u pravcu digitalnog desktopa.

"Pokušao sam da napišem pismo," rekao je. "Gde si bio sinoć? Čuo sam helikopter."

"U Vašingtonu," reče Goldstajn. "Još jedan dosadan sastanak."

"Sastanci - da, hvala ti, setio sam se šta sam hteo da ti kažem. Arone - "

"Tu sam, Karl."

"Nemoj pretvoriti Džefrija u administratora. Nemoj mu dozvoliti da to učim sebi. Pronađi nekoga da piše pisma i vodi sastanke. On mora biti u laboratoriji. On mora da čuje sopstveni glas kako nadglašava buku."

"Dobro, Karl."

"Upravo je to njegov problem. Zato je i otišao, znaš. Želim da mi potvrdiš da će vrata za njegov povratak uvek biti otvorena."

"Naravno. Samo..." Goldstajn uzdahnu. "Karl, na tom sastanku sinoć - ne bi trebalo to da ti kažem, ali ne znam kako mogu da očekuju da ti ne kažem Doduše, možda mi zato i nisu rekli sve do sada."

"Prestani da brbljaš, Arone ili me možda više neće biti kad ti završiš."

Goldstajn klimnu u znak izvinjenja. "Karl, imam vesti o Džefriju. Nestao je. Kidnapovali su ga pre nedelju dana - pretpostavljaju da ga je otela neka domaća teroristička grupa. Nemaju nikakve vesti o njemu."

Jedina vidljiva reakcija bio je način na koji je Brohierov pogled tumarao po sobi. "U redu," konačno je prozborio.

"Nedelju dana je mnogo vremena kada je otmica u pitanju," reče Goldstajn, odmahujući glavom. "Oni daju sve od sebe, ali - Karl, FBI ne daje mnogo nade."

"Ma biće Džefri dobro."

"Naravno to svi želimo," rekao je Goldstajn. "Samo sam mislio da bismo možda mogli da porazgovaramo o tome šta ćemo sa Terabajtom u slučaju da se Džefri ne vrati."

"To je gubljenje vremena i energije - što je jako delikatna stvar trenutno kada sam ja u pitanju. Vratiće se on, Arone," rekao je Brohier. "On zna gde pripada." Onda je uronio u jastuke, prosto kao da pokušava da se sakrije ispod njih. "Vaš prijatelj, doktor, je ovde."

Goldstajn je pogledao iza sebe i ugledao doktora Hubsa kako stoji na dovratku.

"Mogu da te držim za reč, Arone, zar ne?"

"Možeš, Karl."

"Onda doktore, uđite unutra i ne odugovlačite. Ovo je zadnje obećanje koje sam u obavezi da održim."

Više od jednog dana, Džefri Horton je bio ostavljen sam u memljivim, klaustrofobičnim okvirima Skloništa 6. Niko nije došao da ga obiđe ili da ga odvede do klozeta. Niko mu nije doneo ni hranu ni piće. Niko nije snažno otvorio metalni poklopac da pusti svetlost i svež vazduh unutra makar na nekoliko sekundi i da tako ublaže sumornu atmosferu koja je vladala unutra.

To što su ga zapostavili iskoristio je na najbolji mogući način: u roku od jednog sata nakon svog povratka u ćeliju sa prljavim zidovima, počeo je da kopa svoj izlaz na slobodu.

Jedim alat koji mu je bio na raspolaganju bila je jedna čizma do gležnjeva sa debelim mekanim donom. Njegovi tamničari su mu još prvog dana oduzeli čizme zajedno sa odećom, ali su mu ih vratili - bez pertli - uslovnog oslobađanja. Nekako, uspeo je da zadrži desnu čizmu dok su ga vukli prema skloništu iz barake u kojoj se nalazilo skladište oružja. Gde je završila leva čizma, nije znao, ali desna mu je pravila društvo kada su ga sa zadovoljstvom grubo gurnuli nazad kroz otvor.

Videvši tunele u skladištu, Horton se pitao da li su sve građevine u kampu povezane ispod zemlje, pa čak i skloništa - naročito skloništa. Ali, umesto da traži neki zapečaćeni tunel koji možda i ne postoji, odabrao je put za koji se nadao da će biti najbrži i najkraći izlaz - da napravi krivudavu rupu ispod ivice čeličnog kupastog krova. Počeo je od vrha zida direktno ispod otvora, jer je to mesto koje će najteže uočiti, ako gledaju izvana, a bosim stopalima je ravnomerno širio prašinu po podu u skloništu dok je radio.

Čak i blizu površine, zemlja je bila gusta i poput gline. Odmah je primetio da je čizmama bilo mnogo lakše komadati zemlju negoli je kopati, mada čak ni za to nisu bile baš najpodobnije - kramponi bi se začepili nakon samo nekoliko prelaza, i bilo mu je potrebno više vremena da ih očisti prstima nego što je njima trebalo da se ponovo napune. Posle izvesnog vremena, prestao je da obraća pažnju na to, otkrivši da je ivica pete na čizmi poput poluga i da najbolje rezultate postiže kada to radi sa obe ruke.

Jedna od prednosti čizme bila je u tome što je bukvalno bila bešumna, bez obzira koliko jako udarao ili koliko brzo radio - pa čak i kada bi slučajno zakačio metalni krov. Tako da nije prošlo mnogo, a on je otkrio da je put blokiran - krov nije bio samo na vrhu tla, već i na vrhu okruglog čeličnog potpornog stuba koji se pružao naniže u unutrašnjost zemlje. Nije mogao brzo i lako da napravi krivudavu rupu.

Neometan, čistio je svoj put niz zid sve dok nije pronašao krajnju ivicu potpornog stuba. Onda je ponovo počeo da krči sebi put sa strane, praveći šupljinu koja je uskoro prerasla u nešto što se moglo nazvati tunelom. Radio bi sve dok mu lice ne bi bilo okupano u znoju, a ruke prosto vrištale od umora, pa i onda još malo preko toga. Odmarao bi sve dok grudi ne bi prestale da se panično dižu gore dole, a zatim bi krenuo sve ispočetka.

Za to vreme oni su u ženskom bungalovu pevali himne, a Horton je počeo da nailazi na korenje. Što je dalje išao, bili su sve deblji i gušći, sve dok na kraju više nije bio u stanju da ih bolnim rukama pokida. Pokušao je da ne razmišlja o protraćenom trudu, prebacio se na drugi deo zida i krenuo ispočetka.

Kada se jutarnja svetlost pojavila kod ventila za vazduh, tunel je bio dugačak pola Hortonove visine, a po njegovoj proceni, nešto malo više na pola puta do površine. To nije bilo dovoljno. Seo je na vrh humke sveže iskopane zemlje, iscrpljen i obeshrabljen, očekujući da će njegovi napori svakog časa biti otkriveni i uzaludni.

Ali oni nisu došli. Kada je sa zakašnjenjem shvatio da još uvek postoji nada, krenuo je u napad na tunel obnovljenom snagom. Čizma je već odavno bila beskorisna - stisnuta u zatvorenom prostoru, a on je golim rukama grebao i kopao sabijenu zemlju, a nokte je izgrickao do mesa u pokušaju da spasi one koji još uvek nisu bili iskidani i izvrnuti. Zemlja mu je pokrila lice i kosu i skoravila se, zaustavljajući svaki njegov dah. Međutim, nije se zaustavio sve dok njegovi prsti nisu stigli do spoljašne ivice kupastog krova. U tom trenutku je znao da ga od površine razdvaja samo desetak santimetara zemlje koju može da očisti za nekoliko minuta.

Zastao je, jer je morao da donese odluku - da li da pokuša da pobegne danju, ili da rizikuje i sačeka noć.

Ako je to što su ga zanemarili proizvod samo Vilkinsovog besa, onda se to može okončati svakog trenutka. Ali ako je to početak proračunatog pokušaja da ga slome, verovatno će trajati danima.

Horton je pretpostavio da je u pitanju ovo drugo, i odlučio je da sačeka.

Ali pogrešno je pretpostavio. Došli su po njega malo pre večere.

Pukovnik Robert Vilkins nakrivio je glavu upitno posmatrajući Džefrija Hortona, koga su stražari gurnuli na drvenu klupu. "Šta je to?" pitao je Vilkins pokazujući na Hortonovu prljavu odeću.

"Pronašli smo ga kako pokušava da iskopa tunel i pobegne iz skloništa, gospodine."

Vođa narodne vojske coknu jezikom u znak neodobravanja i zavrte glavom. "Zaista, doktore, umete vi i bolje od toga..."

Posmatrajući Vilkinsonove oči, Horton iznenenada, sa sigurnošću, shvati da mu je sve to jako poznato. "Postavili ste neku vrstu kontrolnog uređaja u skloništu."

"To bi bilo efikasno."

"Hteli ste da pomislim da ću uspeti, pa da mi onda oduzmete nadu..."

"Doktore Horton, jedini razlog što vas ja stavljam pod ključ jeste da bih vas sprečio da se povredite. Iskreno govoreći, vi ste sami sebi najveća pretnja. I kada biste slučajno odlutali, a da to nikome ne kažete, šanse da vas ubiju bi bile skoro izvesne. Da li ste ikada bili ranjeni, doktore Horton? Da li ste ikada videli nekoga ko je ranjen NATO mecima iz borbene puške?"

"Ne," tiho odgovori Horton.

"Pa, nadam se da ćete onda prihvatiti moj savet - to je nešto što sigurno ne želite da vam se desi." Podigao je pogled, a zatim okrenuo glavu i pogledao u preostala tri muškarca koja su stajala u blizini. "Frenk, da li si spreman?"

"Da, pukovniče."

"Hajde onda da to obavimo," rekao je i udario rukom u klupu pored sebe.

Šrier je prišao i položio komset Selestijal 3000 i pakovanje baterija na klupu. Na ivici komsetove plastične kutije nalazio se trejser - bio je Hortonov.

"Hvala," reče Vilkins ne pomakavši se da podigne uređaj. "Hoćete li, molim vas, red doktoru Hortonu šta ste uradili sa njegovim komsetom."

"Izvukao sam GPS modul lokator, a zatim sam umesto njega ubacio lažni modul. Tako da dijagnostički sistem ne prepoznaje razliku i vašem provajderu neće biti poslata nijedna poruka o grešci."

"Takav isti tretman su prošli svi naši komseti, zar ne?"

"Da, gospodine. Ništa specijalno. Više vremena vam treba da postavite radnu klupu, nego da to obavite. Ali zapamtite, mi više nemamo pomoć odozgo - tako da na osnovu poziva sa komseta još uvek mogu pomoću triangulacije da otkriju šta se dešava, ako im samo damo dovoljno vremena za to."

Vilkins je klimnuo glavom. "Toliko za sada, Frenk." Ponovo je svoju pažnju usmeno na Hortona. "Ljudima ne pada na pamet da svaki put kada upotrebe svoj komset, obaveštavaiu ljude iz vlade o tome gdje se nalaze u tom trenutku - i to sve zbog neke glupe kučke sa celularnim telefonom koja se izgubila u mećavi i umalo umrla, pre dvadeset i pet godina. Svaki put kada se nešto loše desi, vi računate da će neki liberal istupiti sa idejom kako možemo, na uštrb samo malog dela naše slobode, sprečiti da se takva nesreća ponovo dogodi. Ja lično mogu da uložim filozofsku primedbu po pitanju odavanja svog položaja bilo kome ko je zainteresovan. Mislim da to možete razumeti."

"Da, ja sasvim sigurno razumem zašto ne biste voleli da se vaš položaj otkrije."

"Nadam se da niste više ljuti zbog reči koje sam izrekao u besu, doktore Horton - naročito pošto sam rekao momcima da vas dovedu iz pristojnosti.

"Pristojnost."

"Tako je. Upravo su me obavestili da je doktor Karl Brohier preminuo..."

"Dobar početak," reče jedan od stražara zajedljivo.

"Hajde sad, Majki, nemoj biti bezosečajan," reče Vilkins. "Doktor Horton i doktor Brohier su bili prijatelji."

"Zašto bih vam verovao?" upita Horton. "I pre ste me slagali da bi me namamili da uradim ono što želite."

"Pretpostavio sam da ćete biti malo skeptični." Vilkins uze komset i ubaci bateriju u udubljenje. "Dozvoliću vam da pozovete predsednika i od njega lično čujete vesti. Dok budete razgovarali, iskoristiću priliku da i ja malo popričam sa njim." Držeći komset neobavezno u desnoj ruci, pruži ga Hortonu.

Horton je i dalje držao ruke u krilu. "Sama činjenica što vi želite da ja to učinim, dovoljna je da ja ne želim."

Vilkins dade znak drugom rukom, i oba muškarca koja su stajala sa Šrijerom skinuše puške sa ramena. Bez ikakvog prethodnog upozorenja, jedan od njih opali tri rafala koja su prozujala tik iznad Hortonove glave i uz tup zvuk se zarila u stablo koje se nalazilo nekoliko desetina metara iza njega.

"Molim vas," rekao je Vilkins.

Srce je počelo luđački da mu udara, usta mu se osušiše i on uze komset.

"Molim vas odaberite autentični poziv, tako da obojica možete biti sigurni sa kim razgovarate."

"Zbog čega mislite da će predsednik uopšte odgovoriti na moj poziv?"

"Mislim da hoće," rekao je Vilkins. "Čak mogu da se kladim da u svom ličnom direktorijumu imate njegovu adresu."

"Zar mislite da sam im ja toliko važan, da će vam dati ono što tražite?"

"Sada pošto je doktor Brohier mrtav, mogu samo da zamislim koliko je vaša cena na tržištu skočila. Ja ionako ne nameravam da tražim mnogo. Uostalom, zar to nije geslo liberala? 'Ako može da se spasi život jednog čoveka...' A oni su u situaciji da spasu vaš život."

Horton je spustio Komset na klupu i gurnuo ga prema Vilkinsu. "Ne, hvala. Cena je previsoka. Sami pozovite predsednika. Ja vam u tome neću pomoći."

Vilkins ie skočio poput mačke - Horton nije ni video udarac. U jednom trenutku obojica su sedela na klupi, a već u sledećem Hortonova glava je odletela u stranu od udarca koji je bio toliko snažan da ga je oborio na zemlju. Ošamućen, pokušao je da se pridigne na kolena i ruke, ali Vilkins ga je šutnuo i ponovo oborio na zemlju.

"Mislite da ste isuviše vredni i da vas niko neće povrediti?" vrisnuo je pukovnik, stojeći iznad Hortona. "Je li u tome stvar? Mislite da ste mnogo važni? Udarac u stomak koji je usledio bio je tako jak da je Hortona podigao sa zemlje. Boreći se za dah, pokušao je da se otkotrlja i izbegne sledeći napad. Dok je pokušavao, Vilkins ga zgrabi za desnu ruku i poče da mu savija palac prema zglobu sve dok Horton više nije mogao da izdrži i vrisnu od bola.

"Tako, tako je već bolje, počeli ste da shvatate," rekao je Vilkins, i dalje ga čvrsto držeći, dok se ponovo spuštao na klupu. "Doktore, postoji mnogo načina da vas povredimo, a da i dalje budete dovoljno svesni da možemo da se vratimo sat kasnije i još malo vas obradimo. Sve ovo vreme ja sam namerno donosio odluke u korist blaže kazne, pretpostavljajući da ćete vi kao inteligentan čovek biti uvređeni jednom takvo prostom taktikom. Ali, možda sam vas precenio. U ovom trenutku ne delujete mi uopšte tako pametno kako se tvrdi u isečcima iz novina."

"Šta hoćete od mene?" Svaka reč je predstavljala napor.

"Ne pratite, doktore," rekao je Vilkins, stežući ga još jače. "Želim da znam kako da savladam Prigušivač. Hoću da onesposobim njegov kod."

Horton procedi odgovor kroz stisnute zube. "Ne - ma - koda."

"Vaš kredibilitet je pod sumnjom, doktore. Hoću da pitam još nekog - nekog kome je vaš - život važniji, nego što je izgleda vama." Iznenada, Vilkins je pustio Hortona i otišao do svojih ljudi, ostavljajući ga da se previja u blatu. "Gejlorde, ti budi u toku sa ovim stvarima. Da li je neko izvršio testove da utvrdi koliko dugo može amputirani palac da održi zeleno svetlo na komsetovom identifikatoru otiska?"

"Mnogo više nego što možete da zamislite," reko je vojnik. "Deset, dvanaest sati, ako preduzmete neophodne mere da se otisak ne osuši."

Za to vreme, Horton se pridigao i seo, držeći povređeni palac drugom rukom. "Da raščistimo jednu stvar - po svemu sudeći, vi sada očekujete od mene da budem kooperativan?"

"Očekivao sam da će taj isti fino regulisani osećaj za samoodržanje, zbog koga se vi otimaoci oružja plašite da živite u svetu naoružanih slobodnih građana, nestati," rekao je Vilkins. Ali, s obzirom da imate poteškoća da to shvatite, dozvolite da vam pojednostavim stvari. Mi smo nasilnici. Vi ste učenjaci. Ništa se nije promenilo. Vi ste i dalje u srednjoj Školi, a mi smo i dalje na vrhu. Ako je hoću vaš prokleti novac za užinu, onda ću ga i dobiti. Jedino pitanje je koliko ste bola spremni da podnesete pre nego što ga se odreknete."

Horton se lagano podigao sa zemlje i smestio na klupu. "Želite da predsednik zna da me držite, zar ne? To je ono što želite u ovom trenutku."

"Tako je. Tako ću biti siguran da će saslušati ono što imam da kažem."

Klimajući glavom polako, Horton reče: "Pretpostavljam da nemam šta da izgubim." Uzdahnuo je snažno, a zatim pokazao u pravcu komsete, koji je bio oboren sa klupe i ležao je na busenu trave pored. "Da li mogu da ga podignem?"

"Svakako."

"Krećući se pažljivo, Horton othrama nekoliko koraka, čučnu i zgrabi komset čvrsto zdravom rukom. Poče lagano da ustaje, grčeći lice. Palac mu je lako skliznuo u prazninu sa strane jedinice gde se nalazila rešetka za identifikaciju.

"Lični direktorijum," rekao je. "Otvori zaštićeni folder. Idi na Brelanda." Dok je to radio, na njihovim licima je video da uživaju u svom trijumfu, da se pomalo opuštaju, baš kao što se i nadao. Napravio je pokret kao da će uneti broj u registar.

Ali, umesto toga, zgrabi komset čvrsto obema rukama, a nogama se snažno osloni na gumu ispod njih. Dodajući svoju težinu svakom atomu snage koji mu je preostao u rukama, smrskao je jedinicu o ivicu drvene klupe. Sam udarac predstavljao je pravu agoniju za njegovu povređenu ruku, ali je doveo do ugodnog rasipanja plastike i metalnih delića. Drugi udarac, zadat kolenima, razbio je unutrašnje sastavne delove komseta i rasuo ih po blatu.

Najbliži stražar skoči na njega, pre nego što je uspeo da svoj čin uništenja okonča. Od sudara se zateturao unazad i pao na zemlju, tako da je vrlo brzo izgubio bitku za ono što je još uvek čvrsto stezao u levoj ruci. Ali, više nije bilo važno - najveći deo koji je preostao bilo je pakovanje baterija.

Nesvestan težine na sebi, Horton je potražio pogledom iza sebe Vilkinsa i uz iskošeni osmeh se susreo sa nevericom u njegovim očima. "Idi dođavola," rekao je. "Nikada nisam poštovao nasilnike."

Tukli su ga skoro do smrti, a zatim su ga vezali za drvo lica okrenutog prema stablu, dok su se raspravljali šta da rade sa njim. Dao je sve od sebe da prati raspravu, ali stražari su mu to otežavali - kadgod bi prestao da jauče dovoljno dugo da jasno čuje njihove glasove, jedan od njih bi ga ponovo udario.

Ostavili su ga da tako visi dok su zajedno delili hleb, a miris hrane koji se širio večernjim vazduhom mučio ga je isto koliko bolovi i modrice. Ostavili su ga da tako visi, dok su se molili i pevali zajedno, ispirući krv sa svojih ruku belilom ideologije.

Zatim su se ponovo vratili kod njega, okružujući drvo dok su sekli najlonsku užad koja ga je držala. Sa Vilkinsom na čelu kolone, odveli su ga u šumu, do mesta koje je bilo na pet minuta od kampa, a njemu su se tih pet minuta činila kao večnost. Horton je bio ubeđen da su odlučili da ga ubiju. Nažalost, istina je bila mnogo gora.

Koda su se zaustavili, na velikom parčetu gole zemlje oborili su ga na kolena i naterali ga da posmatra dok četiri muškarca, lopatama sa dugačkim drškama, kopaju plitak rov direktno ispred njega. Ostatak skupa stajao je rame uz rame u krugu oko tog mesta, neki od njih čak sa decom koju su držali u naručju ili koja su provirivala između nogu sablasno tiha.

"To je dovoljno," konačno je rekao Vilkins, vadeći pištolj iz futrole dok je prilazio.

Horton je gubio dah. Snažne ruke na njegovim ramenima nisu mu dozvoljavale da potrči.

"Dovedite mi prvog taoca."

Krug se otvorio i dva pripadnika narodne vojske dovukoše vitku ženu u centar, primoravajući je da klekne sa druge strane rova. Ruke su joj bile vezane iza leđa, a preko usta zalepljena dukt traka, baš kao i Hortonu prvoga dana. Krv koja je curila iz duboke rane na slepoočnici, umazala joj je na grudima svetlo braon uniformu. Nije je poznavao, ali poznavao je sve boje straha i zbunjenosti koje je video u njenim očima koje su preklinjale.

"Šta je ovo?" pitao je Horton. Zbog radoznalosti, usledio je jak udarac s leđa kundakom u rebra.

Vilkins je podigao levu ruku u znak negodovanja. "Nema potrebe za tim. Siguran sam da smo u potpunosti privukli pažnju doktora Hortona," rekao je. "Džefri, želeo bih da upoznaš zamenika šerifa, Šenon Drajton. Ima dvadeset osam godina i samohrana je majka dvoje dece.

To je, po našem mišljenju, već dovoljan greh u odnosu na plan koji nam je Bog namenio. Ona radi i kao dispečer, pomaže lokalnim lopovima u uniformi da konfiskuju imovinu i smanje slobode slobodnih građana. To je čini izdajnikom, a u skladu sa ratnim pravilima, imamo sva prava da je smesta pogubimo."

Drajton je samo zacvilela, ni za šta drugo nije bila sposobna, ali njene oči, koje su tragale za razumevanjem, molile za milost, odražavale su čist, nekontrolisam strah. Bilo je čudno, ali nije pokušavala da se oslobodi stega kojima je bila vezana - izgledalo je kao da u njenim udovima nije ostalo nimalo volje.

"To je ludost," poče Horton.

"Slušaj me pažljivo Džefri, jer ono što ću ti sada ponuditi biće ti na raspolaganju samo određeno vreme. Pružiću ti šansu da spasiš Šenonin život..."

"Kako uopšte možeš da očekuješ da će bilo ko krenuti za tobom u budućnost? Ti si mnogo gori tiranin nego što će Breland ikada biti."

"...i omogućiš joj da se vrati kući svojoj deci. S obzirom da ti životi nevinih tako mnogo znače, pružam ti šansu da uzmeš učešće u spašavanju ovih života. Red mi šta kriješ od mene, sve što znaš, i pomilovaću ovu ženu." Podigao je pištolj i uperio ga u Ženin stomak.

"Pukovniče... Roberte... ako boga znate... "

Vilkins je podigao ruku. "Ne, u pravu si, to ne bi bilo humano. Rana na stomaku mnogo boli i mnogo treba da bi žrtva umrla. Ovo je bolje." Vilkins se pomerio u stranu i podigao ruku sve dok se cev pištolja nije našla na nekoliko santimetara od ženinog uva. "Pričaj, Džefri."

"Ne čini to..."

"Ne možeš me zaustaviti. Kaži mi kako da blokiram Prigušivač. Kaži mi kako da neutrališem Okidač. Ja držim pištolj, ali njen život je u tvojim rukama."

"Za boga miloga, deca gledaju."

"Odlično. Neka nauče cenu izdaje."

"Ovo je besmisleno! Ne mogu da ti dam to što želiš! To ne postoji - tu nema ničeg drugog sem tvoje mašte!"

"Šenon je stvarna. Zar nemaš sažaljenja prema njoj, Džefri? Imaš zlatnu šansu da sprečiš nepotrebnu smrt izazvanu vatrenim oružjem. Ali nemaš baš mnogo vremena. Kada ovoj ponudi istekne rok, on će umreti."

"Ne želiš to da učiniš," rekao je Horton, pokušavajući i sam da u to poveruje. "Nije potrebne da to uradiš. Ne postoji prokleti kod! Potraži od mene nešto što mogu da ti dam. Daj mi pravi izbor..."

"Mislim da znam u čemu je tvoj problem, Džefri. Mislim da mi donekle jednostavno ne veruješ."

"Ne, ne, ne, nemoj," zavapio je Horton. "Molim te - Vilkinse!"

Vilkins nije davao nikakav znak od sebe da ga uopšte sluša. U roku od nekoliko sekundi, sa zastrašujućom odlučnošću, on savi ženu napred nogom koju je postavio po sredim njenih leđa, a zatim spusti ruku i ispali joj jedan metak u potiljak.

Prasak je odjeknuo poput groma, ali ga je drveće istog trenutka progutalo. Nešto toplo i vlažno poteklo je vazduhom i poprskalo Hortonovo lice. Počeo je da povraća kada se skrhano, beživotno telo Šenon Doerti srušilo postrance i srozalo na pola puta u rov.

Horton nije mogao da poveruje sopstvenim ušima kada je čuo uzvike oduševljenja.

Suze su neometano počele da mu klizile niz lice u trenutku kada je Vilkins podigao pogled sa svog ručnog rada. "Ti kopile," prošaputao je fizičar. "Ti si bolestan, Vilkinse. Ti si jedan poremećeni ubica, kopile."

Ali to nije imalo ama baš nikakvog uticaja na Vilkinsa. "U mom svetu, to se zove pogubljenje zbog ispravne i pravedne stvari. Ali ti si taj koji je ubio Džefri - ti si izabrao. Ja sam samo držao pištolj umesto tebe." Pogledao je prema krugu. "Dovedite drugog."

"Ne!" viknuo je Horton. Za trenutak je uspeo da se oslobodi ruku koje su ga držale, što mu je bilo dovoljno da ustane i napravi korak. U tom trenutku nešto čvrsto ga je udarilo otpozadi u kolena. Srušio se zagnjurivši lice u blato i krv, samo nekoliko santimetara od ivice onoga što je sada predstavljalo grob.

"Aha, znači ipak ti je stalo," reče Vilkins i čučnu pored njega. "Vidim sada mi veruješ. Možda će ti to pomoći da doneseš sledeću odluku." Zamahnuo je rukom, podigli su Hortona i ponovo ga primorali da čučne i suoči se sa narednim taocem. "Džefri, ovo je Rej Mejsi. On je okružni poreznik."

"Ne!" još jednom je viknuo Horton. "Neću da igram tvoju igru. Ne možeš prebaciti odgovornost na mene. Ti si odgovoran za sve što se ovde dešava. Ovo je tvoj bedni kult i tvoja zlodela. I bolje bi bilo da sam ja sledeći koga ćeš ubiti, jer ako ne budem sledeći, biću najsrećniji svedok koga ćeš ikada videti kada budem svedočio na tvom suđenju - na suđenju svima vama koji ste ovde prisutni i koji ste mogli ovo da sprečite, ali sto ili prevelike kukavice ili ste se pretvorili u robote da bi bilo šta učinili..."

Vilkins nije ništa rekao. Samo je stao iza Rej Mejsija i prislonio cev pištolja uz potiljak taoca, koji se vidno tresao. Zatim je Vilkins pogledao Hortona prkosnim pogledom koji je poručivao: izaberi.

Zatvorivši oči, Horton je duboko udahnuo, a zatim lagano izdahnuo. Kada je ponovo otvorio oči, smirio se taman toliko da izgovori misli koje su vrištale u njegovoj glavi.

"Ti zaista ne razumeš koliko ti malo moći pištolj zapravo daje," rekao je. "Ti si žrtva sopstvenog mita. Pokušavaš da iskoristiš oružje da kontrolišeš ljude, onda kada oni nisu nizašta više sem da ih ubiješ."

"To je dovoljno dok se ne pronađe nešto bolje," doviknuo je neko iz kruga.

"Nešto bolje se već pojavilo," uzvratio je Horton, a zatim usredsredio svoj pogled na Vilkinsa. "A čak i da nije, i dalje ne bi bio u pravu. U tvojim je rukama samo moć da ubiješ, a to nije ništa naročito. To je nešto tako obično da svako živo biće, pa čak i najgluplji oblici života imaju tu moć. A to nije ni izdaleka dovoljno da me natera da postanem neko drugi. To nije dovoljno da me natera da postanem kao ti.

Ja nemam to što vama treba, pukovniče Vilkins - niko to nema. Čak i kada bih imao, pištolj ne bi mogao da me natera da vam to dam. Strah je ono što nas kontroliše - on vas kotroliše upravo ovog trenutka. Ali ja neću dozvoliti sebi da se plašim vas, ili onoga što vi odlučite da uradite. Znam gde se završava moja odgovornost, a gde počinje vaša. I ona jadna žena pada vama na savest, a ne meni. Hajde, uperi tu prokletu stvar u mene, da mogu zadnji put da ti kažem 'Idi dođavola' i da završim sa tobom. Znaš da će ti mnogo veće zadovoljstvo biti da ubiješ mene nego njega."

"Odličan govor. Prava filozofska beseda. Evo mog odgovora," rekao je Vilkins i povukao okidač...

...ali, ništa se nije dogodilo.

Mejsi je zacvilio i šmrknuo.

Mršteći se, Vilkins je udario potkundak i otklonio uzrok zatajivanja oružja, zatim je još jednom pritisnuo cev naspram poreznikove lobanje. U tišim u kojoj se ni dah nije čuo, ceo krug je čuo oštar metalan zveket kada je čekić udario, ali ništa više od toga.

"Ma, šta dođavola..." rekao je Vilkins.

Onda je Horton čuo huk elise helikoptera i nekoliko sekundi nakon toga potmuli zvuk strujanja vazduha. Zatim se čulo kako grane iznad njihovih glava pucaju dok se teški konopci probijaju kroz baldahin. Na svakom od konopaca visio je komandos Specijalnih snaga koji su se spuštali na tlo.

"Zauzmite položaje!" povikao je Vilkins. "Strelci, napred - svi ostali, idite do centra i budite pripravni! Pucajte po sopstvenom nahođenju!"

Disciplina Jedinice Vojske istinoljubive pravde trajala je samo nekoliko sekundi. Toliko je njenim članovima trebalo da shvate da je Prigušivač onesposobio njihovo oružje i da oružje koje imaju ne funkcioniše. Onda se krug razbio i svi su se razmileli kao mravi ispod prevrnute stene.

Vilkins im je dovikivao da se bore, a nekoliko pripadnika narodne vojske koji su bili željni borbe odgovorilo je tako što su izvukli noževe ili namestili svoje savijene bajonete da odbiju napadače. Ali, Horton je video da je većina, umesto da učini to isto, zgrabila ženu i decu i počela da se povlači u pravcu spavaona. Neki su se samo šćućurili na zemlji tamo gde su se zatekli, podignutih ruku u znak predaje.

Oni koji su krenuli u napad suočili su se sa protivnikom čiji se broj iz časa u čas povećavao i koji nisu samo iskakali sa konopca, već su ih opkoljavali probijajući se između drveća sa sve četiri strane. Komandosi su bili naoružani kopljima i pikado-pištoljima na komprimirani vazduh. Rukovali su kopljima sa takvom veštinom i efikasnošću da su pikado-pištolji bili suvišni.

Kada je ta kratkotrajna borba počela da jenjava, Vilkins i Horton su se u trenutku našli sami usred haosa. Lice jednog odražavalo je nevericu, a lice drugog zadovoljstvo. Pogledi su im se na trenutak ukrstili, i u tom trenutku oba muškarca se setiše stvari koju su na momenat zaboravili.

Već u sledećem trenutku, Horton se baci na Vilkinsa. Njegov napad je bio odbijen postiđujućom lakoćom, a Vilkins je uvredu učinio još većom tako što više nije obraćao pažnju na njega. Dok je Horton ležao na zemlji boreći se za vazduh, Vilkins poče da beži krivudajući i nestajući među drvećem.

"Zaustavite ga," zavapio je pokazujući u pravcu u kome je Vilkins otišao.

Niko nije obratio pažnju. Horton se pridigao na ruke i kolena i pokušao ponovo. "Molim vas - saslušajte me - ne smete tom čoveku dozvoliti da stigne do skladišta oružja. Tamo se nalazi hemijsko oružje. Zaustavite ga!"

Glas mu je sada već bio snažniji, ali nije bilo nikoga ko bi odgovorio na njegovu molbu. Mestimične borbe su ga ostavile iza sebe. Jedim komandos u prečniku od dvadeset i pet metara, bio je u potpunosti zaokupiran čuvanjem najmanje desetak zarobljenika.

Zgrabivši lopatu sa dugačkom drškom koja je ležala na zemlji, Horton se zateturao, stao na noge i krenuo za Vilkinsom. Još uvek je teško disao. Znao je da nema šanse da protekne dugonogog i brzonogog pukovnika. Ali, nije znao šta bi drugo mogao da učini sem da pokuša. I prije nego što je napravio dvadeset koraka sapleo se u tami o korenje i kamenje i poleteo naglavačke. Nekako se uspinjući na noge, nastavio je, jedva primečujući da je oštrica lopate duboko zasekla njegovu podlakticu.

Još pre nego što je ugledao skladište, Horton je već odavno izgubio Vilkinsa iz vidokruga. Ali fizičareva istrajnost je konačno privukla pažnju, koju njegove molbe nisu. Dva komandosa su se pojavila niotkud, prvi je udario štapom Hortona u noge, dok je drugi udario lopatu i izbio mu je iz ruku. Pao je snažno na zemlju, ali se postarao da prva stvar koju je izgovorio bude zvučna i da privuče pažnju.

"Polako, smirite se sada, vaš rat je završen..."

"Vojniče, u toj baraci se nalazi hemijsko i biološko oružje," jedva izgovori Horton. "Ako vrata nisu zaključana, to znači da su pripadnici narodne vojske već unutra i da su otišli po njega."

Jedan od komandosa se lupi rukom o čelo. "Ovo je talac - ovo je doktor Horton," rekao je iznenađeno.

"Ostani sa njim. Ja ću se pobrinuti za skladište," rekao je drugi i otrčao prema baraci.

"Pokušaću da obezbedim pojačanje, Badžeru," rekao je prvi, i posegnuo za mikrofonom koji mu se nalazio u predelu vrata. "Varthog zove Gospodara šume - paket je kod mene, ponavljam, paket je kod mene. Imamo ovde jedan neobezbeđeni objekat, u severozapadnom delu, obavešten sam o mogućem postojanju Čarli bravo municije."

"Stižemo, Varthog. Izvuci paket odatle."

"To ste vi doktore," rekao je komandos. "Je l' možete da hodate? Izvinite što smo vas oborili - nismo znali."

"Mogu da hodam," rekao je Horton. "Ali, shvatite, to skladište oružja je mnogo važnije od mene..."

"Badžer je pripadnik izviđačkih pomorsko-desantnih snaga," rekao je komandos. "On će se pobrinuti za sve."

Dok je Hortonova pratnja pronašla komandanta desanta, od mnoštva portabl reflektora, iako je bio sumrak, izgledalo je kao da je po bela dana. Komandant je bacio pogled n«i Hortona, insistirao da ovaj sedne, a zatim pozvao bolničara. Bolničar ga je pregledao i zatražio da mu donesu nosila.

"Ja sam kapetan Sandecki iz 13. jedinice, pridodate 641. Taktičkoj brigadi," rekao je komandant, čučnuvši na pete i pruživši mu ruku. "Jezivo izgledate, doktore. Tako mi je žao što nismo bili brži da vas poštedimo makar dela svega onoga kroz šta ste prošli. Ali, sada je sve gotovo, i mogu vam reći da će vaši prijatelji sa Istoka biti jako zadovoljni kada čuju da ste dobro,"

"Kako ste me pronašli?"

"Dobili smo 'ping' od rezervnog lokatora koji je DIA postavila u vašem komsetu. Onda je Global Hok iz Minota izdvojio i locirao kamp i držao oblast pod IR (infra crvenim) i SSR nadzorom sve dok mi nismo stigli ovde."

Horton je klimnuo glavom, iako jedva da je razumeo nešto od svega toga. "Kapetane - gde je to ovde? Gde sam ja to dođavola?"

"Najbliži grad je Babit, Minesota - oko devedeset kilometara i sto godina severno od Duluta."

Bio mu je potreban trenutak da shvati šta to znači. "Da li možete da mi obezbedite prevoz do Kolumbije, u Južnoj Karolini?"

"Naravno - samo ako nemate primedbi na maršrutu koja uključuje zaustavljanje u najbližoj vojnoj bolnici i hotelskom apartmanu u Vašingtonu. I na jednom i na drugom mestu se nalaze ljudi koji jedva čekaju da vas vide,"

"Ja samo hoću da idem kući," rekao je Horton.

Sandecki se nasmešio sa razumevanjem. "Porodica vam je u Kolumbiji?"

"Ne želim da pričam o tome. Ne sada," rekao je Horton, opruživši se i sklopivši oči. "Izgleda da sam uspeo da razbacam deliće svog života na sve strane, tako da nisam siguran gde je dom. Ali, možda ću uspeti da ih ponovo sve sastavim, ako mi se pruži druga šansa." zaroptao je, a zatim dodao: "Nisam siguran da zaslužujem drugu šansu."

"Ma, dođavola doktore, ko uopšte zaslužuje? Izgleda da svi pokušavamo da izvučemo maksimum iz druge šanse," rekao je Sandecki i potapšao Hortona po ruci. "Vi i vaši prijatelji ste nam pružili tu šansu. Ako ima pravde - a danas sam spreman da kažem da je možda i ima - ona ide i vama u susret.

26
UBICA

Iako je uzana staza posuta šljunkom bila najdirektniji put kroz šumoviti deo kampusa, ipak je bila skoro kilometar udaljena od glavnog kompleksa objekata kolumbijske Terabajt korporacije do obližnje Brohierove fondacije Laboratorija za mirovnu tehnologiju.

Izolacija u MirTeku je obezbedila neophodan prostor da bi se dvadeset i dva naučnika bavila naprednim radom iz oblasti H-talasne mehanike i inženjerstva odbrane. Staza posuta šljunkom pružala je istraživaču Terabajta, direktoru Džefriju Hortonu, razlog i mesto da provede nekoliko minuta u samoći i da malo provežba u toku dana. On je već bio navikao da svakoga dana najmanje jednom dnevno, osim kada bi vreme bilo jako loše, seta gore dole od jednog do drugog kraja kampusa.

Redovno je to činio, iako je i dalje pomalo hramao i imao stalne bolove u nogama i desnom kuku, što je jednim delom bilo zaveštanje noćne more koja je sada bila dvadeset godina iza njega. Činio je to uprkos kampusovoj izvrsnoj komunikacionoj mreži, koja je mogla da ga odvede do najverodostojnijeg prostora u virtuelnoj realnosti sa bilo kim sa Terabajtovog platnog spiska, od radnika iz susedne kancelarije, pa sve do Aneksa u Nevadi ili Udruženog modula za obradu materijala koji je kružjo dvanaest hiljada kilometara iznad zemlje.

Činio je to zato što je voleo šumu i što nije želeo da se preda vremenu i bolu, i zato što je za njega šetnja postala meditacija koja mu je omogućavala da razbistri misli. Uvek je ostavljao komset u kancelariji, a njegovi radnici su znali da ne treba da ga uznemiravaju dok je na "svojoj" stazi, čak i kada bi se zadržao sat ili više prelazeći od jednog do drugog kraja.

Jutros se, međutim, nije zadržavao. Poruka koju je primio od Džordana Kilmera, člana radne grupe za Biofiziku, bila je podjednako intrigantna i urgentna - Direktore, došlo je do neočekivanog razvoja SPOK projekta. Molim vas, dođite u laboratoriju što pre možete, kako bih vam dao neophodne informacije - i kako biste vi mene posavetovali. Reći ću ostalima da mogu da idu kući i tako će i ostati sve dok mi ne obavimo razgovor.

SPOK je bio Separator za praćenje organske kontaminacije, direktni potomak Hortonove modifikacije Marka V Okidača za dezaktiviranje hemijskog oružja. Cilj SPOK projekta je bio da proizvede analizator-projektor koji će za kratko vreme moći da razloži neutrališe otrove koje je živi organizam već progutao. Nerešeni izazov SPOK-a bio je da prečisti selektivnost projektora do tačke neutralisanja samo kontaminirajuće materije - a ne bilo koje strukturalne materije ili nekog sličnog jedinjenja neophodnog za život. Gubici u eksperimentalnim životinjama su bili tako veliki da je Kilmer dobio nadimak "Ubica," a kada se govorilo 'o grupi za Biofiziku' nazivali su je Mrtvačnica.

Horton je zatekao Kilmera kako podešava svoju opremu za testiranje u Biofizici 3, inače napuštenoj laboratoriji čiji su visoki prozori omogućavali da svetlost uđe u prostoriju, ali ne i da se kroz njih gleda. Oprema za testiranje ispunila je velika kolica. Na udaljenosti od pet metara, na vrhu laboratorijske stolice bez naslona nalazio se kavez u kome je bilo desetak zamorčića.

"Hej, Džordane. Mislio sam da si u broju 2," viknuo je Horton.

"Direktore - Bože, što mi je drago što ste došli. Izneo sam ovo iz broja 2 i zaključao ga čim sam shvatio šta se dešava," rekao je Kilmer, ispravivši se.

"Zašto, šta se dešava?"

"Juče smo ojačali analizator novim dugomolekularnim smart filterima. Već četiri meseca tri moja čoveka rade na njima - organska hemija sjedinjena sa Bulovom logikom..."

"Sećam se. Problem sa novinama?"

"Ne baš." Kilmer se pomerio i stao sa druge strane opreme za testiranje, i dao znak rukom Hortonu da krene za njim. "Posmatrajte kavez, a naročito ono veliko zamorče sa desne strane."

"Sa najcrnjom njuškom?"

"Iz njega sam dobio uzorak," rekao je Kilmer i uključio analizator. Monitori opreme za testiranje bili su zauzeti brojevima i grafikonima više od dva minuta, a zatim su se opet umirili. "Sistem je fiksiran i prati uzorak. Izabrao je H-talasni profil. Daću zeleno svetlo za početak."

"O.K."

Kilmer je pritisnuo sigurnosno zaključavanje i okrenuo dršku osiguranu oprugama. Oprema za testiranje je zazujala na kratko i dok je ona zujala, zamorče sa crnom njuškom se srušilo.

"To je bilo brzo," rekao je Horton. "Je li mrtvo?"

"Sto posto," rekao je Kilmer.

Horton je bio iznenađen ravnodušnošću ostalih zamorčića, koji su nastavili da grickaju salatu spokojno. Izgledalo je da je rezultat poprilično sličan ranijim problemima koji su se javljali u toku SPOK projekta.

"Pretpostavljam da je ono bilo jedino kontaminirano iz grupe," rekao je.

"Nijedno nije bilo kontaminirano," rekao je Kilmer i isključio opremu.

Horton nabra obrve. "Onda šta je bio tvoj uzorak?"

"Pramen krzna iščupan sa leđa."

Horton je prvo zaprepašćeno pogledao Kilmera, a zatim i kavez. "Šta se dogodilo, Džordane? Objasni mi."

"Jedna jednostavna greška u dvadeset šest milijardi delića koda - jedno NE gde je trebalo da stoji I. Analizator se odlučuje za DNK obrazac uzorka, umesto da ga isključi. To je nešto skoro poput mutacije. Sada shvatate zašto sam morao ostatak tima da pustim kući. Jedno mikroskopski malo parčence nečije kože udara u otvorenu tacnu uzorka i..."

"Hoćeš da kažeš da možeš selektivno da ga podesiš za bilo koji DNK obrazac?"

"Da."

"Koliko selektivno?"

"Mislim da ne bi mogao da napravi razliku između jednojajčanih blizanaca," rekao je. "Ali sve ostalo - pa, sve one životinje su litter-mates."

"Blagi bože," rekao je Horton. Oprezno se približio kavezu, očiju razrogačenih od strahopoštovanja i zaprepašćenja. "Znači, u teoriji, možeš da odrediš kao cilj bilo koji živi organizam.. "

"Ne u teoriji," rekao je Kilmer, prateći ga. "Ja sam to jednostavno uradio. Uradio sam to još tri puta jutros i dva puta juče. Ako pretpostavimo da ima dovoljno markera iz DNK profila, odmah će se usredsrediti na jednu jedinku. Sve što je potrebno je kap krvi, parčence kože, kose..."

Stojeći nasuprot kaveza, dugo i pažljivo su posmatrali mrtvo zamorče i njegovu nepoznatu braću i sestre. "Savršeno oružje za ubistvo," rekao je Horton promuklim glasom. "San svakog atentatora. Ubiće samo onu osobu za koju je podešen i nikoga više na celom svetu..."

"Da li sada shvataš zašto sam morao da ga stavim pod ključ?"

"Ali ne možeš da ga staviš pod ključ, Džordane. Zar ne razumeš?" U glasu su mu se osetili ljutnja i strah. "Priroda ne čuva tajne. Ne možeš je ni na koji način prevariti da sarađuje."

Horton se iznenada okrenuo i dok je to činio pogled mu se zaustavio na mesinganoj ploči pored vrata laboratorije - ploča na kojoj se nalazio dobrotvor MirTeka i njegov stari prijatelj i mentor.

"Šta dalje, Karl?" pitao je očajno. "Šta dalje?"