NICOLEIN DNEVNIK

1.

29. Prosinca 2200.

Prije dvije noći, u 10.44 po griničkom vremenu na Zemlji, Simona Tiassso Wakefield ugledala je svemir. Bilo je to za mene nevjerojatno iskustvo. Mislila sam da sam i ranije doživljavala jake osjećaje, ali ništa u mom životu – ni smrt moje majke, ni zlatno olimpijsko odličje iz Los Angelesa, ni trideset šest sati koje sam provela s princem Henryjem, pa čak ni rođenje Genevieve pod brižnim pogledom moga oca u bolnici u Toursu – nije bilo tako snažno kao radost i olakšanje kada sam konačno začula Simonin prvi plač.

Michael je prorekao da će se dijete roditi na Božić. Na svoj uobičajeno drag način rekao nam je kako vjeruje da će nam Bog ‘dati znak’ tako što će ‘podesiti’ da se naše svemirsko čedo rodi upravo na Isusov navodni rođendan. Richard se podsmjehivao, kao što je uvijek činio kada bi Michael pokazivao svoj religijski zanos. Međutim, kada sam na Badnjak osjetila prve jake trudove, malo je nedostajalo pa da se i Richard preobrati u vjernika.

Te noći uoči Božića spavala sam nemirno. Baš pred samo buđenje usnula sam dubok, živopisan san. Šetala sam uz naše umjetno jezero u Beauvoisu, igrajući se sa svojim mezimcem, patkom Dunoisom, i njegovom družinom divljih pataka, kada sam začula jedan glas koji me je dozivao. Nisam ga uspjela prepoznati, ali bilo je sigurno da pripada nekoj ženi. Ona mi reče da je preda mnom izuzetno težak porod i da će mi biti potreban i posljednji djelić snage da donesem svoje drugo dijete na svijet.

Na sam Božić, nakon što smo jedni drugima uručili skromne poklone koje je svatko od nas potajice naručio kod Ramanaca, započela sam podučavati Michaela i Richarda za slučaj da stvari krenu neočekivanim tijekom. Vjerujem da bi se Simona doista rodila na dan Božića samo da moja svijest nije toliko bila opterećena činjenicom da dva muškarca nisu ni izbliza školovani da mi pomognu u slučaju ozbiljnih problema. Vjerojatno je moja volja bila ta koja je odložila rođenje djeteta za dva dana.

Jedan od izvanrednih postupaka o kojima smo raspravljali odnosio se na mogućnost da novorođenče zauzme karlični položaj. Nekoliko mjeseci ranije, kada je moja nerođena djevojčica još imala izvjesnu slobodu kretanja unutar maternice, bila sam prilično sigurna da je okrenuta naopako. Pomislila sam, doduše, da se ispravila tijekom posljednjih tjedana prije nego li se spustila u pretporođajni položaj. Bila sam samo djelomično u pravu. Ona je, istini za volju, uspjela glavom naprijed ući u porođajni kanal; međutim, lice joj je bilo okrenuto naviše, prema mom trbuhu, tako da joj je poslije prvog ozbiljnog niza trudova vrh glavice zastao, nezgrapno pritisnut o moju karlicu.

U bolnici na Zemlji liječnik bi vjerojatno problem riješio carskim rezom. On bi zasigurno i predvidio tu komplikaciju, nastojeći u ranoj fazi poroda, uz pomoć robotiziranih instrumenata, okrenuti Simoninu glavicu još prije nego što bi se ona našla u ovako nepovoljnom položaju.

Kako je porod odmicao, bol je postajala sve nepodnošljivija. Između snažnih grčeva koji su pribijali djevojčicu uz moje nepopustljive kosti pokušavala sam izvikivati naredbe Michaelu i Richardu. Richard je bio gotovo neupotrebljiv. Nije mogao podnositi moje bolove (ili „noćnu moru” kako je to kasnije nazvao), a još manje epiziotomiju ili korištenje improviziranih porođajnih kliješta koje smo pribavili od Ramanaca. Michael, neka mu je duša blagoslovljena, srčano se borio slijedeći moje, ponekad necjelovite upute. Znoj mu se slijevao s čela unatoč razmjerno niskoj temperaturi u sobi. Upotrijebio je skalpel iz moje torbice za hitnu pomoć da me šire otvori, a onda je, poslije trenutka oklijevanja zbog sve te silne krvi, porođajnim kliještima pronašao Simoninu glavu. Nekako ju je, u trećem pokušaju, uspio potisnuti natrag u porođajni kanal i okrenuti je, tako da je mogla izaći na svijet.

Obojica su vrisnula kada se ona pojavila. Nastojala sam se koncentrirati na svoj ritam disanja, plašeći se da ne izgubim svijest. Unatoč oštrom bolu, i sama sam kriknula kada je moj sljedeći trud izbacio Simonu u Michaelove ruke. Richardu je kao ocu bio zadatak da presiječe pupčanu vrpcu. Kada je Richard obavio posao, Michael podigne Simonu kako bih je mogla vidjeti. „Djevojčica” prozbori on sa suzama u očima. Nježno ju je položio na moje grudi i ja se malko uzdigoh da je pogledam. Prvi dojam je bio da nevjerojatno sliči na moju majku.

Prisilila sam se ostati prisebna do uklanjanja posteljice i završila sam podvezivanje uz Michaelovu pomoć, s tim što je on napravio rezove skalpelom. A onda sam izgubila svijest. Malo toga se sjećam tijekom sljedeća dvadeset četiri sata. Bila sam toliko iscrpljena od porođajnih muka (trudovi su se ponavljali svakih pet minuta tijekom jedanaest sati prije nego što je Simona konačno rođena) da sam zaspala. Moja nova kćer odmah se bacila na dojenje bez ikakvog poticaja, a Michael je kasnije tvrdio da je jednom ili dvaput sisala čak i kada sam ja bila tek djelomično budna. Mlijeko mi sada navire u dojke odmah čim Simona počne sisati. Kad završi, izgleda vrlo zadovoljna. Presretna sam što joj moje mlijeko, čini se, odgovara. Bojala sam se da ću možda imati iste probleme kao s Genevieve.

Jedan od dvojice muškaraca uvijek je uz moje uzglavlje kada se probudim. Richardovi osmijesi izgledaju mi malo namješteni, ali i takvi su mi dragi. Michael je uvijek spreman predati mi dijete u naručje ili mi ga položiti na grudi kada se probudim. Stalno mrmlja: „Prekrasna je”

Simona sada spava pokraj mene zamotana u neki pokrivač koji su izradili Ramanci (vrlo je teško opisati tu tkaninu, a posebno odabrati riječi koje opisuju kvalitetu, kao na primjer „mekan” u bilo kakvom određenom smislu koji bi naši domaćini mogli razumjeti). Ona doista izgleda kao moja majka. Koža joj je sasvim tamna, možda tamnija i od moje, a pramenčić kose na glavi crn je poput ugljena. Oči su joj tamnosmeđe. Teško da bi se Simona mogla nazvati lijepom, s tom glavom, još zašiljenom i izobličenom od mukotrpnog porođaja. Ali Michael je dakako u pravu. Ona je predivna. Moje oči su u stanju nazrijeti ljepotu u dubini tog krhkog, crvenkastog stvorenja koje diše takvom grozničavom brzinom. Dobro došla na svijet, Simona Wakefield!

2.

6. Siječnja 2201.

Već dva dana sam potištena. I umorna, oh, tako umorna. Iako sam sasvim svjesna da patim od tipičnog slučaja postporođajnog sindroma, ne mogu ublažiti osjećaj depresije.

Ujutro je bilo najgore. Probudila sam se prije Richarda i budna ležala na svom dijelu kreveta. Bacila sam pogled na Simonu koja je mirno spavala u ramanskoj kolijevci do zida. Unatoč osjećajima ljubavi prema njoj, nijedna povoljna misao o njezinoj budućnosti nije mi zaiskrila u svijesti. Sjaj uzbuđenja koji je okruživao njezino rođenje i trajao sedamdeset dva sata potpuno je nestao. Beskrajni tok beznadnih predodžbi i pitanja bez odgovora neprekidno struji kroz moju svijest. Kakav će biti tvoj život, mala moja Simona? Kako bismo mi, tvoji roditelji, mogli učiniti tvoj život sretnim?

Moja draga kćeri, živiš sa svojim roditeljima i njihovim dobrim prijateljem Michaelom O’Tooleom u podzemnom skloništu divovskog svemirskog broda izvanzemaljskog porijekla. Svi troje odraslih u tvom životu su astronauti s planeta zvanog Zemlja, dio posade ekspedicije broda Newton upućene prije godinu dana da istraži valjkasti svijet zvan Rama. Tvoja majka, tvoj otac i general O’Toole jedina su ljudska bića koja su se još nalazila na ovom izvanzemaljskom brodu kada je Rama naglo promijenio svoju stazu da bi izbjegnuo uništenje koje mu je namijenila paranoidna Zemlja lansirajući svoju nuklearnu falangu prema njemu.

Iznad našeg skloništa nalazi se otočki grad tajanstvenih nebodera – New York, kako ga mi zovemo. Okružen je zamrznutim morem koje opisuje krug po unutrašnjosti ogromnog svemirskog broda presijecajući ga na pola. U ovom trenutku, prema proračunima tvog oca, upravo smo prošli Jupiterovu stazu (premda je velika plinovita lopta vrlo daleko, s druge strane Sunca) i gibamo se po hiperboličnoj stazi po kojoj ćemo nakon nekog vremena izaći iz Sunčevog sustava. Ne znamo kuda idemo. Ne znamo tko je sagradio ovaj svemirski brod, niti koja mu je namjena. Znamo, doduše, da na njemu ima i drugih stvorova, ali nemamo sliku o tome odakle su. Pritom imamo razloga vjerovati da barem neki od njih mogu biti neprijateljski raspoloženi prema nama.

Posljednja dva dana moje misli stalno se vrte u ovom istom krugu. Svaki put dolazim do istog mučnog zaključka: neoprostivo je da mi, zreli i odrasli ljudi, donesemo jedno bespomoćno i nevino biće u sredinu o kojoj znamo tako malo i nad kojom nemamo baš nikakav nadzor.

Rano jutros, čim sam shvatila da mi je trideset sedmi rođendan, potekle su mi suze. U početku, suze su bile blage, a plač nečujan, no kako su sjećanja na prošle rođendane navirala u moju svijest, duboki jecaji zamijenili su blago cmizdrenje. Osjećala sam oštru, bolnu tugu ne samo zbog Simone već i zbog sebe same. I dok sam se sjećala veličanstvenog plavog planeta s kojeg potječemo, ne uspijevajući ga smjestiti u Simoninu budućnost, opet sam postavljala sebi isto pitanje: Zašto sam rodila dijete usred cijele te more?

Evo te riječi opet. Ona je jedna od Richardovih najomiljenijih. U njegovom rječniku „mora” praktično ima neograničenu primjenu. Sve što je kaotično ili izvan kontrole, bilo da je tehnički problem ili obiteljska kriza (poput žene koja jeca u nastupu žestoke postporođajne depresije), naziva se mora.

Ovog jutra od muškaraca nije bilo neke pomoći. Njihovi uzaludni pokušaji da me odobrovolje samo su pojačali moju sjetu. Zašto gotovo svaki muškarac, kada je suočen s nesretnom ženom, odmah pretpostavlja da je njezina nesreća na neki način povezana s njim? U stvari, nisam poštena. Michael ima troje djece i zna ponešto o osjećajima koja me sada preplavljuju. On me uglavnom zapitkuje što bi mogao učiniti da mi pomogne. Richarda su, međutim, moje suze potpuno razorile. Kad se probudio, bio je užasnut i nije mogao slušati moj plač. Prvo je pomislio da trpim nekakav užasan fizički bol. Jedva sam ga malo razuvjerila kada sam mu objasnila da sam samo potištena.

Nakon što sam ga uvjerila da ne snosi nikakvu krivnju za moje raspoloženje, Richard je šuteći slušao dok sam izražavala svoje brige za Simoninu budućnost. Priznajem da sam bila malo uzrujana, ali činilo se da on ne shvaća ni šta od onoga što sam mu govorila. Stalno je ponavljao istu frazu – kako Simonina budućnost nije nesigurnija od naše – vjerujući da će, jer nema logičnog razloga za toliki nemir, moja depresija odmah nestati. Na kraju, nakon više od sata razgovora dvoje gluhih, Richard je ispravno zaključio da mi ne može pomoći pa je odlučio ostaviti me samu.

(Šest sati kasnije.) Sada se bolje osjećam. Ostala su još tri sata do kraja mog rođendana. Večeras smo priredili malu zabavu. Upravo sam završila dojenje Simone i ona opet leži pokraj mene. Michael nas je napustio prije petnaestak minuta i otišao u svoju sobu niže u hodniku. Richard je zaspao pet minuta nakon što je položio glavu na jastuk. Proveo je cijeli dan radeći na mom zahtjevu da pelene budu savršenije.

Richard voli provoditi vrijeme u nadziranju i katalogiziranju naših veza s Ramancima ili s onima, ma tko to bio, koji upravljaju kompjuterima što ih aktiviramo preko tastature u našoj sobi. Nikada nismo vidjeli bilo koga ili bilo što u mračnom tunelu odmah iza crnog ekrana. Zato ne možemo potvrditi postoje li tamo otraga stvorenja koja reagiraju na naše zahtjeve i naručuju kod svojih tvornica izradu naših čudnih artikala, ali nama odgovara da naše domaćine i dobročinitelje označujemo kao Ramance.

Postupak komuniciranja s njima istodobno je i složen i neposredan. Složen je zbog toga što im se obraćamo koristeći slike na crnom ekranu i precizne kvantitativne formule na jeziku matematike, fizike i kemije. Neposredan je zato što su rečenice koje unosimo na tastaturi iznenađujuće jednostavne u svojoj sintaksi. Rečenica koju najčešće koristimo jesu „željeli bismo” ili „želimo” (naravno nema načina da saznamo točan prijevod naših zahtjeva te samo možemo pretpostaviti da smo ipak dovoljno ljubazni... moglo bi biti da su upute koja aktiviramo u obliku grube zapovjedi koja počinje s „daj mi”), za kojom slijedi potanki opis onog što želimo da nam isporuče.

Najteži dio je kemija. Jednostavni predmeti za svakodnevnu upotrebu kao što su sapun, papir i čaša kemijski su vrlo složeni i vrlo ih je teško precizno opisati korištenjem brojeva i vrsta sastojaka. Ponekad je nužno, kako je to Richard otkrio u svom radu s tastaturom i crnim ekranom, opisati i sam postupak proizvodnje, uključujući tu i tehnološke uvjete, inače se može dogoditi da dobijemo stvari koje ni po čemu ne sliče na ono što smo naručili. Postupak zahtijevanja uključuje mnoštvo pokušaja i pogrešaka. U početku, bila je to vrlo neuspješna i obeshrabrujuća uzajamna komunikacija. Sve troje smo ne jednom zažalili što nismo zapamtili nešto više od kemije u školi. U stvari, naša nesposobnost da ostvarimo zadovoljavajući napredak u opskrbljivanju „domaćinstva” svakodnevnim potrepštinama bila je jedan od poticaja za poduzimanje „Velikog izleta” kako Richard voli to nazivati, a koji se odigrao prije četiri mjeseca.

Do tada, temperatura okoline, gore na površini New Yorka, kao i u ostatku Rame, već se spustila na pet stupnjeva ispod točke ledišta vode i Richard je utvrdio da je Cilindrično more opet čvrsti led. Moja zabrinutost da nećemo dovoljno opremljeni dočekati rođenje djeteta rasla je iz dana u dan. Previše vremena nam je odlazilo na postizanje bilo čega. Pokazalo se da je planiranje i sastavljanje zahoda, na primjer, naporan višemjesečni posao, a ishod je bio tek djelomično zadovoljavajući. Najčešće, naš osnovni problem očitovao se u pružanju nepotpunih odrednica domaćinima. Ponekad, međutim, poteškoću su predstavljali i sami Ramanci. Više puta su nas obavijestili, koristeći zajednički jezik sazdan od matematičkih i kemijskih simbola, da nisu u stanju izraditi određeni predmeta u vremenskom roku koji smo im postavili.

Bilo kako bilo, Richard je jednog jutra objavio da će napustiti naše sklonište i pokušati doprijeti do i dalje usidrenog vojnog broda iz ekspedicije Newton. Prema njegovim riječima, svrha ovog pothvata bila je pribavljanje ključnih komponenti znanstvene baze podataka uskladištene u brodskim kompjuterima (ovo bi nam neizmjerno pomoglo u uobličavanju zahtjeva upućenim Ramancima), dodajući da se strašno zaželio pristojne hrane. Do tada smo nekako uspijevali ostati zdravi i živi na kemijskim pripravcima kojima su nas Ramanci snabdijevali. Međutim, najveći dio te hrane bio je neukusan ili odvratan.

Istini za volju, naši domaćini su precizno odgovarali na naše zahtjeve. Iako smo u općim crtama znali opisati bitne kemijske sastojke potrebne našem tijelu, nijedno od nas nikada nije detaljno proučilo složen biološki proces koji se odvija kada nešto okusimo. Tih prvih dana hranjenje je bilo samo zadovoljavanje potrebe, nikad i zadovoljstvo po sebi. Nešto poput ljepljive kreme se najčešće teško, ako uopće, moglo gutati. Više no jednom obrok je završavao povraćanjem.

Cijeli jedan dan nas troje smo proveli u raspravi o tome treba li Veliki izlet poduzeti ili ne. Bila sam trudna i osjećala sam se prilično neugodno. Iako nisam bila oduševljena idejom ostati sama u našoj jazbini dok dva muškarca pješače preko leda, traže rover, voze se preko Središnje ravnice, a zatim se penju kilometrima do relejne stanice Alfa, shvatila sam da postoji mnogo načina kako jedan drugome mogu pomoći. Također, složila sam se s njima da bi putovanje samo jedne osobe bilo ludost.

Richard je bio gotovo siguran da će rover biti u voznom stanju, ali je s manje optimizma gledao na mogućnost da je i stolica-dizalo upotrebljiva. Nadugo smo razmatrali sva moguća oštećenja koja je pretrpio vojni brod ekspedicije Newton, imajući u vidu da je na vanjskoj površini Rame bio izložen nuklearnim udarima do kojih je došlo ispod mrežastog zaštitnog omotača. Kako nije bilo vidljivog oštećenja strukture (koristeći se mogućnošću pristupa Raminim senzorima, više puta smo tijekom prethodnih mjeseci promatrali sliku vojnog broda ekspedicije Newton na crnom ekranu), Richard je zaključio da je Rama, po svemu sudeći, nehotice zaštitio vojni brod misije Newton od svih nuklearnih eksplozija, iz čega slijedi pretpostavka da možda nema oštećenja od zračenja u unutrašnjosti toga broda.

Ja sam, međutim, bila znatno sumnjičavija glede toga. U pripremi projekta radila sam s inženjerima na nacrtima za zaštitu broda i bila sam svjesna ranjivosti svih podsustava Newtona kad je zračenje u pitanju. Iako sam i sama smatrala da je znanstvena baza podataka vrlo vjerojatno ostala nedirnuta (i procesor i sve njegove memorije rađeni su od dijelova maksimalno otpornih na djelovanje zračenja), bila sam gotovo sigurna da su zalihe hrane kontaminirane. Od samog početka znali smo da se naše zalihe hrane nalaze u razmjerno nezaštićenim uvjetima. Štoviše, prije lansiranja, pretpostavljalo se da bi i jedna solarna baklja mogla proizvesti dovoljno zračenja koje bi našu hranu učinilo opasnom za jelo. Nisam se bojala ostati sama nekoliko dana, ili čak cijeli tjedan, koliko je možda vremena bilo potrebno da muškarci odu do broda i vrate se natrag. Više me je brinula mogućnost da se jedan ili obojica uopće ne vrate. Prijetnju nisu predstavljali samo oktopauci ili neki drugi stranci koji su dijelili ovaj ogromni svemirski brod s nama. Valjalo je uzeti u obzir i sve nepoznanice okoline u kojoj smo se nalazili. Što ako

Rama iznenada započne neki manevar? Što ako se zbije neki podjednako neočekivani događaj koji bi im onemogućio povratak u New York?

Richard i Michael su me uvjeravali da neće ulaziti ni u kakav rizik, da neće učiniti ništa osim odlaska do vojnog broda i povratka. Krenuli su odmah nakon svitanja dvadeset osmog sata ramanskog dana. Bilo je to prvi put da sam ostala sama, još od onog dugog očajničkog samovanja u New Yorku, započetog padom u jamu. Naravno, nisam bila istinski sama. Mogla sam osjetiti Simonine udarce nožicama u svojoj utrobi. Čudesni je to osjećaj kada nosite dijete. Ima nečeg neopisivo divnog u spoznaji da u vama postoji još jedna živa duša. A posebno kada se zna da je to dijete u značajnoj mjeri oblikovano od vaših vlastitih gena. Šteta je što muškarci nisu u stanju iskusiti trudnoću. Da to mogu, možda bi shvatili zašto žene toliko brinu o budućnosti.

Trećeg dana nakon odlaska muškaraca obuzela me je snažna klaustrofobična groznica. Odlučila sam izaći iz našeg skloništa i prošetati New Yorkom. U Rami je vladao mrak, ali bila sam toliko uznemirena, da sam ipak krenula u šetnju. Zrak je bio prilično hladan. Obavila sam svoju debelu letačku jaknu oko nabubrenog trbuha. Jedva da sam hodala nekoliko minuta kada sam začula jedan zvuk iz daljine. Jeza mi prođe kralježnicom i ja stadoh kao ukopana. Očito je adrenalin nahrupio i u Simonu, jer se počela žestoko bacakati dok sam ja napeto osluškivala. Nakon otprilike minute opet sam začula isto: kao zvuk povlačenja četki preko metalne površine praćen cviljenjem visoke frekvencije. Nije bilo nikakve dvojbe; neki oktopauk nesumnjivo je lutao New Yorkom. Brzo sam se vratila u sklonište i pričekala da na Rami svane zora.

Kada se razdanilo, vratila sam se u New York i malo prošetala uokolo. Prolazeći blizu onog čudnog skladišta gdje sam nekoć pala u jamu, počela sam sumnjati u naš zaključak da oktosi izlaze samo noću. Richard je od početka tvrdio da su oni noćna stvorenja. Tijekom prva dva mjeseca, prije no što smo izgradili zaštitne rešetke da spriječimo nepozvane posjetitelje da se spuste u naše sklonište, Richard je instalirao niz grubih prijemnika (tada još nije usavršio sposobnost preciznog opisivanja elektronskih dijelova koje je naručivao kod Ramanaca) oko poklopca skloništa oktopauka i dokazao, barem na svoje zadovoljstvo, da oni izlaze na površinu isključivo noću. Na kraju su oktosi otkrili sve njegove monitore i uništili ih, ali ne prije no što je Richard došao do onoga što je po njegovom uvjerenju bio nepobitan dokaz njegove hipoteze.

Richardov zaključak, ipak, nije bio nikakva utjeha kada sam iznenada začula glasan i potpuno nepoznati zvuk iz pravca našeg skloništa. U tom trenutku stajala sam unutar skladišta, zureći u jamu u kojoj zamalo nisam umrla devet mjeseci ranije. Puls mi se naglo ubrzao, a koža naježila. Najviše od svega uznemirilo me je to što je izvor zvuka bio između mene i našeg ramanskog doma. Oprezno sam se primicala izvoru zvuka, zureći svaki put između zgrada prije no što bih napravila sljedeći korak. Konačno sam otkrila porijeklo te buke. Richard je odsijecao komade rešetke koristeći minijaturnu lančanu pilu koju je donio s Newtona. On i Michael su se zapravo prepirali kada sam ih otkrila. Razmjerno mala rešetka od oko pet stotina oka kvadratnog oblika sa stranicama od tri metra bila je pričvršćena za jedan od onih hangara koje je teško opisati stotinjak metara istočno od ulaza u našu jazbinu. Michael se glasno pitao je li mudro navaliti na mrežu lančanom pilom. U trenutku kada su me ugledali, Richard je opravdavao svoj čin ističući vrline elastičnog materijala rešetke.

Grlili smo se i ljubili nekoliko minuta, a onda sam saslušala izvještaj o Velikom izletu. Bilo je to lagodno putovanje. Rover i stolica-dizalo radili su besprijekorno. Instrumenti su pokazali da u brodu još ima tragova zračenja, tako da se nisu dugo zadržavali niti su donijeli ikakvu hranu. No znanstvena baza podataka bila je u izvrsnom stanju. Richard je upotrijebio svoje potprograme za komprimiranje podataka zbog prebacivanja većeg dijela baze podataka na kocke spojive s našim prijenosnim računalima. Također su donijeli veliku naprtnjaču krcatu raznim oruđima, poput ove lančane pile, smatrajući da ti alati mogu korisno poslužiti u dovršavanju naših stambenih prostorija.

Od tada pa do Simoninog rođenja Richard i Michael su neprekidno radili. Korištenjem dodatnih kemijskih informacija iz brodske baze podataka postalo je lakše naručiti kod Ramanaca ono što smo smatrali potrebnim Ja sam čak eksperimentirala škropeći hranu bezazlenim esterima i drugim jednostavnim organskim materijama, što je donekle poboljšalo ukus obroka. Michael je dovršio svoju sobu niže u hodniku, napravljena je Simonina kolijevka, a i kupaonice su neizmjerno usavršene. S obzirom na sve ograničenosti, naši životni uvjeti su sada sasvim prihvatljivi. Možda uskoro... Čujem tihi plač pokraj sebe. Vrijeme je da nahranim moju djevojčicu.

Prije negoli posljednjih trideset minuta moga rođendana ode u povijest, želim se vratiti živim slikama prethodnih rođendana koje su mi ublažile jutrošnju potištenost. Za mene su moji rođendani oduvijek bili najznačajniji događaj godine. Božićni i novogodišnji praznici su nešto posebno, ali na drukčiji način, jer to su proslave u kojima svi sudjeluju. Uvijek sam koristila svoje rođendane kao vrijeme za razmišljanje i sagledavanje pravca kretanja mog života.

Ako bih se potrudila, vjerojatno bih se mogla sjetiti ponečega o svakom od svojih rođendana počevši od petog. Neka sjećanja su, naravno, jasnija od drugih. Ovog jutra mnoge slike iz prošlih proslava prizvale su snažne osjećaje nostalgije i žudnje za domom. U svojoj utučenosti proklinjem vlastitu nesposobnost da osiguram red i sigurnost u Simoninom životu. Ali čak i na dnu moje potištenosti, suočena s ogromnom nesigurnošću koja okružuje naš život ovdje, bila bih neiskrena kada bih rekla da mi je žao što Simona ulazi u život ovdje sa mnom. Ne, mi smo putnici vezani zajedno najjačom od svih veza, roditelj i dijete, dijeleći čudo svijesti koje zovemo život.

Dijelila sam sličnu vezu i ranije, ne samo s mojom majkom i ocem već i s mojom prvom kćerkom, Genevieve. Hmm. Iznenađujuće je da mi se sve slike moje majke još tako jasno ocrtavaju u svijesti. Iako je umrla prije dvadeset sedam godina kada sam imala samo deset, ostavila me je s niskom divnih sjećanja. Moj posljednji rođendan s njom bio je po svemu izuzetan. Sve troje smo otišli u Pariz vlakom. Otac je odjenuo svoje talijansko odijelo i izgledao je vrlo lijepo. Majka se opredijelila za jednu od svojih svijetlih, višebojnih domorodačkih haljina. S kosom složenom u valovima izgledala je kao princeza Senoufo, što je i bila prije udaje za mog oca.

Ručali smo u jednom dražesnom restoranu u blizini Champs-Elysées. Zatim smo odšetali do kazališta, gdje smo gledali crnačku folklornu skupinu koja je izvodila program narodnih plesova iz zapadne Afrike. Nakon predstave pozvani smo na pozornicu gdje me je mama predstavila jednoj od igračica, visokoj, prelijepoj ženi izuzetno crne puti. Ona je bila jedna od maminih daljih rođaka iz Obale Slonovače.

Slušala sam njihov razgovor na jeziku plemena Senuofo, prisjećajući se djelića iz moje obuke prije Poroa tri godine ranije i opet se čudila načinu na koji je lice moje majke postajalo izražajnije kada god bi se našla s ljudima iz svoga kraja. No, iako očarana tom večeri, samo deset godina stara, više bih voljela da sam imala normalnu rođendansku zabavu sa svim mojim prijateljima iz škole. Mama je opazila da sam razočarana dok smo se vlakom vraćali kući u predgrađu Chilly-Mazarin. „Ne budi tužna, Nicole” reče ona, „slijedeće godine moći ćeš imati zabavu. Tvoj otac i ja željeli smo iskoristiti ovu prigodu da te podsjetimo na drugu polovicu tvog naslijeđa. Ti si francuska državljanka i provela si cijeli život u Francuskoj, ali dio tebe je čista Senuofo s korenjem duboko usađenim u plemenske običaje Afrike.”

Danas, dok sam se prisjećala plesova „Slonovače” koje su izvodili mamina rođakinja i njezini suplesači, na trenutak sam zamislila, u oku svoje svijesti, kako ulazim u to divno kazalište s mojom deset godina starom kćeri Simonom... ali onda je ta maštarija nestala. Nema kazališta s druge strane Jupiterove staze. U stvari, pojam kazališta vjerojatno nikada neće imati nikakvo značenje za moju kćer. Sve je to tako zbunjujuće.

Po koja jutrošnja suza kapnula je i zbog toga što Simona nikada neće upoznati svoga djedu i svoju baku i obratno. Oni će biti mitski likovi u tkanju njenoga života, a poznavat će ih samo preko fotografija i videa. Nikada neće doživjeti radost slušanja očaravajućeg glasa moje majke. I nikada neće vidjeti blagu i nježnu ljubav u očima moga oca.

Nakon majčine smrti, otac se jako trudio da svaki moj rođendan učini posebnim. Na moj dvanaesti rođendan, malo prije našeg preseljenja u vilu u Beauvoisu, Otac i ja smo zajedno šetali kroz njegovane vrtove Château de Villandry, a oko nas je padao snijeg. Toga dana obećao mi je da će uvijek biti uz mene kada mi bude potreban. Stisnula sam mu ruku dok smo hodali pokraj živica. Tog dana sam i plakala, priznavši mu koliko strahujem da će me i on napustiti. Prigrlio me je uz grudi i poljubio u čelo. Nikada nije pogazio svoje obećanje.

Prošle godine, što mi sada izgleda tako daleko kao da se dogodilo u nekom drugom životu, moj rođendan je započeo u skijaškom vlaku odmah nakon francuske granice. Još budna, iako je bila ponoć, preživljavala sam podnevni susret s Henryjem u alpskoj kući na obronku Weissfluhjocha. Nisam mu rekla, kada me je posredno pitao, da je on Genevievein otac. Nikada mu ne bih pružila to zadovoljstvo.

Ali sjećam se razmišljanja u vlaku o tome imam li pravo skrivati od kćeri istinu da joj je otac kralj Engleske? Jesu li moje samopoštovanje i moj ponos toliko važni da mogu opravdati sprečavanje kćeri da sazna da je princeza? Prevrtala sam ova pitanja po svijesti kada se Genevieve, kao na poziv, pojavila u mojoj spavaćoj kabini. „Sretan rođendan, mama” rekla je ozarena. Zatim me je zagrlila. Malo je nedostajalo da joj tada kažem za oca. Uvjerena sam da bih to i učinila samo da sam znala što će se dogoditi s ekspedicijom Newton. Nedostaješ mi, Genevieve. Tugujem što nisam imala priliku oprostiti se na pravi način s tobom.

Sjećanja su čudna stvar. Jutros, u vrtlogu potištenosti, lavina slika prethodnih rođendana pojačala mi je osjećaje odvojenosti i gubitka. Sada, kada sam u boljem raspoloženju, jednostavno gutam ta ista prisjećanja. Nisam više onako užasno tužna zbog toga što Simona neće moći doživjeti ono što ja poznajem. Njezini rođendani bit će potpuno drukčiji od mojih i jedinstveni u njezinom životu. Moja je povlastica i dužnost da ih učinim onoliko nezaboravnim i dragim koliko je to u mojoj moći.

3.

26. Svibnja 2201.

Pet sati ranije, niz izuzetnih događaja počeo se zbivati unutar Rame. U tom trenutku sjedili smo zajedno blagujući večernji obrok od pečene govedine, krumpira i salate (želeći uvjeriti sebe da je ono što jedemo ukusno, izmislili smo kodirane nazive za svaku kemijsku kombinaciju koju dobavljamo od Ramanaca. Šifrirana imena tek su grubi izraz za vrstu hranljivih tvari koje su nam na raspolaganju – tako je naša „pečena govedina” tvar bogata bjelančevinama, „krumpiri” su zapravo ugljikohidrati i tako dalje), kada smo začuli oštar i dalek zvižduk. Prekinuli smo jelo i dvojica muškaraca su brže bolje pohitala na površinu. Kako zvižduk nije prestajao, zgrabila sam Simonu i svoju topliju odjeću, zamotala je u nekoliko dekica, a zatim i sama pohrlila van na hladnoću.

Zvižduk je bio mnogo glasniji na površini. Bili smo sasvim sigurni da dolazi s juga, ali kako je u Rami vladao mrak, bojali smo se udaljiti od našeg skloništa. Nakon nekoliko minuta ugledali smo rasprskavanja svjetlosti koja se odbijala od staklenih površina okolnih nebodera, tako da je naša radoznalost postala silna. Oprezno smo se privukli južnoj obali otoka, na mjesto gdje nije bilo zgrada između nas i rogova na Južnom polu Rame.

Kada smo stigli na obalu Cilindričnog mora, opčinjavajući vatromet već je bio u tijeku. Lukovi višebojne svjetlosti letjeli su uokolo osvjetljavajući divovske šiljke Južnog pola. Sve je trajalo više od jednog sata. Čak je i dojenče Simona bilo hipnotizirano dugačkim trakama žute, plave i crvene boje koje su poskakivale između šiljaka, stvarajući dugine uzorke u mrklome mraku. Kada se predstava iznenada završila, upalili smo naše džepne svjetiljke i uputili se prema jazbini.

Nakon nekoliko minuta hodanja naš živahan razgovor bio je prekinut udaljenim dugim krikom, izvan svake sumnje zvukom jednog od onih letećih stvorova koji su meni i Richardu pomogli da pobjegnemo iz New Yorka prošle godine. Zastali smo i počeli osluškivati. Kako nismo čuli ni vidjeli nijednu pticu još od kako smo se vratili u New York da upozorimo Ramance na nuklearne projektile, Richard i ja smo sada osjetili veliko uzbuđenje. Richard je odlazio do njihove jazbine nekoliko puta, ali na njegove povike duž dugačkog okomitog hodnika nije nikada bilo odgovora. Prije samo mjesec dana Richard je rekao da misli da su svi ti letači napustili New York. Večerašnji krik jasno nam je dao do znanja da je barem jedan od naših prijatelja tu negdje.

Za nekoliko sekundi, prije negoli smo imali priliku razmotriti plan bi li netko od nas trebao krenuti u pravcu krika, začuli smo jedan drugi zvuk, također poznat, koji je bio previše bučan da bismo se mogli osjećati lagodno. Na sreću, zvuk povlačenja četki nije stizao iz međuprostora koji nas je dijelio od našeg skloništa. Obavila sam obje ruke oko Simone i potrčala prema kući, barem dvaput zamalo ne naletjevši na zgrade u potpunom mraku. Michael je stigao posljednji na odredište. Do tada sam otvorila i poklopac i rešetku. „Ima ih nekoliko” reče Richard gotovo bez daha, dok su nas sve glasniji zvuci oktopauka opkoljavali. Usmjerio je snop svjetiljke niz dugu ulicu koja je vodila na istok od našeg skloništa i svi vidjesmo krupne, tamne predmete koji su se kretali prema nama.

Obično idemo na spavanje dva ili tri sata nakon večere, ali noćas smo napravili izuzetak. „Vatromet” krik ptica i bliski susret s oktopaucima uzbudili su svakog od nas. Razgovarali smo i razgovarali. Richard je bio uvjeren da je pred nama neki izuzetno značajan događaj. Podsjetio nas je da je Raminom manevru prema Zemlji također prethodio mali vatromet munja na šiljcima Južnog pola. U to vrijeme, prisjećao se, po općem mišljenju astronauta misije Newton, cijela ta pojava imala je značenje nekakve objave ili neke vrste moguće uzbune. Što je, pitao se Richard, značenje večerašnje blistave predstave?

Za Michaela, koji u Rami nije proveo duže razdoblje prije njegovog mimohoda sa Zemljom i koji nikada ranije nije imao neposredan susret ni s pticama ni s oktopaucima, večerašnji događaji poprimili su najozbiljnije razmjere. Površni pogled koji je u bijegu bacio na ta stvorenja s pipcima što su nam prilazila niz ulicu natjerao ga je da s više uvažavanja razumije strah koji smo Richard i ja osjetili kada smo jurili uz one bizarne šiljke bježeći iz jazbine oktopauka prošle godine.

„Jesu li oktopauci Ramanci?” upitao je Michael večeras. „Ako jesu” nastavio je, „zašto bismo trebali bježati od njih? Njihova tehnologija je toliko naprednija od naše da mogu činiti s nama što im je volja.”

„Oktopauci su putnici na ovom brodu” odgovori brzo Richard, „baš kao i mi. To vrijedi i za leteće stvorove. Oktosi misle da bismo mi mogli biti Ramanci, ali nisu sigurni u to. Letači su zagonetni. Oni sigurno nisu bogomdani svemirski putnici. Kako su, prije svega, došli na ovaj brod? Ili su, možda, dio prvobitnog ramanskog ekosustava?”

Nagonski sam pritisnula Simonu na grudi. Toliko mnogo pitanja. Tako malo odgovora. Sjećanje na sirotog dr. Takagishija, prepariranog kao velika riba ili tigar, kako stoji u muzeju oktopauka, prostrijelila mi je svijest i poslala žmarce po tijelu. „Ako smo putnici” rekoh tiho, „kuda onda idemo?”

Richard uzdahne. „Obavio sam neke proračune” reče on. „Rezultati nisu posebno ohrabrujući. Premda putujemo velikom brzinom u odnosu na Sunce, ta brzina je nikakva ako za referentni sustav uzmemo našu lokalnu zvjezdanu skupinu. Ako se naša staza i brzina ne promijene, izaći ćemo iz Sunčevog sustava približno u pravcu Barnardove zvijezde. U Barnardov sustav stići ćemo za nekoliko tisuća godina.”

Simona počne plakati. Bilo je kasno, a ona vrlo umorna. Pošla sam u Michaelovu sobu da je nahranim dok muškarci nisu skidali poglede s crnog ekranu ne bi li nekako ustanovili što se zapravo zbiva. Simona je žudno sisala, toliko halapljivo da me je jednom čak ugrizla. Njezina uznemirenost bijaše potpuno neobična. Obično je tako smireno dojenče. „Osjećaš naše strahove, zar ne?” rekoh joj ja. „Čitala sam da djeca mogu osjetiti duševna stanja odraslih oko sebe. Možda je to istina.”

I dalje se nisam uspijevala smiriti, čak i kada je Simona ugodno usnula na svojoj dekici na podu. Moja čula upozoravala su me da večerašnji događaji označavaju prijelaz u novu fazu našeg života u Rami. Richardov izračun da bi Rama mogla jedriti kroz međuzvjezdanu prazninu više od tisuću godina nije me ohrabrila. Pokušala sam zamisliti život u sadašnjim uvjetima do kraja mog života, na što mi se svijest odmah pobunila. Bilo bi to nesumnjivo dosadno životarenje za Simonu. Uhvatila sam sebe kako šapućem molitvu – Bogu ili Ramancima ili bilo kome tko je imao tu moć da izmijeni ovakvu budućnost. Moja molitva bijaše vrlo jednostavna. Molila sam da skorašnje promjene na neki način obogate budući život moje kćerkice.

28. Svibnja 2201.

Večeras se opet začuo dugi zvižduk za kojim je slijedila spektakularna svjetlosna predstava na južnoj strani Rame. Nisam je išla gledati. Ostala sam u skloništu sa Simonom. Michael i Richard nisu ovoga puta čuli nijednog od ostalih stanovnika New Yorka. Richard je ustanovio da je predstava trajala približno isto kao i prva, ali da su pojedini dijelovi bili bitno različiti. Prema Michaelovom dojmu, jedina značajna promjena očitovala se u bojama. Prevladavajuća boja bila je plava, dok je prije dva dana to bila žuta.

Richard je uvjeren da su Ramanci zaljubljeni u broj tri te da će zato slijediti još jedan vatromet čim opet padne noć. S obzirom na to da su sada dani i noći približno jednaki u trajanju od dvadeset tri sata – razdoblje koje Richard naziva ravnodnevicom Rame, što je moj sjajni suprug ispravno predvidio u almanahu koji je sastavio za Michaela i mene prije četiri mjeseca – treća predstava trebala bi započeti za dva zemaljska dana. Svi mi očekujemo da će se nešto neobično dogoditi ubrzo nakon te treće demonstracije ne znamo čega. Ako nešto ne ugrozi Simoninu sigurnost, sigurno ću promatrati tu veličanstvenu predstavu.

30. Svibnja 2201.

Naš masivni valjkasti dom sada je zahvaćen velikim ubrzanjem koje je započelo prije više od četiri sata. Richard je toliko uzbuđen da se jedva obuzdava. Uvjeren je da ispod šiljaka Južnog polu djeluje pogonski sustav na načelima fizike koja prelaze i najhrabrija zamišljanja zemaljskih znanstvenika i inženjera. Netremice je promatrao podatke s vanjskih senzora na crnom ekranu, sa svojim voljenim prijenosnim računalom u ruci, i tu i tamo nešto unosio u njega na temelju onoga što bi vidio na monitoru. S vremena na vrijeme promrmljao bi nešto samom sebi u bradu ili nama o tome što, po njegovom mišljenju, ovaj manevar znači za našu stazu.

U vrijeme kada je Rama korigirao svoj kurs da bi se približio Zemljinoj stazi, ležala sam onesviještena na dnu one jame pa se ne sjećam koliko se tlo treslo tijekom tadašnjeg manevra. Richard kaže da su te vibracije bile zanemarive u usporedbi sa sadašnjim. U ovom trenutku teško da se može i hodati. Pod poskakuje gore-dolje vrlo visokom frekvencijom, kao da neki pneumatski čekić radi na samo nekoliko metara udaljenosti. Od kako je ubrzanje započelo, Simonu ne ispuštamo iz ruku. Ne možemo je položiti na pod ili u kolijevku, jer je vibracije plaše. Ja se jedina krećem uokolo sa Simonom, ali sam pritom izuzetno oprezna. Plašim se da ne izgubim ravnotežu i ne padnem – Michaelu i Richardu se to već dvaput dogodilo – pri čemu bi se Simona mogla opasno ozlijediti ako bih pala na pogrešnu stranu.

Naš skromni namještaj poskakuje svuda po sobi. Prije sat vremena jedna stolica stvarno je odskakutala u hodnik i uputila se prema stubama. Ispočetka smo svakih deset minuta vraćali namještaj u prvobitni položaj, ali sada više ne obraćamo pozornost na to – osim ako ne krene prema izlazu iz hodnika.

Sve u svemu, ovo je nevjerojatno razdoblje, mislim na vrijeme nakon trećeg i posljednjeg vatrometa na jugu. Te večeri Richard je izašao prvi, i to sâm, nešto prije početka noći. Nekoliko minuta kasnije dotrčao je bez daha i pokupio Michaela. Kada su se vratili, Michael je izgledao kao da je vidio duha. „Oktopauci” poviče Richard. „Deseci njih skupilo se na obali dva kilometra prema istoku.”

„Ne može se točno procijeniti koliko ih ima” reče Michael. „Gledali smo ih samo desetak sekundi prije nego što su se svjetla pogasila.”

„Promatrao sam ih duže kada sam bio vani sâm” nastavi Richard. „Lijepo sam ih vidio kroz dalekozor. U početku ih je bila tek grupica, a onda su odjednom počeli pristizati u čoporima. Baš sam ih namjeravao prebrajati, kada su se počeli organizirati u neku vrstu formacije. Učinilo mi se da je jedan divovski okto s crvenim i plavim prugama na glavi stao na čelo te formacije.”

„Nisam zapazio crveno-bijelog diva ili neku ‘formaciju’” upadne Michael dok sam ja s nevjericom zurila u njih. „Ali sam jasno vidio mnoštvo tih stvorenja s tamnim glavama te crnim i zlatnim pipcima. Mislim, bili su okrenuti prema jugu u iščekivanju početka svjetlosne predstave.“

„Vidjeli smo i leteće stvorove” reče mi Richard. Okrenuo se prema Michaelu. „Koliko ih je bilo u onom jatu?“

„Dvadeset pet, možda trideset” odgovori Michael. „Vinuli su se visoko u zrak iznad New Yorka, kričeći dok su se uzdizali, a zatim su se uputili prema sjeveru preko Cilindričnog mora.” Richard zastane za trenutak. „Mislim da su te glupave ptice već prošle kroz sve ovo. Mislim da one znaju što će se dogoditi.”

Počela sam umotavati Simonu u njezine dekice. „Što to radiš?” upita Richard. Objasnila sam mu da ne želim propustiti vatrometni finale. Također sam podsjetila Richarda na to kako je tvrdio da oktopauci izlaze isključivo noću. „Ovo je poseban slučaj” odgovori on samopouzdano baš kada se oglasio onaj zvižduk.

Večerašnja predstava izgledala mi je još spektakularnija. Možda je za to zaslužno moje čulo predviđanja. Noć je bila u znaku crvene boje. U jednom trenutku jedan crveni vatreni luk opisao je puni i trajni šesterokut koji je povezao vrhove šest manjih rogova. No, bez obzira na to koliko bila spektakularna, Ramanska svjetla nisu bila vrhunac večeri. Tridesetak minuta nakon početka predstave Michael je odjednom uzviknuo: „Gledajte!” – i pokazao niz obalu u pravcu gdje su on i Richard ranije bili vidjeli oktopauke.

Više svjetlosnih lopti istovremeno se zažarilo na nebu iznad zaleđenog Cilindričnog mora. Te „baklje” su se nalazile na oko pedeset metara iznad tla, osvjetljavajući, prema gruboj procjeni, prostor od oko jednog četvornog kilometra leda ispod njih. Tijekom otprilike jedne minute mogli smo zamijetiti neke pojedinosti, kao, na primjer, veliku crnu masu koja se kretala na jug preko leda. Richard mi je dodao dalekozor upravo u trenutku kada je svjetlost onih baklji počela trnuti. Uspjela sam razlučiti pojedina stvorenja u toj masi. Iznenađujuće veliki broj oktopauka imao je šarene uzorke na glavama, ali je većina imala crnu, odnosno ugljeno-sivu boju, poput onoga koji nas je progonio u jazbini. Crne i zlatne pipke i oblici njihovih tijela potvrđivali su da je to ista vrsta koju smo vidjeli prošle godine kako se uspinje po onim šiljcima u podzemlju. A Richard je bio u pravu. Bilo ih je na desetine.

Kada je ovaj manevar započeo, brzo smo se vratili u naše sklonište. Opasno je bilo zateći se u Rami za vrijeme velikih vibracija. Manji dijelovi okolnih nebodera su, s vremena na vrijeme, otpadali i padali na tlo. Simona je briznula u plač čim je nastala trešnja.

Nakon mukotrpnog silaženja u naše sklonište, Richard se bacio na provjeravanje vanjskih senzora, uglavnom određujući položaje zvijezda i planeta (Saturn je sasvim jasno prepoznatljiv u nekim od ramanskih okvira), a zatim je obavljao proračune zasnovane na podacima iz svojih motrenja. Michael i ja smo naizmjence držali Simonu – na kraju smo sjeli u kut sobe, gdje su nam dva spojena zida pružila kakav-takav osjećaj stabilnosti – i razgovarali o ovom čudesnom danu.

Gotovo sat kasnije Richard je objavio ishod preliminarnog određivanja staze. Prvo nas je upoznao s elementima staze u odnosu na Sunce, naše hiperbolne staze prije negoli je manevar započeo. Zatim je na dramatičan način predstavio nove, oskulativne elemente (kako ih je nazvao) naše trenutne staze. Vjerojatno sam u zakutcima svoga uma imala uskladišten podatak koji definira pojam oskulativnog elementa, ali srećom nije bilo potrebe kopati za njim. Iz konteksta sam uspjela shvatiti da je Richard koristio stenografski oblik priopćavanja o načinu na koji se naša hiperbola promijenila tijekom prva tri sata manevra. Nisam, međutim, mogla razumjeti sve što je uvjetovalo promjenu ekscentričnosti hiperbole.

Michael je očito znao više o nebeskoj mehanici. „Jesi li siguran?” upitao je odmah.

„Kvantitativni podaci uključuju široku marginu pogreške” odgovori Richard. „No, ne može biti nikakve sumnje glede kvalitativne prirode promjene staze.”

„To bi značilo da se brzina odlaska iz Sunčevog sustava povećava?” upita Michael.

„Tako je” kimne Richard. „Sva ubrzanja potencijalno se zbrajaju u pravac kojim se povećava naša brzina u odnosu na Sunce. Ovaj manevar je već dodao mnogo kilometara u sekundi našoj brzini u odnosu na Sunce.”

„Huuh” uzvrati Michael. „To je iznenađujuće.”

Shvatila sam bit onoga što je Richard govorio. Ako smo i gajili neku nadu da smo možda na kružnom putovanju koje će nas na neki čaroban način vratiti na Zemlju, te nade su sada isparile. Rama je namjeravao napustiti Sunčev sustav mnogo brže no što je itko od nas očekivao. Dok je Richard lirskim zanosom pripovijedao o vrsti pogonskog sustava koji je sposoban izazvati takvo ubrzanje ovog „mamuta od svemirskog broda” ja sam dojila Simonu i neizbježno razmišljala o njezinoj budućnosti. Dakle, napuštamo Sunčev sustav, mislila sam, i idemo negdje drugdje. Hoću li ikada vidjeti neki drugi svijet? Hoće li Simona? Je li moguće, kćeri moja, da će Rama biti tvoj jedini svijet čitavog života?

Pod se nastavljao žestoko tresti, ali sada me je to umirivalo. Richard kaže da se brzina našeg leta i dalje naglo povećava. Dokle god vjerujem da idemo prema nekom novom mjestu, želim da putujemo što je brže moguće.

4.

5. Lipnja 2201.

Probudila sam se usred prošle noći nakon što sam bila čula postojan zvuk kuckanja koji je dopirao iz okomitog hodnika u našem skloništu. Iako je uobičajena razina buke od stalnog podrhtavanja visoka, i ja i Richard smo jasno čuli to lupanje. Provjerili smo da li Simona čvrsto spava, a zatim smo oprezno otišli do vertikalnog hodnika.

Kucanje je postajalo glasnije dok smo se penjali stubama prema rešetki koja nas je štitila od neželjenih posjetitelja. Na jednom odmorištu Richard se nagne prema meni i došapne mi da to „vjerojatno Macduff kuca na naše dveri” i da će naše „zlodjelo” biti uskoro otkriveno. Bila sam previše napeta da bih se nasmijala. Kada smo se još nalazili na nekoliko metara od rešetke, ugledali smo veliku pokretnu sjenu na zidu ispred nas. Zaustavili smo se da je proučimo. Oboje smo odmah shvatili da je poklopac na našoj jazbini otvoren – u to doba Rama se kupala u dnevnoj svjetlosti – i da je sjena na zidu sjena nekog ramanskog stvora ili biota.

Nagonski sam stegnula Richardovu ruku. „Što je to?” glasno sam upitala.

„Čini mi se nešto novo” uzvrati Richard tihim glasom.

Rekla sam mu da me sjena podsjeća na staromodnu naftnu crpku koja se kreće gore-dolje na nekom naftonosnom polju. Složio se sa mnom uz kiseli osmijeh.

Nakon što smo pričekali nekih pet minuta ne zapazivši pri tom nikakvu promjenu u ritmičkom kuckavom uzorku sjene posjetitelja, Richard mi priopći da će se popeti do rešetke, odakle će moći vidjeti nešto opipljivije od sjene. To je dakako značilo da će to što je udaralo na naša vrata – pa ma što to bilo – također moći vidjeti njega, uz pretpostavku da ima oči ili nekakav ekvivalent osjetila vida. Zbog nekog razloga za trenutak sam se sjetila dr. Takagashija i tijelom mi prođe val straha. Poljubila sam Richarda i zamolila ga da ne ulazi ni u kakav rizik.

Kad je stigao na posljednje odmorište, odmah iznad mjesta na kojem sam stajala, njegovo tijelo je bilo djelomično osvijetljeno, zaklanjajući pokretnu sjenu. Kucanje je naglo prestalo. „Sve u redu, to je biot” dovikne Richard. „Izgleda kao bogomoljka s dodatnom rukom koja polazi od sredine lica.”

Oči mu se iznenada raširiše. „A upravo sada otvara rešetku” doda on skočivši odmah s odmorišta.

Sekundu kasnije bio je pokraj mene. Zgrabio me za ruku i mi pojurismo dolje preskačući po nekoliko stuba. Nismo se zaustavili dok nismo stigli do razine našeg konačišta, nekoliko odmorišta niže.

Mogli smo čuti zvuk kretanja iznad nas. „Bila je tamo još jedna bogomoljka i barem jedan buldožer-biot iza prve bogomoljke” reče Richard jedva dišući. „Čim su me ugledali, počeli su uklanjati rešetku...Očito su samo kucali da nas upozore na svoju nazočnost.”

„Ali što hoće od nas?” upitah zbunjeno. Buka iznad nas jačala je iz sekunde u sekundu. „Zvuči kao neka vojska” primijetih.

Za nekoliko sekundi čuli smo ih kako silaze stubama. „Moramo se pripremiti za bijeg” reče Richard panično. „Idi i uzmi Simonu, a ja ću probuditi Michaela.”

Pohrlili smo niz hodnik do naših prostorija. Michaela je sva ova buka već probudila, a i Simona se počela meškoljiti. Skupili smo se u našoj glavnoj sobi, sjedeći na treperavom podu naspram crnog ekrana čekajući ramanske uljeze. Richard je pripremio na tastaturi zahtjev za Ramance koji bi, nakon unošenja dvije dodatne naredbe, prouzrokovao podizanje crnog ekrana – ono što se događalo kad god bi se naši nevidljivi dobročinitelji spremali da nam isporuče neki proizvod. „Ako budemo napadnuti” reče Richard, „ne preostaje nam ništa drugo već da potražimo spas u tunelima iza ovog ekrana.”

Prošlo je pola sata. Po tutnjavi kod stuba mogli smo zaključiti da su uljezi već stigli do razine našeg skloništa, ali nijedan od njih još nije ušao u hodnik koji je vodio do naših staništa. Nakon sljedećih petnaestak minuta radoznalost mog supruga je prevagnula. „Idem provjeriti stanje” reče Richard, ostavljajući Michaela sa mnom i Simonom.

Vratio se za manje od pet minuta. „Ima ih petnaest, a možda i dvadeset” reče on mršteći se zbunjeno. „Ukupno tri bogomoljke, plus dva različita tipa buldožera-biota. Čini se kao da grade nešto na suprotnome kraju našeg skloništa.” Simona je opet zaspala. Položila sam je u kolijevku, a onda sam krenula s dvojicom muškaraca prema izvoru buke. Kada smo došli do kružnog prostora odakle su se stube penjale prema izlazu u New York, ugledali smo pravu košnicu radinosti. Bilo je nemoguće pratiti sav posao koji se obavljao na suprotnom kraju prostorije. Dobivao se dojam da bogomoljke nadziru rad buldožera-biota koji su proširivali vodoravni hodnik na drugoj strani kružne prostorije.

„Ima li netko ideju o tome što ovi rade?” upita Michael šapatom.

„Pojma nemam” odgovorio je Richard.

Sada, dvadeset četiri sata kasnije, još nam nije jasno što zapravo bioti grade. Richard misli da je cilj proširenja hodnika smještaj neke vrste nove opreme. On također smatra da sva ova aktivnost gotovo sigurno ima neke veze s nama, jer se ona, uostalom, obavlja u našem prostoru.

Bioti rade bez prekida za odmor, hranjenje ili spavanje. Čini se da slijede nekakav viši plan ili postupak koji je potpuno usklađen, kako nijedan od njih ni u jednom trenutku ne traži bilo kakve upute. Promatranje njihove neumorne aktivnosti prizor je koji ulijeva strahopoštovanje. Sa svoje strane, bioti nam ni u jednom trenutku nisu dali do znanja da su svjesni da ih mi promatramo. Prije sat vremena Richard, Michael i ja nakratko smo razgovarali o frustraciji koju osjećamo jer ne znamo što se događa oko nas. U jednom trenutku Richard se nasmijao. „To doista nije dramatično različito od stanja na Zemlji” reče neodređeno. Kada smo ga ja i Michael pritisnuli da objasni što je mislio, Richard samo odmahne rukom. „Čak i kod kuće” reče zamišljeno, „naše znanje je ozbiljno ograničeno. Potraga za istinom uvijek je frustrirajuće iskustvo.”

8. Lipnja 2201.

Neshvatljivo mi je da su bioti mogli završiti posao tako brzo. Prije dva sata posljednji od njih, bogomoljka-predvodnik koja nam je u ranim poslijepodnevnim satima signalizirala (koristeći „ruku” koja joj je polazila od sredine „lica”) da obavimo pregled novih prostorija, konačno se odvukla uz stube i nestala. Richard kaže da je ona ostala u našem skloništu sve dok se nije uvjerila da smo sve razumjeli.

Jedini predmet u novoj prostoriji je uski pravokutni spremnik koji je očito napravljen za nas. Ima sjajne metalne strane i visok je oko tri metra. Na oba kraja nalaze se ljestvice koje polaze od poda, a završavaju pri vrhu spremnika. Jedan čvrsti ispust ide oko vanjskog oboda spremnika samo nekoliko centimetara ispod njegovog gornjeg ruba.

Unutar pravokutne strukture nalaze se četiri mrežaste viseće ležaljke koje su pričvršćene za zidove. Svaka od ovih zaprepašćujućih tvorevina pojedinačno je izrađena za svakog od članova naše obitelji. Ležaljke za Michaela i Richarda postavljene su na krajevima spremnika; Simonin i moj mrežasti krevet su u sredini, s tim što je njezina sićušna ležaljka odmah s moje desne strane.

Richard je, naravno, bio ispitao cijelu strukturu do najmanjih pojedinosti. Kako postoji poklopac za spremnik, a viseće se ležaljke nalaze u šupljini između pola metra i metra od vrha, on je zaključio da se spremnik zatvara, a zatim vjerojatno puni tekućinom. Ali zašto je napravljen? Žele li nas podvrgnuti nekakvim pokusima? Richard je uvjeren da ćemo biti stavljeni na probu na neki način, ali Michael kaže da bi korištenje nas kao pokusnih kunića bilo „u suprotnosti s karakterom Ramanaca” kakvog smo mi do sada upoznali. Morala sam se nasmijati na ovu opasku. Michael je sada proširio svoj neizlječivi religijski optimizam, želeći njime obuhvatiti i same Ramance. On uvijek pretpostavlja, baš kao i Voltaireov doktor Pangloss, da živimo u najboljem od svih mogućih svjetova.

Bogomoljka-predradnik hodala je uokolo ili promatrala s ispusta spremnika, sve dok svatko od nas nije zauzeo svoje mjesto u ležaljci. Richard je primijetio da će ležaljke, iako su postavljene na različitim dubinama duž zidova, „potonuti” do otprilike iste dubine kada se mi smjestimo u njih. Mrežasto tkanje je blago elastično, slično materijalu one mreže s kojom smo se susreli ranije u Rami i u kojoj su nas leteći stvorovi nekoć bili prenijeli preko Cilindričnog mora. Dok sam testirala svoju ležaljku u poslijepodnevnim satima, njezino odskakivanje podsjetilo me je na onu mješavinu straha i ushita za vrijeme mog fantastičnog leta. Kada sam sklopila oči, nije bilo teško opet vidjeti sebe kako visim tik iznad vode, a iznad mene tri velike ptice koje su me nosile u slobodu.

Duž zida skloništa, iza spremnika, ako se za točku gledanja uzmu naše boravišne prostorije, postoji niz debelih cijevi koje su izravno povezane sa spremnikom. Slutimo da je njihova svrha dovesti neku vrstu tekućine koja bi ispunila cijeli volumen spremnika. Pretpostavljam da ćemo to ubrzo otkriti.

Dakle, što nam je sada činiti? Složili smo se da je najbolje jednostavno čekati. Nema sumnje da se od nas očekuje da provedemo neko vrijeme u spremniku. Ali logično je pretpostaviti da će nam upute biti priopćene kada za to dođe pravi trenutak.

10. Lipnja 2201.

Richard je bio u pravu. Bio je siguran da isprekidan niskofrekventni zvižduk koji se oglasio rano jučer označava prijelaz u neku novu fazu putovanja. Čak je predložio da bi možda trebali poći do novog spremnika i biti spremni da zauzmemo svoja mjesta na visećim ležaljkama. Michael i ja smo se usprotivili, tvrdeći da ni izbliza nema dovoljno podataka koji bi nas naveli na takav zaključak.

Trebali smo poslušati Richardov savjet. No mi smo zanemarili zvižduk i nastavili normalno (ako se taj termin može uopće upotrijebiti za naš život unutar ovoga svemirskoga broda izvanzemaljskoga porijekla) životarenje. Oko tri sata kasnije iznenada se na dovratku naše glavne prostorije pojavila ona bogomoljka-predradnik i utjerala mi strah u kosti. Pokazala je niz hodnik jednim od svojih čudnih prstiju, dajući nam jasno do znanja da moramo krenuti bez odlaganja.

Simona je još spavala i nije bila nimalo sretna kada sam je probudila. Vidjelo se da je gladna, ali bogomoljka-biot mi sigurno ne bi dala vremena da je podojim. I tako je Simona gorko plakala dok smo bili vođeni do spremnika.

Jedna druga bogomoljka čekala nas je na ispustu koji je obrubljivao vrh spremnika. U svojim čudnim rukama držala je naše prozirne kacige. Bit će da je to bio inspektor, jer nas nije puštao da siđemo u spremnik sve dok nije provjerio jesmo li kacige propisno stavili na glave. Plastična ili staklena tvar od koje je bio napravljen prednji dio kacige djelovala je izuzetno: savršeno smo vidjeli kroz nju. Dna kaciga također su izvanredna. Napravljena su od ljepljive, gumaste tvari koja se tijesno pripija uz kožu i stvara nepropusnu brtvu.

Jedva da smo trideset sekundi ležali u našim visećim krevetima kada nas je snažni val potisnuo naniže prema mrežastim ležajevima, i to s takvom snagom da smo utonuli do polovine praznog spremnika. Samo trenutak kasnije, sićušne niti (učinilo se da izrastaju iz materijala ležaljke) obavile su nam se oko tijela, ostavljajući nam slobodne jedino ruke i vratove. Bacila sam pogled prema Simoni da vidim plače li; njezinim licem širio se blaženi osmijeh.

Spremnik se već počeo puniti svijetlom zelenom tekućinom. Za manje od jedne minute već smo bili u njoj. Njezina gustoća bila je otprilike jednaka gustoći našeg tijela, jer smo do pola plutali na površini sve dok se poklopac spremnika nije zatvorio i tekućina nije ispunila cijeli obujam spremnika. Iako sam smatrala da nam vjerojatno ne prijeti nikakva prava opasnost, uplašila sam se kad se poklopac zatvorio iznad naših glava. U svakom od nas ima pomalo klaustrofobije.

Za cijelo to vrijeme snažno ubrzavanje se nastavljalo. Na sreću, u spremniku nije vladao potpuni mrak. Sićušne svjetiljke okruživale su poklopac spremnika. Mogla sam pokraj sebe vidjeti Simonu, čije je tijelo poskakivalo kao jo-jo, a nazirala sam i Richarda u daljini.

U spremniku smo proveli nešto više od dva sata. Richard je bio izuzetno uzbuđen kad je to završilo. Rekao je Michaelu i meni da smo upravo prošli test čiji je cilj bio ustanoviti koliko ubrzanje smo u stanju podnijeti.

„Oni nisu zadovoljni malenim ubrzanjima koje smo do sada imali” obavijestio nas je blagoglagoljivo. „Ramanci žele stvarno povećati brzinu. Da bi to postigli, svemirski brod mora biti podvrgnut dugotrajnom djelovanju sila višestruke gravitacije. Ovaj spremnik napravljen je da bi nam pružio dovoljno zaštite kako bi naša biološka građa mogla podnijeti velika ubrzanja.”

Richard je proveo cijeli dan u proračunavanju, da bi nam prije nekoliko sati pokazao svoju preliminarnu rekonstrukciju jučerašnjeg ubrzavanja. „Pogledajte ovo” uzviknuo je, jedva kontrolirajući svoje uzbuđenje. „Za vrijeme ovog kratkog dvosatnog boravka u spremniku povećali smo brzinu za sedamdeset kilometara u sekundi. To je nevjerojatno mnogo za svemirski brod veličine Rame! Neprekidno smo ubrzavali za približno deset ge.” Zatim nam se osmjehnuo. „Ovaj brod ima vražji superpogon.”

Nakon završetku testa u spremniku, umetnula sam nov komplet biometrijskih sondi u svakog od nas, uključujući i Simonu. Nisam zapazila nijednu neobičnu reakciju, ništa što bi me upozorilo, ali moram priznati da me pomalo brine to kako će naša tijela reagirati na naprezanje. Prije nekoliko minuta Richard me je pokudio. „Sigurno nas Ramanci nadziru” reče on, davši mi do znanja kako smatra da moja biometrija nije nužna. „Kladim se da uzimaju podatke za sebe kroz one niti.”

5.

19. Lipnja 2201.

Rječnik mi je nedovoljan da opišem svoje iskustvo tijekom posljednjih nekoliko dana. Riječ „iznenađujuće” na primjer, ni izdaleka ne može prenijeti istinski osjećaj izvanrednosti tih dugih sati koje smo proveli u spremniku. Jedina koliko-toliko slična iskustva u mom životu oba puta su bila povezana s uzimanjem katalitičkih kemikalija, prvi put za vrijeme obreda Poro u Obali Slonovače, kada mi je bilo sedam godina, a zatim, ne tako davno, kada sam popila Omehov eliksir dok sam očajavala na dnu jame u Rami. Ali oba ta „putovanja” ili vizije, ili što god to bilo, bila su izdvojeni događaji, razmjerno kratkotrajni. Nedavne epizode u spremnicima trajale su satima.

Prije nego što se potpuno bacim na opisivanje svijeta unutar moje svijesti, prvo bih trebala spomenuti „stvarne” događaje proteklog tjedna kako bi se halucinantne epizode mogle smjestiti u kontekst. Naša svakodnevnica sada se odvija po ponavljajućem uzorku. Svemirski brod nastavlja manevre, ali na dva različita načina: „regularan” kada se pod trese i sve ostalo pomiče, pri čemu se ipak može voditi „normalan” život, i „superpogonski” kada Rama ubrzava ludim ubrzanjem koje po Richardovom proračunu iznosi jedanaest ge.

Kada je svemirski brod u superpogonu, nas četvoro smo obavezno u spremniku. Razdoblja superpogona traju nešto manje od osam sati na svakih dvadeset sedam sati. Od nas se jasno očekuje da spavamo u razdobljima superpogona. Sićušna svjetla iznad naših glava u zatvorenom spremniku gase se nakon prvih dvadeset minuta svakog razdoblja, tako da ležimo u potpunom mraku do na pet minuta prije kraja osmosatnog razdoblja.

Sve ove nagle promjene brzine znače, prema Richardu, ubrzavanje našeg udaljavanja od Sunca. Ako se ovaj manevar nastavi mjesec dana, putovat ćemo nakon tog vremena polovinom brzine svjetlosti.

„Kuda idemo?” upitao je Michael jučer.

„Još je rano o tome govoriti” odgovorio je Richard. „Sve što znamo je da se udaljujemo od Sunca fantastično velikom brzinom.”

Temperatura i gustoća tekućine u spremniku brižljivo su podešavane u svakom razdoblju, tako da su sada potpuno jednake našim tijelima. Kao posljedica toga, dok ležim u mraku, ne osjećam ništa osim jedva zamjetne sile koja vuče nadolje. Svijest mi stalno poručuje da se nalazim unutar spremnika za ubrzavanje, okružena nekom vrstom tekućine koja štiti moje tijelo od razornih sila, ali nedostatak osjeta konačno uzrokuje da potpuno izgubim osjećaj vlastitog tijela. Na toj točki počinju halucinacije. Dobiva se dojam kao da je neko normalno senzorsko unošenje u mozak nužno. Ako nijedan zvuk, vizualna predodžba, okus, miris ili bol ne dolaze u moj mozak, onda u njegovom djelovanju nastupa zbrka.

Prije dva dana pokušala sam razgovarati o ovom problemu s Richardom, ali me je on samo pogledao kao da sam luda. On nema nikakvih halucinacija. Svoje vrijeme provodi u „zoni sumraka” (njegov naziv za razdoblje bez osjetilnih ulaza prije dubokog sna), obavlja matematička izračunavanja, majstorski izrađujući širok izbor Zemljinih geografskih karata ili čak evocira svoje izuzetne seksualne trenutke. On potpuno vlada svojim mozgom, čak i u nedostatku osjetilnih impulsa. Eto zbog čega smo toliko različiti. Moja svijest nastoji pronaći vlastiti pravac kad nije na dužnosti, to jest kad ne obrađuje milijarde sitnih podataka koji pristižu iz svih stanica moga tijela. Halucinacije obično počinju mrljicama crvene i zelene boje koje se pojavljuju u potpunom mraku oko mene. Kako te mrljice rastu, pridružuju im se druge boje, najčešće žuta, plava i ljubičasta. Svaka od ovih boja brzo oblikuje vlastiti nepravilan uzorak koji se širi preko mog vizualnog polja. Ono što vidim predstavlja kaleidoskop svijetlih boja. Kretnje u tom polju se ubrzavaju sve dok se stotine traka i mrlja ne skupe u jednu žestoku eksploziju.

Usred tog urnebesa boja uvijek se oblikuje neka cjelovita slika. U početku ne mogu točno reći što je posrijedi, jer su ta figura ili više njih vrlo male, kao da se nalaze vrlo, vrlo daleko. Kako slike prilaze, mijenjaju boje nekoliko puta, doprinoseći na taj način kako nadrealnom značenju vizije, tako i mom unutrašnjem osjećaju užasa. Više od pola vremena, slilo koja se na kraju oblikuje sadrži lik moje majke ili neku životinju, kao što je majmun ili lavica, u kojoj intuitivno prepoznajem prerušenu majku. Sve dok samo promatram i ne poduzimam nasilni pokušaj komunikacije s majkom, ona ostaje konstanta u inače promjenljivoj slici. Međutim, ako se pokušam povezati s majkom na bilo koji način, ona, ili životinje koje je predstavljaju, odmah iščezava.

Za vrijeme jedne od nedavnih halucinacija valovi boja provalili su u geometrijske uzorke koji su se potom prometnuli u ljudske obrise koji su postrojeni iskoračili u moje vidno polje. Omer u svijetlo-zelenoj odjeći predvodio je tu povorku. Obje prilike na začelju kolone bile su žene, heroine iz mog adolescentnog doba, Ivana Orkanska i Eleanora Akvitanijska. Kada sam prvi put začula njihove glasove, povorka se raspala i prizor trenutno promijenio. Iznenada sam se našla u čamcu na vesla u magli ranog jutra na malom pačjem jezeru blizu naše vile u Beauvoisu. Drhtala sam od straha i počela neobuzdano plakati. Ivana i Eleanora pojaviše se iz magle razuvjeravajući me da moj otac neće oženiti Helenu, englesku vojvotkinju s kojom je jednom otišao na odmor u Tursku.

Druge noći koloritnu uvertiru slijedila je bizarna kazališna predstava negdje u Japanu. U tom halucinantnom komadu igrala su samo dva lika i oba su nosila sjajne, vrlo izražajne maske. Muškarac odjeven u zapadnjačko odijelo s mašnom deklamirao je poeziju i imao veličanstveno jasne, otvorene oči koje su se mogle vidjeti kroz njegovu prijateljsku masku. Drugi čovjek nalikovao je samurajskom ratniku iz sedamnaestog stoljeća. Njegova maska se neprestano mrštila. Počeo je prijetiti i meni i svom modernijem kolegi. Na kraju ove halucinacije vrisnula sam zato što su se nasred pozornice ova dva muškarca stopila u jedan lik.

Neke od najsnažnijih halucinantnih slika trajale su svega nekoliko sekundi. Druge ili treće noći goli princ Henry, očito pun želje, s tijelom u ljubičastom treperenju, pojavio se na dvije ili tri sekunde usred jedne druge vizije u kojoj sam ja jahala divovskog oktopauka.

Tijekom jučerašnjeg razdoblja spavanja satima nije bilo nikakvih boja. A tada, budući da sam nevjerojatno ogladnjela, divovska ružičasta dinja pojavila se u tami. Kada sam je u svojoj viziji pokušala jesti, njoj izrastoše noge i ona pobjegne glavom bez obzira, nestajući u vrtlogu boja.

Znači li to nešto? Mogu li naučiti nešto o sebi ili o svom životu iz tih nasumičnih izljeva svoje neobuzdane svijesti?

Rasprava o značenju snova vodi se već tri stoljeća i još je nerazriješena. Ove moje halucinacije, rekla bih, čak su udaljenije od stvarnosti nego normalni snovi. U sigurnom smislu one su dalji rođaci dva psihodelična putovanja koja su se zbila ranije u mom životu i svaki pokušaj da se protumače logički sasvim je besmislen. Ipak, iz sigurnog razloga, i dalje vjerujem da se neke temeljne istine sadrže u naizgled nepovezanim divljanjima moje svijesti. Možda zbog toga ne mogu prihvatiti da ljudski mozak ikada radi na čisto nasumičan način.

22. Srpnja 2201.

Jučer se pod konačno prestao tresti. Richard je to predvidio. Kada prije dva dana nismo otišli u spremnik u uobičajeno vrijeme, Richard je ispravno zaključio da je manevar pri kraju. Tako smo ušli u još jednu etapu naše nevjerojatne odiseje. Moj suprug nas je obavijestio da sada putujemo brzinom većom od pola svjetlosne. To znači da udaljenost između Zemlje i Mjeseca prelazimo približno svake dvije sekunde. Kurs nam je otprilike prema Siriusu, najsjajnijoj zvijezdi na noćnom nebu našeg matičnog planeta. Ne bude li dodatnih manevara, stići ćemo u blizinu Siriusa za dvanaest godina.

Osjetila sam olakšanje što se sada naš život može vratiti u neku vrstu lokalne ravnoteže. Izgleda da je Simona podnijela duga razdoblja u spremniku bez zamjetnih posljedica, ali ja ne mogu vjerovati da jedno takvo iskustvo neće ostaviti nekog traga na djetetu. Za nju je sada važno da uspostavimo normalnu svakodnevnicu.

Kada sam potpuno sama, još često mislim da one živahne halucinacije za vrijeme prvih deset dana u spremniku. Moram priznati da sam bila zadovoljna kada sam izdržala nekoliko „zona sumraka” potpune oduzetosti osjetila bez divljih obojenih šara i razdijeljenih slika koje su danima plavile moju svijest. Do tog trenutka već sam se počela brinuti za svoje duševno zdravlje i, sasvim iskreno, odavno prešla granicu „preplavljenosti” I premda su halucinacije naglo prestale, moje sjećanje na snagu tih vizija i dalje me je uzbunjivalo svaki put kada bi se svjetla na vrhu spremnika ugasila tijekom posljednjih nekoliko tjedana.

Imala sam samo još jednu dodatnu viziju tih prvih deset dana... a možda je to bio samo izuzetno živ san za vrijeme normalnog razdoblja spavanja. Unatoč činjenici da ta posebna slika nije bila oštra kao prethodne, ipak sam zapamtila sve pojedinosti, valjda zbog njezine sličnosti s jednim od halucinantnih doživljaja u vrijeme kada sam ležala na dnu one jame prošle godine.

U svom posljednjem snu, ili viziji, sjedila sam s ocem na nekom otvorenom koncertu na nepoznatom mjestu. Na pozornici se potpuno sâm nalazio jedan orijentalni gospodin s dugom bijelom bradom, svirajući na nekom čudnom žičanom instrumentu. Međutim, za razliku od moje vizije na dnu jame, otac i ja se nismo pretvorili u male ptice i odletjeli za Chinon u Francuskoj. Umjesto toga, tijelo moga oca potpuno je nestalo, a ostale su mu samo oči. Za nekoliko sekundi pojavilo se još pet drugih pari očiju koji su oblikovali šesterokut u zraku iznad mene. Odmah sam prepoznala Omehove oči i oči moje majke, ali su mi tri para ostalih bili nepoznati. Oči s vrhova šesterokuta zurile su u mene, bez treptanja, kao da su mi htjele nešto priopćiti. Malo prije negoli je glazba prestala, čula sam jedan jasan zvuk. Više glasova istodobno je izgovorilo riječ ‘opasnost’.

Što je bilo porijeklo mojih halucinacija i zbog čega sam bila jedina od nas troje koja ih je doživjela? Richard i Michael su također bili lišeni čulnih osjeta i obojica su priznala da su neki bizarni uzorci plutali „ispred njihovih lica” ali njihove slike nikada nisu bile cjelovite. Ako su nam Ramanci, kao što smo pretpostavili, ubrizgali nekakvu kemikaliju putem onih niti što su obavijale naša tijela da bi nam pomogli zaspati u nepoznatom okruženju, zašto sam samo ja imala onako snažne vizije?

I Richard i Michael misle da je odgovor jednostavan – da sam ja osoba osjetljiva na drogu jer imam hiperaktivnu imaginaciju.”

Što se njih tiče, to je dovoljno objašnjenje. Dalje od toga nisu spremni razgovarati o tom predmetu i premda su ljubazni kada potegnem neka od mnogih pitanja vezana za moja „putovanja” čini se da za to uopće više nisu zainteresirani. Tako nešto mogla sam i očekivati od Richarda, ali nikako i od Michaela.

U stvari, čak i naš predvidivi general O’Toole više nije sasvim svoj otkako su započele seanse u spremniku. Može se primijetiti da je zaokupljen drugim stvarima. Tek jutros sam nazrela što se zbiva u njegovoj svijesti.

„Uvijek sam” reče napokon Michael sporim glasom, nakon što sam ga nekoliko minuta gnjavila prijateljskim pitanjima, „iako nesvjesno, sa svakim novim prodorom znanosti redefinirao i određivao nove granice Boga. Uspio sam uklopiti pojam Ramanaca u svoj katolicizam, odnosno jednostavno sam proširio ograničenu definiciju Njega. Sada, kada se nalazim na palubi robotiziranog svemirskog broda koji putuje relativističkom brzinom, shvaćam da moram potpuno osloboditi Boga od svih ograničenja. Samo tako On može biti biće nadređeno svim djelićima i procesima u svemiru.”

Izazov mog života u bliskoj budućnosti leži u potpuno drugoj krajnosti. Richard i Michael usredotočeni su na duboke ideje, Richard je u carstvu znanosti i inženjeringa, a Michaelu u svijetu duše. Iako potpuno uživam u poticajnim idejama koje svaki od njih proizvodi u svom zasebnom traganju za istinom, netko mora pokloniti pozornost i svakodnevnim zadacima življenja. Nas troje, uostalom, imamo odgovornost da pripremimo jedinog člana slijedećeg naraštaja za njezin život kao odrasle osobe. Čini mi se da će zadatak glavnog roditelja uvijek biti moj.

To je odgovornost koju rado prihvaćam. Kada mi se Simona zračeći smiješi za vrijeme predaha u dojenju, ne razmišljam o svojim halucinacijama, stvarno mi nije važno ima li ili nema Boga i nije mi od presudnog značaja nedoumica jesu li ili ne Ramanci razvili metodu korištenja vode kao nuklearnog goriva. U tom trenu jedina važna stvar je činjenica da sam Simonina majka.

31. Srpnja 2201.

Proljeće je, nema sumnje, stiglo u Ramu. Otapanje je započelo čim je manevar završen. Do tog vremena temperatura na površini spustila se bila na ledenih dvadeset pet stupnjeva ispod nule. Počeli smo se brinuti o tome koliko se još vanjska temperatura može spustiti prije nego što sustav koji regulira toplinske uvjete u našem skloništu ne dosegne donju granicu tolerancije. Od tada, međutim, temperatura postojano raste zamalo stupanj dnevno i, imajući u vidu taj tempo, prijeći će točku ledišta za dva tjedna.

Sada se nalazimo izvan Sunčevog sustava u gotovo savršenom vakuumu koji ispunjava neizmjernu prazninu što zjapi do susjednih zvijezda. Naše Sunce još je najsjajnije tijelo na nebu, ali nijedan njegov planet više nije vidljiv. Dva ili tri puta tjedno Richard pretražuje teleskopske podatke u potrazi za nekim znakom kometa u Oortovom oblaku, ali do sada nije ništa uočio.

Odakle dolazi toplina koja zagrijava unutrašnjost naše letjelice? Naš veleumni inženjer, zgodni astronaut Richard Wakefield, imao je spremno objašnjenje kada mu je Michael jučer postavio to pitanje. „Isti nuklearni sustav kojem zahvaljujemo veliku promjenu brzine vjerojatno sada proizvodi toplinu. Bit će da Rama ima dva različita operativna režima. Kada se nađe u blizini toplinskog izvora, kao što je jedna zvijezda, on isključuje svoje primarne sustave, računajući tu pogon i toplinske sustave.”

I Michael i ja smo čestitali Richardu na izrazito vjerojatnom objašnjenju. „Ali” pitala sam ga, „još ostaju brojna pitanja. Zašto, na primjer, Rama ima dva odvojena operativna sustava. I zašto uopće isključuje primarni?”

„O tome mogu samo nagađati” reče Richard uz svoj uobičajeni osmijeh. „Možda su primarnom sustavu nužni povremeni radovi na održavanju, a oni se mogu obaviti samo kada postoji vanjski izvor topline i energije. Vidjeli ste kako razni bioti održavaju površinu Rame. Možda imamo još jednu ekipu biota koja izvodi sve poslove održavanja na primarnim sustavima.”

„Razmišljam o još nečemu” reče Michael polako. „Smatraš li da se računalo na našu nazočnost na ovoj letjelici?“

„Što želiš reći time?” upita Richard, nabravši obrve. „Misliš li da je naša nazočnost slučajan događaj? Ili je to vjerojatan događaj – imajući u vidu sve mogućnosti, kao i prirodu naše vrste – činjenica da se nekoliko članova ljudske vrste našlo na ovom brodu u ovom trenutku?” Sviđao mi se Michaelov pravac razmišljanja. Michel je nagovještavao, iako ni sâm to do kraja nije razumio, da Ramanci nisu geniji samo u području znanosti i inženjerstva. Možda znaju ponešto i o univerzalnoj psihologiji. Richard nije slijedio tu nit razmišljanja.

„Pokušavaš li reći” upitah ja, „da su Ramanci namjerno upotrijebili svoje sekundarne sustave u susjedstvu Zemlje, mameći nas da dođemo?”

„To je besmisleno” reče Richard bez oklijevanja.

„Ali, Richarde” pobuni se Michael, „razmisli o tome. Kakva bi bila mogućnost kontakta da su Ramanci projurili nekom značajnijom brzinom kroz naš sustav, zaobišli Sunce, a onda nastavili svojim putem. Apsolutno nikakva. A kao što si i sam naznačio, moguće je da ovdje ima i drugih ‘stranaca’ ako i mi sebe možemo tako nazvati. Sumnjam da mnoge vrste posjeduju sposobnost...”

Za vrijeme predaha u razgovoru podsjetila sam muškarce da će se Cilindrično more ubrzo početi topiti od dna i da će odmah nakon toga slijediti orkanski vjetrovi i plimni valovi. Nešto kasnije svi smo se složili da treba osigurati maleni jedrenjak koji se nalazio u logoru Beta.

Muškarcima je bilo potrebno nešto više od dvanaest sati da pješice odu i vrate se preko leda. Do trenutka kada su se vratili noć je već bila pala. Kada su Richard i Michael ušli u naše sklonište, Simona, koja je već potpuno svjesna svoje okoline, pružila je svoje ručice prema Michaelu.

„Vidim da je nekome drago što sam se vratio” reče Michael u šaljivom tonu.

„Sve dok je to samo Simona...” uzvrati Richard. Djelovao je vrlo napeto i udaljeno.

Prošle noći njegovo čudno raspoloženje se nastavilo. „Što je s tobom, dragi?” upitala sam ga kada smo ostali sami na našem ležaju. Nije odmah odgovorio, pa sam ga poljubila u obraz i pričekala.

„Posrijedi je Michael” reče Richard poslije duže šutnje. „Tek danas sam shvatio, dok smo vukli jedrenjak preko leda, da je zaljubljen u tebe. Trebala si ga čuti. Priča isključivo o tebi. Ti si savršena majka, savršena supruga, savršena prijateljica. Čak mi je priznao da mi zavidi.”

Milovala sam Richarda nekoliko sekundi, pokušavajući pronaći najbolji odgovor. „Mislim da pridaješ preveliki značaj neobaveznim izjavama, dragi” rekoh napokon. „Michael je samo izražavao iskrenu simpatiju. I on je meni vrlo drag...

„Znam... To me i zabrinjava” prekine me Richard usred riječi. „On se brine o Simoni najveći dio vremena kad si ti zauzeta, vas dvoje razgovarate satima dok ja radim na mojim projektima...”

Zastao je i gledao u mene čudnim, nesretnim izrazom u očima. Njegov pogled me je prestrašio. Ovo nije bio isti onaj Richard Wakefield koga sam blisko poznavala više od godinu dana. Hladnoća mi prožme tijelo prije no što se njegove oči ne smekšaše i on se nagne da me poljubi.

Nakon što smo vodili ljubav i on usnuo, Simona se promeškolji i ja je odlučih nahraniti. Dok sam je dojila, u mislima sam prešla cijelo razdoblje od trenutka kada nas je Michael pronašao u podnožju stolice dizala. Nije bilo ničega čega bih se mogla sjetiti, a što bi moglo izazvati i tračak Richardove ljubomore. Čak je i naš ljubavni život ostao redovan i zadovoljavajući cijelo ovo vrijeme, iako valja priznati da nije bio osobito maštovit nakon Simoninog rođenja.

Onaj luđački izraz u Richardovim očima nastavio me proganjati i nakon što sam završila dojenje Simone. Obećala sam samoj sebi da ću sljedećih tjedana neizostavno provesti više vremena nasamo s Richardom.

6.

20. Lipnja 2202.

Danas sam potvrdila da sam doista trudna. Michael je bio oduševljen. Richard je bio iznenađujuće ravnodušan. Kada sam porazgovarala s njim nasamo, rekao mi je da ima pomiješane osjećaje, jer je Simona konačno dostigla fazu kada joj više nije potrebna „stalna pažnja” Podsjetila sam ga da je, kada smo prije dva mjeseca razgovarali o drugom djetetu, izrazio oduševljen pristanak. Richard je uzvratio da je ta čežnja za još jednim očinstvom bila snažno uvjetovana „očiglednim uzbuđenjem” u to vrijeme.

Nova beba treba doći na svijet sredinom ožujka. Do tada ćemo dovršiti dječju sobu i imat ćemo dovoljno životnog prostora za cijelu obitelj. Žao mi je što Richard nije ushićen što će opet postati otac, ali mi je drago da će Simona sada imati nekoga s kim se može igrati.

15. Ožujka 2203.

Catharine Colin Wakefield (zvat ćemo je Katie) rođena je 13. ožujka u 6.16 ujutro. Bio je to lak porod, nakon svega četiri sata od prvih trudova. Ni u jednom trenutku nisam osjetila jači bol. Porodila sam se klečeći i bila u tako dobrom stanju, da sam sama presjekla pupčanu vrpcu.

Katie već puno plače. Genevieve i Simona bile su mirna, tiha dojenčad, ali Katie će očito biti drekavica. Richard je zadovoljan što sam željela dati joj ime po njegovoj majci. Ponadala sam se da bi on ovoga puta mogao biti zainteresiraniji za ulogu oca, ali trenutno je prezauzet radom na svojoj „savršenoj bazi podataka” (ona će unijeti pregled sadržaja i osigurati lak pristup svim našim informacijama) da bi posvetio više pažnje Katie.

Moja treća kćer težila je tek nešto manje od četiri kilograma prilikom rođenja i bila je duga pedeset četiri centimetara. Gotovo je sigurno da Simona nije bila toliko teška, ali tada još nismo imali točnu vagu. Boja Katiene kože posve je svijetla, zapravo bijela, a i kosa joj je mnogo svjetlija od tamno-crnih pletenica njezine sestre. Oči su joj začudo plave. Znam da za dojenčad nije neobično da imaju plave oči i da one često zamjetno potamne tijekom prve godine. Ali nikada nisam očekivala da će moje dijete makar i u početku imati plave oči.

18. Svibnja 2203.

Teško mi je povjerovati da Katie ima već dva mjeseca. Ona je tako zahtjevno dojenče! Do sada sam je trebala naučiti da mi ne grize bradavice, ali mi je teško odviknuti je od toga. Posebno je nezgodna kada je još netko nazočan za vrijeme dojenja. Ako samo okrenem glavu da bih se obratila Michaelu ili Richardu, a naročito ako pokušam odgovoriti na neko Simonino pitanje, Katie osvetnički zagrize moju bradavicu.

Richard je u posljednje vrijeme silno osjetljiv. Povremeno je u svom uobičajenom sjajnom, ingenioznom izdanju, kada zasmijava Michaela i mene na svoj sveznalački način; njegovo raspoloženje, međutim, može se promijeniti u trenu. Jedna jedina naizgled bezazlena primjedba u stanju ga je baci u potištenost ili čak izazvati ljutnju.

Mislim da je trenutno Richardov glavni problem dosada. Završio je svoj projekt s bazom podataka, a još nije započeo neki drugi značajan posao. Nevjerojatan kompjuter koji je napravio prošle godine sadrži potprograme koje su našu komunikaciju s crnim ekranom bitno pojednostavile. Mogao bi unijeti malo raznovrsnosti u svoje dane samo kad bi pokušao igrati aktivniju ulogu u Simoninom razvoju i odgoju, ali to jednostavno nije u skladu s njegovim {nije li u „njenom“} stilom. Složeni uzorci razvoja koji se očituju kod Simone i koji toliko zaokupljaju Michaela i mene čini se da na njega ne ostavljaju jači dojam.

Kada sam bila na početku trudnoće s Katie, zabrinulo me je Richardovo očito pomanjkanje zanimanja za djecu. Odlučila sam izravno napasti taj problem tako što sam zatražila da mi pomogne u izgradnji minilaboratorija koji će mi omogućiti da analiziram dijelove Katienog genoma iz uzorka moje amnionske tekućine. Taj je projekt zahtijevao složen kemijski postupak, dublju razinu suradnje s Ramancima od svih koje smo do tada pokušali, kao i stvaranje i kalibraciju vrlo preciznih medicinskih instrumenata.

Richardu se sviđao ovaj zadatak. I meni također, jer me podsjetio na dane iz medicinske škole. Radili smo zajedno dvanaest, ponekad i četrnaest sati (ostavljajući Michaela da se brine o Simoni – njih dvoje su, nema sumnje, u ljubavi) sve dok nismo završili posao. Često smo razgovarali o našem radu do u duboko u noć, pa čak i dok smo vodili ljubav.

Kada su, međutim, dovršene analize genoma našeg budućeg djeteta, otkrila sam, na svoje zaprepaštenje, da je Richard zadovoljniji zbog činjenice da su oprema i analize potpuno opravdale naša stručna očekivanja, a u drugom planu su mu bile genetske značajke naše druge kćeri. Bila sam začuđena. Kada sam mu priopćila da je unutra djevojčica i da nema Downov ili Whittinghamov sindrom, kao i da njezine apriorne sklonosti prema raku ne izlaze izvan okvira prihvatljivog raspona, reagirao je kao da je to samo po sebi razumljivo. Ali kada sam mu odala priznanje zbog brzine i točnosti kojom je sustav izvršio test, Richard je ponosno blistao. Kako je samo drukčiji čovjek moj suprug! On se mnogo ugodnije osjeća u svijetu matematike i znanosti nego u društvu s drugim ljudima.

Michael je također zamijetio Richardovu uznemirenost u posljednje vrijeme. On ga je nagovarao da napravi još igračaka za Simonu sličnih sjajnim lutkama koje je izumio kada sam bila u poodmakloj trudnoći s Katie. Te lutke su i dalje Simonina najomiljenija zabava. One samostalno šeću uokolo, pa čak reagiraju na desetak verbalnih zapovjedi. Jedne noći, kada je bio u nekom od svojih plodnih stanja, Richard je programirao TB-a za druženje s lutkama. Simona je zamalo pukla od smijeha kada je Bard (Michael ustrajava u oslovljavanju Richardovog robota koji je predstavljao Shakespearea tim imenom) satjerao sve tri lutke u kut, a zatim ih podario vijencem ljubavnih soneta.

Čak ni TB ne uspijeva razvedriti Richarda posljednja dva tjedna. Slabo spava, što je za njega neobično, i ne pokazuje želju za bilo čim. Naš redovan i raznovrstan seksualni odnos ugasio se, iz čega se vidi da se Richard doista bori protiv svojih unutrašnjih demona. Prije dva dana izašao je rano ujutro (i u Rami tek što je bilo svanulo – s vremena na vrijeme naša zemaljska ura u skloništu i Ramina ura vani podudare se) i ostao u New Yorku više od deset sati. Kada sam ga upitala što je radio, odgovorio mi je da je sjedio na zidu i zurio u Cilindrično more. A onda je promijenio predmet razgovora.

Michael i Richard su uvjereni da smo sada sami na našem otoku. Richard je nedavno dva puta ulazio u ptičju jazbinu, oba puta ostajući na strani okomitog hodnika, podalje od stražarskog spremnika. Jednom se čak spustio do drugog vodoravnog prolaza u koji sam svojevremeno skočila, ali nije vidio nikakvog znaka života. Između poklopca i prvog odmorišta jazbine oktopauka sada se nalaze dvije složene rešetke. U posljednjih četiri mjeseca Richard je u više navrata elektronski nadzirao područje oko jazbine oktosa; iako priznaje da u njegovim monitorskim podacima može biti nekih dvosmislenosti, on tvrdi da je već na temelju vizualnog motrenja jasno da rešetke nisu otvarane duže vremena.

Muškarci su sklopili jedrenjak prije nekoliko mjeseci, a zatim su proveli dva sata provjeravajući ga na Cilindričnom moru. Simona i ja smo im mahale s obale. Plašeći se da bi rakovi-bioti mogli smatrati jedrenjak za „smeće” ako ga ostavimo u moru (kao što su to očito učinili s prvim jedrenjakom – nikada nismo ustanovili što se dogodilo s njim; nekoliko dana nakon što smo izbjegli falangu nuklearnih projektila vratili smo se na mjesto gdje smo ga ostavili, ali od njega nije bilo ni traga), Richard i Michael su ga opet rastavili i spremili u naše sklonište.

Richard je nekoliko puta spomenuo da bi volio otploviti preko mora, prema jugu, i pokušao pronaći mjesto odakle bi se čovjek mogao popeti na pet stotina metara visoku liticu. Naše znanje o Južnom poluvaljku Rame vrlo je ograničeno. Osim onih nekoliko dana kada smo organizirali lov na biote s prvobitnim astronautskim timom Newtona, naše poznavanje tog područja svedeno je na grub mozaik od prvobitnih slika dobivenih pomoću Newtonovih teleskopa. Svakako da bi bilo očaravajuće i uzbudljivo istražiti Jug – možda bismo čak otkrili kamo su nestali svi oni oktopauci. No, u ovom trenutku ne možemo sebi to priuštiti. Naša obitelj je u kritičnoj mjeri ovisna o svakome od troje odraslih – gubitak bilo koga od nas bio bi katastrofalan.

Vjerujem da je Michael O’Toole zadovoljan životom koji smo sami sebi uredili na Rami, naročito otkako je Richardov veliki kompjuter omogućio da toliko podataka bude pristupačno svima nama. Sada imamo pristup svim enciklopedijskim podacima koji su bili uskladišteni u vojnom brodu ekspedicije Newton. Michaelova tekuća „jedinica proučavanja” kako on naziva svoju organiziranu rekreaciju, trenutno je povijest umjetnosti. Prošlog mjeseca razgovor mu je bio ispunjen obitelji Medici i katoličkim papama renesanse, zajedno s Michelangelom, Raphaelom i drugim velikim slikarima tog razdoblja. Sada je zaokupljen devetnaestim stoljećem, razdobljem u povijesti umjetnosti koje je meni zanimljivije. Nedavno smo se prepirali o „revoluciji impresionista” ali Michael ne prihvaća moju ideju da su impresionisti bili tek usputni proizvod pri pojavi fotografije.

Michael provodi i sate sa Simonom. Strpljiv je, nježan i brižan. Pažljivo je promatrao njezin razvoj i pribilježio je glavne prekretnice u svoju elektronsku bilježnicu. Trenutno Simona prepoznaje dvadeset jedno od dvadeset šest slova abecede na prvi pogled (zbunjuju je parovi C i S, kao i Y i V te zbog nekog razloga ne može savladati slovo K) i zna brojiti do dvadeset kad je u formi. Simona također uspješno raspoznaje crteže letećih stvorova, oktopauka i četiri najčešća tipa biota. Poznata su joj imena dvanaest apostola, premda to baš ne usrećuje Richarda. Već smo održali jedan „sastanaka na vrhu” o duhovnom obrazovanju naših kćeri, a ishod je bio pristojno neslaganje.

Ostajem još ja. Uglavnom sam sretna, premda ima dana kad me Richardova uznemirenost, ili Katieno cmizdrenje, ili sama apsurdnost našeg čudnog života na ovom stranom svemirskom brodu savladaju. Stalno sam zaposlena. Planiram najveći dio obiteljskih aktivnosti, odlučujem o tome što i kada jedemo te organiziram dječje dane, uključujući tu i brigu o pelenama. I dalje se stalno pitam kuda idemo, ali me više ne pogađa činjenica da odgovora nema.

Moja osobna intelektualna aktivnost ograničenija je no što bi vjerojatno bila da to zavisi samo od mene, ali stalno sebi ponavljam da u danu ima toliko i toliko sati. Richard, Michael i ja često vodimo žive razgovore, tako da sigurno ne oskudijevam u poticajima. Ali nijedan muškaraca ne pokazuje mnogo zanimanja za neka intelektualna područja koje su oduvijek bila dio mog života. Moja nadarenost za jezike od najranijih dana u školi bila je izvor znatnog ponosa. Prije nekoliko tjedana sanjala sam zastrašujući san u kojem sam zaboravila pisati i govoriti na svim drugim jezicima osim engleskog. Dva sljedeća tjedna nakon tog sna provodila sam po dva sata svakog dana ne samo prisjećajući se svog voljenog francuskog nego i učeći talijanski i japanski.

Jednog poslijepodneva prošlog mjeseca Richard je na crnom ekranu projicirao sliku s ramanskog vanjskog teleskopa koja je obuhvaćala naše Sunce i još tisuću obližnjih zvijezda u vidnom polju. Sunce je bilo najsjajnije od tih nebeskih tijela, ali i ono samo jedna zvijezda. Richard je podsjetio Michaela i mene da smo već dvanaest bilijuna kilometara daleko od našeg oceanskog matičnog planeta na kružnoj stazi oko jedne beznačajne daleke zvijezde.

Kasnije iste večeri gledali smo Kraljicu Eleonoru, jedan od tridesetak filmova koji je Newton nosio za razonodu astronautske posade. Film je samo površno utemeljen na uspješnim romanima o Eleanori Akvitanskoj koje je napisao moj otac i snimljen je na mnogim lokacijama koje sam s ocem posjetila kao mlada djevojka. Završna scena filma, koja prikazuje godine prije Eleanorine smrti, događa se u L’Abbaye de Fontevrault. Sjećam se kako sam kao četrnaestogodišnjakinja stajala u opatiji pokraj svoga oca ispred izrezbarenog lika Eleanore dok su mi se ruke tresle od uzbuđenja, tako da sam ih morala staviti u očeve. „Bila si veličanstvena žena” obratila sam se tada duhu te kraljice koja je dominirala poviješću dvanaestog stoljeća u Francuskoj i Engleskoj, „i postavila si uzor koji ću slijediti. Neću te razočarati.”

Te noći, nakon što je Richard zaspao i dok je Katie privremeno mirovala, opet sam u mislima prošla cijeli dan i odjednom se ispunila dubokom žalošću, osjećajem gubitka koji nisam znala sasvim objasniti. Kontrapunkt slike Sunca koje se gubi u daljini i mene iz tinejdžerske dobi koja izriče smjela obećanja kraljici mrtvoj gotovo tisuću godina podsjetio me je da je sve što sam ikada znala prije Rame sada završeno. Moje dvije nove kćeri nikada neće vidjeti mjesta koja su toliko mnogo značila meni i Genevieve. One nikada neće upoznati miris svježe pokošene trave u proljeće, zračeću ljepotu cvijeća, pjesmu ptica ili divotu punog Mjeseca kada se diže iz oceana. One nikada neće upoznati planet Zemlju ili bilo koga od njezinih stanovnika osim ove male i šarolike posade koju će zvati svojom obitelji, slabašnog predstavništva bujnog života na blagoslovljenom planetu.

Te noći nekoliko minuta sam bezglasno plakala, znajući još dok su mi suze navirale na oči da ću do jutra opet na licu imati optimističan izraz. Napokon, moglo je ispasti i mnogo gore. Imamo ipak osnovne stvari: hranu, vodu, zaklon, odjeću, dobro zdravlje, druženje i, naravno, ljubav. Ljubav je najvažniji sastojak za sreću bilo čijeg ljudskog života kako na Zemlji tako i na Rami. Ako Simona i Katie od svijeta koji smo napustili nauče jedino o ljubavi, i to će biti dovoljno.

7.

1. Travnja 2204.

Današnji dan bio je neobičan u svakom pogledu. Kao prvo, čim su se svi probudili, objavila sam da ćemo ovaj dan posvetiti sjećanju na Eleanoru Akvitansku koja je umrla, ako su povjesničari u pravu, a mi ispravno slijedili kalendar, prije točno tisuću godina. Na moju radost, cijela naša družina podržala je prijedlog, a Richard i Michael odmah su se dobrovoljno ponudili da pomognu u proslavi. Michael, čiju je jedinicu iz povijesti umjetnosti sada zamijenila druga, o kuhanju, ponudio se da pripremi specijalni srednjovjekovni ručak u čast kraljice. Richard je odjurio s TB-om, došapnuvši mi da će se mali robot vratiti kao Henry Plantagenet.

Ja sam pripremila predavanje za Simonu, predstavivši joj Eleanoru i svijet iz dvanaestog stoljeća. Bila je neobično pažljiv slušatelj. Čak je i Katie, koja nikad ne sjedi mirno više od pet minuta, bila suradnički raspoložena i nije nas prekidala. Najveći dio jutra igrala se sa svojim lutkama. Na kraju predavanja Simona me je upitala zbog čega je kraljica Eleanora umrla. Kada sam joj odgovorila da je umrla od starosti, moja trogodišnja kćer upita je li kraljica Eleanora „otišla u raj”

„Odakle ti to?” upitala sam Simonu.

„Od strica Michaela” odgovori ona. „On mi je rekao da dobri ljudi idu u raj kad umru, a loši ljudi odlaze u pakao.”

„Neki ljudi vjeruju da postoji raj” rekoh poslije dugog razmišljanja, „drugi vjeruju u ono što se naziva reinkarnacija, to jest da se ljudi vraćaju i žive opet kao druga osoba ili čak neka životinja. Neki ljudi, također, vjeruju da je naše postojanje konačno čudo, s određenim početkom i krajem koji je označen smrću svake posebne, jedinstvene osobe.” Nasmiješila sam se i razbarušila joj kosicu.

„U što ti vjeruješ, mama?” upita tada moja kćerka. Osjetila sam nešto što je sličilo na paniku. Izrekla sam nekoliko opaski dok sam pokušavala smisliti što bih joj odgovorila. Jedan izraz iz moje omiljene poeme T. S. Ellieota „da te vodi do neodoljivog pitanja” ljeskao se u mojoj svijesti. Na sreću, spas se pojavio s neočekivane strane.

„U dobru vas našao, mlade dame” mali robot TB, odjeven u nešto poput srednjevjekovne odore jahača, uđe u sobu, predstavljajući se Simoni kao Henry Plantagenet, kralj Engleske i muž kraljice Eleanore. Simonino lice se raširi u razdragan osmijeh. Katie podiže pogled i zine od čuda.

„Kraljica i ja smo izgradili veliko carstvo” reče robot uz obuhvatnu kretnju svojim malim rukama, „koje je na kraju uključivalo cijelu Englesku, Škotsku, Irsku, Wales i pola današnje Francuske.” TB je izdeklamirao pripremljeno predavanje gotovo sa slašću, zabavljajući Simonu i Katie namigivanjem i gestikulacijom. A onda je posegnuo u džep i izvadio minijaturni nož i vilicu, tvrdeći da je on bio taj koji je uveo uporabu pribora za jelo u „barbarsku Englesku”

„Ali zašto ste kraljicu Eleanoru strpali u zatvor?” upita Simona kada je robot zašutio. Nasmiješila sam se. Ona je doista pamtila lekcije iz povijesti. Glava robota se okrene i pogleda u Richardovom pravcu. Richard podigne prst, tražeći kratku stanku, a zatim odjuri u hodnik. Nije prošlo više od minute, a TB, alias Henry II, vrati se u prostoriju. Robot priđe Simoni. „Zaljubio sam se u drugu ženu” reče on, „i kraljica Eleanora se naljutila. Da bi mi se osvetila, okrenula je moje sinove protiv mene...”

Richard i ja smo upravo bili započeli blagu raspravu o pravim razlozima zbog kojih je Henry bacio Eleanoru u tamnicu (više puta smo otkrili da je svatko od nas učio drukčiju verziju anglo-francuske povijesti) kada smo začuli udaljen, ali prepoznatljiv krik. Za tren oka svi petoro smo se našli na površini. Onaj krik se ponovio.

Podigli smo oči prema nebu iznad nas. Jedna usamljena ptica letjela je u širokom luku na oko pet stotina metara iznad vrhova nebodera. Požurili smo do bedema uz Cilindrično more odakle smo imali bolji pogled. Jednom, dvaput, triput, veliko stvorenje obletjelo je otok New York. Na kraju svakog kruga ispuštalo po jedan dugi krik. Richard je mahao rukama i stalno vikao, ali nije bilo nikakvog znaka da nas je ptica opazila.

Poslije otprilike jedan sat djeca su postala nemirna. Dogovorili smo se da ih Michael odvede u sklonište, a da Richard i ja ostanemo sve dok postoji i najmanja mogućnost kontakta. Ptica je nastavila letjeti po istom uzorku. „Ne misliš li da ona traži nešto?” upitala sam Richarda.

„Ne znam” reče on, vičući i mašući prema ptici u trenutku kada je ova na svojoj stazi došla do točke najbliže nama. Ovog puta promijenila je kurs leta, opisujući duge elegantne lukove u svom spiralnom slijetanju. Kada je dovoljno prišla, Richard i ja smo mogli vidjeti sivi baršun njezinog trbuha i dva svijetla crvena kruga oko vrata.

„To je naš prijatelj” prošaptah Richardu, prisjećajući se vođe letećih stvorenja koji je pristao da nas on i njegovi prebace preko Cilindričnog mora prije četiri godine.

Ali ova ptica nije bila ono zdravo snažno stvorenje koje je letjelo u središtu formacije onda kada smo bježali iz New Yorka. Ova ptica bijaše mršava i izmučena, a njezin baršun prljav i neuredan.

„Bolesna je” reče Richard kada je ptica prizemljila na oko dvadeset metara od nas.

Stvor je nešto tiho mrmljao i nervozno okretao glavu uokolo, kao da je očekivao još nekog. Richard napravi je dan korak prema njemu, ali stvor zamahne krilima i odmakne se nekoliko metara. „Što imamo od hrane” prozbori Richard tiho, „što je u kemijskom pogledu najsličnije mana-dinji.”

Zavrtjela sam glavom. „Nemamo nikakve hrane, osim sinoćnje piletine...čekaj” rekoh, prekinuvši samu sebe, „imamo onaj zeleni punč koji djeca vole. On podsjeća na tekućinu u središtu mana-dinje.”

Richard je odjurio prije no što sam završila rečenicu. Tijekom deset minuta dok se nije vratio, ptica i ja smo šutke zurili jedno u drugo. Pokušala sam usredotočiti svijest na prijateljske misli, nadajući se da će moje dobre namjere na neki način biti izražene kroz moje oči. U jednom trenutku doista sam primijetila da je stvor promijenio izraz lica, ali, razumljivo, nisam imala pojma što bi taj drugi izraz mogao značiti.

Richard se vratio noseći jednu od naših crnih zdjela ispunjenu zelenom tekućinom. Položio je zdjelu ispred nas i pokazao prstom na nju pa smo se povukli oko osam metara. Stvor joj priđe sitnim kolebljivim koracima, zaustavi se konačno točno ispred zdjele. Ptica gurne kljun u tekućinu, srkne malo, a onda zabaci glavu i proguta. Očito da joj je punč odgovarao, jer je zdjela bila prazna za manje od minute. Kada je završio, uzmakne dva koraka, raširi krila do punog raspona i napravi okret za pun krug.

„A sada je na nas red da kažemo ‘dobro došao’“, rekoh pružajući ruku prema Richardu. Izveli smo naš kružni okret, kao što smo učinili kada smo rekli zbogom i hvala prije četiri godine i blago se naklonili u pravcu ptice na kraju te figure.

I meni i Richardu se učinilo da se ptica nasmiješila, ali smo kasnije spremno priznali da smo to možda samo umislili. Ptica sivog baršuna raširi krila, odlijepi se od tla i vine se iznad naših glava u zrak.

„Što misliš, kuda ide?” upitah Richarda.

„Na umoru je” odgovori on tiho. „Želi baciti posljednji pogled na svijet koji je poznavao.”

6. Siječnja 2205.

Danas mi je rođendan. Četrdeset prvi. Sinoć sam imala jedan od svojih živih snova. Bila sam strašno stara. Kose potpuno sijede, a lica grozno izborana. Živjela sam u nekom zamku – negdje u blizini rijeke Loire, nedaleko od Beauvoisa – s dvije odrasle kćeri (od kojih nijedna nije sličila, u snu, na Simonu, Katie ili Genevieve) i tri unuka. Svi dječaci bijahu tinejdžeri, fizički zdravi, ali nešto s njima nije bilo u redu. Bili su priglupi, možda čak i retardirani. Sjećam se da sam im u snu pokušala objasniti na koji način molekula hemoglobina prenosi kisik iz plućnog sustava do tkiva. Nijedan od njih nije mogao razumjeti to što sam im govorila.

Probudila sam se nekako potištena. Bilo je to usred noći i svi ostali članovi obitelji su još spavali. Kao što često činim, odšetala sam hodnikom do dječje sobe provjeriti jesu li djevojčice pokrivene lakim dekama. Simona jedva da se i miče noću, ali je Katie, kao i obično, bacakajući se zbacila svoj pokrivač. Pokrila sam je, a zatim sam sjela na jednu od stolica.

Što me to tišti – pitala sam se. Zbog čega me opsjedaju snovi o djeci i unucima? Jednoga dana proteklog tjedna u šali sam spomenula mogućnost da rodim još jedno dijete, na što Richard, koji opet prolazi kroz jedno od svojih podužih mračnih razdoblja, zamalo nije iskočio iz kože. Mislim da mu je još žao što je dopustio da ga nagovorim da imamo Katie. Smjesta sam promijenila temu, ne želeći izazvati jednu od njegovih nihilističkih tirada.

Bih li doista mogla željeti još jedno dijete u ovom trenutku? Ima li to uopće ikakvog smisla, s obzirom na stanje u kojem se nalazimo? Ostavljajući za trenutak po strani moguće razloge osobne prirode u korist takve odluke, suočena sam s jakim biološkim argumentom u prilog nastavljanja reprodukcije. Ni najveći optimist ne bi mogao očekivati da ćemo ikada u budućnosti stupiti u dodir s drugim članovima ljudske vrste. Ako smo posljednji u našoj liniji, bilo bi mudro da posvetimo pozornost jednom od temeljnih načela evolucije: maksimum genetskih varijacija proizvodi najvišu vjerojatnost opstanka u nesigurnoj okolini.

Nakon što sam se prošle noći potpuno rasanila, moja svijest je još dalje razvila spomenuti scenarij. Pretpostavimo, rekoh sebi, da Rama stvarno nikuda neće stići, ili barem ne uskoro, i da ćemo provesti ostatak naših života u sadašnjim uvjetima. U tom slučaju, po svemu sudeći, Simona i Katie će nadživjeti nas troje odraslih. Što će se dalje događati?, pitala sam se. Ako na neki način ne sačuvamo ili Michaelovu ili Richardovu spermu (pri čemu bi kako biološki tako i sociološki problemi bili ogromni), moje kćeri se neće moći dalje reproducirati. Moglo bi se dogoditi da stignu u raj ili postignu nirvanu ili se domognu nekog drugog svijeta, no ipak će naposljetku umrijeti zajedno s genima koje nose u sebi.

Ali uzmimo, nastavih, da rodim sina. U tom slučaju, dvije djevojčice bi imale muškog partnera i vjerojatnost produžavanja ljudskog roda bitno bi se povećala.

Na ovoj točki tijeka mojih misli jedna istinski luda ideja padne mi na um. Jedno od glavnih područja specijalizacije za vrijeme mog medicinskog obrazovanja bila je genetika, s posebnim naglaskom na mane u nasljeđivanju. Sjećala sam se svog studijskog rada o europskim kraljevskim obiteljima između petnaestog i osamnaestog stoljeća i mnogih „inferiornih” pojedinaca kao proizvoda tada uobičajenog međusobnog križanja. Sin rođen iz moje veze s Richardom imao bi iste genetske sastojke kao Simona i Katie. Djeci tog sina iz veze s bilo kojom od naših kćeri, dakle našim unucima, prijetio bi visok rizik defektnosti. S druge strane, sin kojeg bismo rodili Michael i ja dijelio bi samo pola svojih gena s djevojčicama i, ako me pamćenje podataka dobro služi, njegovi potomci sa Simonom ili Katie bili bi neusporedivo manje izloženi riziku defektnosti.

Odmah sam odbacila tu nevjerojatnu pomisao. Ona, međutim, nije iščezla. Kasnije iste noći, kada sam trebala biti u dubokom snu, moj um se vratio na nju. A što ako opet ostanem trudna s Richardom, upitala sam se, i dobijem treću djevojčicu? Onda će biti nužno da ponovim cjelokupni postupak. A već mi je četrdeset jedna godina. Koliko mi je još godina preostalo do početka menopauze, čak i ako je odgodim kemijskim sredstvima? Na temelju dva izvora podataka do sada nema nikakvog dokaza da Richard uopće može napraviti dječaka. Mogli bismo napraviti laboratorij koji bi nam omogućio obaviti selekciju sperme iz njegovog sjemena, ali to bi zahtijevalo ogroman napor i mjesece složenog komuniciranja s Ramancima. A i tada bi ostalo još pitanje čuvanja sperme i unošenja do jajnika.

Razmatrala sam različite dokazane tehnike izmjene prirodnog postupka izbora spola (muškarčeva ishrana, tip i učestalost seksualnog odnosa, određivanje vremena spolnog čina s obzirom na ovulaciju i tako dalje) i zaključila da bismo Richard i ja vjerojatno imali dobru priliku da prirodno dobijemo dječaka pod uvjetom da budemo vrlo pažljivi. Ali u pozadini moje svijesti opstajala je misao da bi izgledi bili još povoljniji ako bi Michael bio otac. Napokon, on je imao dva sina (od ukupno troje djece) kao posljedicu nasumičnog seksualnog ponašanja. Ma koliko bila u stanju povećati vjerojatnosti s Richardom, ista ta tehnika s Michaelom zapravo bi jamčila sina.

Prije nego što sam opet usnula, nakratko sam razmotrila nepraktičnost cjelokupne zamisli. Potpuno sigurnu metodu umjetne oplodnje (koju bih morala nadzirati unatoč činjenici da bih bila njegov objekt) tek je trebalo izumiti. Bismo li to mogli izvesti u našoj sadašnjoj situaciji i biti sigurni u spol i zdravlje embrija? Čak ni bolnice na Zemlji, sa svim svojim pogodnostima i pomagalima, nisu uvijek uspješne. Druga mogućnost bila je seksualni odnos s Michaelom. Iako mi ta pomisao nije bila neugodna, sociološke implikacije izgledale su toliko velike da sam potpuno odbacila tu pomisao.

(Šest sati kasnije.) Muškarci su mi priredili iznenađenje specijalnom večerom. Michael postaje pravi kuhar. Hrana je imala ukus, baš kao što je i reklamirana, govedine Wellington, iako je više izgledala kao prilog od špinata. Štoviše, Richard i Michael poslužili su neku crvenu tekućinu koja mi je bila predstavljena kao vino. Nije bilo loše, pa sam ga pila, otkrivajući na vlastito iznenađenje da tekućina doista ima u sebi nešto alkohola, tako da me ošamutila.

Svi smo, zapravo, bili malko pripiti do kraja večere. Djevojčice, a posebno Simona, bile su začuđene našim ponašanjem. Dok smo jeli desert, pitu od kokosa, Michael mi je rekao da je 41 „vrlo poseban broj” Zatim mi je objasnio da je to najveći prim broj kojim započinje dugi kvadratni niz drugih prim brojeva. Kada sam ga upitala što je to kvadratni niz, on se nasmijao i rekao da nema pojma. Napisao je, međutim, četrdesetčlani niz o kojem je govorio, 41, 43, 47, 53, 61, 71, 83, 97, 113... zaključno s brojem 1601. Uvjeravao me je da je svaki od tih četrdeset brojeva u nizu prosti broj. „Zato” reče on sa sjajem u očima, „41 mora biti čaroban broj”

Dok sam se smijala, naš kućni genij Richard bacio je pogled na brojeve, a onda je, poslije najviše minute igranja sa svojim računalom, objasnio Michaelu i meni zbog čega je taj niz nazvan „kvadratnim“

„Druge razlike su konstantne” reče on, pokazujući na jednom primjeru što želi reći. „Zato se cijeli niz može dobiti pomoću jednostavne kvadratne jednadžbe. Uzmimo f(N) = N2 – N + 41” nastavi on, „pri čemu je N bilo koji cijeli broj od 0 do 40. Ta funkcija će proizvesti cijeli tvoj niz.

Ili, još bolje” nasmijao se, „razmotrimo f(N) = N2 – 81N + 1681, pri čemu je N cijeli broj koji se kreće između 1 i 80. Ova kvadratna formula započinje od posljednjeg člana tvog niza brojeva, f(I) = 1601, i produžava se kroz niz najprije u opadajućem slijedu. Slijed se okreće kod f(40) = f(41) = 41, a zatim opet proizvodi cijeli tvoj niz brojeva u rastućem slijedu.

Richard se nasmiješio. Michael i ja smo samo zurili u njega sa zaprepaštenjem.

13. Ožujka 2205.

Danas je Katien drugi rođendan i svi smo bili dobrog raspoloženja, a posebno Richard. On doista voli svoju malu djevojčicu iako ona to iskorištava na neviđen način. Za rođendan ju je odveo do poklopca na jazbini oktopauka gdje su zajednički tresli rešetke. Michael i ja izrazili smo neslaganje, na što se Richard samo nasmijao i namignuo Katie.

Za večerom Simona je odsvirala kratak klavirski komad koji je savladala uz Michaelovu pomoć, a Richard nas je poslužio sasvim pristojnim vinom, ramanskim Chardonnayom kako ga je nazvao, i pohanim lososom. Na Rami pohani losos izgleda kao omlet na Zemlji, što je donekle zbunjujuće, ali mi smo ustrajni u našem dogovoru da nazivamo hranu u skladu s njezinim ukusom, a ne izgledom.

Osjećam se razdragano, premda moram priznati da sam nekako nervozna zbog predstojećeg razgovora s Richardom. On je u posljednje vrijeme vrlo napet, uglavnom zato što radi ne na jednom već na dva velika projekta. Ne samo da radi neku tekuću mješavinu koja se po okusu i sadržaju alkohola može mjeriti s najboljim vinima Zemlje, već se prihvatio stvaranja novog kompleta robota utemeljenih na karakterima iz drama Samuela Becketta, dobitnika Nobelove nagrade za književnost iz dvadesetog stoljeća. Michael i ja ga već nekoliko godina potičemo da obnovi svoju šekspirovsku trupu, ali ga sjećanje na izgubljene prijatelje sprječava u tome. No, novi dramski pisac – to je druga stvar. Već je dovršio četiri karaktera iz Svršetka igre. Večeras su se djeca slatko smijala kada su se starci „Nagg” i „Nell” podigli iz svojih malenih kanti za smeće, vičući „Moj tata! Dovedite mi tatu!”

Čvrsto sam odlučila da Richardu iznesem zamisao da imamo sina s Michaelom. On će, sigurna sam, uvažiti logiku i znanstvenu opravdanost tog prijedloga, iako se dakako ne može očekivati da će biti posebno oduševljen idejom. Michaelu još nisam spomenula ovu zamisao. On, doduše, zna da imam nešto ozbiljno na umu, jer sam ga zamolila da pričuva djevojčice po podne dok se Richard i ja ne vratimo iz New Yorka, s izleta i razgovora.

Moja uznemirenost u vezi s tom temom vjerojatno je neopravdana. Ona je nesumnjivo utemeljena na definiciji standardnog ponašanja koje je jednostavno neprimjenjivo u našoj sadašnjoj situaciji. Richard se u posljednje vrijeme odlično osjeća. Njegova oštroumnost je zadivljujuća. Moglo bi se dogoditi da odapne par zajedljivih strijela tijekom razgovora, ali kladim se da će na kraju glasati za ideju.

8.

7. Svibnja 2205.

Ovo je bilo proljeće našeg nezadovoljstva. O, Gospode, kakve smo lude mi smrtnici. Richarde, Richarde, molim te, vrati se!

Odakle da počnem? I kako da počnem? Smijem li jesti breskvu? U istom trenu zbivaju se vizije i vizije tog trena... Michael i Simona neprekidno ulaze u susjednu prostoriju i izlaze iz nje, razgovarajući o Michelangelu.

Otac mi je uvijek govorio da svatko pravi pogreške. Zbog čega bi moja trebala biti tako golema? Zamisao je imala smisla. Lijeva strana mog mozga poručivala mi je da je bila logična. Ali duboko u ljudskom biću razum ne odnosi uvijek prevagu. Osjećaji nisu racionalni. Ljubomora nije rezultat nekog računalnog programa.

Bilo je puno upozorenja. Tog prvog poslijepodneva dok smo sjedili pokraj Cilindričnog mora na našem „izletu” mogla sam po Richardovim očima zaključiti da problem postoji. Ah, oh, odustani, Nicole, govorila sam sama sebi.

Ali on je zatim djelovao tako razborito. „Naravno” rekao je istog poslijepodneva, „ono što predlažeš je ispravna stvar u genetskom smislu. Poći ću s tobom da kažemo Michaelu. Obavimo to što brže možemo, nadajući se da će jedan odnos biti sve što je potrebno.”

U tom trenutku osjećala sam se ohrabrena. Ni u jednom trenutku mi nije palo na pamet da bi Michael mogao biti prepreka. „Bio bi to grijeh” rekao je on te večeri, nakon što su djevojčice otišle na spavanje. Odgovorio je to istog trena kada je shvatio što mu se predlaže.

Richard je prešao u napad, dokazujući kako je cijela slika o grijehu jedan anakronizam čak i na Zemlji i da je on, Michael, jednostavno šašav. „Doista želiš da to učinim?” upitao je Michael Richarda pri kraju razgovora.

„Ne” odgovori Richard poslije kraćeg oklijevanja, „ali jasno je da je to u korist naše djece.” Trebala sam obratiti više pažnje na to njegovo prvo „ne”

Ni u jednom trenutku mi nije palo na pamet da moj plan možda neće uspjeti. Vrlo pažljivo sam pratila ciklus svoje ovulacije. Kada je proračunata noć konačno stigla, obavijestila sam Richarda o tome i on je izašao iz skloništa i krenuo u jednu od svojih dugih šetnji po Rami. Michael je bio nervozan u stalnoj borbi sa svojim osjećajem krivnje, no čak ni u najcrnjem scenariju nisam mogla zamisliti da bi se moglo dogoditi da on ne bude u stanju imati odnos sa mnom.

Kada smo se svukli (u mraku, kako Michaelu ne bi bilo neugodno) i legli jedno pokraj drugog na krevet, otkrila sam da mu je tijelo napeto. Poljubila sam ga u čelo i obraze. Zatim sam ga pokušala opustiti trljajući mu leđa i vrat. Poslije nekih dvadesetak minuta masiranja (pri čemu se ništa od toga nije moglo smatrati seksualnom predigrom) privila sam svoje tijelo uz njega na izazovan način. Bilo je očito da imamo problem. Njegov ud i dalje je bio potpuno mlitav.

Nisam znala što učiniti. Moja prva pomisao, naravno sasvim iracionalna, bila je da mu jednostavno nisam privlačna. Osjetila sam se užasno, kao da me je netko udario. Svi moji potisnuti osjećaji vlastite neprikladnosti izbili su na površinu i u meni bukne iznenađujuća ljutnja. Srećom, nisam ništa rekla (nijedno od nas nije prozborilo cijelo to vrijeme), a Michael mi nije mogao vidjeti lice u mraku. Govor mog tijela, međutim, sigurno je izražavao razočarenje.

„Žao mi je” reče on blago.

„Sve je u redu” odgovorih, nastojeći djelovati ravnodušno.

Pridigla sam se na lakat i počela mu drugom rukom milovati čelo. Nastavila sam ovu blagu masažu, prelazila prstima nježno preko njegovog lica, vrata i ramena. Michael je bio potpuno pasivan. Ležao je na leđima bez ijednog pokreta i uglavnom držao oči zaklopljene. Iako sam bila sigurna da mu je milovanje godilo, niti je što rekao, niti mu se oteo bilo kakav zvuk zadovoljstva. Do tog trenutka već sam bila potpuno zabrinuta. Uhvatila sam sebe u želji da Michael mene miluje, da meni kaže da sam u redu.

Na kraju sam prebacila dio svog tijela preko njegovog. Pustila sam da mi se grudi nježno spuste na njegov torzo, dok sam desnom rukom prelazila po njegovim dlakavim grudima. Nagnula sam se da ga poljubim u usta, namjeravajući mu lijevom rukom pobuditi ud, ali on se naglo odmakne, a zatim i sjedne.

„Ne mogu to učiniti” reče Michael, odmahujući glavom.

„Zašto?” upitah tiho. Tijelo mi je ležalo u glupom položaju iza njega.

„Nije u redu” odgovorio je s velikom ozbiljnošću.

Sljedećih nekoliko minuta više puta sam pokušala započeti razgovor, ali ga Michael nije bio voljan prihvatiti. Napokon, jer više ništa nisam mogla učiniti, šutke sam se odjenula u mraku. Michael je jedva uspio izustiti „laku noć” dok sam odlazila.

Nisam se odmah vratila u svoju sobu. Kad sam bila u hodniku, shvatila sam da još nisam spremna suočiti se s Richardom. Naslonila sam se na zid, boreći se protiv osjećaja koja su me preplavljivala. Kako sam mogla pretpostaviti da će sve ići glatko? I što da sada kažem Richardu?

Po zvuku Richardovog disanja znala sam da nije spavao kada sam ušla u sobu. Da sam imala više hrabrosti, mogla sam mu odmah reći što se dogodilo s Michaelom. No bilo je lakše ne spominjati to sada. Pokazalo se da je to bila ozbiljna pogreška.

Sljedeća dva dana vladala je napetost. Nitko nije spominjao ono što je Richard u jednom trenu nazvao „događajem oplođivanja” Muškarci su se nastojali ponašati normalno. Druge večeri poslije ručka nagovorila sam Richarda da prošećemo dok Michael smjesti djevojčice u krevet.

Richard je objašnjavao kemiju postupka fermentacije svog novog vina dok smo stajali na bedemima s kojih se pružao pogled na Cilindrično more. U jednom trenutku sam ga prekinula i uhvatila ga za ruku. „Richarde” rekoh, očiju uprtih u njegove, očiju koje su tragale za ljubavlju i razumijevanjem, „ovo je vrlo teško...” Glas mi je zamro.

„Što to, Nikki?” upitao je s usiljenim osmijehom na licu.

„Pa” odgovorih, „u pitanju je Michael. Vidiš” spetljala sam se, „ništa se, u stvari, nije dogodilo... On nije mogao...”

Richard me je dugo netremice promatrao. „Želiš reći da je impotentan?” upitao je.

Isprva sam klimnula, a onda ga potpuno zbunih tako što sam zavrtjela glavom. „Vjerojatno ne, doista” promucah, „ali je tako ispalo one noći sa mnom. Mislim da je prenapet ili se osjeća krivim ili je možda proteklo mnogo...” Zastala sam, shvativši da previše pričam.

Richardov pogled bludio je preko mora; samo je šutio, činilo se čitavu vječnost. „Namjeravaš li opet pokuša ti?” upitao je naposljetku potpuno bezizražajnim glasom. Nije se okrenuo ni da me pogleda.

„Ne... ne znam” odgovorih. Stisnula sam mu ruku. Upravo sam se spremala reći još nešto, upitati ga je li u stanju podnijeti još jedan pokušaj, kad se on odjednom udalji od mene. „Obavijesti me kad odlučiš” reče suhim glasom.

Tjedan ili dva bila sam uvjerena da ću se odreći cijele te zamisli. Sporo, vrlo sporo, privid vedrine vratio se u našu malu obitelj. Noć poslije završetka mog menstrualnog razdoblja Richard i ja smo dvaput vodili ljubav, i to prvi put u godinu dana. Djelovao je izuzetno zadovoljno i bio je vrlo razgovorljiv dok smo ležali zagrljeni poslije drugog seksualnog čina.

„Moram ti reći da sam neko vrijeme bio vrlo zabrinut” rekao je. „Pomisao da spavaš s Michaelom, makar to bilo iz pretpostavljenih logičnih razloga, izluđivala me je. Znam da, racionalno gledano, to nema smisla, ali sam se strašno uplašio da bi ti se to moglo početi sviđati... razumiješ li?... i da bi na neki način naš odnos mogao biti ugrožen.”

Richard je očito podrazumijevao da više nemam namjeru ostati trudna s Michaelovim djetetom. Nisam mu proturječila, jer sam u tom trenu i sama bila zadovoljna postojećim stanjem. Nekoliko dana kasnije, međutim, kada sam u svojim knjigama potražila poglavlja o impotenciji, shvatila sam da sam i dalje odlučna provesti svoj plan.

Tijekom tjedna prije očekivane ovulacije Richard je bio zauzet pripremanjem svog vina (i možda češćim degustacijama no što je to bilo nužno – više no jednom pojavio se pripit prije večere) i pravljenjem malih robota na temelju Beckettovih djela. Moja pažnja bila je usredotočena na impotenciju. Moj kurikulum u medicinskoj školi praktično je zaobilazio taj predmet. A kako je moje osobno seksualno iskustvo bilo razmjerno ograničeno, nikada ranije nisam bila suočena s tim problemom. S iznenađenjem sam otkrila da je impotencija vrlo uobičajena pojava, u prvom redu psihološkog porijekla, ali vrlo često praćena pogoršanjem fizičkog stanja, te da postoje mnogi dobro razrađeni postupci liječenja, pri čemu su svi bili fokusirani na smanjenje „straha od neuspjeha” kod muškarca.

Jednog jutra Richard je vidio kako pripremam mokraću za provjeru ovulacije. Nije ništa rekao, ali po njegovom licu mogla sam zaključiti da ga je to pogodilo i da je razočaran. Htjela sam ga umiriti, ali kako su i djeca bila u sobi, uplašila sam se da bi moglo doći do neugodne scene.

Nisam rekla Michaelu za namjeru drugog pokušaja. Smatrala sam da će njegov strah biti manji ako ne bude imao mnogo vremena razmišljati o tome. Malo je nedostajalo da moj plan upali. Otišla sam s Michaelom u njegovu sobu, odmah nakon što smo djecu otpratili na spavanje, i tek kada smo se počeli svlačiti, objasnila sam mu što treba uslijediti. On je unatoč slabašnim protestima doživio početak erekcije. Brzo sam reagirala da je podržim. Uvjerena sam da bismo tada imali uspješan odnos da Katie nije počela vrištati „mama, mama” baš kada smo bili spremni započeti odnos.

Dakako da sam ostavila Michaela i odjurila niz hodnik do dječje sobe. Richard je već bio tamo. Držao je Katie u naručju. Simona je sjedila na svom krevetu, trljajući oči. Sve troje se zagledalo u moje golo tijelo u dovratku. „Imala sam grozan san” reče Katie, privijajući se uz Richarda. „Jedan oktopauk me je gutao.”

Stupila sam u sobu. „Osjećaš li se sada bolje?” upitala sam, pružajući ruke prema njoj. Richard ju je i dalje držao, a ona nije učinila ni najmanji pokret da mi se približi, poslije par neugodnih trenutaka prišla sam Simoni i prebacila joj ruku preko ramena.

„Gdje je tvoja pidžama, mama?” upita me moja četvorogodišnjakinja. Richard i ja smo gotovo redovno spavali u ramanskim verzijama pidžama. Djevojčice su se sasvim navikle na moje golo tijelo – nas tri tuširamo se zajedno gotovo svakoga dana – ali noću, kada bih dolazila u dječju sobu, gotovo uvijek sam imala pidžamu na sebi.

Spremala sam se dati Simoni nekakav bezazlen odgovor, kada sam opazila da i Richard upitno zuri u mene. Njegove oči odavale su nesumnjivo neprijateljstvo. „Mogu se sam pobrinuti za stvari ovdje” reče on grubo. „Zašto ne odeš dovršiti ono što si započela?”

Vratila sam se Michaelu s namjerom da još jednom pokušamo odnos i ostvarimo začeće. Bila je to loša odluka. Pokušavala sam probuditi Michaela, ali nakon nekoliko minuta on mi je jednostavno odgurnuo ruku. „Beskorisno je” reče. „Uskoro punim šezdeset tri godine, a nisam imao odnos pet godina. Nikada ne masturbiram i svjesno izbjegavam razmišljanje o seksu. Ona ranija erekcija bila je tek kratkotrajno čudo.” Šutio je gotovo minutu. „Žao mi je, Nicole” reče, „ali to neće ići.”

U tišini smo ležali jedno pokraj drugoga nekoliko minuta. Odijevala sam se i pripremala da odem, kada sam opazila da je Michael upao u ritmički uzorak disanja koji prethodi snu. Odjednom sam se sjetila da sam pročitala kako muškarci sa psihološkom impotencijom često imaju erekciju za vrijeme sna i moj um je odmah skovao jedan drugi ludi plan. Legla sam pokraj Michaela i pričekala nekoliko minuta dok nisam bila sigurna da je u dubokom snu.

Najprije sam ga vrlo blago prodrmala dolje. Bila sam ushićena kada je vrlo brzo reagirao. Poslije nekog vremena pojačala sam snagu masaže, ali sam pritom bila vrlo oprezna da ga ne probudim. Čim je postalo očito da je spreman, pripremila sam se i popela se na njega. Svega nekoliko trenutaka me je dijelilo od uspostavljanja odnosa kada sam ga pregrubo stegnula, od čega se on probudio. Pokušala sam nastaviti, ali sam ga u žurbi izgleda ozlijedila, jer je zastenjao i pogledao me zapanjenim očima. U roku od nekoliko sekundi njegova erekcija je iščezla.

Prevalila sam se na leđa i ispustila dubok uzdah. Bilo je to strašno razočarenje. Michael mi je počeo postavljati pitanja, ali ja sam bila previše izbezumljena da bih mu odgovarala. Suze mi grunuše na oči. Odjenula sam se u žurbi, nježno poljubila Michaela u čelo i odteturala u hodnik. Tamo sam stajala slijedećih pet minuta prije no što sam skupila snagu da se vratim Richardu.

Moj suprug je još radio. Klečao je pokraj Pozzoa, lika iz drame Čekajući Godota. Mali robot se nalazio usred svog dugog, nepovezanog govora o beskorisnosti svega. U prvi tren Richard nije obraćao pozornost na mene. A onda se, nakon što je ušutkao Pozzoa, okrenuo. „Misliš li da je bilo dovoljno dugo?” upita sarkastično.

„I dalje ne ide” odgovorih bezvoljno. „Nagađam...”

„Poštedi me tog sranja” poviče iznenada ljutito Richard. „Toliko glup nisam. Očekuješ li da ti povjerujem kada kažeš da si provela dva sata gola s njim i da se ništa nije dogodilo? Znam ja vas žene. Misliš li...”

Ne sjećam se ostalog što je rekao. Sjećam se, međutim, straha koji me je obuzeo kada je krenuo prema meni s očima punim bijesa. Pomislila sam da će me udariti te sam podigla ruke da se zaštitim. Suze mi nahrupiše na oči i potekoše niz obraze. Richard me je psovao, pa me je čak nazvao rasističkim smećem. Kao da je poludio. Kad je u bijesu podigao ruku, iskočila sam iz sobe i pojurila niz hodnik prema stubama koje su vodile u New York. Zamalo nisam pregazila Katie koju je vika probudila i koja je zaprepaštena stajala na vratima dječje sobe.

Na Rami je bilo svjetla. Hodala sam uokolo, plačući na mahove, više od jednog sata. Bila sam bijesna na Richarda, ali također duboko nesretna zbog sebe same. U svojoj ljutnji Richard je rekao da sam „opsjednuta” tom svojom idejom, no da je ona samo „pametan izgovor” za seksualni odnos s Michaelom, kako bih mogla postati „kraljica košnice” Nisam odgovorila ni na jednu od njegovih besmislica. Je li u njegovim optužbama bilo makar i zrnca istine? Je li i djelić uzbuđenja koje sam osjećala prema projektu bio izraz želje da vodim ljubav s Michaelom?

Uvjerila sam se da su sve moje pobude bile „ispravne” što god to značilo, ali da sam bila nevjerojatno glupa glede cijelog tog plana od samog početka. Morala sam znati da je ono što sam predlagala nemoguće. Jasno je da sam morala, odmah nakon što sam vidjela prvu Richardovu reakciju (odnosno, Michaelovu), napustiti zamisao. Možda je u nekom smislu Richard i bio u pravu. Možda i jesam tvrdoglava, pa čak i opsjednuta idejom da osiguram maksimum genetskih varijacija za naše potomke. Ali mi se ni u kojem slučaju ne može prigovoriti da sam skovala cijeli plan samo zato da bih spavala s Michaelom.

Kada sam se vratila, u našoj sobi vladao je mrak. Presvukla sam se u pidžamu i klonula iscrpljena na svoj krevet. Poslije nekoliko sekundi Richard se okrenuo prema meni, vatreno me zagrlio i rekao: „Moja draga Nicole, toliko mi je žao. Molim te, oprosti mi.”

Od tada nisam čula njegov glas. Prošlo je već šest dana otkako je otišao. Spavala sam kao zaklana te noći, nesvjesna da Richard pakira svoje stvari i ostavlja mi poruku. U sedam sati ujutro oglasio se alarm. Crni ekran je ispunjavala poruka. U naslovu je stajalo „SAMO ZA NICOLE DES JARDINS” – pritisni K kad budeš željela pročitati” Djeca još nisu bila budna, pa sam pritisnula tipku K na tastaturi.

„Najdraža Nicole” glasio je početak, „ovo je najteže pismo koje sam ikada napisao u svome životu. Privremeno napuštam tebe i obitelj. Znam da će to stvoriti znatne poteškoće za tebe, Michaela i djevojčice, ali, vjeruj mi, to je jedini način. Nakon prošle noći jasno mi je da drugog rješenja nema.

Moja draga, volim te svim svojim srcem i kada mi mozak nadvlada osjećaje znam da je ono što pokušavaš učiniti u najboljem interesu za obitelj. Osjećam se užasno zbog optužbi koje sam sinoć iznio. Osjećam se još gore zbog riječi kojima sam te obasuo, a posebno zbog rasističkih epiteta i čestog korištenja riječi ‘kučka’, Nadam se da ćeš mi moći oprostiti, iako nisam siguran da ću ja sebi oprostiti, te da ćeš se sjećati moje ljubavi prema tebi, a ne mog luđačkog neobuzdanog bijesa.

Ljubomora je užasna stvar. Reći da se ‘ona ruga mesu kojim se hrani’ obično je ublažavanje činjenice. Ljubomora razdire čovjeka, sasvim je iracionalna i apsolutno iscrpljujuća. Najdivniji ljudi na svijetu nisu ništa drugo do li pobješnjele životinje kada upadnu u klopku ljubomore.

Nicole, draga. Nisam ti prošle godine ispričao cijelu istinu o završetku moga braka sa Sarom. Mjesecima sam sumnjao da se viđa s drugim muškarcima onih noći koje je provodila u Londonu. Bilo je mnogo rječitih znakova... njezino neujednačeno zanimanje za seks, nova odjeća koju nikada nije nosila u mome društvu, iznenadna očaranost novim položajima ili različitim tehnikama seksa, telefonski razgovori s meni nepoznatim sugovornikom na drugom kraju žice – ali ja sam je volio tako ludo i bio toliko uvjeren da će naš brak propasti ako joj se suprotstavim, da ništa nisam poduzeo sve dok nisam izludio od ljubomore.

U stvari, dok bih ležao u svom krevetu u Cambridgeu i zamišljao Saru u seksualnom odnosu s drugim muškarcem, moja ljubomora bi postajala toliko jaka da nisam uspijevao zaspati sve dok ne bih Saru zamislio mrtvu. Kad me je gospođa Sinclair nazvala one noći i kad sam shvatio da se više ne mogu pretvarati da mi je Sara vjerna, krenuo sam u London s odlučnom namjerom da ubijem i Saru i njezinog ljubavnika.

Srećom, nisam imao revolver, a bijes koji me je obuzeo kada sam ih vidio zajedno djelovao je tako jako da sam zaboravio na nož u lijevom džepu ogrtača. No, sigurno je da bih ih ubio da vika koja je nastala nije alarmirala susjedstvo koje me je spriječilo u tome.

Možda se pitaš kakve sve to veze ima s tobom. Pa, vidiš, ljubavi, svatko od nas razvija konačne oblike ponašanja u svom životu. Moj oblik luđačke ljubomore već je bio prisutan prije no što sam tebe sreo. Oba puta kad si bila s Michaelom u sobi nisam bio u stanju spriječiti povratak sjećanja na Saru. Znam da ti nisi Sara i da me ne varaš, ali ipak, moji osjećaji su se vratili istovrsnom luđačkom uzorku. U jednom vrlo čudnom smislu, upravo zbog toga što je ideja o tebi kao nevjernici toliko neshvatljiva, osjećam se još gore, još uplašenije kada si ti s Michaelom nego što sam se osjećao kada je Sara bila s Hughom Sinclairom ili nekim drugim od svojih glumaca-prijatelja.

Nadam se da nešto od svega ovoga ima smisla. Odlazim zato što ne mogu nadzirati svoju ljubomoru, iako i sam shvaćam da je iracionalna. Ne želim postati kao moj otac koji je u piću utapao svoju nesreću i uništavao živote ljudi oko sebe. Predosjećam da ćeš, na ovaj ili onaj način, ostvariti svoj plan, pa mi više odgovara da te poštedim svog lošeg ponašanja za vrijeme tog postupka.

Očekujem da ću se brzo vratiti, osim ako se ne suočim s nekom nepredvidivom opasnošću na svojim istraživanjima, ali ne znam točno kada. Potrebno mi je vrijeme da rana zacijeli kako bih opet mogao biti pouzdan član naše obitelji. Reci djevojčicama da sam otišao na put. Budi posebno pažljiva prema Katie – njoj ću najviše nedostajati.

Volim te, Nicole. Znam da će ti biti teško shvatiti zbog čega odlazim, ali molim te, pokušaj.

Richard”

13. Svibnja 2205.

Danas sam provela pet sati na površini New Yorka tragajući za Richardom. Obišla sam jame, obje rešetke, sva tri trga. Obišla sam grad po obodu hodajući duž bedema. Tresla sam rešetku na jazbini oktopauka i nakratko se spustila u jazbinu ptica. Svuda sam izvikivala njegovo ime. Sjetila sam se da me je Richard prije pet godina pronašao zahvaljujući navigacijskom signalu što ga je odašiljao njegov šekspirijanski robot – princ Hal. Mogla bih danas upotrijebiti istu metodu.

Od Richarda nigdje ni traga ni glasa. Vjerujem da je napustio otok. Richard je bio sjajan plivač – sposoban da lako stigne do sjevernog poluvaljka – ali treba imati u vidu ona čudna stvorenja koja su naseljavala Cilindrično more. Jesu li ga pustili da prođe?

Richarde, Vrati mi se. Nedostaješ mi. Volim te.

Očito je namjeravao otići na nekoliko dana. Vremenski je namjestio i sredio katalog komuniciranja s Ramancima kako bi meni i Michaelu maksimalno olakšao posao. Ponio je sa sobom našu najveću naprtnjaču i svog najboljeg prijatelja, TB-a, ali je ostavio sve Beckettove robote.

Naše obiteljske večere su živi očaj od kada je Richard otišao. Katie je gotovo uvijek ljuta. Ona želi znati kada će joj se tata vratiti i zašto ga nema tako dugo. Michael i Simona šutke podnose svoju žalost. Njihova veza nastavlja se produbljivati – čini se da su u stanju sasvim dobro tješiti jedno drugo. Što se mene tiče, pokušala sam pokloniti više pažnje Katie – ali ja nisam zamjena za njezinog voljenog taticu.

Noći su grozne. Ne spavam. Stalno sam iznova prebirala po svim svojim odnosima s Richardom tijekom posljednja dva mjeseca, oživljavajući sve svoje pogreške. Pismo koje je ostavio prije odlaska otkrilo je mnogo toga. Nikada mi ne bi palo na pamet da bi poteškoće koje je doživio sa Sarom mogle imati i najmanji utjecaj na njegov brak sa mnom, ali sada mi je jasno što je mislio kada je govorio o onim uzrocima ponašanja.

I u mom emocionalnom životu postoje kalupi. Smrt moje majke kada mi je bilo samo deset godina naučila me je strahu od napuštenosti. Strah od gubitka jake veze utjecao je da prisnost i povjerenje postanu teško dostižni ciljevi za mene. Poslije majke izgubila sam najprije Genevieve, pa oca, i sada, barem privremeno, Richarda. Svaki put kada taj uzorak uskrsne, sve himere moje prošlosti bivaju oživljene. Kada sam prije dvije noći plakala u snu, shvatila sam da mi ne nedostaje samo Richard već i majka, Genevieve i moj divni otac. Opet sam proživljavala svaki od tih gubitaka. Zato mi je jasno na koji je način moje izbivanje s Michaelom moglo prizvati Richardova bolna sjećanja na Saru.

Proces učenja nikada ne prestaje. Evo mene, gdje u četrdeset i drugoj godini otkrivam jedno lice istine o ljudskim odnosima. Očito je da sam duboko ranila Richarda. Uopće nije važno to što nije bilo logičke osnove za Richardovu zabrinutost da bi moje spavanje s Michaelom moglo dovesti do emocionalnog udaljavanja od njega. Logici tu nema mjesta. Zapažanja i osjećaji su jedino što se tu broji.

Bila sam zaboravila kako usamljenost može biti bolna. Richard i ja smo proveli zajedno pet godina. Možda on i ne posjeduje sve osobine mog princa iz bajke, ali je zato bio divan sudrug i, izvan svake sumnje, najpametnije ljudsko biće koje sam ikada upoznala. Nemjerljiva bi tragedija bila ako se nikad ne bi vratio. Srce me boli kada pomislim, makar i na tren, da sam ga onda posljednji put vidjela.

Noću, kada se osjećam najusamljenija, često čitam poeziju. Baudelaire i Ellieot bili su moji najomiljeniji pjesnici još od studentskih dana, ali sam nekoliko posljednjih noći pronašla utjehu kod Benite Garcie. Za vrijeme dok je bila kadet u Svemirskoj akademiji u Coloradu, njezina divlja strast za životom prouzročila joj je puno bola. Bacila se s istom žestinom na proučavanje astronautike i u naručja muškaraca koji su je okruživali. Kada su Benitu pozvali pred kadetsku disciplinsku komisiju ne zbog prekršaja već zbog seksualne nesputanosti, shvatila je koliko su muškarci shizofrenični kada je riječ o seksu.

Većina književnih kritičara više cijeni njezinu prvu zbirku poezije, Snovi meksikanske djevojke, koja joj je donijela ugled još kao tinejdžerki, nego mudriju, manje lirsku knjigu pjesama koju je objavila za vrijeme posljednje godine na Akademiji. Sada, kada je Richard otišao, a um mi se bori da razumije sve što se događalo tijekom posljednjih nekoliko mjeseci, Benitine pjesme iz doba kasnijih adolescentskih nemira pomiču strune u meni. Njezina staza do zrelosti bila je mukotrpna. Premda joj je stih ostao bremenit slikama, Benita više nije Pollyanna koja šeće ruševinama Uxmala. Večeras sam nekoliko puta pročitala jednu od njezinih studentskih pjesama koju posebno volim.

Moja odjeća oživljava mi sobu,

poput pustinjskog cvijeća poslije kiše.

Dolaziš večeras, moja najnovija ljubavi,

ali koju mene želiš ti vidjeti?

Blage pastele su najbolji za knjige,

moje plave i zelene, i večernja šminka,

kao prijateljica, ili čak buduća žena.

Ali ako je seks ono što imaš na umu,

onda crveno ili crno i sjenilo za oči,

postaju kurva kakva moram biti.

U snovima djetinjstva nije bilo kopca,

moj je princ stizao samo zbog poljupca,

a potom me odnosio dalje od bola.

Nosio me u naručju preko brda, dola,

Dječače, kolega, maske su kao pakosti,

Stavljam na se odjeću bez mnogo radosti.

Cijena koju plaćam što te držim za ruku

Sve moje ushite pretvara u muku.

9.

14. Prosinca 2205.

Pretpostavljam da bih trebala slaviti, ali osjećam da je to Pirova pobjeda. Konačno nosim Michaelovo dijete. Ali cijena je visoka. Još nismo ništa saznali o Richardu, a bojim se da bi se i Michael mogao otuđiti od mene.

Michael i ja smo svatko na svoj način preuzeli potpunu odgovornost zbog Richardovog odlaska. Ja sam se borila sa svojim osjećajem krivnje što sam najbolje znala, shvaćajući da ću morati napustiti ulogu bilo kakve značajne majke djevojčicama. Michael je, s druge strane, reagirao na Richardov čin i vlastiti osjećaj krivnje tako što se predao religijskom zanosu. On i dalje čita Bibliju barem dva puta dnevno. Moli se prije i poslije svakog obroka i često izvrdava sudjelovanje u obiteljskim aktivnostima kako bi mogao „komunicirati” s Bogom. Riječ „pokajanje” trenutno zauzima vrlo visoko mjesto u njegovom rječniku.

I Simonu je zarazio svojim nanovo rođenim oduševljenjem za kršćanstvo. Moje blago protivljenje nije urodilo nikakvim plodom. Ona voli priču o Isusu, bez obzira na to što ima tek maglovitu predodžbu o čemu je zapravo riječ. Čuda posebno očaravaju Simonu. Kao i većina djece, ona nema nikakvih poteškoća s nevjerojatnostima. Njezin um nikada ne pita „kako” kada Isus hoda po vodi ili pretvara vodu u vino.

Moje opaske nisu sasvim poštene. Vjerojatno sam ljubomorna zbog sloge koji postoji između Michaela i Simone. Kao njezina majka, morala bih biti oduševljenja što se tako dobro uklapaju. Oni barem imaju jedno drugo. Ma koliko se trudile, sirota Katie i ja ostajemo nesposobne za stvaranje tako duboke povezanosti.

Dio problema leži u činjenici da smo i Katie i ja jako tvrdoglave. Iako je samo dvije i pol godine stara, već želi upravljati svojim životom. Uzmimo nešto jednostavno za primjer, kao što je planiran redoslijed aktivnosti za određeni dan. Još od prvih dana na Rami pravila sam dnevni raspored poslova za svakog od nas. Nitko se oko toga sa mnom nije prepirao, pa čak ni Richard. Michael i Simona uvijek prihvaćaju, bez obzira na to što predložim... dok god ima dovoljno slobodnog vremena.

S Katie je, međutim, druga priča. Ako ja zakažem šetnju po površini New Yorka prije učenja abecede, ona hoće izmijeniti redoslijed. Ako planiram piletinu za ručak, ona traži svinjetinu ili govedinu. Gotovo svako jutro započinjemo svađom oko aktivnosti za taj dan. Kad joj se ne sviđa moja odluka, Katie se ozlovolji, naduri ili vapi za svojim „tatom” Iskreno me zaboli kada počne dozivati Richarda.

Michael mi kaže da udovoljim njezinim željama. Tvrdi da je to samo jedna razvojna faza. Ali kada istaknem da ni Genevieve ni Simona nisu nikada bile kao Katie, on se samo nasmiješi i slegne ramenima.

Michael i ja se ne slažemo uvijek oko tehnike roditeljskog odgoja. Vodili smo nekoliko zanimljivih razgovora o obiteljskom životu u našim specifičnim okolnostima. Pri kraju jednog od tih razgovora bila sam pomalo pogođena Michaelovom tvrdnjom da sam previše „stroga” prema djevojčicama, te odlučih ubaciti pitanje religije. Zapitala sam Michaela zašto je toliko važno da Simona nauči sve pojedinosti iz Isusovog života.

„Netko treba produžiti tradiciju” reče on neodređeno.

„Ti, dakle, vjeruješ da će se tradicija produžiti, da nećemo zauvijek ploviti po svemiru i umrijeti jedno za drugim u ovoj užasavajućoj samoći.”

„Vjerujem da Gospod ima plan za sva ljudska bića” odgovori on.

„Ali kakav je njegov plan za nas?” upitah.

„Ne znamo” uzvrati Michael. „Baš kao što ne znaju ni one milijarde ljudi na Zemlji. Življenje je traganje za Njegovim planom.”

Zavrtjela sam glavom, a Michael je nastavio. „Vidiš, Nicole, nama bi trebalo biti mnogo lakše. Mi imamo daleko manje smetnji i skretanja pažnje. Za nas nema izgovora da ne ostanemo blizu Boga. Zbog toga teško sebi mogu oprostiti svoje ranije dangubljenje na proučavanju hrane i povijesti umjetnosti. Na Rami, ljudska bića ne bi smjela trošiti previše vremena na druge stvari osim na molitve i pobožno ponašanje.”

Priznajem da mi njegovo uvjerenje povremeno ide na živce. U našim sadašnjim okolnostima čini mi se da Isusov život nema veće značenje od života Atile, na primjer, ili bilo kojeg drugog ljudskog bića koje je ikada živjelo na tom planetu udaljenom od nas dvije svjetlosne godine. Mi više nismo dio ljudske rase. Mi smo ili osuđeni na propast, ili smo početak onoga što će biti nova vrsta. Je li Isus umro i za sve naše grijehe, za one među nama koji više nikada neće vidjeti Zemlju?

Da Michael nije bio katolik i da nije od rođenja bio programiran u duhu prokreacije, nikad ga ne bih uspjela uvjeriti da začne dijete. Imao je na stotine razloga protiv toga. Ali na kraju, možda i zbog toga što sam svojim upornim pokušajima da ga uvjerim remetila njegova noćna predavanja bogougodnim mislima, on je popustio. Upozorio me je da postoji visoka vjerojatnost „da to nikada neće uspjeti” i da on „neće preuzeti nikakvu odgovornost” za moje osjećaje frustracije.

Bila su nam potrebna tri mjeseca da proizvedemo embrij. Za vrijeme prva dva ovulacijska ciklusa nisam ga uspjela uzbuditi. Pokušala sam smijehom, tjelesnom masažom, glazbom, hranom – svim i svačim što se spominjalo u bilo kojem članku o impotenciji. Njegov osjećaj krivnje i napetost uvijek su bili jači od moje vatrene odlučnosti. Na kraju je mašta bila ta koja je donijela spasonosno rješenje. Kada sam jedne noći predložila Michaelu da bi trebao tijekom cijelog posla zamišljati da sam ja njegova žena Kathleen, on je napokon bio u stanju postići i održati jednu erekciju. Um je doista divna tvorevina.

Čak i uz pomoć mašte, vođenje ljubavi s Michaelom nije bio lak zadatak. Kao prvo, a to što ću reći vjerojatno je ružno, već i same njegove pripreme dovoljne su da svaku običnu ženu izbace iz kolosijeka. Neposredno prije svlačenja Michael se uvijek moli Bogu. Za što se zapravo moli? Bilo bi očaravajuće otkriti odgovor.

Prvi muž Eleanore Akvitanijske, francuski kralj Louis VII., bio je odgajan kao redovnik, a postao je kralj igrom povijesnog slučaja. U romanu mog oca o Eleanori ima jedan dug unutrašnji monolog u kojem se ona žali na vođenje ljubavi u okruženju punom svečanosti, pobožnosti i grube odjeće isposnika. Ona je žudjela za veseljem i smijehom u svojoj ložnici, za bestidnim razgovorima i raskalašenom strašću. Mogu razumjeti zbog čega se razvela od Louisa i udala za Henryja Plantageneta.

Bilo kako bilo, nosim dječaka (nadam se) koji treba unijeti genetsku varijaciju u naše potomstvo. Bio je to pravi rat koji gotovo sigurno nije bio vrijedan ishoda. Zbog moje želje da dobijem Michaelovo dijete, Richard je otišao, a Michael mi više nije, makar privremeno, prisan prijatelj i drug kakav je bio za vrijeme naših prvih godina na Rami. Platila sam cijenu svog uspjeha. Sada mi samo preostaje da se uzdam da ovaj svemirski brod ima svoje odredište.

1. Ožujka 2206.

Jutros sam ponovila djelomičan test genoma da bih provjerila početne rezultate. Nema nikakve sumnje u tom pogledu. Naš nerođeni dječak zasigurno ima Whittinghamov sindrom. Na sreću, nema drugih prepoznatljivih defekata, ali i sâm Whittingham je dovoljno loš.

Pokazala sam taj podatak Michaelu kad smo se našli na nekoliko trenutaka nasamo poslije doručka. U početku nije shvatio što mu govorim, ali kada sam upotrijebila riječ „retardiran” odmah je reagirao. Vjerojatno mu se glavi stvorila slika djeteta potpuno nesposobnog da se samo brine o sebi. Njegova zabrinutost malo je popustila kada sam mu objasnila da taj sindrom znači samo nesposobnost učenja, nedostatak elektrokemijskih procesa u mozgu, što ga ometa u ispravnom radu.

Kada sam prošloga tjedna prvi put napravila djelomičan test genoma, posumnjala sam na Whittinghama, no s obzirom na mogućnost dvosmislenosti rezultata, nisam ništa rekla Michaelu. Prije uzimanja drugog uzorka plodne vode željela sam pročitati sve što je poznato o tom sindromu. Moja skraćena medicinska enciklopedija na žalost nije sadržavala dovoljno podataka da bih bila zadovoljna.

Tog poslijepodneva, dok je Katie drijemala, Michael i ja smo zamolili Simonu da ode u dječju sobu i čita knjigu oko jedan sat. Naš savršeni anđeo rado se složio. Michael je djelovao mnogo smirenije nego ujutro. Priznao mi je da je u prvi tren bio poražen novošću o Benjyu (Michael želi krstiti dijete imenom Benjamin Ryan O’Toole po svom djedu). Očito da je čitanje Biblije igralo veliku ulogu u povratku njegove duševne ravnoteže i vjere u budućnost.

Objasnila sam Michaelu da će Benjyev mentalni razvoj biti spor i mukotrpan. Bio je utješen, međutim, kada sam ga obavijestila da mnoga djeca s Whittingham sindromom na kraju, poslije dvadeset godina školovanja, dostignu ekvivalent zrelosti dvanaestogodišnjaka. Uvjerila sam Michaela da neće biti nikakvih tjelesnih znakova defektnosti, kao što je to kod Downa, kao i da je mala vjerojatnost da bi Benjyevi potomci mogli također nositi taj defektni gen, barem ne do treće generacije.

„Može li se saznati tko od nas dvoje nosi taj sindrom u genima?” upita Michael već pred kraj razgovora.

„Ne” odgovorih. „Vrlo je teško izolirati takav nedostatak, budući da on ima porijeklo u više različitih oštećenih gena. Samo u slučaju akutnog sindroma dijagnoza je nepogrešiva. Čak ni na Zemlji nisu bili uspješni pokušaji identificiranja nositelja.”

Počela sam mu pričati kako, od kada je bolest prvi put dijagnosticirana, gotovo da nije bilo nijednog slučaja u Africi ili Aziji. Bila je to čisto zapadnjačka bolest, s najvećom učestalošću pojavljivanja u Irskoj. Smatrala sam da je za Michaela bolje da što prije sazna istinu (sve to je zapisano u glavnom članku u medicinskoj enciklopediji... koju upravo čita), a nisam željela da se osjeća lošije nego što se sada osjećao.

„Ima li kakvog lijeka?” upitao je zatim.

„Ne za nas” zavrtjela sam glavom. „Bilo je nekih naznaka u posljednjem desetljeću da bi se genetske protumjere mogle pokazati uspješnima ako se primjene u vrijeme posljednjeg tromjesečja trudnoće. Taj postupak je, međutim, složen čak i na Zemlji i može dovesti do uništenja fetusa.”

Bijaše to idealan trenutak u razgovoru kada je Michael mogao upotrijebiti riječ „pobačaj” Ali on to nije učinio. Njegov sklop uvjerenja toliko je čvrst i nepokolebiv da sam sigurna da on nikada i ne ulazi u njega. Po njemu, pobačaj je apsolutno pogrešan, kako na Rami tako i na Zemlji, amen. Uhvatila sam sebe u pitanju kakvi bi to morali biti uvjeti u kojima bi Michael razmotrio mogućnost pobačaja. Što bi bilo kada bi buduće dijete imalo Downov sindrom i još uz to bilo slijepo? Ili kad bi imalo mnogostruke kongenitalne probleme koji bi jamčili ranu smrt?

Da je Richard ovdje, ušli bismo u logičku diskusiju o prednostima i nedostacima pobačaja. Napravili bismo jedan od njegovih poznatih Ben Franklin popisa s elementima za i elementima protiv, poredanim odvojeno na dvije strane velikog ekrana. Ja bih mogla pridodati dugi popis emocionalnih razloga (koje bi Richard izostavio u svom prvom popisu) protiv pobačaja i na kraju bismo se sasvim sigurno složili da donesem Benjyja na svijet, to jest na Ramu. Bila bi to racionalna, zajednička odluka.

Želim to dijete. Također, želim da Michael svjesno doživi sebe kao Benjyevog oca. Razgovor o mogućnosti pobačaja izazvao bi to obnovljeno posvećivanje. Slijepo prihvaćanje zakona Boga ili Crkve ili bilo koje razrađene dogme može ponekad pripremiti pojedinca da olako uskraćuje vlastitu podršku nekim sasvim određenim odlukama. Nadam se da Michael nije takav tip čovjeka.

10.

30. Kolovoza 2206.

Benjy je došao rano. Unatoč mojim ponovljenim uvjeravanjima da će dijete izgledati fizički savršeno zdravo, Michaelu je izgleda pao kamen sa srca kada je prije tri dana dječak rođen bez ikakve tjelesne mane. Bijaše to još jedan lak porođaj. Simona je bila iznenađujuće korisna za vrijeme čitavog čina. Za djevojčicu kojoj još nije niti šest godina ona je nevjerojatno zrela.

Benjy također ima plave oči, ali one nisu tako svijetle kao Katiene i mislim da neće ostati plave. Koža mu je svijetlo-smeđa, nešto tamnija od Katiene, ali svjetlija od moje i Simonine. Težio je tri i pol kilograma i bio dugačak pedeset dva centimetra.

Naš svijet je ostao nepromijenjen. Ne razgovaramo o tome puno, ali smo svi osim Katie izgubili nadu da će se Richard ikada vratiti. Pred nama je opet ramanska zima, s dugim noćima i kraćim danima. S vremena na vrijeme Michael ili ja odlazimo na površinu i tragamo za nekim znakom Richardovog postojanja, ali to je tek rutinski obred. Doista ne očekujemo pronaći nešto. Nema ga već šesnaest mjeseci.

Michael i ja sada naizmjence izračunavamo našu stazu pomoću programa koji je Richard napravio. U početku nam je bilo potrebno nekoliko tjedana da odgonetnemo kako ga upotrebljavati, premda nam je Richard ostavio dobre upute. Jednom tjedno redovno utvrđujemo da i dalje jurimo u pravcu Siriusa bez ijednog drugog zvjezdanog sustava duž našeg puta. I uz brigu za Benjyja, čini mi se da imam više vremena za sebe nego ikad ranije. Požudno čitam i opet mi se rasplamsalo divljenje za dvije junakinje koje su vladale mojom adolescentnom sviješću i maštom. Zbog čega su me Ivana Orleanska i Eleanora Akvitanijska uvijek toliko privlačile? Ne samo zato jer su obje imale u sebi unutrašnju snagu i samodovoljnost već i zato što su obje žene uspjele u svijetu kojim su vladali muškarci, oslanjajući se samo na vlastite sposobnosti.

Bila sam strašno usamljena kao tinejdžerica. Moje fizičko okruženje u Beauvoisu bilo je predivno, a ljubav moga oca sveprisutna, ali sam ipak cijelo adolescentno doba zapravo provela sama sa sobom. U pozadini svoje svijesti uvijek sam se užasavala da bi mi smrt ili ženidba mogle oduzeti mog dragocjenog oca. Željela sam stoga biti samostalna kako bih izbjegla bol koju bih iskusila ako se ikada razdvojim od oca. Ivana i Eleanora bile su savršeni modeli za to. Čak i danas nalazim ohrabrenje čitajući o njihovim životima. Nijedna od njih dvije nije dopustila da svijet izvan njih određuje ono što je doista bitno u njihovim životima.

Zdravlje nas dobro služi, od najstarijeg do najmlađeg. Tek minulog proljeća, više da bih sebe nečim zaposlila, umetnula sam komplet preostalih biometrijskih sondi u svakog od nas i nadzirala podatke tijekom nekoliko tjedana. Postupak nadzora podsjetio me je na dane Newtona... Je li moguće da je prošlo više od šest godina otkako je nas dvanaestoro napustilo Zemlju zbog susreta s Ramom?

U svakom slučaju, Katie je očarana biometrijom. Navikla je sjediti pokraj mene dok sam skenirala Simonu ili Michaela te postavljala stotine pitanja o podacima na ekranu. Odmah je shvatila kako sustav radi i na što se podaci upozorenja odnose. Michael je tom prilikom primijetio da je izuzetno pametna. Kao njezin otac. Katie i dalje pati za Richardom.

Iako Michael stalno priča da se osjeća starim, on je u izuzetno dobrom stanju za čovjeka od šezdeset četiri godine. Vrlo mu je stalo da zbog djece bude u dobroj fizičkoj kondiciji i od početka moje trudnoće vježbao je dva puta tjedno. Dva puta tjedno! Kakva čudna terminologija? Vjerno se držimo našeg zemaljskog kalendara, premda on nema nikakvog smisla ovdje na Rami. Jedne od prethodnih večeri Simona se raspitivala za dane, mjesece i godine. Dok joj je Michael objašnjavao rotaciju Zemlje, godišnja doba i Zemljinu stazu oko Sunca, iznenada sam doživjela viziju veličanstvenog zalaska Sunca u Utahu, u vrijeme kad sam s Genevieve putovala po američkom zapadu. Željela sam Simoni ispričati o tome. Ali kako mogu objasniti zalazak Sunca nekome tko nikad nije vidio Sunce?

Kalendar nas podsjeća na ono što smo bili. Ako ikada stignemo na neki novi planet, s pravim noćima i danima umjesto ovih umjetnih u Rami, tada ćemo gotovo sigurno napustiti zemaljski kalendar. Ali, za sada, praznici, tjedni, mjeseci, a ponajviše rođendani – sve nas to podsjeća na naše korijene na onom divnom planetu koji više ne možemo pronaći ni uz pomoć najboljeg ramanskog teleskopa.

Benjy je sada spreman za sisu. Možda njegovi mentalni kapaciteti i nisu najbolji, ali sigurno nema nikakvih teškoća da mi stavi do znanja kad je gladan. Michael i ja, uz uzajamnu suglasnost, još nismo ništa rekli Simoni i Katie o zdravstvenom stanju njihovog brata. Već sama činjenica da će mu u najranijem djetinjstvu biti posvećena posebna pažnja, odvojeno od njih dvije, past će im dovoljno teško. To da će se njegova potreba za pažnjom produžiti, pa čak i pojačati, kada prohoda i postane mali dječak, više je nego što se od njih može očekivati da shvate u ovom trenutku njihovih mladih života.

13. Ožujka 2207.

Katie je danas napunila četiri godine. Kada sam je prije dva tjedna upitala što bi željela za rođendan, nije ni trenutka oklijevala: „Želim da mi se tata vrati” rekla je.

Ona je usamljena, nepristupačna djevojčica. Izuzetno je nadarena za učenje, no i najćudljivije dijete koje sam ikada upoznala. I Richard je bio nestalnog raspoloženja. Ponekad je znao bit toliko ushićen i razigran da se nije mogao suzdržavati, obično kad bi prvi put doživio nešto uzbudljivo. Ali njegove su depresije bile grozne. Događalo se da se tjedan dana i više ne nasmije, čak i ne nasmiješi.

Katie je naslijedila njegov dar za matematiku. Već zna zbrajati, oduzimati, množiti i dijeliti... barem s malim brojevima. Čini se da je Simona, koja sigurno nije šeprtlja, ravnomjernije talentirana i s više općeg zanimanja za širi spektar predmeta. Katie je, međutim, u matematici sasvim sigurno jača.

Tijekom gotovo dvije godine od kako Richarda nema bez uspjeha sam pokušavala zamijeniti ga u Katienom srcu. Istina je, međutim, da smo Katie i ja u svojevrsnom sukobu. Naše ličnosti, kao majke i kćerke, posve su neuskladive. Individualnost i divljina koje sam voljela kod Richarda kod Katie poprimaju zastrašujuće razmjere. Unatoč mojim najboljim namjerama, uvijek završavamo u sukobu.

Naravno, nismo mogli vratiti Richarda za Katien rođendan. Ipak, Michael i ja smo se zdušno trudili da joj nabavimo zanimljive darove. Premda nijedno od nas nije posebno vično elektronici, uspjeli smo nekako složiti malu vidio igru (to je zahtijevalo mnogo komuniciranja s Ramancima da bi se došlo do pravih dijelova – i mnoge u radu provedene zajedničke noći da bi se napravilo nešto što bi Richard vjerojatno završio za jedan dan) nazvanu „Izgubljeni u Rami” Igra je bila vrlo jednostavna, jer je Katie samo četiri godine. No već nakon pola sata igranja ona je iscrpila sve mogućnosti i smislila kako će doći kući u naše sklonište s bilo koje polazne točke u Rami.

Najveće iznenađenje dogodilo se večeras, kada smo je upitali (to je postala naša tradicija u Rami) što bi željela napraviti na večer svog rođendana. „Želim otići u unutrašnjost ptičje jazbine” rekla je Katie sa žarom nestrpljenja u očima.

Pokušali smo je odvratiti od toga, ukazujući joj da je razmak između rubova veći od njezine visine. Umjesto odgovora, Katie je otišla do spletenih ljestvi od mrežastog materijala koje su visjele na zidu dječje sobe i pokazala nam da se može popeti uz njih. Michael se nasmiješio. „Ponešto je naslijedila i od majke” rekao je.

„Molim te, mama” rekla je na to Katie svojim prerano sazrelim glasićem, „sve drugo je tako dosadno. Želim svojim očima vidjeti stražarski tenk sa svega nekoliko metara udaljenosti.”

Premda sam osjećala dozu straha, otišla sam s Katie do ptičje jazbine i naredila joj da pričeka vani dok ne postavim ljestvice od mreže. Na prvom odmorištu nasuprot tenku zaustavila sam se za trenutak i bacila pogled preko jaza na taj stroj u vječnom pokretu koji je štitio ulaz u vodoravan tunel. Jesi li uvijek tamo – upitala sam se. I jesi li ikada zamjenjivan ili popravljan za sve ovo vrijeme.

„Jesi li spremna, mama?” čula sam kako me kći zove odozgo. Prije nego sam se uspjela popeti do nje, Katie je već počela silaziti niz ljestve. Izgrdila sam je kada smo se srele na drugom ispustu, ali ona nije marila za to. Bila je strašno uzbuđena. „Vidiš li, mama?” reče ona. „Sama sam to izvela.”

Čestitala sam joj, iako mi se u mislima još vrtjela slika Katie koja pada s ljestvi, udara o jedan od rubova, a zatim nestaje u bezdanim dubinama okomitog okna. Nastavile smo se spuštati niz ljestve tako što sam joj pomagala odozdo sve dok nismo došle do prvog odmorišta i para vodoravnih tunela. S druge strane ponora stražarski tenk je neumorno obavljao svoj rad. Katie je bila kao u zanosu.

„Što se nalazi iza tog tenka?” upitala je. „Tko ga je napravio? Što on radi ovdje? Jesi li stvarno preskočila ovu rupu?...”

Kao odgovor na jedno od njezinih pitanja okrenula sam se i napravila nekoliko koraka u tunel iza nas, prateći snop moje baterijske svjetiljke i pretpostavljajući da me Katie slijedi. Nekoliko trenutaka kasnije, kada sam otkrila da ona još stoji na rubu ponora, sledila sam se od straha. Vidjela sam kako izvlači neki mali predmet iz džepa haljinice i baca ga preko bezdana na stražarski tenk.

Viknula sam, ali bijaše prekasno. Predmet je pogodio prednju stranu tenka. U istom trenutku začula su se dva glasna praska slična pucnjevima pištolja i dva metalna projektila rasprsnuše se o zid jazbine ne više od metra iznad njezine glave.

„Jupiii!” poviče Katie baš kada sam je zgrabila i odvukla od ruba. Bila sam izvan sebe od bijesa. Moja kćer započne plakati. Buka u jazbini bila je zaglušna.

Iznenada je prestala plakati. „Jesi li čula?” upitala je.

„Što?” upitah dok mi je srce tuklo kao ludo.

„Tamo”, reče ona. Pokazala je preko okomitog hodnika prema pomrčini iza stražarskog mjesta. Usmjerila sam snop svjetiljke u prazninu, ali ništa nismo mogle vidjeti.

Obje smo stajale nepomično, držeći se za ruke. Jedan zvuk je dolazio iz tunela iza stražarskog tenka. Ali bijaše tako slab da se nalazio na granici čujnosti mog uha i nisam ga mogla prepoznati.

„To je leteće stvorenje”, reče Katie uvjereno. „Čujem kako lepeće krilima. Jupiii!” poviče ona opet svojim najjačim glasom.

Zvuka zamre. Iako smo pričekale petnaest minuta prije no što smo se popele iz jazbine, više ništa nismo čule. Katie je rekla Michaelu i Simoni da smo čule jednu pticu. Nisam mogla potvrditi njezinu priču, ali sam odlučila ne opovrgavati je. Bila je sretna. Bio je to rođendan bogat događajima.

8. Ožujka 2208.

Patrick Erin O’Toole, u svemu savršeno zdravo dijete, rođen je jučer poslijepodne u 2.15. Upravo u ovom trenutku ponosni otac drži ga u naručju i smiješi se dok moji prsti prebiru po tastaturi elektronske bilježnice.

Sada je kasno doba noći. Simona je smjestila Benjyja u krevet, kao što uvijek čini u devet sati, a zatim i sama otišla na počinak. Bila je vrlo umorna. Tijekom mog iznenađujuće dugog porođaja brinula se o Benjyju bez ičije pomoći. Svaki put kada bih kriknula, Benjy bi zaplakao kao odjek, a Simona bi ga umirivala.

Katie već polaže pravo na Patricka kao na svoje dijete-brata. Ona je logična. Ako je Benjy Simonin, onda Patrick pripada njoj. Ako ništa drugo, sada pokazuje sigurno zanimanje za barem jednog člana obitelji.

Patrick nije bio planiran, ali smo i Michael i ja bili oduševljeni njegovim dolaskom i pridruživanjem našoj obitelji. Začet je negdje u kasno proljeće, vjerojatno tijekom prvog mjeseca nakon što smo Michael i ja počeli noću dijeliti njegovu spavaonicu. Bila je to moja zamisao, da spavamo zajedno, iako sam sigurna da se istom mišlju bavio i Michael.

U noći točno na dvogodišnjicu Richardovog odlaska san mi nikako nije dolazio na oči. Osjećala sam se usamljeno, kao uvijek. Pokušala sam zamisliti da ću sve preostale noći svog života prespavati sama, od čega sam postala vrlo utučena. Odmah poslije ponoći otišla sam niz hodnik u Michaelovu sobu.

Ovog puta, od samog početka, Michael i ja smo bili opušteni i slobodni. Pretpostavljam da smo oboje bili spremni za to. Poslije Benjyjevog rođenja Michael je bio vrlo zaposlen, pomažući mi u svemu oko djece. U tom razdoblju donekle je popustio u svojim religijskim aktivnostima, što ga je učinilo pristupačnijim svima nama, uključujući tu i mene. Konačno je pobijedila naša prirodna prilagodljivost. Bitno je bilo samo to da zajednički zaključimo da se Richard nikada neće vratiti.

Ugodan. To je najbolji opis odnosa s Michaelom. S Henryjem, to je bila ekstaza. S Richardom, to su bili strast i uzbuđenje, jahanje na divljim priobalnim valovima u životu i krevetu. Michael me umiruje. Spavamo držeći se za ruke – savršen simbol našeg odnosa. Rijetko vodimo ljubav, ali i to je dovoljno.

Napravila sam neke ustupke. Čak se pomalo i molim, s vremena na vrijeme, jer to Michaela usrećuje. Sa svoje strane, on je postao popustljiviji glede izlaganja djece idejama i sustavima vrijednosti izvan njegovog katoličanstva. Složili smo se da je ono što tražimo – skladnost i dosljednost u našem zajedničkom roditeljstvu.

Sada nas je šestoro, jedina obitelj ljudskih bića koja je bliža mnogim drugim zvijezdama nego planetu i zvijezdi čovječanstva. Još ne znamo da li ovaj divovski cilindar što juri kroz svemir doista ide nekamo. Povremeno izgleda da to i nije važno. Stvorili smo vlastiti svijet ovdje u Rami i premda je on vrlo ograničen, vjerujem da smo sretni.

11.

30. Siječnja 2209.

Bila sam već zaboravila kako izgleda kad adrenalin navire kroz moj sustav. U posljednjih trideset sati naš miran i više-manje bezbrižan život na Rami bio je potpuno razoren.

Sve je započelo s dva sna. Jučer ujutro, malo prije buđenja, usnula sam neobično živ san o Richardu. Richard na neki način i nije bio u mom snu, to jest nije se pojavio zajedno s Michaelom, Simonom, Katie i sa mnom. Ali Richardovo lice bilo je umetnuto u gornji lijevi kut mog snoviđenja dok smo nas četvoro bili zauzeti nekim normalnim, svakodnevnim poslovima. Uporno je dozivao moje ime. Njegov poziv bio je tako glasan da sam ga mogla čuti i kada sam se probudila.

Upravo sam počela pričati Michaelu o tom snu, kada se u dovratku pojavila Katie odjevena u pidžamu. Drhtala je i djelovala uplašeno. „Što se dogodilo, draga?” upitala sam je, pozivajući je otvorenim rukama u zagrljaj.

Prišla mi je i čvrsto me je zagrlila. „Bio je tata” reče ona. „Dozivao me je noćas u snu.”

Jeza mi prođe tijelom a i Michael se uspravi na svom krevetu. Riječima sam utješila Katie, ali me je ova podudarnost uznemirila. Je li možda čula moj razgovor s Michaelom? Nemoguće. Primijetili smo je istog trenutka kada je ušla u našu sobu.

Nakon što se Katie vratila u dječju sobu da se presvuče, rekla sam Michaelu da nipošto ne mogu zanemariti ta dva sna. Nas dvoje smo često raspravljali o mojim povremenim psihičkim moćima. Iako on u načelu odbacuje čitavu ideju o izvansenzornom opažanju, uvijek je priznavao da se ne može kategorički tvrditi da moji snovi i vizije ne ocrtavaju budućnost.

„Moram poći na površinu i potražiti Richarda” rekla sam mu poslije doručka. Michael je i očekivao da ću poduzeti takvu akciju te je bio spreman za brigu o djeci. Na Rami je, međutim, sada vladao mrak. Složili smo se da mi je bolje pričekati našu večer kada će se u svemirskoj letjelici iznad našeg skloništa opet upaliti svjetlo.

Ostala sam duže u krevetu kako bih imala dovoljno snage za ozbiljnu potragu. Spavala sam na mahove i stalno sanjala da sam u opasnosti. Prije negoli sam krenula, provjerila sam imam li u svom prijenosnom računalu uskladištene razmjerno vjerne Richardove grafičke crteže. Željela sam da, ako zatreba, pokažem predmet mog traganja pticama koje bih srela.

Nakon što sam poželjela djeci laku noć, uputila sam se ravno u ptičju jazbinu. Nisam bila iznenađena kada sam otkrila da je stražarski tenk nestao. Prije mnogo godina, kada me je jedan od letećih stvorenja prvi put pozvao u jazbinu, stražarski tenk također nije bio na svom mjestu. Je li moguće da sam opet na neki način pozvana ovamo? I kakve sve ovo veze može imati s mojim snom? Srce mi je lupalo kao ludo kad sam prošla kroz sobu sa spremnikom za vodu i uputila se dublje u tunel koji je obično čuvao sada odsutni stražarski tenk.

Vladala je potpuna tišina. Hodala sam gotovo kilometar prije no što sam stigla do uskog pravokutnog ulaza u zidu s moje desne strane. Oprezno sam zavirila iza ugla. Prostorija je bila mračna kao i svuda u ptičjoj jazbini, s izuzetkom okomitog hodnika. Uključila sam svjetiljku. Prostorija nije bila posebno duboka, možda najviše petnaest metara, ali je zato bila vrlo visoka. Do zida nasuprot vrata ležali su nizovi i nizovi ovalnih limenki. Snop moje svjetiljke pokazivao je da se ti nizovi protežu sve do visokog stropa koji se, po svemu sudeći, nalazi odmah ispod jednog od trgova u New Yorku.

Nije mi trebalo mnogo pa da shvatim namjenu ove sobe. Svaka od uskladištenih limenki imala je veličinu i oblik mana dinje. Naravno, pomislih, ovo je mjesto gdje se drže zalihe hrane. Nikakvo čudo što ne vole da im se itko nepozvan mota ovuda.

Nakon što sam utvrdila da su sve limenke doista bile prazne, krenula sam natrag prema okomitom hodniku. Ali tada me je instinkt natjerao da promijenim pravac, prođem skladišnu prostoriju i produžim niz tunel. Vjerojatno vodi nekamo, računala sam, inače bi vjerojatno završio u sobi s dinjama.

Poslije još pola kilometra tunel se počeo postupno širiti sve dok nisam stupila u prostranu okruglu odaju. U središtu te sobe, koja je imala visoki strop, staja je široka kupolasta struktura. Po obodu zidova nalazilo se oko dvadeset proširenja prostorije, usječenih u zidove na pravilnim razmacima. Svjetla, osim snopa moje svjetiljke, nije bilo pa mi je trebalo nekoliko minuta da sve dijelove, s kupolastom strukturom u središtu, složim u cjelovitu sliku.

Obišla sam sobu po obodu, istražujući jedno po jedno proširenje. Većina je bila prazna. U jednom od njih pronašla sam tri ista stražarska tenka uredno poredana uz stražnji zid. Prva reakcija u susretu s njima bio je oprez, ali to nije bilo nužno. Svi su bili očito isključeni.

Daleko najzanimljivije od svih, međutim, bilo je proširenje u sredini sobe, točno sto osamdeset stupnjeva u odnosu na ulazni tunel. Ovo posebno proširenje bilo je brižljivo uređeno, s debelim policama usječenim u zidove. Sve u svemu, bilo je petnaest polica, po pet na dva pobočna zida i još pet na zidu nasuprot ulaza u proširenje. Na pobočnim policama ležali su razni predmeti (sve je bilo vrlo uredno); na svakoj polici na udaljenijem zidu bilo je pet okruglih udubina izdubljenih po njihovoj dužini.

Sadržaj ovih udubina, koje su i same bile dalje podijeljena u odjeljke, poput kriški pite, bijaše zapanjujući. Jedan od odjeljaka u svakoj od udubina sadržavao je vrlo fini materijal, sličan pijesku. Drugi odjeljak je sadržavao jedan, dva ili tri prstena, boje trule višnje ili zlata, koje sam odmah prepoznala zbog njihove sličnosti s prstenima koje smo vidjeli na vratu našeg letećeg prijatelja sa sivim baršunom. Činilo se da ostali predmeti u udubinama ne slijede nikakav poseban uzorak – u stvari, neke udubine bile su potpuno prazne, izuzme li se onaj pijesak i prsteni.

Konačno sam se okrenula i približila kupolastoj strukturi. Njezina prednja vrata gledala su na ono posebno proširenje prostorije. Ispitala sam vrata snopom svjetiljke. Na pravokutnoj površini bio je izrezbaren nekakav zamršen crtež. U tom crtežu uočavale su se četiri zasebne ploče ili kvadranta. U gornjem lijevom kvadrantu bio je prikazan jedan leteći stvor, a u susjednome mana dinja. Donja dva kvadranta sadržavala su nepoznate slike. Na lijevom bijaše izrezbareno ili nacrtano neko prugasto stvorenje koje je trčalo na šest nogu, a posljednji kvadrant, desno u dnu, prikazivao je jednu veliku kutiju ispunjenu vrlo tankom mrežom ili tkanjem.

Poslije kraćeg kolebanja gurnula sam vrata i otvorila ih. Umalo nisam iskočila iz vlastite kože kada je glasan alarm, sličan automobilskoj sireni, zaparao tišinu. Stajala sam u dovratku potpuno nepomično dok je alarm odjekivao gotovo jednu minutu. I kada je utihnuo, nisam se micala. Nastojala sam zamijetiti reagira li išta (ili itko) na njega.

Nikakav zvuk nije poremetio tišinu. Poslije nekoliko minuta počela sam istraživati unutrašnjost građevine. Jedna prozirna kocka sa stranicama od oko dva i pol metara, po gruboj procjeni, zauzimala je središte jedine prostorije. Zidovi kocke bili su točkasto obojeni i djelomično su mi ometali vidik, ali sam ipak mogla uočiti da je donjih desetak centimetara pokriveno finim tamnim materijalom. Ostali dijelovi ovog zdanja oko kocke bili su ukrašeni geometrijskim uzorcima na zidovima, podovima i stropu. Jedna od strana kocke imala je uski ulaz koji je omogućavao pristup unutrašnjosti.

Ušla sam unutra. Pahuljast crni materijal podsjećao je na pijesak, ali je bio donekle drugačijeg sastava od slične tvari koju sam otkrila u onim udubinama. Oči su mi slijedile snop svjetiljke kojim sam sustavno kružila po kocki. Blizu središta počivao je jedan predmet dijelom zatrpan u pijesak. Prišla sam, podigla predmet, otresla ga i zamalo se nisam onesvijestila. Bio je to Richardov robot TB.

TB je bio znatno oštećen. Vanjština mu se crnjela, njegova sićušna kontrolna ploča bila je rastopljena, a i nije više funkcionirao. No, zabune nije moglo biti – to je bio TB. Prinijela sam malog robota usnama i poljubila ga. U oku svoje svijesti vidjela sam ga kako piskavim glasićem izgovara jedan od Shakespeareovih soneta dok ga Richard sluša s oduševljenjem.

Bilo je očito da je TB spaljen. Je li i Richard pao u klopku ovog pakla u unutrašnjosti kocke? Brižljivo sam prosijala pijesak kroz prste, ali nisam pronašla nikakvu kost. Pitala sam se, međutim, što je to ovdje izgorjelo i proizvelo ovoliko pepela. I otkud, prije svega, TB unutar ove kocke?

Bila sam uvjerena da se Richard nalazi negdje u ptičjoj jazbini, tako da sam se sljedećih osam sati penjala po ispustima i istraživala brojne tunele. Posjetila sam sva mjesta u kojima sam ranije bila za vrijeme svog privremenog boravka prije mnogo godina i čak pronašla neke nove zanimljive odaje nepoznate namjene, ali od Richarda ni traga. U stvari, nije bilo ni najmanjeg traga života bilo kakve vrste. Svjesna da se kratak ramanski dan bliži kraju i da će se četvoro djece ubrzo probuditi u našem skloništu, konačno sam se, umorna i obeshrabrena, vratila u svoj ramanski dom.

Kada sam stigla onamo, vidjela sam da su i poklopac i rešetka širom otvoreni. Iako sam se mogla zakleti da sam ih zatvorila prije odlaska, nisam bila u stanju sjetiti se točno svih svojih postupaka prilikom napuštanja doma. Zato sam na kraju rekla samoj sebi da sam u tom trenu vjerojatno bila previše uzbuđena i zbog toga zaboravila sve zatvoriti. Tek što sam počela spuštati, začula sam Michaelov poziv „Nicole!” iza sebe.

Okrenula sam se. Michael se približavao iz ulice s istočne strane. Kretao se brzo, što je za njega bilo neobično, noseći Patricka u naručju. „Tu si, dakle” reče on uspuhan kada mu priđoh. „Počeo sam se brinuti...”

Odjednom je stao kao ukopan, zagledao se u mene, a onda se hitro okrenuo oko sebe. „Ali gdje je Katie?” upita zabrinuto.

„Što želiš time reći?” upitah. Izgled Michaelovog lica pokrene plimu straha u meni.

„Zar nije s tobom?” upitao je.

Kada sam odmahnula glavom i rekla da je nisam vidjela, Michael iznenada brizne u plač. Pohitah naprijed i počeh tješiti malog Patricka koji je uplašen Michaelovim jecajima i sam počeo plakati.

„Oh, Nicole” izusti Michael. „Tako mi je teško. Patrick je imao besanu noć pa sam ga donio u moju sobu. Zatim se Benjy žalio na bolove u trbuhu, pa smo ga Simona i ja morali njegovati nekoliko sati. Svi smo zatim zaspali, a Katie je ostala sama u dječjoj sobi. Prije otprilike dva sata, kada smo se probudili, nje nije bilo.”

Nikada do tada nisam vidjela Michaela ovako uznemirenog. Nastojala sam ga umiriti govoreći mu da se Katie vjerojatno igra negdje u susjedstvu (a kada je nađemo, mislila sam, dobit će lekciju koju nikada neće zaboraviti), ali Michael mi upadne u riječ.

„Ne, ne” reče on, „nema je nigdje u blizini. Patrick i ja je tražimo više od jednog sata.”

Michael, Patrick i ja pođosmo zatim dolje provjeriti što rade Simona i Benjy. Simona nam je rekla da je Katie bila silno razočarana kada je saznala da sam sama otišla tražiti Richarda. „Nadala se” reče Simona mirnim glasom, „da ćeš je povesti sa sobom.”

„Zašto mi to sinoć nisi rekla?” upitah svoju osmogodišnju kćer.

„Nije mi izgledalo toliko važno” odgovori Simona. „Osim toga, nikada mi nije palo na pamet da bi Katie pokušala sama pronaći tatu.”

I Michael i ja smo bili iscrpljeni, ali je jedno od nas moralo poći u potragu za Katie. Izbor je, razumljivo, pao na mene. Umila sam se, naručila doručak za sve kod Ramanaca i ispričala ukratko o svojoj pustolovini u ptičjoj jazbini. Simona i Michael vrtjeli su spaljenog TB-a u rukama. Vidjelo se da se i oni pitaju što se moglo dogoditi Richardu.

„Katie je rekla da je tata otišao pronaći oktopauke” spomenula je Simona neposredno prije mog polaska. „Rekla je da su oni najuzbudljiviji u našem svijetu.”

Strah me je obuzimao dok sam se vukla preko trga prema jazbini oktopauka. Ubrzo svjetla utrnuše i mrak padne na Rami. „Divno” promrmljah sebi u bradu, „ništa ljepše od traženja izgubljenog djeteta po ovoj pomrčini.”

Poklopac i par zaštitnih rešetki bijahu otvoreni. Nikada ranije nisam vidjela otvorene rešetke. Srce mi počne jače udarati. Nagonski sam znala da je Katie sišla u njihovu jazbinu i da mi, unatoč svim strahovima, ništa ne preostaje već da je slijedim. Najprije sam kleknula i dva puta povikala: „Katie!” u crnilo ispod sebe. Začula sam kako odjek njezinog imena putuje tunelima. Naćulila sam uši ne bih li čula odgovor, ali ne bijaše nikakvog zvuka. Barem, rekoh sebi, nisam čula ni ono povlačenje četki praćeno cviljenjem visoke frekvencije.

Spustila sam se rampom do prostrane pećine od koje su polazila četiri tunela koja smo jednom Richard i ja nazvali: Eenie, Meenie, Mynie i Moe. Bilo mi je teško, ali sam se prisilila da uđem u tunel koji smo nekada Richard i ja istraživali. Poslije nekoliko koraka, međutim, zastala sam, vratila se i onda ušla u susjedni tunel. Ovaj drugi hodnik također je vodio do okomitog valjkastog hodnika sa šiljcima, ali je ovaj u svom pružanju prolazio pokraj sobe koju smo Richard i ja svojevremeno nazvali muzejom oktopauka. Jasno sam se sjećala užasa koji sam doživjela prije devet godina kada sam pronašla dr. Takagishija, napunjenog kao lovački trofej, gdje visi u tom muzeju.

Razlog zbog kojeg sam željela posjetiti muzej oktopauka nije bio izravno u vezi s traženjem Katie. Ako su oktopauci ubili Richarda (što se očito dogodilo dr. Takagishiju – premda ni danas nisam uvjerena da on možda nije preminuo od srčanog udara), ili ako su pronašli njegovo tijelo negdje u Rami, onda bi se i ono trebalo nalaziti ovdje. Reći da sam bila uznemirena mogućnošću da vidim stranu prepariranu verziju svog supruga bio bi to eufemizam; ipak, iznad svega sam htjela saznati što se dogodilo s Richardom, pa što god to bilo. Posebno poslije mog sna.

Duboko sam udahnula kada sam došla do ulaza u muzej. Lagano sam krenula na lijevu stranu. Čim sam prešla prag, svjetla se upališe, ali srećom dr. Takagishi nije ovaj put zurio ravno u moje lice. Njega su premjestili na drugu stranu prostorije. Zapravo, čitava muzejska postavka bila je promijenjena u međuvremenu. Sve replike biota, koje su zauzimale najveći dio prostorije kada smo je Richard i ja nakratko posjetili, bile su uklonjene. Sada su jedina dva „eksponata” ako se tako mogu nazvati, bili ptice i ljudska bića.

Izložba ptica nalazila se bliže vratima. Tri primjerka s raširenim krilima visjela su sa stropa. Jedan od njih bio je onaj sa sivim baršunom i tri vratna prstena boje trešnje kojeg smo Richard i ja vidjeli neposredno prije njegove smrti. Bilo je tu i drugih zapanjujućih predmeta, pa čak i fotografija, no moje oči su hrlile preko sobe prema izložbi koja je okruživala dr. Takagishija.

Odahnula sam kada sam ustanovila da Richard nije u ovoj sobi. Naš jedrenjak, onaj koji smo Richard, Michael i ja upotrijebili da prijeđemo Cilindrično more bio je, međutim, tu. Ležao je na podu odmah do dr. Takagishija. Tu se nalazio i cijeli izbor stvarčica pokupljenih poslije naših piknika i drugih boravaka u New Yorku. Ali središte izložbe činio je komplet uramljenih slika na stražnjem i bočnom zidu.

S drugog kraja prostorije nisam baš mogla vidjeti sadržaj tih slika. Ali kada sam im prišla, zinula sam od iznenađenja. Slike su, zapravo, bile fotografije izrađene u pravokutnom obliku i mnoge među njima prikazivale su život unutar našeg skloništa. Bile su tu snimke svih nas, uključujući i djece. Na njima se vidjelo kako jedemo, spavamo, pa čak i kako idemo u kupaonicu. Osjećala sam se ogoljena dok sam ih proučavala pogledom. Motre nas, rekoh u sebi, čak i u našem domu. Uhvatila me je grozničava jeza.

Na bočnom zidu visjela je posebna zbirka slika koje su me užasnule i zbunile. Na Zemlji, one bi svakako bile kandidati za neki muzej erotike. Slike su predstavljale moje vođenje ljubavi s Richardom u nekoliko različitih položaja. Bila je tu i jedna slika na kojoj smo se nalazili Michael i ja, ali ne tako oštra, jer je te noći u našoj spavaćoj sobi bilo mračno.

Red slika ispod spomenutih seksualnih scena bile su fotografije rađanja djece. Svaki porođaj bijaše prikazan, pa čak i Patrickov, što je potvrđivalo da je prisluškivanje i nadziranje u tijeku. Povezivanje slika spolnih odnosa i rađanja jasno je odavalo da su oktopauci (ili Ramanci?) zasigurno shvatili naš reproduktivni postupak.

Najmanje petnaest minuta stajala sam kao opčinjena ovim fotografijama. Moja usredotočenost se iznenada raspala kada sam začula vrlo glasan zvuk četki što se vuku po metalu, a koji je dopirao iz pravca muzejskih vrata. Skamenila sam se od straha. Stajala sam nepomično, kao zaleđena, i panično se okretala na sve strane. U prostoriji nije bilo nijednog drugog izlaza.

Za nekoliko sekundi poskakujući uleti Katie. „Mama” uzviknula je kada me je ugledala. Potrčala je preko muzejske prostorije, pritom umalo ne oborivši dr. Takagishija, i skočila mi u naručje.

„Oh, mama” reče ona, vatreno me grleći i ljubeći. „Znala sam da ćeš doći.”

Zaklopila sam oči i svom snagom stezala svoje izgubljeno dijete. Suze mi kapnuše niz lice. Njihala sam Katie s jedne strane na drugu, tješeći je riječima: „U redu je, dušo, sve je u redu.”

Kada sam obrisala suze i otvorila oči, jedan oktopauk je stajao u dovratku ulaza u muzej. Nekoliko trenutaka nije se pomicao, baš kao da je promatrao ponovno sjedinjenje majke i kćeri. Stajala sam ukočeno, zahvaćena valom osjećaja koja su se kretala od radosti do čistog užasa.

Katie je osjetila moj strah. „Ne brini, majko” reče ona, gledajući preko ramena prema oktopauku. „Neće te ozlijediti. On te samo želi pregledati. Već je mnogo puta bio blizu mene.”

Razina mog adrenalina nikada nije bila viša. Oktopauk je i dalje stajao (ili sjedio, ili već što oktosi čine kada se ne kreću) u vratima. Njegova ogromna, crna glava imala je gotovo kuglast oblik i bila je nasađena na tijelo koje se pri podu granalo na osam crnih i zlatastih, ispruganih ticala. U središtu njegove glave vidjela su se dva paralelna usjeka, simetrična u odnosu na neku nevidljivu os koja je išla od vrha do dna. Točno u središtu između dva usjeka, na otprilike metar od poda, nalazila se čudna kvadratna lećasta struktura. Stranica tog kvadrata iznosila je nekih desetak centimetara. Taj kvadratni okvir bijaše ispunjen želatinastom kombinacijom iskrižanih crta i neke tekuće crne i bijele tvari. Dok je oktopauk zurio u nas, njegove leće su kipjele od aktivnosti.

Bilo je i drugih organa usađenih u to tijelo između dva usjeka, kako iznad, tako i ispod leća, ali nisam imala vremena bolje ih promotriti. Unatoč Katienim ohrabrujućim riječima, oktopauk je krenuo prema nama i moj strah se vratio punom silinom. Zvuk četki proizvodili su trepetljikama slični dodaci na donjem dijelu ticala kada bi se one kretale po podu. Cviljenje visoke frekvencije izlazilo je iz malog otvora u donjem dijelu glave na desnoj strani.

Panični strah je zakočio sve moje misaone procese na nekoliko sekundi. Kako se stvorenje primicalo, moj prirodni nagon za bijegom bivao je sve jači. Na nesreću, on je ovdje bio potpuno beskoristan. Nije se imalo kuda pobjeći.

Oktopauk se nije zaustavio dok nije došao na opasnih pet metara udaljenosti. Pritisnula sam Katie uza zid i stala između nje i oktopauka. Uzdigla sam ruku. Opet su tajanstvene leće zaigrale svoju bjesomučnu igru. Odjednom mi je sinula jedna zamisao. Posegnula sam u svoje letačko odijelo i izvadila računalo. Drhtavim prstima (oktopauk je uzdigao par ticala ispred svojih leća – kasnije, kada sam proživljavala tu scenu, upitala sam se nije li on pomislio da ću izvući neko oružje) proizvela sam Richardovu sliku na monitoru i pružila ga prema oktopauku.

Nakon što nisam učinila nikakvu dodatnu kretnju, stvorenje je polako spustilo svoja zaštitna ticala na pod. Buljio je u monitor punu minutu, a onda je, na moje zaprepaštenje, val svijetlo-ljubičaste boje suknuo oko njegove glave, polazeći s ruba jednog od usjeka. Nekoliko sekundi kasnije za ljubičastim uslijedio je dugin uzorak crvene, plave i zelene svjetlosti, s tim što je svaka traka posjedovala različitu debljinu. To je, također, izronilo iz istog usjeka i kada je napravilo krug oko glave, vratilo se u usjek usporedan s prvim.

Katie i ja smo promatrale razrogačenih očiju. Oktopauk podiže jednu od svojih ticala i pokaže na monitor obnavljajući onaj široki ljubičasti val. Nekoliko sekundi kasnije, baš kao i u prethodnom slučaju, pojavi se isti dugin uzorak.

„On nam nešto govori, mama” reče Katie jedva čujno.

„Mislim da si u pravu” odgovorih. „Ali nemam pojma što.”

Poslije čekanja koje je izgledalo kao vječnost, oktopauk je krenuo natrag prema vratima dajući nam svojom ispruženim ticalom znak da ga slijedimo. Nije više bilo onih svjetlosnih traka. Katie i ja smo ga pažljivo slijedile držeći se za ruke. Ona se počne okretati i u jednom trenutku opazi sve one fotografije na zidu. „Pogledaj, mama” reče, „imaju slike naše obitelji.”

Ušutkala sam je i naredila joj da usmjeri pozornost na oktopauka. On se vratio u tunel i uputio prema okomitom hodniku i podzemnim prolazima. To je bila prilika koju sam čekala. Zgrabila sam Katie, naredila joj da se čvrsto drži i pojurila niz tunel punom brzinom. Stopala jedva da su mi dodirivala pod sve dok se nisam dočepala rampe, a zatim i površine New Yorka.

Michael je bio izvan sebe od radosti što vidi Katie zdravu i čitavu, iako ga je vrlo uznemirila vijest (kao i mene) da u zidovima i stropovima naših odaja ima skrivenih kamera. Nisam propisno izgrdila Katie zato što je na svoju ruku izašla iz skloništa – bila sam pretjerano ushićena što sam je uopće pronašla. Katie je rekla Simoni da je doživjela „nezaboravnu pustolovinu” i da je oktopauk bio „sladak” Takav je svijet ovog djeteta.

4. Veljače 2209.

Oh, radosti nad radostima! Pronašli smo Richarda. Još je živ! Jedva, doduše, jer je u dubokoj komi i s visokom temperaturom, ali je ipak živ.

Katie i Simona su ga pronašle jutros. Ležao je na tlu ni pedeset metara od ulaza u naše sklonište. Nas tri smo se namjeravale na trgu igrati malo loptom i upravo smo se spremale napustiti naše sklonište, kada me je Michael pozvao da se vratim za trenutak. Rekla sam djevojčicama da me pričekaju pred ulazom u naše sklonište. Kad su nekoliko minuta kasnije obje počele vrištati, pomislila sam da se dogodilo nešto grozno. Pojurila sam uz stube i odmah ugledala Richardovo tijelo u daljini na tlu.

Prvo sam se pobojala da je Richard mrtav. Doktor u meni odmah se dao na posao. Dok sam provjeravala njegove životne funkcije, djevojčice su doslovno visjele na meni. Posebno Katie. Stalno je ponavljala „Je li tata živ? Oh, mama, učini da tati bude dobro.”

Kada sam ustanovila da je u komi, Michael i Simona su mi pomogli da odnesemo Richarda niz stube. Ubrizgala sam mu komplet biometrijskih sondi u sustav i od tog trenutka stalno pratila izlazne podatke.

Skinula sam mu odjeću i pregledala ga od glave do pete. Ima neke ogrebotine i modrice koje ranije nisam vidjela, ali to se moglo i očekivati poslije ovoliko vremena. Broj krvnih stanica je čudnovato blizu normalnog – očekivala bih znatan porast bijelih krvnih zrnaca uzevši u obzir temperaturu njegovog tijela blizu četrdeset stupnjeva.

Kada smo pažljivo pretražili Richardovu odjeću, čekalo nas je još jedno veliko iznenađenje. U džepu njegove jakne otkrili smo robote, princa Hala i Falstaffa, koji su nestali prije devet godina u čudnom svijetu ispod hodnika sa šiljcima, na mjestu za koje smo vjerovali da je jazbina oktopauka. Vjerojatno je Richard na neki način uvjerio oktose da mu vrate njegove prijatelje.

Evo me gdje već sedam sati sjedim pokraj Richarda. Najveći dio vremena ovog jutra ostali članovi obitelji također su bili ovdje, ali posljednji sat Richard i ja smo proveli sami. Moje oči se nezasitno goste na crtama njegovog lica, moje ruke lutaju po njegovom vratu, ramenima i leđima. Dodirivanje njegovog tijela prizvalo je poplavu sjećanja i oči su mi često ispunjene suzama. Odavno sam izgubila nadu da ću ga ikada vidjeti ili dotaknuti. Oh, Richarde, dobro došao. Dobro došao svojoj ženi i svojoj obitelji.

12.

13. Travnja 2209.

Imali smo nevjerojatan dan. Odmah poslije ručka, dok sam sjedila pokraj Richarda i rutinski provjeravala njegove biometrijske podatke, Katie me je upitala smije li se poigrati s princem Halom i Falstaffom. „Naravno” rekla sam bez razmišljanja. Bila sam uvjerena da mali roboti ne rade, a, istini za volju, željela sam da ona izađe iz sobe kako bih pokušala jednu drugu tehniku vraćanja Richarda iz kome.

Nikada nisam vidjela komu koja bi barem donekle podsjećala na Richardovu. Najveći dio vremena oči su mu bile otvorene, a povremeno je izgledalo da prate kretanje predmeta u njegovom vidnom polju. Drugih znakova života ili svijesti, međutim, nije bilo. Nijedan mišić se nije pomicao. Upotrijebila sam mnoštvo stimulativnih sredstava, manje mehaničkih, a više kemijskih, da ga probudim iz komatoznog stanja. Nijedno od njih nije djelovalo. Jasno je stoga da nisam bila pripremljena za ono što se danas dogodilo.

Desetak minuta nakon Katienog odlaska iz naše sobe začula sam vrlo čudnu mješavinu glasova koji su stizali iz dječje sobe. Ostavila sam Richarda i otišla u hodnik. Prije no što sam došla do dječje sobe, ona čudna buka kristalizirala se u odlučan govor s krajnje neobičnim naglaskom i bojom. „Zdravo” prozbori glas koji je zvučao kao da dolazi s dna bunara. „Mi smo miroljubivi. Evo ga vaš čovjek.” Glas je izlazio iz princa Hala koji je, kad sam ušla u dječju sobu, stajao usred prostorije. Djeca su sjedila na podu okružujući robota. Sva su bila vesela, osim Katie koja je pokazivala istinsko uzbuđenje.

„Samo sam se igrala s tipkama” obrati mi se ona, objašnjavajući mi što se dogodilo kada sam joj uputila upitan pogled, „i odjednom je počeo govoriti.”

Govor princa Hala nije bio popraćen nijednom kretnjom. Vrlo neobično, pomislih, sjećajući se koliko je Richard s ponosom isticao činjenicu da njegovi roboti uvijek govore i istodobno gestikuliraju. „Richard nije ovo napravio”, reče mi jedan glas u vlastitoj glavi, ali sam istog trena odbacila tu pomisao. Spustila sam se na pod pokraj djece.

„Zdravo. Mi smo miroljubivi. Evo vašeg čovjeka” reče opet princ Hal nekoliko sekundi kasnije. Ovog puta jedan zlokoban osjećaj prođe mi tijelom. Djevojčice su se i dalje smijale, ali su brzo prestale kada su opazile čudan izraz na mom licu. Benjy dopuže i uhvati me za ruku.

Sjedili smo na podu leđima okrenuti vratima. Iznenada me je obuzeo osjećaj da je netko iza nas. Okrenula sam se i ugledala Richarda koji je stajao u dovratku. Zinula sam od zaprepaštenja i skočila upravo u trenutku kada je on pao i ponovo izgubio svijest.

Sva djeca vrisnuše i počeše plakati. Budući da je Michael bio u New Yorku na svojoj poslijepodnevnoj šetnji, više od jednog sata pružala sam pomoć Richardu na podu hodnika odmah do ulaza u dječju sobu. Cijelo to vrijeme vrlo pažljivo sam ga promatrala. Bio je potpuno isti kao kada sam ga ostavila u spavaćoj sobi. Nije bilo nikakvog očiglednog znaka da je u međuvremenu proveo trideset ili četrdeset sekundi u budnom stanju.

Kada se Michael vratio, pomogao mi je da prenesemo Richarda natrag u spavaću sobu. Razgovarali smo duže od sata o tome zbog čega se Richard tako naglo probudio. Kasnije sam nekoliko puta pročitala svaki članak o komi u mojim medicinskim knjigama. Uvjerena sam da je Richardova koma posljedica mješavine fizičkih i psihičkih uzroka. Po mom mišljenju, zvuk onog čudnog glasa proizveo je u njemu traumu koja je privremeno nadjačala čimbenike koji su prouzročili komu.

Ali zašto se tako brzo opet onesvijestio? Možda je hodajući niz hodnik iscrpio svoju premalu zalihu energije. To ne možemo nikako znati. Zapravo, nemamo odgovore ni na niz pitanja o tome što se danas dogodilo, uključujući tu i ono koje je Katie postavila: tko je taj koji je miroljubiv?

1. Svibnja 2209.

Da se zabilježi: na današnji dan Richard Colin Wakefield stvarno je prepoznao svoju obitelj i prozborio prve riječi. Gotovo tjedan dana lagano je napredovao do ovog trenutka, prvo dajući znakove prepoznavanja licem i očima, a zatim i mičući usnama koje su oblikovale pojedine riječi. Osmjehnuo mi se jutros i zamalo nije izgovorio moje ime, ali njegova prva razgovijetna riječ bila je „Katie” izgovorena danas po podne nakon što ga je njegova ljubimica po tko zna koji put vatreno zagrlila.

U obitelji vlada euforično raspoloženje, a posebno među djevojčicama. One slave povratak svog oca. Više puta sam rekla i Simoni i Katie da će Richardov oporavak biti sasvim sigurno dugotrajan i mukotrpan, ali pretpostavljam da su premlade da bi shvatile što to u praksi znači.

Ja sam vrlo sretna žena. Nisam mogla suzdržati suze kad mi je danas Richard razgovijetno u uho izgovorio „Nicole” Premda sam svjesna da je moj suprug još daleko od nečega što bi se moglo nazvati normalnim, sada sam uvjerena da će se on jednoga dana oporaviti i to mi ispunjava srce radošću.

18. Kolovoza 2209.

Polako ali sigurno Richard se oporavlja. Sada spava samo dvanaest sati dnevno, može hodati gotovo kilometar prije nego što osjeti umor, a u stanju je i povremeno baviti se nekim problem ako mu je ovaj posebno zanimljiv. Još nije počeo komunicirati s Ramancima preko tastature i ekrana. Rastavio je, međutim, princa Hala na dijelove i bezuspješno pokušao odgonetnuti tko ili što stoji iza onog čudnog glasa.

Richard i sâm priznaje da još nije onaj stari. Kad je u stanju uopće govoriti o tome, kaže da živi kao u nekoj „magli, sličnoj snu, ali ne toliko jasnoj” Prošla su tri mjeseca otkako je došao k svijest, ali još se ne može sjetiti mnogo čega što mu se dogodilo od kada nas je napustio. Smatra da je u komi proveo najmanje godinu dana. Njegova procjena temelji se više na nejasnim osjećajima, a manje na nekoj dokazivoj činjenici.

Tvrdi da je nekoliko mjeseci živio u ptičjoj jazbini, te da je bio nazočan na jednoj spektakularnoj kremaciji. Ne može se sjetiti pojedinosti. Richard je isto tako dva puta spomenuo da je istraživao južni poluvaljak i otkrio glavni grad oktopauka u blizini Južnog pola, ali s obzirom na to da se ono čega se on može sjetiti mijenja iz dana u dan, teško je uzimati zdravo za gotovo bilo koje njegovo sjećanje.

Promijenila sam već dva kompleta biometrijskih sondi u njemu pa imam vrlo dug popis podataka o svim njegovim ključnim parametrima. Njegov zdravstveni popis je normalan, osim u dva područja – mentalna aktivnost i temperatura tijela. Njegovi dnevni moždani valovi onemogućavaju opis. Nema ničega u mojim medicinskim enciklopedijama što bi mi ponudilo tumačenje barem nekoliko tih podataka, da ne govorimo o čitavom kompletu. Ponekad je razina aktivnosti u njegovom mozgu astronomski visoka: ponekad se čini da potpuno prestaje. Elektrokemijska mjerenja su jednako zagonetnih rezultata. Njegov hipokampus je praktično uspavan – to bi moglo objasniti zašto Richard ima toliko poteškoća sa svojim pamćenjem.

Temperatura mu je također promjenjiva. Sada se, u posljednja dva mjeseca, ustalila na 37,8 stupnjeva, jedan stupanj iznad normale za prosječnog čovjeka. Opet sam provjerila sve njegove podatke iz doba Newtona; Richardova „normalna” temperatura na Zemlji iznosila je postojanih 36,9 stupnjeva. Ne znam objasniti zašto ova povišena temperatura traje. Kao da mu se tijelo i neki patogen nalaze u stabilnoj ravnoteži, pri čemu nijedna strana ne može nadjačati drugu. Ali kakav bi to patogen mogao biti koji izmiče svim mojim naporima da ga identificiram.

Djeca su posebno bila razočarana Richardovim promjenjivim ponašanjem. Vjerojatno smo ga donekle mitologizirali za vrijeme njegovog izbivanja, iako nema sumnje da je nekada bio vrlo energičan čovjek. Ovaj novi Richard tek je sjena nekadašnjeg. Katie se kune da se sjeća hrvanja i živahnog igranja sa svojim taticom kada su joj bile samo dvije godine (njezino pamćenje je, nema sumnje, pojačano pričama koje smo Michael, Simona i ja pripovijedali dok je Richard bio neznano gdje) i često je prilično ljuta što on sada provodi tako malo vremena s njom. Pokušala sam joj objasniti da je „tata još bolestan” ali ne vjerujem da je umirena mojim objašnjenjem.

Michael je preselio sve moje stvari u ovu sobu dvadeset četiri sata nakon Richardova povratka. On je tako divan čovjek. Još jednom je, u posljednjih nekoliko tjedana, prošao kroz tešku religijsku fazu (pogađam da u svojoj svijesti traži oproštaj za neke prilično teške grijehe), ali se odnedavno malo opustio zbog ogromnog radnog bremena koji je pao na moja leđa. Sa djecom je čudesan.

Simona djeluje kao pomoćna majka. Benjy je obožava, a ona pokazuje nevjerojatno strpljenje s njim. Kako je nekoliko puta primijetila kako je Benjy „pomalo spor” Michael i ja smo joj rekli za Whittinghamov sindrom. Katie još ništa ne zna o tome. Upravo sada Katie prolazi kroz teško razdoblje. Čak ni Patrick, koji je prati uokolo kao pas-ljubimac, ne može je razveseliti.

Svi znamo, pa čak i djeca, da nas nadziru. Vrlo pažljivo smo pretražili zidove dječje sobe, kao da lovimo kakvu divljač, i otkrili nekoliko minijaturnih nepravilnosti na površini koja smo proglasili kamerama. Odlomili smo ih uz pomoć naših oruđa, ali ne možemo biti sasvim sigurni da smo doista pronašli neki ekvivalent kamera. One bi mogle biti tako male da se ne mogu vidjeti bez mikroskopa. No Richard još uvijek pamti svoju omiljenu izreku da se razvijena strana tehnologija ne može razlikovati od magije.

Špijunske kamere oktopauka najviše su uznemirile Katie. Govori otvoreno i s prezirom o njihovom upadu u njezin „privatni život” Ona, vjerojatno, ima više tajni od svih nas. Kad je Simona rekla svojoj mlađoj sestri da to doista nije važno, jer „uostalom, Bog nas, također stalno promatra” ušla je u svoju prvu kratku raspravu na temu religije. Katie joj je samo odgovorila sa „sranje” što je prilično neobična riječ kada dolazi iz usta šestogodišnje djevojčice. Izraz njezinog lica podsjetio me je da moram biti znatno obazrivija u izboru svojih riječi.

Odvela sam Richarda jednog dana prošlog mjeseca do ptičje jazbine, nadajući da će mu boravak ondje možda osvježiti pamćenje. Čim smo se našli u tunelu izvan okomitog hodnika, obuzeo ga je veliki strah. „Tama” čula sam kako mumlja. „Ne mogu vidjeti u mraku. Ali oni mogu vidjeti u mraku.” Nije htio ići ni koraka dalje nakon što smo prošli vodu i cisternu, pa smo se vratili u sklonište.

Richard zna da su Benjy i Patrick Michaelovi sinovi i vjerojatno pretpostavlja da smo Michael i ja živjeli kao muž i žena cijelo vrijeme dok je on izbivao, ali nikada se nijednom riječju nije na to osvrnuo. I Michael i ja smo bili spremni da od njega zatražimo oproštaj i da mu naglasimo da nismo postali ljubavnici (osim za potrebe Benjyjevog začeća) dok nisu prošle dvije godine od njegovoga odlaska. U sadašnjem stanju čini se da se Richard ne zanima mnogo za to pitanje.

Richard i ja smo počeli dijeliti naš stari bračni krevet ubrzo nakon njegovo buđenja iz kome. Puno smo se milovali, ali sve do prije dva tjedna nismo imali odnos. U stvari, već mi se začela pomisao da je seks još jedna od stvari koje su izbrisane iz njegovog pamćenja, toliko je bio ravnodušan prema mojim povremenim izazovnim poljupcima.

A onda je došla noć kada se u krevetu sa mnom odjednom našao stari Richard. To je zapravo uzorak koji se događa i u ostalim područjima – njegova stara pamet, energija i inteligencija javljaju se u kraćim razdobljima. U svakom slučaju, stari Richard bijaše vatren, zabavan i maštovit. Meni je to izgledalo kao raj. Sjetila sam se razine zadovoljstva koja su odavno već bila iza mene.

Njegovo zanimanje za moje tijelo potrajalo je tri uzastopne noći. A onda je iščezlo isto onako naglo kao što se pojavilo. U početku sam bila razočarana. (Nije li to ljudska priroda? Uglavnom želimo da nam bude bolje. Kada je dobro onoliko koliko je to moguće, želimo da to traje vječno.) Ali sada sam prihvatila da je i ovaj oblik njegove ličnosti također nešto što je sastavni dio procesa oporavka.

Sinoć je Richard prvi put od kada se vratio izračunao našu stazu. „I dalje se držimo istog pravca” izjavio je ponosno. „Sada smo manje od tri svjetlosne godine udaljeni od Siriusa.”

6. Siječnja 2210.

Četrdeset sedam mi je godina. Kosa mi je sada uglavnom sijeda na stranama i naprijed. Tamo, na Zemlji, vjerojatno bih se premišljala da li da je bojim ili ne. Ovdje na Rami to nije važno.

Prestara sam za novu trudnoću. Trebalo bi to reći maloj djevojčici koja raste u mojoj maternici. Bila sam prilično zbunjena kada sam shvatila da sam zaista opet trudna. Najava menopauze već je počela sa svojim čudnim valovima vrućine, trenucima klonulosti i potpuno nepredvidljivim menstruacijama. No, Richardova sperma napravila je još jedno dijete, još jedan dodatak našoj beskućnoj obitelji koja luta svemirom.

Ako nikada ne sretnemo druga ljudska bića (a Eleanora Joan Wakefield se rodi kao zdravo dijete, što izgleda vjerojatno u ovom trenutku) imat ćemo ukupno šest mogućih kombinacija roditelja za naše unuke. Gotovo da je sigurno da se sve te permutacije neće dogoditi, ali je opčinjavajuće zamišljati tako nešto. Običavam razmišljati da će se Simona spojiti s Benjyjem, a Katie s Patrickom, ali gdje je Eleanorino mjesto u toj kombinatorici?

Ovo je moj deseti rođendan na palubi Rame. Čini se potpuno nevjerojatnim da sam provela samo oko dvadeset posto svog života u ovom divovskom cilindru. Jesam li uopće imala drugi život, tamo na onom oceanskom planetu udaljenom bilijune kilometara? Jesam li doista poznavala neke druge odrasle ljude osim Richarda Wakefielda i Michaela O’Toolea? Je li moj otac doista Pierre des Jardins, poznati pisac povijesnih romana? Jesam li imala tajnu bajnu vezu s Henryjem, princem od Walesa, iz koje je rođena moja prva divna kćer Genevieve?

Sve mi to djeluje nestvarno. Barem danas, na moj četrdeset sedmi rođendan. Čudno je to. I Richard i Michael su me svaki jednom pitali za Genevieveinog oca. Još nisam nikome rekla. Nije li to smiješno? Kakve to važnosti može imati ovdje na Rami? Nikakve. Ali to je bila moja tajna (podijeljena jedino s ocem) od početka trudnoće s Genevieve. Ona mi je bila kćer. Donijela sam je na svijet i podigla je. Njezin biološki otac, uvijek sam sebi govorila, nije bitan.

To je, naravno, trabunjanje. Gle! Evo opet te riječi. Dr. David Brown ju je često koristio. Nevjerojatno! Godinama se nisam sjetila nikoga s Newtona. Pitam se jesu li Francesca i njezini prijatelji zaradili svoje milijune na toj ekspediciji. Nadam se da je i Janos dobio svoj dio. Dragi gospodin Tabori, istinski divan čovjek. Hmm. Također se pitam na koji je način Ramino preživljavanje nuklearnog udara objašnjeno građanima Zemlje. Ah, da, Nicole, ovo je tipičan rođendan. Dugo, krivudavo putovanje stazom pamćenja.

Francesca je bila tako lijepa. Uvijek sam bila ljubomorna na nju zato što je znala s ljudima. Je li ona povukla Borzova i Wilsona...? Vjerojatno. Ni u jednom trenutku nisam povjerovala da je ona naumila ubiti Valerija. Ali imala je zaista iskrivljen moral. Većina stvarno ambicioznih ljudi je takva.

Smiješno mi je, kad sada pogledam unatrag, koliko sam bila opsjednuta kao mlada majka u svojim dvadesetim. Morala sam uspjeti u svemu. No moje ambicije bile su sasvim drukčije od Francescinih. Željela sam pokazati svijetu da mogu igrati po svim mogućim pravilima, a ipak pobijediti, baš kao što sam učinila u troskoku na Olimpijskim igrama. Što bi bilo neostvarivije za jednu neudanu majku s djetetom nego da bude izabrana za astronauta? Bila sam svakako puna sebe tih godina. Sreća za mene i za Genevieve što je otac bio pri ruci.

Svaki put kada bih pogledala Genevieve znala sam, dakako, da je Henryjev otisak očigledan. Od vrha gornje usne do dna brade ona izgleda točno kao on. A ja nisam doista htjela negirati genetiku. Toliko mi je bilo važno da sve učinim na svoju ruku, da pokažem barem sebi da sam izuzetna majka i žena, unatoč tome što nisam bila prikladna za kraljicu.

Bila sam previše crna da bih postala kraljica Nicole od Engleske, pa čak i Ivana Orleanska u jednoj od francuskih sezonskih inscenacija. Pitam se koliko će još godina proći prije negoli boja kože postane nevažno pitanje na Zemlji. Pet stotina godina? Tisuću? Što je ono bio rekao Amerikanac William Faulkner, nešto poput da će Sambo biti slobodan tek onda kada se svi i svaki od njegovih susjeda jednog jutra probude i kažu, kako sebi tako i svojim prijateljima, da je Sambo slobodan. Mislim da je bio u pravu. Vidjeli smo da se rasne predrasude ne mogu iskorijeniti zakonodavstvom. Pa ni obrazovanjem. Put svakog čovjeka kroz život vjerojatno ima epifaniju, trenutak istinske svjesnosti, kada on (ili ona) shvati, jednom zauvijek, da Sambo ili svaka druga jedinka na svijetu koja je na bilo koji način različita od njega (ili nje) mora biti slobodna želimo li svi opstati.

Kada sam ležala na dnu one jame prije deset godina, uvjerena da mi je kraj, pitala sam se koje bi određene trenutke iz svog života željela opet doživjeti ako bi mi se pružila takva prilika. Oni sati s Henryjem uskočili su u moju svijest, unatoč činjenici da mi je on kasnije slomio srce. Čak i danas bih se rado opet našla s mojim princem. Iskusiti potpunu sreću, makar to bilo samo za nekoliko minuta ili sati, znači biti živ. Nije toliko važno, kad se nađeš suočen sa smrću, što će te tvoj partner u vašim najboljim trenucima kasnije razočarati ili izdati. Ono što je važno je onaj osjet trenutne radosti, tako velik da osjećaš da je izvan dosega shvaćanja.

Malo mi je nimalo zasmetalo, dolje u jami, što su moja sjećanja na Henryja bila na jednakoj razini sa sjećanjima na oca, majku i kćer. Ali od tada sam shvatila da nisam jedinstvena u održanju prisjećanja na te sate s Henryjem. Svaka osoba ima vrlo osobite trenutke ili događaje koji su jedinstveno osobno njezini i koji su vatreno zaštićeni srcem.

Moja prisna prijateljica s fakulteta, Gabrielle Moreau, provela je noć sa mnom i Genevieve u Beauvoisu godinu dana prije mog odlaska s ekspedicijom Newton. Nismo se vidjele sedam godina i provele smo najveći dio noći pričajući ponajviše o najvažnijim emocionalnim događajima u našim životima. Gabrielle je bila izuzetno sretna. Imala je zgodnog, osjećajnog, uspješnog muža, troje zdrave, divne djece i prekrasnu plemićku kuću u blizini Chinona. Ali Gabriellein „najdivniji trenutak” kako mi se povjerila poslije ponoći s djevojačkim osmijehom na licu, dogodio se prije nego što je upoznala svog supruga. Povela je odlučan gimnazijski napad na jednog slavnog filmskog glumca koji se jednog dana našao na snimanju u Toursu. Gabrielle se nekako uspjela naći s njim u njegovoj hotelskoj sobi i provela u razgovoru gotovo puni sat. Poljubila ga je samo jednom prije no što je otišla. To je bilo njezino najdragocjenije sjećanje.

Oh, moj prinče, jučer je bilo deset godina otkako sam te posljednji put vidjela. Jesi li sretan? Jesi li dobar kralj? Pomisliš li ikada na crnoputu olimpijsku šampionku koja ti je dala sebe, svoju prvu ljubav, bez ikakvog ostatka?

Neizravno si me upitao onog dana u skijaškoj kolibi o ocu moje kćeri. Nisam bila voljna odgovoriti ti, jer ti još nisam potpuno oprostila. Kada bi me mogao upitati danas, moj prinče, rado bih ti rekla. Da, Henry Rex, Kralju Engleske, ti si otac Genevieve des Jardins. Pođi k njoj, upoznaj je, upoznaj njezinu djecu, svoje unuke. Ja ne mogu. Ja sam više od pedeset bilijuna kilometara daleko od nje.

13.

30. Lipnja 2213.

Prošle noći smo svi bili previše uzbuđeni da bismo mogli spavati. Osim Benjyja, blago njemu, koji jednostavno nije mogao shvatiti ono što smo mu govorili. Simona mu je više puta pokušala objasniti da se naš dom nalazi unutar divovske valjkaste svemirske letjelice – čak mu je na ekranu pokazala različite izglede Rame viđene preko vanjskih senzora – ali čitava slika mu i dalje nije jasna.

Kada se jučer oglasio zvižduk, Richard, Michael i ja smo se nekoliko sekundi samo gledali. Prošlo je toliko vremena od kada smo ga posljednji put čuli. A onda smo svi počeli govoriti istodobno. Djeca, uključujući i malu Ellie, bila su puna pitanja, jer su očito osjetila naše uzbuđenje. Svi osmoro smo odmah požurili na površinu. Richard i Katie otrčali su do mora, ne pričekavši ostatak obitelji. Simona je hodala s Benjyjem, Michael s Patrickom.

Ja sam nosila Ellie, jer njezine nožice nisu mogle koračati našom brzinom.

Katie je kiptjela od oduševljenja kada je dojurila natrag do nas. „Dođite, dođite brzo” reče ona, hvatajući Simonu za ruku. „Morate to vidjeti. Divno je. Boje su fantastične.”

I doista su bile. Svjetlosti lukovi dugih boja bljeskali su od roga do roga, ispunjavajući ramansku noć golemom svjetlosnom predstavom. Benjy je otvorenih usta zurio prema jugu. Poslije mnogo sekundi osmjehnuo se i okrenuo Simoni „To je lije...po” izusti on polako, ponosan što je upotrijebio tu riječ.

„I je, Benjy” odgovori Simona. „Vrlo lijepo.”

„Vr...lo lije...po” ponovi Benjy, vraćajući pogled na igru svjetlosti.

Nitko među nama nije mnogo govorio za vrijeme predstave. Ali nakon povratka u sklonište, neprekidan razgovor trajao je satima. Naravno, netko je morao sve to objasniti djeci. Jedino je Simona bila rođena u vrijeme posljednjeg manevra, a i ona je tada bila tek dojenče. Richard je preuzeo na sebe objašnjavanje. Onaj zvižduk i vatromet među rogovima kao da su ga napunili energijom – sinoć je više sličio na sebe no ikad otkako se vratio – i dok je pripovijedao sve što je znao o zvižducima, svjetlosnoj predstavi i ramanskim manevrima bio je istodobno informativan i zabavan.

„Misliš li da će se oktopauci vratiti u New York?” upita ga Katie puna očekivanja.

„Ne znam” reče Richard. „Ali moguće je.”

Sljedećih petnaest minuta Katie je provela pričajući svima po tisućiti put o svom susretu s oktopaukom prije četiri godine. Kao i obično, uljepšala je i uveličala neke pojedinosti, posebno solo dionicu pustolovine prije nego što me srela u muzeju.

Patrick obožava tu priču. On stalno traži od Katie da mu je ponavlja. „Bila sam tamo” pripovijedala je Katie sinoć, „ležeći na trbuhu s glavom koja je virila preko ruba divovskog okruglog valjka što se spuštao u crnu pomrčinu. Srebrnasti šiljci stršili su iz strana tog valjka i mogla sam vidjeti kako se ljeskaju u mutnoj svjetlosti. ‘Hej! povikala sam, ‘ima li koga dolje?’

Začula sam zvuk koji je podsjećao na povlačenje metalnih četki praćen cviljenjem. Svjetla iza mene se upališe. Na dnu onog valjka, jedna crna stvar s okruglom glavom i osam ticala crne i zlataste boje počela se penjati uz šiljke. Ticala su se obavijala oko šiljaka dok se ta stvar brzo penjala prema meni.

„Ok...to...pauk” izusti Benjy.

Kada je Katie završila svoju priču, Richard je rekao djeci da će za četiri dana pod vjerojatno početi tresti. Naglasio je da sve treba biti brižljivo pričvršćeno za pod i da svatko od nas mora biti spreman za sljedeći niz boravaka u spremniku za zaštitu od ubrzanja. Michael je istaknuo da će nam biti potrebna barem jedna nova kutija za dječje igračke, kao i više kutija za smještaj naših stvari. Tijekom godina nagomilali smo toliko raznog „smeća” da će osiguranje i smještaj svega toga biti mamutski zadatak sljedećih nekoliko dana.

Kada smo Richard i ja legli u postelju, razgovarali smo više od sata držeći se za ruke. U jednom trenutku rekla sam mu da se nadam kako skorašnji manevar označava početak kraja našeg putovanja u Rami.

„Nada vječno izvire u ljudskim grudima.

Čovjek nikad nije drugo već blagoslovljen.”

odgovorio je. Sjeo je za trenutak i pogledao me. Oči su mu svjetlucale u polumraku. „Alexander Pope” reče on.

Zatim se nasmijao. „Kladim se da mu nikad nije palo na pamet da će ga netko citirati trideset bilijuna kilometara daleko od Zemlje.”

„Osjećaš se bolje, dragi” rekoh, stisnuvši mu ruku.

„U ovom trenu sve mi izgleda jasno. Ali ne znam kada će se magla opet spustiti. To se može dogoditi svake sekunde. A ja se još ne mogu sjetiti ničega osim nejasnih obrisa onoga što mi se događalo za vrijeme tri godine koliko sam bio odsutan.

Opet se spustio na jastuk. „Što će se, po tvom mišljenju, dogoditi?” upitah.

„Pretpostavljam promjenu parametara staze. Usporavanje, vjerojatno” odgovorio je. „I nadam se da će biti znatno. Vrlo brzo se približavamo Siriusu i bit će nužno kočenje ako je naše odredište negdje u Siriusovom sustavu.” Uhvatio me za ruku. „Zbog tebe” reče on, „a posebno zbog djece, nadam se da će biti tako.”

8. Srpnja 2213.

Manevar je započeo prije četiri dana, točno prema predviđanju, čim se ugasio treći, završni, vatromet među rogovima. Nismo ni vidjeli ni čuli nijednu pticu ili oktopauka. Prošle su, dakle, četiri godine otkako smo vidjeli posljednjeg stranca. Katie je bila vrlo razočarana. Ona je željela vidjeti povratka svih oktopauka u New York.

Jučer je par bogomoljki-biota sišao u naše sklonište i odmah otišao do spremnika za zaštitu od ubrzanja. Nosili su jedan veliki kontejner, koji je sadržavao pet novih mrežastih ležaja (Simoni je, naravno, sada neophodan veći) i sve kacige. Promatrali smo ih s pristojne udaljenosti dok su montirali ležaje i provjeravali spremnike. Djeca su bila očarana. Ovaj kratki posjet bogomoljki potvrdio je da slijedi značajna promjena brzine Rame.

Richard je očito bio u pravu kada je pretpostavio da postoji veza između glavnog pogonskog sustava i topline u Rami. Na površini je temperatura već počela padati. Predviđajući dugotrajan manevar, proveli smo dosta vremena za tipkovnicom naručujući zimsku odjeću za djecu.

Stalna trešnja poremetila je našu uobičajenu svakodnevnicu. Djeci je to u početku bilo zabavno, ali su se ubrzo počela žaliti. Što se mene tiče, nadam se da smo sada blizu našeg konačnog odredišta. U usporedbi s Michaelovim molitvama da će „Božja volja biti ispunjena“, moje su nesumnjivo sebičnije i konkretnije.

1. Rujna 2213.

Nešto novo se događa, to je sigurno. Posljednjih deset dana, nakon što smo prestali odlazili u spremnik, a Rama završio manevar, približavamo se jednom točkastom izvoru svjetlosti smještenom na oko trideset astronomskih jedinica od zvijezde Sirius. Richard je na genijalan način preuredio senzorski popis i crni ekran tako da je onaj izvor neprekidno središnja točka na našem monitoru, bez obzira na to na koji ga način pojedini ramanski teleskop promatra.

Prije dvije noći uspjeli smo odgonetnuti neke značajke tog izvora svjetlosti. Razmatrali smo mogućnost da je to neki naseljeni planet i Richard je brzo izračunao tok topline sa Siriusa na takav planet udaljen od te zvijezde otprilike koliko Neptun od našeg Sunca. I premda je Sirius mnogo veći, svjetliji i topliji od Sunca, Richard je zaključio da je naš raj, ako je to doista Ramino odredište, ipak vrlo hladno mjesto.

Sinoć smo mogli vidjeti jasnije naš cilj. To je jedno izduženo tijelo (Richard kaže da zbog toga ne može biti planet – sve što je ‘te veličine’ a nije kuglasto, Vjerojatno je umjetnog porijekla’), oblika cigare, s dva reda svjetlosti ‘gore’ i ‘dolje’. Kako ne znamo točno koliko je udaljeno, ne možemo znati ni njegovu veličinu. Ipak, Richard je napravio neke procjene na temelju brzine našeg približavanja i smatra da je ta cigara otprilike sto pedeset kilometara duga i pedeset kilometara široka.

Čitava obitelj sjedi u našoj glavnoj sobi i zuri u monitor. Jutro nam je donijelo još jedno iznenađenje. Katie je uočila još dvije druge letjelice u blizini našeg cilja. Prošlog tjedna Richard ju je naučio kako da mijenja ramanske senzore pomoću ulaznih podataka s crnog ekrana i dok smo mi razgovarali ona je aktivirala udaljeni radarski senzor koji smo prvi put upotrijebili prije trinaest godina da bismo identificirali nuklearne projektile koji su dolazili sa Zemlje. Predmet u obliku cigare pojavio se na rubu radarskog vidnog polja. Točno ispred cigare, gotovo nerazlučive od nje u širokom vidnom polju, žmirkale su druge dvije točke. Ako je divovska cigara doista naše odredište, onda je vjerojatno da imamo društvo.

8. Rujna 2213.

Nemoguće je na odgovarajući način opisati zapanjujuće događaje tijekom posljednjih pet dana. Jezik nema te superlative koji bi opisali ono što smo vidjeli i doživjeli. Čak je Michael primijetio da bi i raj bio blijeda slika u usporedbi s čudima kojima smo bili očevici.

U ovom trenutku naša obitelj nalazi se na palubi malog svemirskog broda očito namijenjenog za kraće udaljenosti, šatla bez pilota ne većeg od nekog gradskog autobusa na Zemlji, koji nas velikom brzinom prevozi od cigarolikog pristaništa do nekog nepoznatog odredišta. Pristanište je još vidljivo, iako djelomice, kroz nadsvođeni prozor na stražnjem dijelu letjelice. Na desnoj strani se vidi naš dom posljednjih trinaest godina, cilindrični svemirski brod zvan Rama: on putuje u pravcu koje se razlikuje od našeg sadašnjeg leta. Rama je krenuo s pristaništa nekoliko sati poslije nas, osvijetljen na površini kao božićno drvce, a sada smo udaljeni od njega oko dvije stotine kilometara.

Četiri dana i jedanaest sati ranije naš ramanski brod bio se zaustavio, u relativnom smislu, kod cigarolikog pristaništa. Bili smo treća letjelica u čudesnom redu. Ispred nas čekala je jedna rotirajuća morska zvijezda, otprilike deset puta manja od Rame, a ispred nje jedan divovski kotač s glavinom i žbicama, koji su ušli u pristanište nekoliko sati nakon što smo se mi zaustavili.

Pokazalo se naime da je to svemirsko pristanište šuplje. Kada se divovski kotač zaustavio u sredini pristaništa, pokretni mostovi i druge neke sprave ispružili su se iz unutrašnjosti te se pričvrstili na neke točke kotača. Zatim je roj nekih vozila tri neobična oblika (jedni su nalikovali balonu, drugi kobasici, a treće tuš-kabini na Zemlji) iz pristaništa ušao u kotač. Premda nismo mogli vidjeti što se događa unutar kotača, zamijetili smo da se ona posebna vozila, jedno za drugim, pojavljuju u čudnim razmacima tijekom sljedeća dva dana. Svako od tih vozila presretao je po jedan šatl, sličan ovome na kojem smo mi sada, ali veći od njega. Ti šatlovi su bili parkirani na zamračenoj strani pristaništa i stavljani su u pokret otprilike trideset minuta prije spajanja.

Istog trenutaka kada bi šatlovi bili natovareni, redovno su polijetali u pravcu suprotnom od našeg reda. Poslije otprilike jednog sata nakon što je posljednje vozilo izašlo iz kotača i posljednji šatl uzletio, mnogi dijelovi mehaničke opreme pričvršćene za kotač bili su opet uvučeni natrag u unutrašnjost pristaništa, a veliki svemirski brod oblika kotača i sam je polako počeo izlaziti iz pristaništa.

Ona morska zvijezda ispred nas već je, u međuvremenu, ušla u pristanište i bila spojena jednim drugim kompletom pokretnih mostova i drugih sprava, kada se glasan zvižduk oglasio na površini Rame. Za zviždukom je uslijedio vatromet na Južnom polu. Ova predstava je, međutim, bila potpuno različita od one koju smo prije viđali. Veliki rog sada bijaše zvijezda nove predstave. U blizini njegovog vrha oblikovali su se krugovi boja koji su zatim polako odjedrili prema sjeveru, krećući se duž osi Rame. Ti prsteni bijahu ogromni. Richard je proračunao da su imali barem kilometar u promjeru, s debljinom prstena od četrdesetak metara.

Tamna ramanska noć bijaše osvijetljena s osam takvih prstena istodobno. Poredak je ostao isti: crveni, narančasti, žuti, zeleni, plavi, smeđi, ružičasti i ljubičasti – s tri ponavljanja. Kada bi se jedan prsten slomio i nestao u blizini relejne stanice Alfa na sjevernoj strani Rame, novi prsten iste boje pojavio bi blizu vrha Velikog roga.

Stajali smo kao začarani, otvorenih usta i promatrali prizor. Odmah nakon što je posljednji prsten nestao iz trećeg snopa, dogodila se još jedna zapanjujuća stvar. Na Rami su se upalila sva svjetla! Ramanska noć počela je samo tri sata ranije – tijekom trinaest godina, razdoblja noći i dana izmjenjivala su se u preciznom ritmu. Sada se to, odjednom, promijenilo. Ali nije ostalo samo na svjetlima. Začula se i glazba; barem bih ja to nazvala glazbom. Zvučalo je kao zvonjava milijun majušnih zvona koja je dopirala neznano odakle.

Nijedno od nas nije se pomaklo tko zna koliko dugo. A onda je Richard, koji je imao najbolji dvogled, uočio nešto što nam se približavalo. „To su ptice” poviče on, skočivši i pokazujući prema nebu. „Upravo sam se sjetio nečeg. Posjetio sam ih u njihovom novom domu na sjeveru za vrijeme moje odiseje.”

Jedno po jedno, svatko od nas je zavirio kroz njegov dvogled. U početku nije bilo sigurno da li ih je Richard ispravno prepoznao, ali kada su prišli bliže, pedeset ili šezdeset mrlja pretvorilo se u velika leteća stvorenja koje smo zvali ptice. Letjele su ravno prema New Yorku. Pola od broja ptica letjelo je nebom, na oko tri stotine metara iznad našeg skloništa, dok je druga polovina slijetala na površinu. „Dođi, tata” poviče Katie. „Idemo.”

Prije nego što sam uspjela nešto reći, otac i kćer su potrčali. Promatrala sam kako Katie juri. Već je vrlo brza. U oku svoje svijesti mogla sam vidjeti majčin graciozni trk preko trave u parku Chilly-Mazarin – Katie je sasvim sigurno naslijedila poneku crtu od obitelji svoje majke, iako je po svemu ostalome prava očeva kći.

Simona i Benjy već su se uputili prema našem skloništu. Patricka su zabrinjavale ptice. „Hoće li ozlijediti tatu i Katie” upitao je.

Nasmiješila sam se svom ljepuškastom petogodišnjaku. „Ne, dušo” odgovorih, „ne, ako budu pažljivi.” Michael, Patrick, Ellie i ja vratili smo se u sklonište dalje gledati što se događa s onom morskom zvijezdom u pristaništu.

Nismo mogli vidjeti baš mnogo, jer su se svi ulazi u morsku zvijezdu nalazili na suprotnoj strani, izvan pogleda ramanskih kamera. Nagađali smo ipak da je tamo u tijeku istovar, jer je na kraju pet šatlova uzletjelo i odletjelo nekuda. Postupak s morskom zvijezdom obavljen je vrlo brzo. Ona je napustila pristanište prije nego što su se Richard i Katie vratili.

„Počnite spremati stvari” reče Richard bez daha čim je stigao. „Idemo. Idemo.”

„Trebali ste ih vidjeti” obrati se Katie Simoni gotovo istovremeno. „Ogromne su. I ružne. Spustile su se u svoju jazbinu...”

„Ptice su se vratile da uzmu neke važne stvari iz svoje jazbine” prekine je Richard. „Možda su to svojevrsni suveniri. U svakom slučaju, sve se uklapa. Odlazimo odavde.” Dok sam jurila kao muha bez glave ne bih li spremila nužne stvari u kutije, ljutila sam se na sebe što nisam pravovremeno predvidjela razvoj događaja. Promatrali smo i kotač i zvijezdu kako se ‘istovaruju’ u pristaništu. Nije mi, međutim, palo na pamet da smo i mi sami tovar koji će biti istovaren iz Rame.

Bilo je nemoguće odlučiti što ponijeti sa sobom. Živjeli smo u ovih šest soba (uključujući i dvije koje smo pretvorili u skladišta) trinaest godina. Vjerojatno smo u prosjeku pet puta dnevno naručivali nešto od Ramanaca. Istina, većina predmeta odavno je odbačena, ali ipak... Ne znamo kamo idemo. Kako da znamo što je pametno ponijeti?

„Imaš li ikakvu pretpostavku o tome što će nam se dogoditi?” upitala sam Richarda.

Suprug mi je bio potpuno odsutan duhom, razmišljajući o tome kako da ponese svoje nezgrapno veliko računalo. „Naša povijest, naša znanost – sve što je ostalo od našeg znanja nalazi se ovdje” reče, pokazujući na računalo, „Što ako se to nepovratno izgubi?”

Računalo je težilo osamnaest kilograma. Rekla sam mu da bismo mu svi mogli pomoći u nošenju samo da prvo spremimo odjeću, osobne stvarčice i nešto hrane i vode. „Imaš li pojma kamo idemo” ponovila sam pitanje. Richard slegne ramenima. „Nemam” odgovori je. „Ali gdje god da idemo, kladim se da će biti zapanjujuće.”

Katie uđe u našu sobu. Držala je u ruci neku vrećicu, a oči su joj igrale od uzbuđenja. „Ja sam se već spremila” reče ona. „Mogu li otići gore i tamo vas pričekati?”

Otac joj nije stigao ni potvrdno kimnuti glavom, a ona je već odjurila. Zavrtjela sam glavom, uputivši Richardu prijekoran pogled, a zatim sam otišla niz hodnik pomoći Simoni oko ostale djece. Pakiranje stvari za dječake bila je prava muka. Benjy se ponašao ćudljivo i zbunjeno. Čak je i Patrick bio razdražljiv. Samo što smo Simona i ja završile (nemoguće je bilo obaviti taj posao dok nismo uspavale dječake), Richard i Katie se vratiše odozgo.

„Naše vozilo je stiglo” reče Richard mirno, vidljivo zatomljujući uzbuđenje.

„Parkirano je na ledu” dodala je Katie, svlačeći debelu jaknu i rukavice.

„Kako znate da je za nas?” upita Michael. Uletio je u sobu nekoliko trenutaka poslije Richarda i Katie.

„Ima osam sjedala i dodatni prostor za našu prtljagu” reče moja desetogodišnja kćer. „Za koga drugoga bi moglo biti?”

„Za koga“, ponovih mehanički, nastojeći se uživjeti u ovu najnoviju vijest. Osjećala sam se kao da sam četiri uzastopna dana pila iz vatrogasnog šmrka.

„Jeste li vidjeli kojeg oktopauka?” upita Patrick.

„Okto... pa… uka” ponovi Benjy.

„Ne” odgovori Katie, „ali smo vidjeli četiri zračne jedrilice, potpuno ravne, s raširenim krilima. Preletjele su iznad naših glava, iz pravca juga. Vjerujemo da te jedrilice prevoze oktose, zar ne, tata?”

Richard kimne glavom.

Duboko sam udahnula. „U redu” rekoh. „Skupljajte stvari. Idemo. Ponesite prvo torbe. Richard, Michael i ja ćemo se vratiti po računalo.”

Sat kasnije svi smo bili u letjelici. Posljednji put smo se popeli stubama koje su vodile iz našeg skloništa. Richard je pritisnuo treperavu crvenu tipku i naš ramanski helikopter (nazivam ga tako jer se podigao okomito u zrak, iako nije imao elise) podiže se s tla.

U prvih pet minuta naš let bijaše spor i okomit. Kada smo se digli do Ramine osi, gdje nije bilo gravitacije i vrlo malo atmosfere, letjelica je lebdjela dvije ili tri minute i za to vrijeme promijenila svoj vanjski oblik.

Bio je to veličanstveni posljednji pogled na Ramu. Mnogo kilometara ispod, naš otok-dom izgledao je kao sivosmeđa krpica usred zaleđenog mora omeđenog divovskim valjkom. Nikada ranije nisam mogla jasnije vidjeti rogove na jugu. Te zadivljujuće duge konstrukcije, poduprte masivnim potpornjima većim od nekih gradića na Zemlji, bijahu sve usmjerene ravno prema sjevernoj strani valjka.

Preplavili su me jaki osjećaji kada se naša letjelica opet pokrenula. Rama je ipak bio moj dom trinaest godina. Ovdje sam rodila petoro djece. I zrelija sam, sjećam se da sam si govorila, i možda konačno odrastem u osobu kakva sam oduvijek željela biti.

Nije bilo puno vremena za jadikovku nad onim što je prošlo. Čim je promjena vanjskog oblika završila, naše vozilo je jurnulo duž središnje osi i stiglo do Sjeverne glavine za nekoliko minuta. Za manje od sat vremena svi smo se sigurno smjestili u ovaj šatl. Napustili smo Ramu. Znam da se nikada nećemo vratiti na njega. Brisala sam suze kada se naš šatl odlijepio od svemirskog pristaništa.

U ČVORIŠTU

1.

Nicole je plesala. Njezin partner u valceru bio je Henry. Bili su mladi i vrlo zaljubljeni jedno u drugo. Divna glazba ispunjavala je prostranu dvoranu u kojoj se dvadeset parova okretalo po podiju. Nicole je izgledala očaravajuće u svojoj dugoj bijeloj haljini. Henryjeve oči bijahu prikovane za nju. Držao ju je čvrsto oko struka, ali se ona na neki način osjećala potpuno slobodna.

Oko plesnog podija stajali su ljudi, među njima i njezin otac. Bio je naslonjen na masivni stup koji se uzdizao do zasvođenog stropa visokog gotovo šest metara. Mahao je i smiješio se dok je Nicole plesala u naručju svog princa.

Činilo se da ples traje vječno. Kada je konačno završio, Henry je zadržao njezine ruke u svojim i rekao Nicole da će je pitati nešto vrlo važno. No baš u tom trenutku otac joj je dotaknuo leđa. „Nicole” prošaptao je, „moramo krenuti. Vrlo je kasno.”

Nicole se naklonila princu. Henry je nerado pustio njezine ruke. „Sutra” reče. „Razgovarat ćemo sutra.” Poslao joj je poljubac dok je napuštala plesni podij.

Kada je Nicole izašla, vani je zalazilo sunce. Očev auto je čekao. Nekoliko trenutaka kasnije, dok su se vozili auto-putom pokraj Loire, imala je na sebi košulju i traperice. Sada je Nicole bila mlađa, možda četrnaestogodišnjakinja, a njezin otac je vozio mnogo brže nego obično. „Ne smijemo zakasniti” rekao je „Predstava počinje u osam sati.” Château d’Ussé izronio je ispred njih. Zahvaljujući mnogim tornjevima i šiljcima, ovaj je dvorac poslužio kao nadahnuće za bajku o Trnoružici. Nalazio se samo nekoliko kilometara nizvodno od Beauvoisa i oduvijek je bio jedno od očevih najomiljenijih mjesta.

Bila je to večer sezonske predstave, kada se priča o Trnoružici prikazivala pred živom publikom. Pierre i Nicole su bili na njoj svake godine. Nicole bi svaki put očajnički žudjela da Trnoružica izbjegne fatalno vreteno koje će je baciti u dubok san. I svake godine prosipala je tinejdžerske suze kada bi poljubac zgodnog princa probudio ljepoticu iz tog komatoznog sna.

Predstava se završila, a publika otišla. Nicole se penjala kružnim stubama koje su vodile u toranj gdje je, po priči, Trnoružica pala u komu. Trčala je uz stube, smiješeći se, ostavljajući oca daleko za sobom.

Trnoružičina soba nalazila se nasuprot dugačkog prozora. Nicole je zaustavljenog daha netremice promatrala raskošan namještaj. Krevet je imao nadstrešnicu, a toaletni stolčići bili su bogato ukrašeni. U sobi je sve bilo bijele boje. Veličanstveno. Nicole se osvrne prema uspavanoj djevojci i zine u čudu. Pa to je bila ona, Nicole. Leži u postelji u bijeloj haljini.

Srce joj je divlje zakucalo kada je čula kako se vrata otvaraju i koraci prilaze njezinoj sobi. Oči su joj ostale zatvorene kada je prvi trag njegovog mentolnog daha dopro do njezinih nosnica. To je to, reče ona uzbuđeno sebi. Poljubio ju je nježno u usne. Nicole osjeti kao da leti na najmekšem od svih oblaka. Svuda uokolo čula se glazba. Ona otvori oči i ugleda Henryjevo nasmijano lice na svega nekoliko centimetara od svoga. Ispruži ruke prema njemu i on je opet poljubi, ovog puta strastveno, onako kako muškarac ljubi ženu.

Nicole mu uzvrati poljubac, potpuno se predajući, dopuštajući da mu njezin poljubac prenese da je sva njegova. Ali on se povuče. Njezin princ se namršti. On pokaže na njezino lice. Zatim počne polako odmicati prema vratima i izađe iz sobe.

Počela je plakati kada jedan udaljen zvuk upadne u njezin san. Vrata su se otvarala, svjetlo je ulazilo u sobu. Nicole otvori, a onda opet zatvori oči da ih zaštiti od svjetlosti. Složen splet ultratankih, plastici sličnih žica, koje su joj bile pričvršćene za tijelo, automatski se namota u svoje kontejnere s obje strane platnenog madraca na kojem je spavala.

Budila se vrlo sporo. Malo prijašnji san bio je izuzetno živ. Osjećaj nesreće nije nestajao brzinom prestanka sna. Pokušala je otjerati očaj, podsjećajući sebe da ništa od onoga što je sanjala nije stvarno.

„Namjeravaš li zauvijek ovako ležati?” Njezina kći Katie, čiji se krevet nalazio s lijeve strane uz njezin, već je ustala i stajala je nad njom.

Nicole se nasmiješi. „Ne” reče ona, „ali priznajem da sam više nego ošamućena. Baš sam bila usred sna... Koliko sam dugo ovog puta spavala?”

„Dan manje od pet tjedana” odgovori Simona s druge strane. Njezina starija kći sjedila je, nehajno sređujući svoju dugu kosu koja joj je bila skupljena u punđu za vrijeme testa.

Nicole baci pogled na svoju uru, uvjeri se da je Simona rekla istinu, te i sama sjedne na krevet. Zijevnula je. „Pa, kako se osjećate” obrati se ona djevojčicama.

„Puna sam snage” odgovori jedanaestogodišnja Katie s osmijehom na licu. „Želim trčati, skakati, hrvati se s Patrickom... Nadam se da je ovo naše posljednje dugo spavanje.“

„Orao je rekao da bi tako trebalo biti” odgovori Nicole. „Oni se nadaju da će sada imati dovoljno podataka.” Nasmiješila se. „Orao kaže da je nas žene teže razumjeti – zbog burnih mjesečnih varijacija u našim hormonima.” Nicole ustane, protegne se i poljubi Katie. Zatim se opusti i zagrli Simonu. Iako još nije navršila četrnaestu,

Simona ju je gotovo dostigla u visini. Bila je to izrazito zgodna mlada žena, tamnosmeđeg lica i blagih, osjećajnih očiju. Simona je uvijek izgledala krotko i vedro, što je bilo u izrazitoj suprotnosti s Katienim nemirom i temperamentom.

„Zašto Ellie nije s nama na ovome testu?” upita Katie pomalo mrzovoljno. „I ona je djevojčica, ali čini se da ona nikad ništa ne mora napraviti.”

Nicole položi ruku oko Katienih ramena i njih tri krenuše prema vratima i svjetlosti. „Njoj su tek četiri godine i, prema riječima Orla, Ellie je premala da bi im pružila bilo koji od nužnih i važnih podataka.”

Odmah izvan prostorije u kojoj su spavale pet tjedana, u malom osvijetljenom predsoblju odjenule su svoju tijesnu odjeću, prozirne kacige i papuče koje su pričvršćivale njihova stopala za pod. Nicole brižljivo provjeri dvije djevojčice prije no što je aktivirala vanjska vrata ovog odjeljka. Nije morala brinuti. Vrata se ionako ne bi otvorila da ma koja od njih nije bila spremna za promjenu okoline.

Da nisu već nekoliko puta vidjele ovu veliku prostoriju izvan njihovog stana, zastale bi u čudu i vjerojatno bi zurile nekoliko minuta. Ispred njih se pružala soba duga stotinu ili više metara i šezdesetak metara široka. Strop iznad njihovih glava, ispunjen svjetlosnim pločama, bio je visok pet metara. Prostorija je podsjećala na mješavinu operacijske dvorane u nekoj bolnici i poluautomatizirane jedinice kakve tvornice na Zemlji. Nije bilo nikakvih zidova ili paravana koji bi dijelili ovu prostoriju u manje prostore, pa ipak je njezin pravokutni oblik bio jasno organiziran za različite zadatke. U prostoriji je vladala prava radna atmosfera: roboti su ili analizirali podatke iz jednog niza testova ili su ih pripremali za nove testove. Oko ruba prostorije nalazili su se odjeljci, slični onom u kojem su

Nicole, Simona i Katie spavale pet tjedana, i u kojima su obavljani „pokusi”

Katie priđe najbližem odjeljku s lijeve strane. Bio je postavljen u kut i zakvačen za zid i strop duž svojih okomitih osi. Jedan ekran smješten do metaliziranih vrata pokazivao je široku lepezu onoga što su, pretpostavljala je, bili podaci ispisani nekim bizarnim klinastim pismom.

„Zar nismo prošli puta bile u ovome?” upita Katie, pokazavši na odjeljak. „Nije li ovo mjesto gdje smo spavale na onoj čudnoj bijeloj pjeni i iskusile sve ono zadovoljstvo?” Njezino pitanje začulo se u kacigama njezine majke i sestre. Nicole i Simona klimnuše glavom, a zatim se pridružiše Katie u njezinom promatranju nerazumljivog ekrana.

„Tvoj otac misli da oni pokušavaju otkriti način koji bi nam omogućio da spavamo za vrijeme cijelog ubrzavanja u trajanju od više mjeseci” reče Nicole. „Orao niti potvrđuje niti poriče ovu pretpostavku.”

Iako su tri žene prošle četiri odvojena testa zajedno u ovom laboratoriju, nijedna od njih nije opazila nikakav oblik života ili inteligencije osim desetak mehaničkih stranca koji su ovdje očito bili zaposleni. Ljudi su nazvali ova bića ‘blok-robotima’, zbog toga što su, ako se izuzmu njihove valjkaste ‘noge’ koje su im omogućavale da se kotrljaju po podu, ta stvorenja bila građena od pravokutnih čvrstih komada koji su izgledali kao blokovi kojima su se djeca igrala na Zemlji.

„Zašto misliš da nećemo nikada vidjeti nikoga od Drugih?” upita sada Katie. „Mislim – ovdje. Vidimo ih na sekundu ili dvije u Cijevi i to je sve. Znamo da su oni ovdje – nismo mi jedini koje oni testiraju.”

„Rokovi boravka u ovoj prostoriji su strogo određeni” odgovori njezina majka. „Očito nije bilo predviđeno vidjeti Druge, osim u prolazu.”

„Ali zašto? Orao bi morao...” navaljivala je Katie.

„Oprostite što prekidam” javi se Simona. „Ali mislim da nas Veliki Blok dolazi vidjeti.

Najveći među blok-robotima obično je ostajao u kvadratnom kontrolnom polju u središtu prostorije i nadzirao sve pokuse koji su se provodili. U ovom trenutku on se kretao prema njima duž jedne od staza koje su oblikovale rešetkastu šaru u prostoriji. Katie je odšetala do sljedećeg odjeljka nekih dvadeset metara dalje. Sudeći po aktivnom monitoru na njegovom vanjskom zidu mogla je zaključiti da je unutra u tijeku neki pokus. Iznenada, ona prilično jako lupi po metalu rukom u rukavici.

„Katie“, poviče Nicole.

„Prekini to” zvuk je gotovo istovremeno stigao iz Velikog bloka. Nalazio se na oko pedeset metara i približavao vrlo brzo. „Ne smiješ to raditi” reče on na savršenom, ali nekako sterilnom engleskom.

„A što ti misliš napraviti s tim u svezi?” upita Katie prkosno, dok je Veliki blok, svih pet četvornih metara njega, ne obraćajući pažnju na Nicole i Simonu, jurio prema mladoj djevojci. Nicole potrči da zaštiti kćer.

„Morate sada otići odavde” reče Veliki blok, nadnoseći se nad Nicole i Katie sa svega nekoliko metara udaljenosti. „Vaš test je završen. Izlaz je tamo gdje svjetla trepere.”

Nicole je čvrsto držala Katienu ruka i djevojčica je protiv volje pratila majku prema izlazu. „Ali što bi oni učinili” upita Katie tvrdoglavo, „ako odlučimo ostati ovdje dok se drugi pokus ne završi? Tko zna? Možda je jedan od naših oktopauka baš sada unutra. Zašto nam nije dopušteno sresti još nekoga?”

„Orao je objasnio više puta” odgovori Nicole tragom ljutnje u glasu, „da će nam za vrijeme ‘ove faze’ biti dopušteno ‘viđenje’ drugih bića, ali ne i dodatni kontakti. Tvoj otac je više puta pitao zašto je to tako, a Orao mu je uvijek odgovarao da ćemo saznati kad dođe za to trenutak... A ja bih voljela da pokušaš biti manje napasna, mlada damo.”

„Između zatvora i ovog ovdje nema velike razlike” gunđala je Katie. „Imamo samo ograničenu slobodu. Osim toga, nikada ne dobivamo odgovore na doista važna pitanja.”

Stigle su u dugačak prolaz koji je povezivao transportni centar s laboratorijem. Jedno malo vozilo koje je počivalo na rubu pokretnog pločnika čekalo ih je. Kada su posjedale, poklopac tog vozila se spustio, a unutrašnja svjetla se upalila. „Prije nego što pitaš” reče Nicole skidajući kacigu u trenutku kada je vozilo krenulo, „da ti kažem da nam nije dopušteno gledati van na ovom dijelu puta zato što prolazimo kroz dio inženjerskog modula koji je izvan dosega našeg shvaćanja. Tvoj otac i stric Michael postavili su sva ta tvoja pitanja već nakon prvog testa spavanja.“

„Slažeš li se s tatom” upita Simona nakon što su nekoliko minuta putovali bez riječi, „da smo podvrgnuti svim ovim testovima spavanja u sklopu pripreme za neku vrstu svemirskog putovanja?”

„To mi izgleda vjerojatno” odgovori Nicole. „Dakako, ne znamo sigurno.”

„A kamo će nas poslati?” upita Katie.

„Pojma nemam” odgovori Nicole. „Orao je primjetno izbjegavao odgovore na sva pitanja o našoj budućnosti.” Vozilo je išlo brzinom od oko dvadeset kilometara na sat. Poslije petnaest minuta vožnje zaustavilo se. „Poklopac” vozila otvorio se čim su majka i njene kćeri propisno stavile kacige na glave. Izašle su u glavni transportni centar inženjerskog modula. Centar je imao kružan oblik i bio dvadeset metara visok. Osim šest pokretnih pločnika koji su vodili do lokacija unutar modula, centar je sadržavao dvije velike višekatne zgrade odakle su polazile glatke cijevi. Te cijevi su prenosile opremu, robote i živa stvorenja između modula za stanovanje, inženjering i upravu, tri ogromna loptasta kompleksa koja su bila osnovni dijelovi Čvorišta.

Čim su se našle unutar centra, Nicole i njezine kćerke začuše jedan glas u prijamniku svojih kaciga. „Vaša cijev bit će na drugoj razini. Uđite u dizalo s vaše desne strane. Polazite za četiri minute.”

Katie je okretala glavu na sve četiri strane, razgledavajući transportni centar. Mogla je vidjeti police s opremom, vozila koja su čekala da ponesu putnike do odredišta u Inženjerskom modulu, svjetla, dizala i stanične platforme. Ali nije bilo ničeg pokretnog. Ni robota ni živih stvorenja.

„Što bi se dogodilo” reče ona sestri i majci, „kada bismo odbile poći gore? Stala je nasred prostorije. „Onda bi se cijeli vaš vozni red poremetio” poviče ona prema visokom stropu.

„Prestani s tim, Katie” reče Nicole nestrpljivo, „zar nisi izazvala dovoljno problema u laboratoriju?”

Katie nastavi hodati. „Ali ja želim vidjeti nešto različito” jadikovala je. „Znam da ovo mjesto nije uvijek ovako prazno. Zašto nas drže tako izolirane? Kao da smo prljavi ili nedostojni na neki drugi način.”

„Vaša cijev polazi za dvije minute”, upozori onaj bestjelesni glas. „Druga razina na desnoj strani.”

„Nije li iznenađujuće da roboti i kontrolori mogu komunicirati sa svakom vrstom na njenom vlastitom jeziku” primijeti Simona kada su stigle do dizala.

„Mislim da je to nastrano” odgovori Katie. „Voljela bih barem jednom vidjeti da onaj ili ono što upravlja ovim mjestom u nečemu pogriješi. Sve ide tako glatko. Volje la bih da nam se obrate na ptičjem jeziku, na primjer. Ili, kad sam već to spomenula, da ih barem čujem kako govore pticama na ptičjem jeziku.”

Na drugoj razini su hodale duž platforme četrdesetak metara sve dok nisu stigle do jednog prozirnog vozila oblika metka, veličine nekog povećeg automobila na Zemlji. Stajalo je parkirano, kao i uvijek, na tračnicama na lijevoj strani središnjeg dijela platforme. Bile su ukupno četiri paralelne pruge na platformi, po dvije na svakoj strani središnjeg dijela. Sve druge su trenutno bilo prazne.

Nicole se okrenula i pogledala preko transportnog centra. Šezdeset stupnjeva po obodu kruga nalazila se još jedna ista takva postaja. Na toj strani cijevi su vodile u upravni modul. Simona je promatrala svoju majku. „Jesi li ikada bila tamo?” upitala je.

„Ne” odgovori Nicole. „Ali kladim se da bi bilo zanimljivo. Tvoj otac kaže da promatrano izbliza izgleda divno, neobično.”

Richard je jednostavno morao to istražiti, pomisli Nicole, sjećajući se noći od prije gotovo godinu dana kada se njezin suprug uputio na ‘izlet’ do upravnog modula. Nicole se naježi. Izašla je u predvorje njihovog apartmana zajedno s Richardom i pokušala ga odgovoriti od nauma dok je on oblačio svemirsko odijelo. Smislio je kako će obmanuti monitor na vratima (sutradan je postavljen nov, potpuno siguran sustav) i jedva je čekao da baci jedan ‘slobodan’ pogled na okolinu.

Nicole je malo spavala te noći. Negdje u cik zore njihova svjetlosna ploča signalizirala je da se netko ili nešto nalazi u predvorju. Kada je pogledala na monitor, tamo je stajao neki čudan čovjek-ptica držeći njezinog onesviještenog muža u naručju. To je bio njihov prvi kontakt s Orlom...

Trzaj cijevi naprijed priljubio ih je uz njihova sjedala i vratio Nicole u sadašnjost. Strelovitom brzinom su izašli iz Inženjerskog modula. Za manje od minute jurili su punom brzinom duž dugačkog vrlo uskog valjka koji je spajao dva modula.

Središnja platforma i četiri pruge za cijevi zauzimali su centralni dio tog spojnog valjka. S njihove desne strane, u velikoj daljini, svjetlosti Upravnog modula blistale su naspram pozadine svemira. Katie izvadi svoj maleni dvogled. „Želim biti spremna” reče ona. „Uvijek prođu tako brzo.” Nekoliko minuta kasnije najavila je: „Stiže!” – i tri ljudska bića se stisnuše uz desnu stranu vozila. S velike udaljenosti jedna cijev se približavala po suprotnoj strani pruge. U sljedećem trenu već je bila tu i ljudi nisu imali više od dijela sekunde za pogled na putnike u vozilu koje je putovalo prema inženjerskom modulu.

„Uuh!” otme se Katie kada je cijev projurila.

„Bila su dva različita tipa” reče Simona.

„Osam do deset stvorenja, sve zajedno.”

„Jedna skupina je bila ružičasta, druga zlatasta. Obje uglavnom loptastog oblika.”

„A ona duga vlaknasta ticala, kao od paučine. Što misliš, majko, koliko su bili veliki?”

„Možda kojih šest metara u promjeru. Mnogo veći od nas.”

„Uuh” opet će Katie. „To je doista vrijedilo.” U njezinim očima naziralo se uzbuđenje. Ta djevojka je voljela osjećaj adrenalina u krvi.

I ja se ne prestajem diviti, pomisli Nicole, ni jednog trenutka tijekom ovih trinaest mjeseci. Ali je li ovo sve? Jesmo li prevalili ovoliki put od Zemlje samo da bismo bili testirani? I saznali za postojanje bića s drugih svjetova? Ili možda ima neka druga, dublja svrha?

Na trenutak je zavladala tišina u sve bržem vozilu. Nicole, koja je sjedila u sredini, rukom je privukla svoje kćeri. „Vi znate da vas ja volim, zar ne?” reče ona.

„Da, majko” odgovori Simona. „I mi tebe volimo.”

2.

Ponovno ujedinjenje obitelji bilo je više nego uspješno. Benjy je zagrlio svoju voljenu Simonu istog trenutka kada je stupila u apartman. Katie je srušila Patricka na pod ni minutu kasnije.

„Vidiš” rekla je, „još te mogu namlatiti.”

„Ali ne zadugo” odgovori Patrick. „Sve sam jači. Bolje se pripazi.”

Nicole je izgrlila Richarda i Michaela prije nego je mala Ellie pritrčala i skočila joj u naručje. Bila je večer, dva sata poslije večere po dvadesetčetvorosatnom danu koji je obitelj koristila, i Ellie je bila zrela za krevet kada su joj stigle majka i dvije sestre. Djevojčica je otišla niz hodnik do svoje sobe, ali ne prije no što je ponosno pokazala Nicole da može pročitati „mačka“, „pas” i „dječak”

Odrasli su dopustili da Patrick ostane s njima sve dok ga nije svladao umor. Michael ga je odnio u krevet, a Nicole ga uspavala. „Sretan sam što si se vratila, mama” reče on. „Puno si mi nedostajala.”

„I ti meni” odgovori Nicole. „Mislim da više neću toliko dugo izbivati.”

„Nadam se da nećeš” reče šestogodišnjak. „Volim kad si ovdje.”

Do jedan u noći svi su već spavali osim Nicole. Nicole nije bila umorna. Uostalom, tek se probudila iz petotjednog sna. Nakon što je trideset minuta ležala pokraj Richarda, odlučila se prošetati.

Iako njihov stan nije imao prozore, mali atrij odmah iza ulaznog hodnika imao je jedan vanjski prozor s kojeg se pružao pogled na ostala dva kompleksa Čvorišta, pogled od kojeg je zastajao dah. Nicole odšeta do atrija, navuče svemirsko odijelo i stane ispred vrata koja su vodila van. Nisu se otvorila. Ona se nasmiješi samoj sebi. Možda je Katie u pravu. Možda smo mi samo zatvorenici ovdje. Već prvih dana boravka postalo im je jasno da se vanjska vrata povremeno zaključavaju; Orao je objasnio da je to ‘nužno’ kako bi bili onemogućeni vidjeti stvari koje ‘ne bi mogli razumjeti’.

Nicole je napregnuto gledala kroz prozor. U tom trenutku jedan šatl, sličan onome koji je njih doveo do Čvorišta prije trinaest mjeseci, približavao se transportnom centru modula za stanovanje. Kakvu vrstu divnih stvorenja ti nosiš?, pomisli Nicole. I jesu li ona podjednako začuđena kao što smo to mi bili kada smo stigli?

Nicole nikada nije mogla zaboraviti te prve prizore Čvorišta. Svi u obitelji su mislili, nakon što su napustili Ramino pristanište, da će stići na sljedeće odredište za nekoliko sati. Nisu bili u pravu. Njihova udaljenost od osvijetljenog Rame postupno se povećavala sve dok šest sati kasnije više uopće nisu mogli vidjeti Ramu na lijevoj strani. Svjetla svemirskog pristaništa iza njih lagano su blijedjela. Svi su bili vrlo umorni. Malo po malo čitava obitelj utonula je u san.

Probudila ih je Katie. „Vidim kamo idemo” poviče ona pobjednički u neobuzdanom oduševljenju. Pokazala je kroz prednji prozor šatla, malo na desnu stranu gdje se jedno snažno i sve jače svijetlo dijelilo na tri dijela. Tijekom sljedeća četiri sata slika Čvorišta rasla je i rasla. S ove udaljenosti bio je to prizor koji je izazivao strahopoštovanje: istostranični trokut s tri blještave prozirne kugle na vrhovima. A koje veličine! Čak i njihovo iskustvo s Ramom nije ih moglo pripremiti za veličanstvenost ovog nevjerojatnog artefakta. Svaka od tri stranice trokuta, zapravo dugački transportni hodnici koji su povezivali tri loptasta modula, bila je duga oko sto pedeset kilometara. Kugle na svakom vrhu bile su promjera oko dvadeset pet kilometara. Čak i s velike udaljenosti ljudi su mogli dobro vidjeti aktivnost koja se odigravala na mnogim zasebnim razinama unutar svakog modula.

„Što će se sada dogoditi?” upitao je zabrinuto Patrick Nicole kada je šatl promijenio stazu i počeo se spuštati prema jednom od vrhova tog trokuta.

Nicole podiže Patricka i uzme ga u naručje. „Ne znam, dušo” reče ona blago svom sinu. „Moramo pričekati i vidjeti.”

Benjy je bio potpuno zbunjen. Satima je zurio u veliki osvijetljeni trokut u svemiru. Simona je često stajala pokraj njega, držeći ga za ruku. Kada je šatl izvodio posljednji manevar pred spuštanje u jednu od onih kugli, osjetila je kako mu se mišići napinju. „Ne brini, Benjy” rekla mu je Simona, umirujući ga, „sve će biti u redu.”

Njihov šatl ušao je u uski koridor urezan u jednu od sfera, a zatim se zaustavio uz rub transportnog centra. Obitelj je oprezno napustila letjelicu, noseći sa sobom svoje torbe i Richardovo računalo. A tada je šatl odmah poletio, uznemirivši čak i odrasle svojim brzim odlaskom. Manje od minute kasnije začuli su prvi bestjelesni glas.

„Dobro došli” rekao je glas ravnim tonom. „Stigli ste u modul stanovanja. Produžite ravno naprijed i stanite ispred sivog zida.”

„Odakle dolazi taj glas?” upitala je Katie. U njezinom glasu osjećao se strah koji su svi dijelili.

„Odasvud” odgovori Richard. „Iznad nas, oko nas, pa čak i ispod nas.” Svi su pogledom pretraživali zidove i strop.

„Ali kako zna engleski?” upita Simona. „Žive li ovdje još neki ljudi?”

Richard se nervozno nasmijao. „Malo vjerojatno” odgovorio je. „Po svemu sudeći, ovo mjesto je bilo na neki način u vezi s Ramom i da posjeduje jezični algoritam. Pitam se...”

„Molim vas, krenite naprijed” prekine ga onaj glas. „Nalazite se u transportnom kompleksu. Vozilo koje će vas prevesti do vašeg odjeljka u modulu čeka vas na donjoj razini.”

Trebalo im je nekoliko minuta da stignu do sivog zida. Djeca nikada do tada nisu bila u bestežinskom stanju. Katie i Patrick odbijali su se od platforme i izvodili okrene i lude kolute u zraku. Benjy ih je, promatrajući njihovu zabavu, poželio oponašati. Na žalost, on nije bio sposoban shvatiti kako da koristi strop i zidove da bi se vratio na platformu. Bio je potpuno dezorijentiran u trenutku kada ga je Simona spasila.

Kada je cijela obitelj sa svojom prtljagom bila pravilno postrojena ispred onog zida, jedna široka vrata se otvoriše i oni stupiše u malu sobu. Posebna pripijena odijela, kacige i papuče bili su uredno položeni na klupi. „Transportni centar i većina zajedničkih područja ovdje u Čvorištu” reče glas na svoj jednoličan način, „nema atmosferu koja odgovara vašoj vrsti. Morat ćete nositi ovu odjeću uvijek kada niste u vašem apartmanu.”

Kada su se svi odjenuli, jedna vrata na suprotnoj strani sobe se otvore i oni uđoše u glavnu dvoranu transportnog centra modula za stanovanje. Ova je bila jednaka onoj koju će kasnije vidjeti u inženjerskom modulu. Nicole i njezina obitelj siđoše još dvije razine, onako kako je Glas tražio, a zatim produžiše oko kružnog bloka prema mjestu gdje ih je čekao njihov ‘autobus’. Zatvoreno vozilo bilo je udobno i jako osvijetljeno, ali iz njega nisu mogli ništa vidjeti za vrijeme jednoipolsatne vožnje kroz labirint tunela i prolaza. Konačno, autobus stane i poklopac se otvori.

„Krenite hodnikom lijevo” objasni im jedan drugi, sličan glas kada su svih opet bili na metaliziranom podu. „Nakon četiri stotine metara hodnik se račva u dvije staze. Krenite desno i zaustavite se ispred treće kvadratne oznake s lijeve strane. To su vrata vaših prostorija.”

Patrick je potrčao niz jedan od hodnika. „To je pogrešan hodnik” opomene glas bez ikakve promjene u tonu. „Vratite se na početak i krenite hodnikom lijevo.

Na putu od pristaništa do stana nije bilo ničega za vidjeti. Sljedećih mjeseci mnogo puta će propješačiti tu udaljenost, bilo da odlaze u vježbaonicu ili na testove u inženjerski modul, i nikada neće vidjeti ništa drugo osim zidove i strop, kao i četvrtaste oznake koje su predstavljale vrata. Mjesto je očito bilo brižljivo nadzirano. I Nicole i Richard su od početka sa sigurnošću osjećali da su, barem neki, možda i mnogi, apartmani u ovom području zauzeti, ali nikada nisu vidjeli nikog od tih Drugih u hodnicima.

Nakon što su pronašli vrata svog apartmana i ušli na njih, Nicole i njezina obitelj svukoše posebnu odjeću u predvorju i odložiše je u ormare napravljene za tu svrhu. Dok su čekali da se unutrašnja vrata otvore, djeca su radoznalo zurila kroz prozor u ostala dva loptasta modula. Nekoliko minuta kasnije prvi put su ugledali unutrašnjost svog novog doma.

Bili su oduševljeni. U usporedbi s razmjerno skromnim uvjetima u kojima su živjeli u Rami, obiteljski apartman u Čvorištu bijaše pravi raj. Svako dijete je imalo svoju sobu. Michael je imao svoje odaje na jednom kraju jedinice; Richardova i Nicoleina spavaća soba, upotpunjena čak i krevetom kraljevskih veličina, nalazila se na suprotnom kraju apartmana, odmah do ulaznog predsoblja. Sve u svemu, tu su bile čak četiri kupaonice, plus kuhinja, blagovaonica, pa čak i dječja soba za igranje. Namještaj u svakoj sobi bio je iznenađujuće odgovarajući i vrlo ukusno dizajniran. Stan je imao više od četiri stotine četvornog metara životnog prostora.

Čak su i odrasli bili začuđeni. „Kako su, zaboga, mogli sve ovo napraviti?” upitala je Nicole Richarda te prve noći podalje od ušiju razdragane djece.

Richard se zbunjeno osvrtao oko njih. „Mogu samo nagađati” odgovorio je, „da su na neki način neki ili sve naši postupci u Rami bili nadzirani i slani ovamo u Čvorištu. Vjerojatno su, također, imali pristup našoj bazi podataka i iz nje izvukli elemente koji se odnose na naš način života.” Richard se nasmiješi. „I naravno, čak i ovdje, ako imaju vrlo osjetljive prijamnike, mogli bi hvatati televizijske signale sa Zemlje. Nije li neugodno pomišljati da smo predstavljeni na tako...”

„Dobro došli” prekine jedan drugi glas, jednak onom ranijem, Richardovu misao. Opet je izgledalo da zvuk dolazi iz svih pravaca. „Nadamo se da je sve u vašem apartmanu zadovoljavajuće. Ako nije, molimo vas, recite nam. Nismo u stanju odgovarati na sve što svatko od vas kaže u svakom trenutku. Zato je uveden jednostavan sustav komuniciranja. Na vašem kuhinjskom pultu nalazi se jedna bijela tipka. Smatrat ćemo da je sve što neki pojedinac kaže, nakon pritiskanja te tipke, upućeno nama. Kada završite svoju poruku, opet pritisnite istu tipku. Na taj način...”

„Ja imam prije svega jedno pitanje” Katie upadne u tom trenutku. Odjurila je u kuhinju i pritisnula tipku. „Samo mi recite tko ste vi uopće?”

Odgovor je uslijedio poslije stanke od oko jedne sekunde. „Mi smo kolektivna inteligencija koja upravlja Čvorištem. Tu smo da vam pomognemo, da vam učinimo boravak udobnijim i da vam osiguravamo sve bitne stvari za život. Također ćemo, s vremena na vrijeme, tražiti od vas da obavljate neke zadatke koji će nam pomoći da vas bolje razumijemo...”

Nicole nije više mogla vidjeti šatl koji je u početku pratila pogledom. U stvari, toliko je duboko uronila u sjećanja na njihov dolazak u Čvorište, da je privremeno zaboravila na pridošlice. Sada kada se vratila u sadašnje vrijeme, u oku svoje svijesti vidjela je skupinu čudnih stvorenja koja se iskrcavaju na platformi i sa začuđenošću slušaju glas koji im se obraća na njihovom materinjem jeziku. Iskustvo čuda mora da je univerzalno, pomislila je, pripada svim svjesnim kemikalijama.

Podigla je oči s obližnjeg vidokruga i usmjerila ih na upravni modul u daljini. Što li se tamo događa? – pitala se Nicole. Mi, ubogi stvorovi, motamo se tamo-amo između modula za stanovanje i inženjerskog modula. Čini se da su sve naše djelatnosti logično usmjeravane. Ali od koga? I zbog čega? Zašto je netko doveo sva ova bića na taj umjetni svijet?

Nicole nije imala odgovor na ova bezbrojna pitanja. Kao i obično, to je izazvalo snažan osjećaj vlastite beznačajnosti. Istog trenutka poželjela je vratiti se unutra i zagrliti jedno od svoje djece. Nasmijala se samoj sebi. Obje slike su istinski pokazatelji našeg položaja u svemiru, pomislila je. U isti tren smo očajnički važni svojoj djeci i apsolutno ništa u velikom poretku stvari. Potrebna je golema mudrost da bi se vidjelo da ne postoji nesklad između toga dvoga.

3.

Doručak je bio prava gozba. Naručili su gozbu kod izuzetnih kuhara koji su pripremali hranu za njih. Tvorci njihovog apartmana pružili su im izbor pećnica i puni hladnjak, u slučaju da žele sami pripremati svoja jela od sirovog materijala. Međutim, stranci (ili roboti) kuhari bili su toliko dobri i tako brzo naučeni, da Nicole i njezina obitelj gotovo nikad nisu sami pripremali jela – jednostavno bi pritisnuli onu bijelu tipku i naručili.

„Želim palačinke ovog jutra“, objavila je Katie u kuhinji. „I ja, i ja” doda njezina sjena Patrick.

„Koju vrstu palačinki?” upitao je glas. „Imamo četiri različita tipa u memoriji. Od heljde, od maslaca...”

„Od maslaca” prekine ga Katie. „Ukupno tri obroka.” Okrznula je pogledom svog malog brata. „Ipak, četiri.”

„S maslacem i sa sirupom od javora” poviče Patrick. „Četiri obroka palačinki s maslacem i sirupom od javora“, reče glas. „Je li to sve?”

„Jedan sok od jabuka i jedan od naranča” dodala je Katie nakon što se posavjetovala s Patrickom.

„Šest minuta i osamnaest sekundi” reče glas.

Kad je hrana bila gotova, obitelj se okupila oko okruglog stola u kuhinji. Najmlađa djeca opisala su Nicole što su radila za vrijeme njezinog izbivanja. Patrick je bio posebno ponosan na svoj osobni rekord u trčanju na pedeset metara koji je postigao u vježbaonici. Benjy je s naporom izbrojao do deset, na što su svi zapljeskali. Tek što su završili doručak i počeli raspremati stol, oglasilo se zvono na vratima.

Odrasli se zagledaše, a Richard pođe do kontrolne konzole gdje je uključio video monitor. Ispred njihovih vrata stajao je Orao.

„Nadam se da nije u pitanju još jedan test” reče spontano Patrick.

„Ne... ne, sumnjam” odgovori Nicole, krećući prema ulazu. „Vjerojatno je navratio da nam da rezultate posljednjih pokusa.”

Nicole duboko udahne zrak prije no što je otvorila vrata. Bez obzira na to koliko se puta suočila s Orlom, razina njezinog adrenalina uvijek je skakala u njegovoj nazočnosti. Zašto? Plašilo ju je njegovo zastrašujuće znanje? Ili njegova moć nad njima? Ili jednostavno zbunjujuća činjenica da takvo biće postoji?

Orao ju je pozdravio s izrazom lica koji je ona protumačila kao osmijeh. „Mogu li ući?” reče on ugodnim glasom. „Želio bih porazgovarati s vama, s vašim suprugom i gospodinom O’Tooleom.”

Nicole je zurila u njega (ili u „to”, bljesne joj u svijesti) kao što je uvijek činila. Bio je vrlo visok, možda dva metra i dvadeset pet centimetara, i oblikovan kao ljudsko biće od vrata nadolje. Ruke i torzo su mu, međutim, bili prekriveni malim, isprepletenim, tamnosivim perjem – osim četiri prsta na svakoj ruci koja su bila krem bijele boje i bez perja. Ispod pojasa, površina Orlovog tijela bila je boje mesa, ali je po sjaju vanjskog sloja bilo očito da nije poduzet nikakav pokušaj da se imitira prava ljudska koža. Ispod struka nije bilo dlaka, vidljivih zglobova i genitalija. Stopala nisu imala prste. Pri hodu su se u predjelu koljena pojavljivale bore koje bi nestajala kada bi mirno stajao.

Lice mu je bilo hipnotičko. Imao je dva krupna plava oka s obje strane strčećeg sivog kljuna. Kad je govorio, kljun se otvarao, a njegov savršeni engleski dolazio je iz jedne vrste elektronske glasovne kutije na bazi njegovog vrata. Perje na vrhu glave bilo je bijelo i u oštroj suprotnosti s tamnosivom bojom lica, vrata i leđa. Lice je bilo slabo i tek mjestimično pokriveno perjem.

„Mogu li ući?” ponovi Orao ljubazno kada je vidio da se Nicole ne miče nekoliko sekundi.

„Naravno...naravno” odgovori ona, sklanjajući se s vrata. „Oprostite... Nisam vas tako dugo vidjela.”

„Dobro jutro, gospodine Wakefield, gospodine O’Toole. Zdravo, djeco” reče Orao dok je ulazio u dnevnu sobu.

Patrick i Benjy se odmaknuše od njega. Od sve djece jedino Katie i mala Ellie nisu se uopće bojali.

„Dobro jutro” uzvrati Richard. „Što možemo danas učiniti za vas?” upitao je. Orao nikada nije dolazio u posjet zbog druženja. Uvijek je morao postojati neki razlog.

„Kao što sam spomenuo vašoj supruzi na vratima” odgovori Orao, „nužno je da razgovaram s vas troje odraslih. Može li se Simona pobrinuti za ostalu djecu dok mi popričamo oko sat vremena?”

Nicole je već počela gurati djecu prema sobi za igranje kada je Orao zaustavi u tome. „To neće biti nužno” reče on. „Mogu koristiti cijeli apartman. Nas četvoro ćemo prijeći u dvoranu za sastanke s one strane hodnika.”

Ah, oh, odmah sijevne Nicole kroz glavu. Ovo je nešto veliko... nikada ranije nismo ostavljali djecu samu u stanu.

Iznenada je osjetila veliku zabrinutost za njihovu sigurnost. „Oprostite, gospodine Orle” reče ona. „Hoće li djeca biti u redu ovdje? Mislim, neće primiti nikakvog naročitog posjetitelja ili nešto u tom smislu...”

„Ne, gospođo Wakefield” odgovori Orao mirnim tonom. „Dajem vam svoju riječ da se ništa neće dogoditi vašoj djeci.”

Vani, u predvorju, kada je troje odraslih počelo navlačiti svoja svemirska odijela, Orao ih zaustavi. „To vam neće biti potrebno” reče on. „Prošle noći smo preuredili ovaj dio sektora. Hermetički smo zatvorili hodnik odmah iza raskršća i pretvorili cijelo ovo područje u habitat podoban za zemaljski život. Moći ćete koristiti dvoranu za sastanke bez ikakve posebne odjeće.

Orao je počeo govoriti čim su sjeli u prostranu dvoranu s druge strane predvorja. „Od našeg prvog susreta često ste mi postavljali pitanja o tome što vi radite ovdje, a ja vam nisam pružio izravne odgovore. Sada, kada je posljednji u nizu testova prilikom spavanja završen – uspješno, mogu reći – opunomoćen sam obavijestiti vas o sljedećoj fazi vaše zadaće”

„Također, dopušteno mi je reći vam nešto i o sebi. Kao što ste već naslutili, ja nisam živo biće – barem ne po vašoj definiciji.” Orao se nasmije. „Mene je stvorila inteligencija koja vlada Čvorištem da surađujem s vama na osjetljivim pitanjima. Naša prva promatranja vašeg ponašanja pokazala su da imate odbojnost prema komuniciranju s bestjelesnim glasovima. Već je bilo odlučeno da se napravim ja ili nešto slično, kao poslanik za vašu obitelj, kada ste vi, gospodine Wakefield, zamalo prouzročili ozbiljnu zbrku u ovom sektoru pokušavši nenajavljeno i neovlašteno posjetiti upravni modul. Moja pojava u to vrijeme imala je cilj da se onemogući daljnje nepoželjno ponašanje.“

„Mi smo sada ušli” nastavi Orao nakon nekoliko trenutaka stanke, „u najvažnije razdoblje vašeg boravka ovdje. Svemirski brod koji vi nazivate Rama nalazi se u hangaru gdje je na generalnom remontu i nekim prepravkama. Vi, ljudska bića, sada ćete sudjelovati u tom postupku preuređenja zato što će se neki od vas vratiti s Ramom u solarni sustav iz kojeg potječete.”

I Richard i Nicole ga htjedoše prekinuti. „Dopustite mi prvo da završim” reče Orao. „Vrlo smo pažljivo pripremili moj govor kako bi pokrio sva vaša predvidiva pitanja.”

Strani čovjek-ptica prijeđe pogledom preko sve troje ljudi za stolom prije nego što je nastavio u nešto sporijem ritmu. „Obratite pozornost na to da nisam rekao da ćete se vratiti na Zemlju. Ako naš osnovni plan uspije, oni koji se vraćaju doći će u dodir s drugim ljudskim bićima u vašem solarnom sustavu, ali ne na vašem matičnom planetu. Samo ako bi se dogodila odstupanja u odnosu na osnovni plan, vi biste se doista vratili na Zemlju.

Obratite, također, pozornost da se samo neki od vas vraćaju. Gospođo Wakefield” Orao se obrati izravno Nicole, „vi sigurno opet putujete s Ramom. Ovo je jedna od odluka koje su već donijete. No, dopustit ćemo vama i vašoj obitelji da odlučite tko će vam se pridružiti na putovanju. Možete ići sami ako želite, ostavljajući sve ostale ovdje u Čvorištu, ili možete povesti neke sa sobom. Međutim, ne možete povesti sve na putovanje s Ramom. Najmanje jedan reproduktivni par mora ostati ovdje u Čvorištu – da osiguramo određene podatke za našu enciklopediju u malo vjerojatnom slučaju da povratak u vaš solarni sustav ne bude uspješan.

„Osnovna namjena Čvorišta je da katalogizira oblike života u ovom dijelu Galaktike. Vrste koji putuju svemirom imaju najviši prioritet – i u opisu naših zadataka stoji da treba skupiti što veću količinu podataka o svakom svemirskom putniku koga sretnemo. Da bismo obavili ovaj zadatak, razrađivali smo, tijekom više stotina tisuća godina vašeg vremena, metodu prikupljanja tih podataka koja minimalizira vjerojatnost kataklizmičkog narušavanja evolucijskog toka tih svemirskih putnika i istodobno maksimalizira vjerojatnost dobivanja važnih podataka o njima.

Naš osnovni pristup uključuje slanje promatračkih svemirskih letjelica na zadatke izviđanja, s nadom da će namamiti svemirske putnike unutra kako bi oni zatim bili identificirani i fenotipizirani. Isti brod kasnije se opet šalje na isto mjesto, prvo da bi proširio stupanj komunikacije i na kraju da bi uhvatio reprezentativne primjerke vrste svemirskih putnika kako bismo ih mogli dugotrajnije i detaljnije promatrati u uvjetima po našem izboru.”

Orao je zastao. Nicolein um i srce grozničavo su radili. Imala je toliko pitanja. Zašto je baš ona izabrana za povratak? Hoće li moći vidjeti Genevieve? I što je Orao, zapravo, mislio kada je upotrijebio riječ „uhvatiti” – shvaća li on da se ta riječ obično tumači u neprijateljskom smislu? Zašto...

„Mislim da sam shvatio najveći dio onoga što ste rekli” prozbori najprije Richard, „ali ste izostavili određene ključne informacije. Zašto prikupljate sve te podatke o vrstama koje putuju svemirom?”

Orao se nasmiješi. „U hijerarhiji naših informacija postoje tri osnovne razine. Pristup nekom pojedincu ili nekoj vrsti svakoj od razina dopušten je ili zabranjen na temelju niza ustanovljenih kriterija. Zahvaljujući mojim ranijim izvještajima, dali smo vam, kao predstavnicima vaše vrste, za početak razinu II. Pripišite vlastitoj inteligenciji to što vaše ranije pitanje zahtjeva odgovor koji je klasificiran kao razina III.

„Je li cijelo ovo mudrijanje treba značiti da nam uskraćujete odgovor?” upita Richard, nervozno se smiješeći.

Orao kimne.

„Hoćete li nam reći zašto se baš od mene traži da pođem na putovanje natrag?” upita konačno Nicole.

„Ima više razloga za to” odgovori Orao. „Prvo, vjerujemo da ste fizički najspremniji za povratno putovanje. Naši podaci, također, nagovještavaju da će vaše superiorne vještine komuniciranja biti dragocjene nakon što se obavi etapa zarobljavanja u okviru planiranog zadatka. Ima i drugih stvari, ali dvije spomenute su najvažnije.

„Kada krećemo?” upita Richard.

„Ne zna se još sigurno. Trenutak djelomično zavisi i od vas. Kada se čvrsto ustanovi datum polaska, obavijestit ćemo vas. Mogu vam, ipak, reći da će to gotovo sigurno biti za manje od vaša četiri mjeseca.”

Vrlo skoro krećemo, pomisli Nicole. I barem dvoje od nas mora ostati ovdje. Ali tko...

„Bilo koji reproduktivni par može ostati u Čvorištu?” upita sada Michael, slijedeći isti uzorak razmišljanja kao i Nicole.

„Zamalo, gospodine O’Toole” odgovori Orao. Na primjer, najmlađa djevojčica Ellie ne bi bila prihvatljiva s vama kao s partnerom – možda vas ne bismo mogli održati na životu ili u stanju plodnosti dok ona ne dostigne seksualnu zrelost – ali bilo koja druga kombinacija posve odgovara. Moramo imati visoku vjerojatnost uspješnog proizvodnje zdravih potomaka.”

„Zašto?” upita Nicole.

„Postoji vrlo mala, ali ipak određena vjerojatnost da vaš zadatak neće biti uspješno proveden i da će par koji ostaje u Čvorištu biti jedina ljudska bića koje ćemo moći promatrati. Kao svemirski putnici-početnici, koji su dostigli tu razinu u razvoju bez uobičajene pomoći, vi ste nam posebno zanimljivi.”

Ovaj razgovor mogao je trajati beskrajno. Međutim, nakon još nekoliko pitanja, Orao naglo ustane i izjavi da je njegovo sudjelovanje u razgovoru završeno. Savjetovao je ljude da što prije riješe pitanje ‘izdvajanja’, kako je on to nazvao, jer je namjeravao odmah započeti rad s onim članovima obitelji koji će se vratiti u svoj solarni sustav. Njihov će zadatak biti da mu pomognu napraviti ‘zemaljski modul unutar Rame’. Bez ikakvog dodatnog objašnjenje, napustio je zatim prostoriju.

Troje odraslih se složilo da najmanje jedan dan djeci ne govore najvažnije pojedinosti iz susreta s Orlom, barem dok ne dobiju priliku da porazmisle i porazgovaraju između sebe. Te noći, kada su djeca otišla na spavanje, Nicole, Richard i Michael su u pola glasa razgovarali u dnevnoj sobi apartmana.

Nicole je otvorila razgovor, priznajući osjećaj ljutnje i nemoći. Unatoč činjenici da je Orao bio vrlo ljubazan cijelo vrijeme, rekla je, on im je u biti zapovjedio da sudjeluju u misiji povratka. I kako bi oni mogli to odbiti? Čitava obitelj potpuno je ovisna o Orlu – ili barem inteligenciji koju on predstavlja – kada je njezin opstanak u pitanju. Nije izrečena nijedna prijetnja, ali prijetnja i nije bila potrebna. Nisu imali nikakav izbor već da se pokore Orlovim uputama.

Ali tko da od obitelji ostane u Čvorištu, Nicole se glasno upitala. Michael je rekao da je apsolutno nužno da najmanje jedan odrastao čovjek ostane u Čvorištu. Njegov argument zvučao je uvjerljivo. Bilo koje od dvoje djece, pa čak i Simona i Patrick, pod ovim okolnostima neće imati nikakvih izgleda za sreću bez pomoći, iskustva i mudrosti odrasle osobe. Michael se odmah zatim dobrovoljno ponudio da ostane u Čvorištu, govoreći da je ionako malo vjerojatno da bi preživio put povratka.

Sve troje se složilo da je inteligencija Čvorišta očito odlučila da ljudi prespavaju najveći dio puta natrag do Sunčevog sustava. Kakva bi inače bila svrha svih ovih testova sa spavanjem? Nicole se nije sviđala pomisao da djeca propuste kritično razvojno razdoblje u svojim životima. Predložila je da se ona vrati sama, ostavljajući sve druge članove obitelji u Čvorištu. Napokon, kao da bi djeca mogla imati „normalan” život na Zemlji poslije takvog putovanja.

„Ako smo pravilno protumačili Orla” reče ona,” svatko tko se vrati konačno će završiti kao putnik u Rami na njezinom putu prema nekoj drugoj točki u Galaktici.”

„Ne znamo to pouzdano” primijeti Richard. „S druge strane, tko god ostane, gotovo je sigurno osuđen da nikada ne vidi nijedno drugo ljudsko biće osim članova obitelji.” Richard je dodao da je on namjeravao krenuti na put povratka pod bilo kakvim uvjetima, ne samo kao Nicolein suputnik, već, također, da bi doživio tu pustolovinu.

Trio nije mogao postići konačan dogovor glede djece te prve večeri razgovora, ali je čvrsto odlučio što će učiniti odrasli. Michael O’Toole će ostati u Čvorištu. Nicole i Richard će krenuti na povratni put u Sunčev sustav.

U krevetu, poslije sastanka, Nicole nije dugo mogla zaspati. Svijest joj je neprestano vrtjela po različitim mogućnostima. Bila je sigurna da će Simona biti bolja majka od Katie. Osim toga, Simona i ujak Michael se izvanredno slažu, a Katie se neće razdvajati od svog oca. Ali tko ostaje da se spari jednoga dana sa Simonom? Bi li to trebao biti Benjy, koji ludo voli svoju sestru, ali koji nikada neće moći sudjelovati u inteligentnom razgovoru?

Nicole se meškoljila u krevetu i vrtjela satima. Istini za volju, nije joj se sviđao nijedan izbor. Vrlo dobro je shvaćala izvor svog nemira. Kako god da se stvar rasplete, opet će se morati razdvojiti, vjerojatno zauvijek, od barem nekoliko članova obitelji koje voli. Dok je ležala u krevetu usred noći, duhovi i bol od razdvajanja iz prošlosti opet su se vratili. Srce ju je boljelo dok je zamišljala razdvajanje koje će zbiti za nekoliko mjeseci. Slike njezine majke, oca i Genevieve udarale su po strunama njezinog srca. Možda je to ono što život je, razmišljala je u svojoj privremenoj utučenosti. Beskrajan niz bolnih razdvajanja.

4.

„Majko, oče, probudite se. Želim s vama razgovarati.”

Nicole je sanjala. Hodala je kroz šumu iza njihove obiteljske vile u Beauvoisu. Bilo je proljeće i cvijeće je izgledalo veličanstveno. Prošlo je nekoliko sekundi prije no što je shvatila da Simona sjedi na njihovom krevetu.

Richard se pridigne i poljubi kćer u čelo. „Što je, draga?” upitao je.

„Stric Michael i ja smo zajedno molili jutros i mogu vam reći da je on bio vrlo tužan.” Simonine vedre oči polako su prelazile s jednog roditelja na drugog. „Ispričao mi je sve o vašem jučerašnjem razgovoru s Orlom.”

Nicole se naglo uspravi u krevetu, a Simona produži: „Imala sam cijeli sat da pažljivo porazmislim o svemu. Znam da sam samo trinaestogodišnja djevojčica, ali vjerujem da imam rješenje za to... ovaj... pitanje izbora, rješenje koje će sve u obitelji usrećiti.”

„Moja draga Simona” prekine je Nicole, pružajući ruku prema svojoj kćeri, „nisi ti odgovorna za rješavanje...”

„Ne, majko” upadne joj u riječ Simona na svoj ljupki način. „Molim te, poslušaj me. Moje rješenje podrazumijeva nešto što nitko od vas odraslih nije čak ni uzeo u razmatranje. To je moglo doći samo s moje strane. I to je očito najbolji plan za sve nas.

Sad i Richard nabra obrve. „O čemu govoriš?” upitao je. Simona duboko udahne. „Želim ostati u Čvorištu sa stricom Michaelom. Postat ću njegova žena, tako da ćemo nas dvoje biti Orlov ‘reproduktivni pari Nitko drugi ne mora ostati, ali bismo Michael i ja bili sretni da zadržimo Benjyja s nama.”

„Štooo?” vikne Richard. Bio je zgranut. „Stricu Michaelu je sedamdeset jedna godina! Ti nemaš još ni četrnaest.

To je protivno zdravom razumu, smiješno...” Iznenada je zašutio.

Zrela, mlada žena, kako je to tog trena pomislila njezina majka, samo se nasmiješi: „Protivnije zdravom razumu od Orla?” uzvratila je. „Smješnije od činjenice da smo prevalili osam svjetlosnih godina od Zemlje zbog sastanka s ovim divovskim trokutom inteligencije koji će sada neke od nas poslati u suprotnom smjeru?”

Nicole je promatrala Simonu sa strahopoštovanjem i divljenjem. Šutjela je i samo je pružila ruke i čvrsto je zagrlila. Oči joj se obliše suzama. „U redu je, majko” reče Simona kada je zagrljaj popustio. „Nakon što se oporavite od prvog šoka, shvatit ćete da je ovo što predlažem daleko najbolje rješenje. Ako ti i otac krenete na put natrag – a mislim da bi tako trebalo biti – onda ili Katie ili ja trebamo ovdje u Čvorištu ostati zbog sparivanja s Patrickom, Benjyjem ili stricem Michaelom. Jedina kombinacija koja je genetski opravdana je Katie ili ja sa stricem Michaelom. Razmotrila sam sve mogućnosti. Michael i ja smo vrlo bliski. Dijelimo istu religiju. Ako ostanemo i vjenčamo se, svatko od ostale djece ima slobodu izbora. Oni mogu ostati ovdje s nama ili se vratiti u Sunčev sustav s tobom i tatom.”

Simona položi ruku na očevo rame. „Tata, znam da će ovo na mnogo načina biti teže za tebe nego za mamu. Još nisam spomenula svoju zamisao stricu Michaelu. On me ni u kojem slučaju nije naveo na nju. Ako mi ti i majka ne date blagoslov, onda od toga nema ništa. Michaelu će biti teško prihvatiti takav brak čak i ako vi nemate ništa protiv”

Richard zavrti glavom. „Čudesna si ti, Simona.” Zagrlio ju je. „Molim te, dopusti nam da malo razmislimo o svemu. Obećaj mi da nećeš nikome prozboriti ni riječ o tome dok majka i ja ne dobijemo priliku da razgovaramo.”

„Obećavam” uzvrati Simona. „Mnogo vam hvala. Volim vas” dodala je kada je već bila na vratima njihove spavaće sobe.

Okrenula se i pošla niz osvijetljeni hodnik. Njezina duga crna kosa dosezala je gotovo do pojasa. Postala si žena, pomisli Nicole, promatrajući Simonin graciozan hod. I ne samo u fizičkom smislu. Mnogo si zrelija od nekog tvojih godina. Nicole je zamislila Michaela i Simonu kao muža i ženu i bila je iznenađena kada u tome nije pronašla ništa neprihvatljivo. Uzevši sve u obzir, reče Nicole u sebi, shvaćajući da će Michael O’Toole, kada prebrodi prve otpore, biti vrlo sretan čovjek, tvoja je ideja možda najmanje nezadovoljavajuća u našoj teškoj situaciji.

Simona nije odustala od svoje namjere ni kad se Michael oštro usprotivio onome što je nazvao ‘predloženim mučeništvom’. Objasnila mu je da je njena udaja za njega jedino moguće rješenje, znajući da su Katie i on, prema zajedničkoj procjeni, nespojive ličnosti, te da je u svakom slučaju Katie još djevojčica, najmanje dvije i pol godine udaljena od spolne zrelosti. Bi li on više volio da se ona uda za svoju polubraću i počini incest? Ne, ne, odgovorio je.

Michael je popustio kada je u vidio da nema drugog prihvatljivog rješenja i da ni Richard ni Nicole nisu stavili nijednu ozbiljnu primjedbu na račun toga braka. Richard je, doduše navukao na svoj pristanak frazu ‘pod ovim neobičnim okolnostima’, ali Michael je mogao reći da je Simonin otac barem djelomično prihvatio zamisao da se njegova trinaestogodišnja kćerka udaje za čovjeka koji bi joj po godinama mogao biti djed.

Do kraja tog tjedna odlučeno je, uz sudjelovanje djece, da će Katie, Patrick i mala Ellie krenuti put Sunčevog sustava s Richardom i Nicole. Patricku nije bilo po volji da se odvaja od oca, ali Michael O’Toole je na blag način objasnio svom šestogodišnjem sinu da će vjerojatno imati „zanimljiviji i bogatiji” život ako ostane s većim dijelom obitelji. Preostao je Benjy. Tom dječaku, starom osam godina, ali mentalno ekvivalentnom prosječnom trogodišnjaku, rečeno je da je dobrodošao kako na Rami tako i u Čvorištu. On je jedva mogao shvatiti što će se dogoditi s obitelji i sigurno nije mogao brzo donijeti jednu takvu odluku. Ta odluka ga je plašila i zbunjivala; postao je prilično rastrojen i pao je u duboku potištenost. Zato je obitelj odložila razgovor o Benjyjevoj sudbini na neodređeno vrijeme.

„Odlazimo na dan i pol, možda dva” reče Orao Michaelu i djeci. „Rama se pregrađuje u našim postrojenjima udaljenima oko deset tisuća kilometara odavde.”

„Ali i ja želim ići” reče Katie razdražljivo. „Osim toga, imam neke dobre ideje za zemaljski modul.”

„Uključit ćemo te u kasnije faze postupka” Richard je uvjeravao Katie. „Dizajnerski centar je odmah ovdje pokraj nas, u dvorani za sastanke.”

Richard i Nicole se konačno pozdrave s obitelji i pridruže se Orlu u hodniku. Obukli su svoja specijalna odijela i prešli u zajednički prostor sektora. Nicole je primijetila da je Richard uzbuđen. „Ti doista voliš pustolovine, zar ne, dragi?” reče ona.

On potvrdno kimne. „Mislim da je Goethe rekao da sve što ljudsko biće želi može biti podijeljeno u četiri vrste: ljubav, pustolovina, moć i slava. Naše ličnosti su oblikovane prema tome koliko od svake vrste želimo. Što se mene tiče, pustolovina je oduvijek bila broj jedan.”

Nicole je bila zamišljena dok su s Orlom ulazili u vozilo. Poklopac se zaklopi iznad njih, tako da opet nisu ništa mogli vidjeti na svom putu do transportnog centra. Pustolovina je i meni vrlo važna, pomisli Nicole. No dok sam bila mlada djevojka, slava je zauzimala najviše mjesto. Nasmiješila se. Ali sada je to, nema sumnje, ljubav... bilo bi nam dosadno kada se ne bismo mijenjali.

Putovali su šatlom, istim onakvim koji ih je bio dovezao u Čvorište. Orao je sjedio naprijed, a Richard i Nicole iza. Prizor kuglastih modula, transportnih hodnika i cjelokupnog osvijetljenog trokuta iza njih bijaše veličanstven.

Letjeli su u smjeru Siriusa, dominantnog nebeskog tijela u prostoru koji je okruživao Čvorište. Velika, mlada, bijela zvijezda sjala je u daljini. Izgledala je približno jednako velika kao njihovo matično Sunce promatrano s udaljenosti asteroidnog pojasa.

„Zašto se izabrali baš ovo mjesto za Čvorište?” upita Richard Orla poslije sat vremena leta.

„Što želite time reći?” odgovori ovaj pitanjem.

„Zašto baš ovdje, u Siriusovom sustavu, a ne na nekom drugom mjestu?”

Orao se nasmije. „Ova lokacija je samo privremena” reče. „Selimo se čim Rama poleti.”

Richard je bio zbunjen. „Želite reći da cijelo Čvorište putuje?“ Okrenuo se i pogledao prema trokutu koji je sve slabije svijetlio u daljini. „Gdje mu je pogon?”

„Svaki modul ima svoj pogon, ali on se koriste samo u izvanrednim, hitnim slučajevima. Prijevoz između privremenih lokacija obavlja se pomoću sredstava koje vi nazivate tegljači – oni se pričvršćuju za hvatišta na bokovima sfera i daju potrebne vektore brzine.”

Nicole pomisli na Michaela i Simonu i zabrine se. „A kamo će Čvorište otići?” upita.

„To još u ovom trenutku nije točno određeno” odgovori Orao neodređeno.” U svakom slučaju, uvijek je posri jedi stohastička funkcija, već prema tome kako različite djelatnosti napreduju.” Zastao je na tren, a onda nastavio: „Čim se naš posao na određenom mjestu obavi, cijeli sklop – Čvorište, Hangar i Pristanište – premješta se na drugo područje koje nas zanima.”

Richard i Nicole se šuteći zagledaše na zadnjem sjedalu. Imali su poteškoća shvatiti veličine o kojima im je Orao govorio. Cijelo Čvorište se kreće! Teško je bilo povjerovati u to. Richard odluči promijeniti predmet razgovora.

„Kakva je vaša definicija vrste koja zna putovati svemirom?” upitao je Orla.

„Ona koja je uspjela da, bilo samostalno ili putem robotskih surogata, izađe iz osjetljive atmosfere svog matičnog planeta. Ako taj planet nema atmosferu, ili ako vrsta uopće nema matični planet, onda je definicija znatno složenija.”

„Želite reći da postoje inteligentna stvorenja koja su se razvila u vakuumu? Kako je to moguće?”

„Vi ste jedan atmosferski šovinist” odgovori Orao. „Kao i sva bića, ograničavate načine u kojima se život može razviti na sredinu sličnu vašoj.”

„Koliko vrsta svemirskih putnika ima u našoj Galaktici?” upita Richard nešto kasnije.

„To je jedan od ciljeva našeg projekta – da točno odgovorimo na to pitanje. Sjetite se, ima više od sto milijarda zvijezda u Mliječnom Putu. Otprilike svaka četvrta zvijezda ima planetni sustav. Ako je samo jedna od svakih milijun zvijezda s planetima dom nekoj vrsti svemirskih putnika, to znači da imamo dvadeset pet tisuća vrsta svemirskih putnika samo u našoj Galaktici.”

Orao se okrene u sjedalu i pogleda Richarda i Nicole. „Procijenjeni broj svemirskih putnika u ovoj Galaktici, kao i gustoća svemirskih putnika u bilo kojoj određenoj zoni, spada u informacije treće razine. Ali mogu vam reći jednu stvar. Postoje zone životne gustoće u ovoj Galaktici u kojima je prosječan broj svemirskih putnika veći od jedan na tisuću zvijezda.”

„To je zaprepašćujuće” reče Richard uzbuđeno. „To znači da je lokalno evolucijsko čudo na čijem vrhu smo mi zapravo uobičajena pojava u svemiru. Mi smo, doduše, jedinstveni, jer proces čiji smo mi rezultat nigdje se više ne može potpuno jednako točno ponovi. Ali značajka koja je istinski posebna za našu vrstu, naime naša sposobnost da oblikujemo vlastiti svijet te shvatimo i njega i gdje se uklapamo u cjelokupni poredak stvari, tu sposobnost vjerojatno dijele i tisuće drugih vrsta! Jer bez te sposobnosti oni ne bi mogli postati svemirski putnici.”

Nicole je bila šokirana. Prisjetila se sličnog trenutka, prije mnogo godina kada se našla s Richardom u fotografskoj sobi u jazbini oktopauka na Rami. Tada se trudila shvatiti golemost svemira putem pojma informacijskog sadržaja. Sada je ponovno uviđala da čitava zbirka ljudskog znanja, sve što je i jedan član ljudske vrste ikada naučio ili doživio, nije više od jednog zrna pijeska na ogromnoj plaži koja predstavlja sve što je ikad bilo poznato svim razumnim bićima u svemiru.

5.

Šatl se zaustavio na nekoliko stotina kilometara od Hangara. Postrojenje je imalo neobičan oblik. Bilo je potpuno ravno na dnu, ali sa zaobljenim stranama i vrhom. Sve tri tvornice u Hangaru – po jedna na svakom kraju i treća u sredini – gledano izvana podsjećale su na geodetske kupole. Uzdizale su se šezdeset, možda sedamdeset, kilometara iznad baze građevine. Između tvornica je krov bio znatno niži, samo desetak kilometara iznad ravne površine, tako da je ukupan izgled Hangara bio nešto poput trogrbe deve, ako je takav stvor ikada postojao.

Orao, Nicole i Richard zaustavili su se da bi promatrali brod oblika morske zvijezde koja je, po Orlovim riječima, bila već preuređena i sada spremna za sljedeće putovanje. Morska zvijezda se pojavila iz lijeve grbe, a onda se taj brod, malen u usporedbi s Hangarom ili Ramom, ali ipak desetak kilometara dug od središta do kraja kraka, počeo vrtjeti čim se odmaknuo od Hangara. Dok je šatl čekao zaustavljen nekih petnaest kilometara dalje, morska zvijezda je povećala brzinu vrtnje na desetak okretaja u minuti. Istog trenutka kada se brzina vrtnje ustalila, morska zvijezda je jurnula munjevitom brzinom.

„Ostaje, dakle, samo Rama iz ovog kompleta” reče Orao. „Divovski kotač koji je bio prvi u vašem redu na Pristaništu otišao je prije četiri mjeseca. Na njemu su obavljeni samo neki sitni popravci.”

Richard je poželio postaviti jedno pitanje, ali se suzdržao. Već je tijekom leta od Čvorišta shvatio da je Orao spreman dati im dobrovoljno sve informacije za koje je imao dopuštenje da ih otkrije. „Rama je bio pravi izazov” nastavi Orao. „I još nismo sigurni kada će posao biti završen.”

Šatl se približio desnoj kupoli Hangara i svjetla se počeše paliti na prednjoj strani kupole, na mjestu koje odgovara brojki „pet” na uri. Poslije pažljivijeg razgledanja, Richard i Nicole opaziše da su se jedna mala vrata otvorila. „Bit će vam potrebna vaša odijela” reče Orao. „Bio bi veliki inženjerijski podvig – sagraditi ovako ogromno mjesto s promjenjivim uvjetima sredine.”

Nicole i Richard su se odijevali dok je šatl pristajao uz sidrište vrlo slično onom u njihovom transportnom centru.

„Možete li me dobro čuti?” upita Orao, provjeravajući komunikacijski sustav.

„Roger” odgovori Richard iz svoje kacige. On i Nicole se pogledaše i nasmijaše, prisjetivši se svojih astronautskih dana na Newtonu.

Orao ih povede duž dugačkog i širokog hodnika. Na kraju su skrenuli desno kroz jedna vrata i izbili na široki plato, deset kilometara iznad tvorničkog poda koji je bio veći od bilo čega što se dalo zamisliti. Nicole osjeti kako joj klecaju koljena dok je netremice gledala u divovski prostor. Unatoč bestežinskom stanju, valovi vrtoglavice zahvatiše i Richarda i Nicole. Oboje su se okrenuli u istom trenutku. Pogledali su se jedno drugo, pokušavajući shvatiti ono što su upravo gledali.

„Dobar vidik, zar ne” primijeti Orao.

Kakvo kolosalno podcjenjivanje, pomisli Nicole. Vrlo sporo, opet je spustila oči na prizor koji je izazivao strahopoštovanje. Ovog puta držala se s obje ruke za ogradu da ne izgubi ravnotežu.

Tvornica ispod njih sadržavala je kompletan sjeverni poluvaljak Rame, od pristanišnog kraja gdje su spustili Newton i ušli unutra, pa sve do kraja Središnje ravnice na obalama Cilindričnog mora. Nije bilo nikakvog mora i nikakvog ramanskog grada u New Yorku, ali je zato u ovoj jednoj zatvorenoj tvornici bilo isto onoliko nekretnina koliko u čitavoj američkoj državi Rhode Island.

Krater i zdjela sjevernog kraja Rame još su bili nedirnuti, uključujući tu i vanjsku školjku. Ovi segmenti Rame prostirali su se desno od Richarda, Nicole i Orla, točnije iza njih s obzirom na to da su oni stajali na platformi. Ispred njih, na ogradi je bilo montirano desetak teleskopa, svaki s različitom žarišnom daljinom, kroz koje su njih troje mogli vidjeti poznate im ljestvice i stube, nalik na tri rebra kišobrana, kao i trideset tisuća stuba za spuštanje (ili penjanje) do Središnje ravnice Rame.

Ostatak sjevernog poluvaljka bijaše rastavljen i otvoren. Ležao je ispod njih u dijelovima koji nisu bili neposredno povezani sa zdjelom ili međusobno, ali su ipak u odnosu na susjedne sektore stajali u pravilnom poretku. Svaki dio je, po gruboj procjeni, imao između šest do osam četvornih kilometara, a rubovi su im se, zbog njihove zakrivljenosti, jasno uzdizali od poda.

„Lakše je obaviti grube radove na dijelovima” objasni Orao. „Jednom kada sklopimo cilindar, teže je unijeti ili iznijeti svu opremu.”

Richard i Nicole su mogli kroz teleskope vidjeti užurbanu aktivnost na dva različita područja Središnje ravnice. Nisu bili u stanju ni započeti brojanje mnoštva robota koji su se kretali tamo-amo u tvornici ispod njih, niti su u mnogim slučajevima mogli točno otkriti što se dolje uopće radi. Bio je to inženjerski pothvat takvog opsega da o njemu ljudska bića nisu mogla ni sanjati.

„Doveo sam vas prvo ovamo da biste dobili cjelovitu sliku radova, reče Orao. „Kasnije ćemo otići dolje, gdje ćete moći vidjeti više pojedinosti.”

Richard i Nicole su ga gledali sa zaprepaštenjem. Orao se nasmije i nastavi. „Ako pažljivo pogledate i u svijesti sklopite sve dijelove, shvatit ćete da su dva velika područja Središnje ravnice, jedan blizu Cilindričnog mora i drugi koji je pokrivao prostor gotovo do kraja stubišta, potpuno uklonjeni. Tu se odigravaju svi novi građevinski radovi. Između ta dva prostora Rama izgleda točno onako kako je izgledala kada ste je vi napustili. Ovdje je primijenjeno opće načelo inženjerskog posla – mijenjamo samo ona područja koja će biti korištena u našoj sljedećoj misiji.”

Richard zasja od uzbuđenja. „Govorite li nam to da se ovaj svemirski brod koristi stalno iznova:? I da se za svaku misiju izvode samo nužne izmjene?

Orao kimne.

„Onda je onaj konglomerat nebodera koji smo zvali New York mogao biti sagrađen za neku mnogo raniju zadaću i jednostavno ostavljen tamo zato što nikakva izmjena nije bila potrebna?”

Orao nije rekao ništa kao odgovor na Richardovo retoričko pitanje. Pokazivao je na sjeverni predio Središnje ravnice. „Tamo će biti vaš habitat. Upravo smo završili infrastrukturu, ono što biste vi nazvali ‘korisnim prostorom! uključujući vodu, električnu struju, kanalizaciju i vrhunsku kontrolu uvjeta sredine. Ima još mogućnosti za promjene. Zbog toga smo vas i doveli ovamo.”

„Što je ona sićušna kupolasta zgrada južno od raščišćenog područja?” upita Richard. Njega je još zbunjivala pomisao da je New York bio prošlost, ostatak s nekog ranijeg Raminog putovanja.

„To je kontrolni centar” odgovori Orao. „Oprema koja upravlja vašim habitatom bit će smještena ondje. Obično je kontrolni centar skriven ispod prostora za stanovanje u školjki Rame, ali u vašem slučaju konstruktori su ga odlučili postaviti na Ravnicu.”

„Kakvo je to prostrano područje tamo?” reče Nicole, pokazujući raščišćeno područje sjeverno od mjesta gdje bi trebalo biti Cilindrično more vrate li Rami raniji izgled.

„Nije mi dopušteno reći vam čemu to treba poslužiti” odgovori Orao. „U stvari, iznenađen sam što mi je uopće dopušteno pokazati vam da to postoji. Obično naši putnici povratnici ne znaju ništa o svojstvima svog vozila izvan vlastitog habitata. Osnovni plan, zapravo, podrazumijeva da svaka vrsta ostane unutar svog modula.”

„Pogledaj onaj toranj ili kulu u središtu” obrati se Nicole Richardu, skrećući njegovu pozornost na drugo područje. „Vjerojatno je najmanje dva kilometra visok.“

„Oblikovan je kao torus. Šuplji u središtu.”

Mogli su vidjeti da su radovi na vanjskim zidovima onoga što je vjerojatno predstavljalo neki drugi habitat već dobrano poodmakli. Ništa od unutrašnjosti nije bilo vidljivo.

„Možete li nam dati makar nagovještaj o tome tko ili što će živjeti ondje? upita Nicole.

„Pođimo” reče Orao oštro tresući glavom. „Vrijeme je da se spustimo.”

Richard i Nicole nerado se odvojiše od svojih teleskopa, baciše još jedan pogled na opći izgled svog habitata (koji ni izdaleka nije bio u završnoj fazi izgradnje kao onaj drugi) i krenuše za Orlom natrag u hodnik. Poslije pet minuta hoda stigli su do onoga za što im je Orao rekao da je dizalo.

„Morate se vrlo pažljivo zakopčati u ova sjedala” reče njihov vodič. „Ovo je prilično divlja vožnja.”

Ubrzanje u dizalu bilo je silovito. Za manje od dvije minute započelo je usporavanje koje je bilo jednako naglo. Stigli su na pod tvornice. „Ova stvar putuje brzinom od tri stotine kilometara na sat?” upita Richard nakon što je brzo izračunao u glavi.

„Ako ne žuri” odgovori Orao.

Richard i Nicole slijedili su ga do poda tvornice. Bila je neizmjerna. U mnogo toga djelovala je dojmljivije i od samog Rame, jer je gotovo polovica gigantskog svemirskog broda ležala na podu oko njih. Oboje su se sjetili neodoljivih osjećaja koja su ih obuzimala dok su se vozili stolicama-dizalima u Rami i gledali preko Cilindričnog mora prema tajanstvenim rogovima u Južnom polu. Ti osjećaji strahopoštovanja i užasnutosti uskrsnuše, a sada su bili čak i pojačani dok su promatrali radove oko i iznad njih u tvornici.

Iz dizala su izašli u prizemlju, odmah izvan jednog dijela njihovog habitata. Ispred njih je ležala školjka Rame. Proračunavali su njezinu debljinu hodajući od izlaza iz dizala. „Debela je oko dvije stotine metara” reče Richard Nicole, odgovarajući na pitanje koje ih je golicalo od prvih dana na Rami.

„Što će biti ispod našeg habitata, u školjci?” upita Nicole. Orao podigne tri od svoja četiri prsta, dajući na znanje da su opet tražili podatak iz razine III. Oba ljudska bića se nasmijaše.

„Hoćete li i vi s nama?” upita Nicole Orla nekoliko sekundi kasnije.

„Natrag u vaš Sunčev sustav?... Ne, ne mogu” odgovori on. „Ali priznajem da bi to bilo zanimljivo.”

Orao ih odvede do jednog područja u kojem je sve brujalo od rada. Nekoliko desetaka robota radilo je na velikoj valjkastoj strukturi visokoj oko šezdeset metara. „Ovo je glavna jedinica za recikliranje tekućine” reče Orao. „Sve tekućine koje odlaze u odvodne cijevi i kanalizaciju u vašem habitatu na kraju dolaze ovamo. Pročišćena voda crpi se natrag u koloniju, a ostatak kemikalija se zadržava za druge moguće upotrebe. Ova jedinica bit će zapečaćena i neprobojna. Tu je primijenjena tehnologija koja je daleko iznad vaše razine razvoja.”

Orao ih je zatim poveo uz ljestvice koje su vodile u sam habitat. Bilo je to iscrpljujuće razgledavanje. U svakom sektoru Orao ih je upoznao s glavnim elementima tog posebnog dijela, a onda je, bez ikakvog predaha, naredio jednom robotu da ih preveze do sljedećeg, susjednog sektora.

„Što točno želite da mi ovdje napravimo?” upita Nicole poslije nekoliko sati, baš kada se Orao spremao da ih povede u obilazak još jednog dijela njihove buduće kuće.

„Ništa posebno” odgovori Orao. „Ovo će biti vaš jedini posjet samom Rami. Željeli smo da dobijete dojam veličine vašeg habitata, da se upoznate sa cijelim dizajnom. U modulu stanovanja imamo model jedan prema dvije tisuće – sav ostali naš rad bit će obavljen tamo.” Pogledao je Richarda i Nicole. „Možemo krenuti odavde kad god vam je volja.”

Nicole je sjela na jednu sivu metalnu kutiju i gledala oko sebe. Broj i raznolikost robota su bili takvi da joj se zavrti u glavi. Bila je zbunjena od trenutka kada su izašli na onaj balkon tvornice, a sada je bila potpuno ukočena. Pružila je ruku Richardu.

„Znam da bi trebalo proučavati ovo što vidim, ali ništa više od toga nema smisla. Potpuno sam zasićena.”

„I ja” prizna Richard. „Nikada ne bih pomislio da postoji nešto što je dojmljivije i veličanstvenije od Rame, ali ova tvornica to sigurno je.”

„Jesi li se upitao, budući da smo sada ovdje” reče Nicole, „kako je tek morala izgledati tvornica koja je napravila ovo mjesto? Ili, zamisli montažnu liniju za sklapanja Čvorišta.” Richard se nasmije. „Mogli bismo na taj način ići beskrajno unatrag. Ako je Čvorište tek stroj, kao što izgleda da je, onda je ona stroj višeg reda od Rame. Rama je vjerojatno konstruiran ovdje. Njime, nagađam, upravlja Čvorište. Ali tko je stvorio i tko upravlja Čvorištem? Je li to bilo neko stvorenje poput nas, proizvod biološke evolucije? I postoji li to stvorenje još uvijek, u nekom smislu koji mi možemo razumjeti, ili je postalo entitet neke druge vrste, zadovoljan time da dopusti nastavak svog utjecaja kroz postojanje ovih nevjerojatnih strojeva koje je stvorilo.”

Richard sjedne pokraj svoje žene. „Ovo je previše čak i za mene. Mislim da mi je dosta... Pođimo natrag djeci.” Nicole se nagne i poljubi ga. „Ti si vrlo pametan čovjek, Richarde Wakefield” reče ona. „Znaš da je to jedan od razloga zašto te volim.”

Jedan veliki robot koji je podsjećao na vilicu kotrljao se prema njima noseći neke metalne ploče. Richard još jednom zavrti glavom u nevjerici. „Hvala ti, draga” reče poslije kraćeg šutnje. „Znaš da i ja tebe volim.”

Zajedno su ustali i dali znak Orlu da su spremni za polazak.

Sljedeće noći, ležeći u krevetu, Richard i Nicole bijahu i dalje budni, premda je prošlo trideset minuta otkako su vodili ljubav. „Što je, dragi?” upita Nicole. „Nešto nije u redu?“

„Danas sam imao još jednu magličastu fazu” reče Richard. „Trajala je gotovo tri sata.”

Nicole se uspravi i sjedne. „Jesi li sada sasvim u redu? Da donesem skener i pogledam mogu li što vidjeti iz tvoje biometrije?”

„Ne” odgovori Richard, odmahujući glavom. „Moje magle nikada nisu bile zabilježene na tvojoj aparaturi. Ali ova me je doista uznemirila. Shvatio sam koliko sam onesposobljen za vrijeme dok to traje. Jedva uopće uspijevam funkcionirati, a još manje sam sposoban pomoći tebi ili djeci u kakvom kritičnom trenutku. Plaše me.“

„Sjećaš li se što je prouzrokovalo današnju?“

„Nesumnjivo. Kao i uvijek. Razmišljao sam o našem izletu u Hangar, a naročito o onom drugom habitatu. Nehotice sam se počeo prisjećati nekolikih nepovezanih prizora iz svoje odiseje, a onda se odjednom spustila magla. I to potpuna. Nisam siguran da bih i tebe uspio prepoznati tijekom prvih pet minuta njezina trajanja.”

„Žao mi je, dragi” reče Nicole.

„Imam osjećaj kao da netko nadzire moje misli. A kada dosegnem određene dijelove pamćenja, tada dolazi bam! Dobivam neku vrstu upozorenja.”

Richard i Nicole su šutjeli gotovo minutu.

„Kada zatvorim oči” reče Nicole, „još vidim sve one robote kako jurcaju po unutrašnjosti Rame.”

I ja.

„Pa ipak, i dalje teško mogu povjerovati da je to bio stvarni prizor, a ne nešto što sam sanjala ili vidjela u kinu.” Nicole se nasmiješi. „Živjeli smo nevjerojatan život ovih posljednjih četrnaest godina, zar ne?”

„Točno” reče Richard, okrenuvši se na stranu u svoj uobičajeni položaj za spavanje. „A tko zna? Možda je najzanimljiviji dio tek pred nama.”

6.

Holografski model Novog Edena bio je projiciran u središtu velike dvorane za sastanke u omjeru jedan prema dvije tisuće. Planirani zemaljski habitat unutar Rame zauzimao je prostor od sto šezdeset četvornih kilometara u Središnjoj ravnici, počevši odmah od točke nasuprot podnožja dugačkog Sjevernog stubišta. Njegov zatvoreni prostor bio bi dug dvadeset kilometara u pravcu koji bi pratio obod valjka, osam kilometara širok u pravcu usporednom s osi Rame i osam kilometara visok od poda kolonije pa prema osi.

Model Novog Edena u modulu stanovanja koji su Orao, Richard i Nicole koristili u svom dizajnerskom radu bio je po dimenzijama zgodniji za rukovanje. Lako se smještao u jednu poveću prostoriju, a holografske projekcije olakšavale su dizajnerima kretanje kroz različite strukture i između njih. Izmjene su obavljane korištenjem potprograma dodanih kompjuteru koje aktivira glas Orla.

„Opet smo se predomislili” reče Nicole, započevši treću maratonsku raspravu s Orlom tako što je crnim „farom” zaokružila zgusnuti skup zgrada u središtu kolonije. „Sada smatramo da nije dobro da sve bude na jednom mjestu i da sjedimo jedni drugima na glavi. Richard i ja mislimo da je mnogo prikladnije ako bismo rasporedili prostor za boravak i male prodavaonice u četiri zasebna sela na kutovima pravokutnika. Samo bi se zgrade za zajedničko korištenje u koloniji nalazile u središnjem kompleksu.”

„Naravno, naša nova postavka potpuno će promijeniti prometni tok o kojem smo jučer raspravljali” doda Richard, „kao i koordinate određivanja mjesta za parkove, Šervudsku šumu, Shakespeareovo jezero i planinu Olimp. No, svi prvobitno dogovoreni elementi mogu se i dalje smjestiti u naš sadašnji nacrt za Novi Eden – evo, pogledajte ovaj crtež i moći ćete vidjeti gdje smo sve premjestili.” Učinilo se da će se Orlu pojaviti grimasa na licu dok je netremice promatrao svoje ljudske pomoćnike. Sekundu kasnije bacio je pogled na kartu u Richardovoj elektronskoj bilježnici. „Nadam se da će ovo biti posljednja krupna izmjena” prokomentirao je. „Nema napretka u radu ako svaki put kada se sretnemo ispočetka krećemo s potpuno novim nacrtom.”

„Žao nam je” reče Nicole. „Ali bilo nam je potrebno malo više vremena da shvatimo veličinu našeg zadatka. Sada nam je jasno da stvaramo dugoročno stanište za najmanje dvije tisuće ljudskih bića – moramo imati nešto vremena ako hoćemo da sve bude u najboljem redu.“

„Vidim da ste opet povećali broj velikih zgrada u središnjem kompleksu” reče Orao. „Kakva je svrha ove zgrade iza knjižnice i auditorija?”

„To je zgrada za šport i rekreaciju” odgovori Nicole. „Imat će atletsku stazu, igrališta, nogometni teren, teniske terene, teretanu i plivački bazen – kao i dovoljno mjesta za sjedenje u svakom prostoru gdje bi se poželjeli okupiti svi stanovnici. Richard i ja smatramo da će atletika biti vrlo važna u Novom Edenu, uzevši u obzir činjenicu da će većinu rutinskih poslova obavljati bioti.”

„Također ste proširili veličine bolnice i škola...”

„Bili smo previše konzervativni u našem prvobitnom rješenju prostora” prekine ga Richard. „Nismo ostavili dovoljno nenamjenskog prostora u prizemlju za aktivnosti koje još sada ne možemo odrediti.”

Prva dva sastanka o nacrtu Novog Edena trajala su po deset sati. Richard i Nicole bili su u prvi tren zadivljeni brzinom kojom je Orao prevodio njihove opaske u sasvim određene građevinske upute. Do trećeg sastanka više ih nije iznenađivala brzina i točnost njegovih sinteza. Ali ih je zato strani biot redovito iznenađivao izražavanjem živog zanimanja za neke kulturne pojedinosti. Na primjer, nadugačko i naširoko ih je ispitivao o nazivu koje su ljudi dali svojoj novoj koloniji. Kada mu je Nicole objasnila da je od bitne važnosti da habitat nosi neki određeni naziv, Orao ju je upitao za značenje i značaj naziva ‘Novi Eden!

„Čitava obitelj je cijelu jednu večer raspravljala o nazivu habitata” objasni Richard, „i bilo je mnogo dobrih prijedloga, od kojih je većina potjecala iz povijesti i književnosti naše vrste. Utopia bijaše vodeći kandidat. Zatim, Arcadia, Elysium, Concordia i Beauvois također su ozbiljno razmatrani. Ali na kraju smo došli do zaključka da je Novi Eden najbolji izbor.”

„Vidite” doda Nicole, „mitski Eden bio je početak, ishodište onoga što zovemo našom modernom zapadnom kulturom. Bio je to bujan, nevin raj; po predaji, opremio ga je posebno za čovjeka svemoćni Bog koji je stvorio i sve ostalo u svemiru. Prvi Eden bijaše bogat oblicima života, ali bez ikakve tehnologije.

Novi Eden je isto tako početak. Ali u gotovo svakom drugom pogledu on predstavlja suprotnost drevnom vrtu. Novi Eden je tehnološko čudo bez ijednog drugog oblika života, barem u prvo vrijeme, osim nekoliko ljudi.”

Nakon što je opći plan kolonije bio dovršen, ostalo je još na stotine pojedinosti o kojima je valjalo donijeti odluku. Katie i Patricku je palo u zadatak da osmisle okolne parkove za svako od četiri sela. Iako nijedno od njih nikada nije vidjelo vlat trave, pravi cvijet ili visoko stablo, gledali su mnogo filmova i vidjeli mnogo fotografija. Oni su napravili četiri ukusna nacrta za dva i pol hektara otvorenog prostora, zajedničke vrtove i mirna šetališta u svakom selu.

„Ali gdje da nabavimo travu? I cvijeće?” upita Katie Orla.

„Donijet će ih ljudi sa Zemlje” odgovori Orao.

„Kako će znati što trebaju ponijeti sa sobom?”

„Mi ćemo im reći.”

Opet je Katie bila ta koja je primijetila da nacrtu nedostaje jedan ključni element, onaj što je igrao glavnu ulogu u pričama pred spavanje koje joj je majka kazivala dok je bila mala djevojčica.

„Nikada nisam vidjela zoološki vrt” reče ona. „Možemo li imati jedan u Novom Edenu?”

Orao je izmijenio osnovni plan za vrijeme sljedeće seanse posvećene nacrtu kako bi uključio jedan mali zoološki vrt na rubu Šervudske šume.

Richard je radio s Orlom na većini tehničkih pojedinosti u Novom Edenu. Nicoleino posebno područje bio je smještaj ljudi. Orao je prvobitno predložio jednu vrstu kuće sa standardnim kompletom namještaja za sve domove u koloniji. Nicole se glasno nasmijala na to. „Vidi se da niste dovoljno naučili o našoj vrsti” reče ona. „Ljudskim bićima neophodna je raznovrsnost. Inače ih ubije dosada. Ako napravimo sve kuće iste, oni će ih odmah početi mijenjati.”

Kako im je vrijeme bilo ograničeno (Orlovi zahtjevi za pružanje informacija prisiljavali su Richarda i Nicole da rade deset do dvanaest sati dnevno – Michael i Simona su brinuli o djeci i bili time sretni), Nicole se opredijelila za osam osnovnih nacrta kuća i četiri varijacije njihovog uređivanja i opremanja. Sve u svemu, došla je do trideset dva različita oblika uvjeta stanovanja. Varirajući vanjski izgled zgrada u svakom od četiri sela (pojedinosti je razradila s Richardom poslije nekoliko korisnih razgovora s Michaelom O’Tooleom, povjesničarom umjetnosti), Nicole je naposljetku postigla cilj, stvorivši nacrt za svakodnevni život koji nije bio ni jednoličan ni ružan.

Richard i Orao su se vrlo brzo sporazumjeli oko sustava prijevoza i komunikacije u Novom Edenu, kako vanjskog tako i unutrašnjeg. Bilo je više poteškoća s kontrolom cjelokupne sredine i s nacrtima biota. Orlov prvobitni plan, na kojem se temeljila infrastruktura za održavane Novog Edena, pretpostavljao je dvanaest sati svjetlosti i isto toliko sati tame svakog dana. Razdoblja svjetlosti, oblaka i kiše trebala su biti redovna i predvidiva. Nije bila zamišljena promjena temperature kao funkcije mjesta i vremena.

Kada je Richard zatražio uvođenje godišnjih doba i veću varijabilnost svih klimatskih parametara, Orao je naglasio da bi dopuštanje takvih ‘značajnih varijacija’ u ogromnoj količini zraka u habitatu zahtijevalo nužnost korištenja daleko ‘kritičnijih proračunavanja od onih koja su prvobitno odobrena za stvaranje infrastrukture. Orao je, također, naznačio da bi glavni algoritmi kontrole morali biti prerađeni i opet provjereni, što bi kao posljedicu imalo odlaganje polaska. Nicole je podržala Richarda po pitanju vremena i godišnjih doba, objašnjavajući Orlu da je istinsko ljudsko ponašanje (‘koje vi i inteligencija Čvorišta očito želite promatrati’) sigurno ovisno i o klimatskim elementima.

Na kraju je postignut kompromis. Dužina dana i noći tijekom cijele godine odgovarat će položaju na trideset stupnjeva geografske širine na Zemlji. Klimi u Novom Edenu bit će dopušteno da se prirodno razvija u okviru određenih granica, pri čemu će master kontrolor stupati u djelovanje samo onda kada uvjeti dođu do ruba ‘planiranog raspona’. Prema tome, temperatura, vjetar i oborine moći će slobodno kolebati unutar podnošljivih okvira. Orao je, međutim, ostao nepopustljiv kod dva zahtjeva. Neće biti munja niti leda. Ako bi se i jedan od ova dva uvjeta (a oba bi zahtijevala uključivanje ‘novih složenosti’ u njegov model proračunavanja) približio ostvarenju, čak i ako bi se pri tom svi ostali parametri zadržali u okviru planiranog raspona, kontrolni sustav bi automatski reagirao i regulirao vremenske prilike.

U početku je Orao namjeravao zadržati neke vrste biota koji su bili u sastavu prethodne dvije misije Rame. I Richard i Nicole su, međutim, naglasili da ramanski bioti, posebno oni poput stonoga, bogomoljki, rakova i pauka, nikako nisu prikladni.

„Astronauti koji su boravili dva puta na Rami” objasni mu Nicole, „ne mogu se smatrati prosječnim ljudskim bićima. Daleko od toga, u stvari. Mi smo bili posebno trenirani da izlazimo nakraj sa složenim strojevima – pa ipak su poneki od nas doživjeli šokove u susretu s nekim od vaših biota. Obični ljudi, koji će vjerojatno biti glavnina stanovnika Novog Edena neće se osjećati ugodno u društvu vaših bizarnih mehaničkih tvorevina koje lutaju uokolo po njihovom životnom prostoru.

Poslije nekoliko sati rasprave Orao se složio da promijeni izgled biotske ekipe za održavanje čistoće i reda u Novom Edenu. Na primjer, smeće bi sakupljali roboti nalik na tipične kamione gradske čistoće na Zemlji – jedino što u njima ne bi bilo vozača. Konstrukcijske radove, kada se za to ukaže potreba, obavljali bi roboti čiji bi oblici odgovarali vozilima koja obavljaju slične poslove na Zemlji. Na taj način ti čudni strojevi bili bi izgledom bliski kolonistima, a njihovi ksenofobični strahovi znatno ublaženi.

„A što ćemo s obavljanjem rutinskih zadataka, svakodnevnih aktivnosti?” upita Orao pri kraju jednog od dugih sastanaka. „Pomišljali smo da upotrijebimo čovjekolike biote, s prikladnim glasovima, i to značajan broj njih, kako bismo oslobodili vaše koloniste svih tegobnih poslova. Proveli smo dosta vremena u usavršavanju tih modela otkako ste vi došli.”

Richardu se sviđala pomisao da ima robote pomoćnike, ali Nicole je bila sumnjičava. „Nužno je” reče ona, „da ti čovjekoliki biotu budu potpuno prepoznatljivi. Ne bi se smjelo dogoditi da bilo tko, pa čak ni malo dijete, pogreškom zamijeni jednog od njih s pravim ljudskim bićem.” Richard se nasmije. „Previše si čitala znanstvenu fantastiku” rekao je.

„Ali to je ozbiljan problem” pobuni se Nicole. „Sasvim lako mogu zamisliti savršene čovjekolike biote napravljene ovdje u Čvorištu. Nije riječ o onim praznim imitacijama koje smo viđali u Rami. Ljudi bi bili prestrašeni ako ne bi mogli razlikovati čovjeka od stroja.”

„Onda ćemo ograničiti broj varijacija” dosjeti se Orao. „A lako će se prepoznavati po osnovnoj funkciji. Zadovoljava li to vaše zahtjeve? Bila bi šteta ne iskoristiti pogodnost naše napredne tehnologije.”

„Tako bi moglo” složi se Nicole, „pod uvjetom da se organizira kratko predstavljanje tih različitih tipova kako bismo se svi lakše navikli na njih. Moramo neizostavno spriječiti da ne dođe do pogrešaka u identifikaciji.”

Poslije više tjedana pojačanih napora, većina ključnih odluka o nacrtu donesena je i teško breme konačno je spalo s Richardovih i Nicoleinih leđa. Sad su se mogli koliko-toliko vratiti normalnom životu s djecom i Michaelom. Jedne večeri Orao je svratio i obavijestio obitelj da je Novi Eden ušao u završnu fazu provjere. U tijeku je bilo ispitivanje sposobnosti novih algoritama da nadziru cijeli prostor, uzimajući u obzir širok raspon mogućih uvjeta.

„Odlučili smo” reče Orao, „postaviti uređaje za razmjenu plina, ili URP, na sva mjesta – u Šervudsku šumu, parkove, duž obala jezera i na padine one planine – gdje će rasti biljke koje će stići sa Zemlje. URP djeluje poput biljaka, upijaju ugljični dioksid i proizvode kisik, a ekvivalentan im je i u kvantitativnom smislu. On sprečava nagomilavanje ugljičnog dioksida u atmosferi, koji bi, na duži rok, oslabio učinkovitost klimatskih algoritama. Da bi URP funkcionirao, potrebna je određena količina energije, tako da smo morali donekle smanjiti energiju predviđenu za rane dane kolonije. Međutim, kada se biljke posade i prolistaju, URP će se moći ukloniti i energije će biti u izobilju za sve razumne namjene.”

„U redu, gospodine Orle” reče Katie kada je ovaj završio. „Ono što svi želimo znati je kada se kreće.”

„Htio sam vam to reći na Božić” odgovori Orao, a sitno mreškanje koje se moglo protumačiti kao osmijeh pojavi se u kutu njegovih usta, „a do tada ima još dva dana.”

„Recite nam sada, oh, molim vas, gospodine Orle” zavapi Patrick.

„Pa... dobro” odgovori njihov strani partner. „Naš rok za dovršenje Rame u Hangaru je 11. siječnja po vašem računanju. Ukrcavamo vas dva dana kasnije, dakle, 13. siječnja ujutro, i odmah krećete.”

Pa to su samo tri tjedna, pomisli Nicole, osjećajući kako joj srce jače udara sa spoznajom da se trenutak njihovog odlaska približava. Još mora toliko toga obaviti. Pogled joj je otputovao preko sobe do mjesta gdje su Michael i Simona sjedili jedno pokraj drugog na kauču. Između ostalog, moja lijepa kćeri, moram pripremiti tvoje vjenčanje.

„To znači da ćemo se mi vjenčati na tvoj rođendan, mama” reče Simona. „Stalno smo pričali da ćemo svečanost održati tjedan dana prije odlaska ostatka obitelji.”

Suze su se pojavile u Nicoleinim očima. Sagnula je glavu da je djeca ne bi vidjela. Nisam spremna još reći zbogom, pomisli Nicole. Ne mogu podnijeti pomisao da više nikada neću vidjeti Simonu.

Nicole je odlučila napustiti zajedničku igru obitelji koja se odigravala u dnevnoj sobi. Kao izgovor je navela da mora za Orla pripremiti još neke detalje u vezi nacrta Novog Edena, na koje je Orao čekao, ali je zapravo očajnički žudjela da nekoliko trenutaka bude sama kako bi smislila što sve treba učiniti u posljednja tri tjedna svog života u Čvorištu. Tijekom večere razmišljala je o mnoštvu stvari koje je trebalo obaviti. Bila je na rubu panike. Nicole se bojala da nema dovoljno vremena, ili da će zaboraviti nešto naročito bitno. Tek kada je napravila detaljan popis preostalih zadataka, zajedno s rasporedom sati za njihovo izvršenje, malo se opustila. Nije to bio nemoguć zadatak.

Jedno od pitanja koje je unijela u svoju elektronsku bilježnicu, i to velikim slovima, bilo je BENJY?? Dok je sjedila na rubu kreveta razmišljajući o svom starijem retardiranom sinu i korila se što se ranije nije pozabavila tim problemom, začula je glasno kucanje na otvorenim vratima. Bio je to začuđujući stjecaj okolnosti.

„Ma...ma” reče Benjy vrlo polako uz svoj širok, bezazlen osmijeh, „mogu li razgovarati s tobom?” Zamislio se za trenutak. „Sada?” doda.

„Naravno, dragi” odgovori Nicole. „Uđi i sjedni pokraj mene na krevet.”

Benjy priđe majci i toplo je zagrli. Oborio je pogled i progovorio, zamuckujući. Vidjelo se da se u njemu odvija žestoka emocionalna bitka. „Ti i Richard i druga dje...ca uskoro odla...zite na vrlo dugo vrijeme” reče on.

„Tako je” odgovori Nicole, nastojeći izgledati veselo.

„Ta...ta i Simona ostaju ovdje i vjenčat...će se?”

Ovo je bilo više od pitanja. Benjy je uzdigao glavu, očekujući da Nicole potvrdi njegov stav. Kada je klimnula glavom, suze mu istog trena grunuše na oči, a lice mu se izobliči. „A što s Benjyjem?” reče on. „Što će se do...go...diti s Benjyjem?”

Nicole mu stavi glavu na svoje rame i zaplače zajedno s njim. Cijelo tijelo joj se treslo od jecaja. Sada je Nicole već bila bijesna na sebe što je toliko odugovlačila. Znao je cijelo vrijeme, pomisli ona. Još od prvog razgovora. Čekao je. On misli da ga nitko ne želi.

„Imaš izbor, dragi” uspjela je izustiti Nicole kada se malo sabrala. „Voljeli bismo da pođeš s nama. A tvoj otac i Simona bili bi sretni ako odlučiš ostati s njima.”

Benjy je zurio u majku kao da joj ne vjeruje. Nicole polako ponovi svoju izjavu. „Govo...riš mi istinu?” upitao je. Nicole ga ohrabri kimanjem glavom.

Benjy se na trenutak nasmiješi, a onda odvrati pogled. Šutio je prilično dugo. „Ovdje neće biti ni...ko...ga da se igra” reče naposljetku, i dalje buljeći u zid. „A Simona će morati biti s ta...tom.”

Nicole je bila pod dojmom sažetosti kojom je Benjy iznosio svoja razmišljanja. Činilo se da iščekuje. „Onda pođi s nama” reče Nicole blago. „Stric Richard, Katie, Patrick, Ellie i ja – svi te silno volimo i želimo da si s nama.” Benjy se okrene i zagleda se u majku. Svježe suze tekle su mu niz obraze. „Poći ću s vama, ma...ma” reče on i položi glavu na njezino rame.

On je odavno donio odluku, pomisli Nicole, privijajući Benjyja uz sebe. Pametniji je nego što mislimo. Došao je samo zbog toga da provjeri želimo li ga.

7.

...i, Gospode, daj mi snage da usrećim ovu divnu mladu djevojku koju uzimam za ženu. Dopusti nam da podijelimo Tvoj dar ljubavi i dopusti nam da zajedno rastemo u našem spoznavanju Tebe... Tražim ove stvari u ime Tvog sina, koga si Ti poslao na Zemlju da prenese Tvoju ljubav i izliječi nas od naših grijeha. Amen.”

Michael O’Toole, sedamdeset jednu godinu star, razdvoji dlanove i otvori oči. Sjedio je na klupi u svojoj spavaćoj sobi. Još samo dva sata, pomisli on, do vjenčanja sa Simonom. Michael prijeđe pogledom preko Kristove slike i male biste svetog Michaela od Siene koje su stajale ispred njega na stolu. A onda, kasnije večeras, poslije objeda koji je u isti tren vjenčana gozba za nas i rođendanska večera za Nicole, držat ću tog anđela u naručju. Nije mogao spriječiti nadolazak slijedeće misli. Gospode, molim Ti se, ne dopusti da je razočaram.

O’Toole otvori ladicu stola i izvadi malu Bibliju. Bila je to jedina prava knjiga koju je posjedovao. Sve ostalo štivo koje je čitao nalazilo se u obliku malih kocki podataka koje bi umetao u elektronsku bilježnicu. Ova Biblija imala je posebno značenje za njega. Bila je memento života koji je nekoć bio provodio na jednom planetu daleko odavde.

Tijekom njegovog dječaštva i adolescencije ta je Biblija svuda išla s njim. Čim je primio malu crnu knjigu u ruke, svijest mu preplaviše uspomene. Prva sjećanja sezala su u doba kada je bio još dječačić, šest ili sedam godina star. Otac je došao u njegovu spavaću sobu. Michael je igrao bejzbol na svom osobnom računalu i kao da je bio zatečen – uvijek bi se uznemirio kada bi ga njegov ozbiljni otac zatekao na igrici.

„Michael” reče mu otac, „Želim ti dati jedan dar. Tvoju vlastitu Bibliju. To je prava knjiga – jedna od onih koje čitaš listajući prstima stranice. Stavili smo tvoje ime na korice.”

Te noći stavio sam Bibliju pod jastuk, prisjećao se Michael. I ostala je tamo. Tijekom cijelog djetinjstva. Čak i za vrijeme srednje škole. Sjećao se podvaljivanja kada je njegov školski tim osvojio gradsko prvenstvo u bejzbolu i otišao u Springfiled na državni turnir. Michael je ponio Bibliju sa sobom, ali nije želio da je njegovi drugovi iz ekipe vide. Ne dolikuje srednjoškolskom atleti da nosi Bibliju, a mladi Michael O’Toole još nije bio dovoljno samosvjestan da bi prevladao strah od podsmijeha svojih sudrugova. Zato je napravio posebnu pregradu za Bibliju u torbi za sportsku opremu i tamo smjestio knjigu, stavivši je prethodno u nepromočivu omotnicu. U hotelskoj sobi u Springfieldu pričekao je da mu cimer ode na kupanje, a onda je izvadio Bibliju iz skrovišta i stavio je ispod jastuka.

O’Toole zavrti glavom, vraćajući se u sadašnjost, i otvori prvu stranicu Biblije. Divan rukopis riječi „miljokaz” pojavi se pri vrhu tog lista. Ispod toga bijaše ispisano svega osam redova, kronika najznačajnijih događaja u njegovom životu.

13.07.67. Oženio Kathleen Murphy u Bostonu, Massachusetts

30.01.69. Rođenje sina Thomasa Murphyja O’Toolea, u Bostonu

13.04.70. Rođenje kćeri Colleen Gavin O’Toole, u Bostonu

27.12.71. Rođenje sina Stephena Malloya O’Toolea, u Bostonu

14.02.92. Smrt Thomasa Murpyja O’Toolea u Pasadeni, Kalifornija

Michaelove oči zaustaviše se ovdje, na smrti njegovog prvorođenog sina i brzo se ispuniše suzama. Živo se sjećao tog užasnog dana svetog Valentina prije mnogo godina. Izveo je Kathleen na večeru u divan restoran s morskom hranom u bostonskoj luci. Bili su pri kraju jela kada su prvi put čuli vijesti. „Oprostite što kasnim s desertom” ispričavao se mladić koji ih je služio. „Promatrao sam vijesti u baru. Upravo se dogodio razoran potres u južnoj Kaliforniji.”

Odmah ih je uhvatio strah. Tommy, njihov ponos i njihova radost, dobio je stipendiju za studij fizike na Caltechu. O’Tooleovi su ostavili jelo i odjurili u bar. Tamo su saznali da se potres dogodio u 17.45 po pacifičkom vremenu. Tektonska pukotina San Andréas aktivirala se blizu Cajon Passa i jadni ljudi, automobili, zgrade – sve u krugu od stotinu milja od epicentra bili su razbacani uokolo kao brodovi na moru za vrijeme orkana.

Michael i Kathleen slušali su vijesti cijele noći, naizmjenično se nadajući i strahujući, dok se polako ocrtavao 190 opseg najveće nacionalne nesreće u dvadeset drugom stoljeću. Potres je bio zastrašujućih 8,3 Richterove skale snage. Dvadeset milijuna ljudi ostalo je bez vode, struje, prijevoza i komunikacija. Petnaestak metara duboke pukotine u tlu progutale su čitave prodajne centre. Svi putovi su praktično postali neprohodni. Šteta je bila veća nego da je metropolsko područje Los Angelesa pogodilo nekoliko nuklearnih bombi.

Rano ujutro, još prije zore, Federalna uprava za hitne poslove objavila je telefonski broj zbog dobivanja informacija o nastradalima. Kathleen O’Toole javila je sve podatke koje je znala – adresu i telefonski broj Tommyjevog stana, ime i adresu meksičkog restorana gdje je radio za džeparac, kao i adresu i telefon njegove djevojke.

Čekali smo cijeli dan do večeri, sjećao se Michael. A onda je nazvala Cheryl. Nekako se uspjela dovesti do roditeljske kuće u Powayu.

„Restoran se srušio, gospodine O’Toole” rekla je Cheryl kroz suze. „A onda je izbio požar. Razgovarala sam s jednim od konobara, jedinim koji je preživio, jer se zatekao u vrtu kada je potres počeo. Tommy je radio u dijelu najbližem kuhinji...”

Michael O’Toole duboko uzdahne. Ovo je pogrešno, reče on samom sebi, boreći se da istisne bolna sjećanja na sinovljevu smrt iz svijesti. Ovo je pogrešno, ponovi on. Ovo je vrijeme za radost, a ne za tugu. Zbog Simone ne smijem sada misliti na Tommyja.

Zaklopio je Bibliju i obrisao oči. Ustao je od stola i otišao u kupaonicu. Prvo se polako i oprezno obrijao, a zatim je stao pod vrući tuš.

Petnaest minuta kasnije, kada je opet otvorio Bibliju, ovog puta s olovkom u ruci, Michael O’Toole je već otjerao demone sinovljeve smrti. Krasopisom je dodao nove redove na stranici miljokaza. Zatim se pažljivo zagledao u četiri svježe linije.

31.10.97. Rođenje unuka Matthewa Arnolda Rinaldija u Toledu, Ohio

27.08.06. Rođenje sina Benjamina Ryana O’Toolea, u Rami

07.03.08. Rođenje sina Patricka Erina O’Toolea, u Rami

06.01.14. Vjenčanje sa Simonom Tiassso Wakefield

Star si ti čovjek, O’Toolee, reče on samome sebi, promatrajući prorijeđenu sijedu kosu u zrcalu. Nekoliko minuta ranije sklopio je Bibliju i vratio se u kupaonicu da se još jednom počešlja. Prestar da bi se još jednom ženio. Pamtio je svoje prvo vjenčanje, prije četrdeset šest godina. Kosa mi je bila gusta i plava tada, prisjećao se. Kathleen je bila prelijepa. Služba je bila veličanstvena. Zaplakao sam od sreće istog trenutka kada sam je vidio u pobočnoj crkvenoj lađi.

Prizor s Kathleen u vjenčanoj haljini, pod ruku s ocem, pretopio se u jedno drugo sjećanje na nju, također obliveno suzama. U ovoj drugoj slici suze su pripadale njegovoj ženi. Sjedila je pokraj njega u obiteljskoj sobi u Cape Kennedyju kada je došao trenutak da se ukrca na let za NSZ-3 i pridruži posadi Newtona. „Budi pažljiv” rekla mu je u iznenađujuće emocionalnom oproštaju. Zagrlili su se. „Toliko sam ponosna na tebe, dragi” prošaptala mu je u uho. „I jako te volim.”

„Zato što te jako volim „ također je rekla Simona kada ju je Michael upitao želi li se doista, ali doista, udati za njega i ako da – zašto. Blaga slika Simone prodirala je u njegovu svijest dok je istodobno sjećanje na opraštanje s Kathleen lagano blijedjelo. Tako si nevina i bezazlena, Simona, razmišljao je Michael o svojoj mladoj budućoj ne vješti. Na Zemlji još ne bi počela ni izlaziti s dečkima. Još bi bila smatrana djevojčicom.

Trinaest godina provedenih u Rami bljesnuše kroz njegovu svijest u jednom trenu. Michael se najprije sjetio bitke za Simonino rođenje, uključujući tu i slavni trenutak kada je ona konačno zaplakala, a on je nježno položio na majčin trbuh. Sljedeća slika prikazivala je vrlo mladu Simonu, ozbiljnu djevojčicu od oko šest godina, kako predano proučava vjeronauk pod njegovim tutorstvom. U sljedećoj slici Simona je preskakala konopac s Katie i pjevala vesele pjesmice. Posljednja leteća slika predstavljala je jednu scenu obitelji na pikniku pokraj Cilindričnog mora u Rami. Tamo je bila Simona, stojeći ponosno pokraj Benjyja, kao da je njegov anđeo-čuvar.

Već je bila mlada žena kada smo stigli u Čvorište, pomisli general O’Toole, dok mu se svijest pomicala prema ne tako davnim nizovima slika. Krajnje pobožna, strpljiva i nesebična s mlađom djecom. I nitko nikada nije mogao nasmijati Benjyja kao Simona.

U svim tim slikama Simone postojao je jedan zajednički nazivnik. U Michaelovoj svijesti sve su se one kupale u neobičnoj ljubavi koju je osjećao za svoju djevojčicu-nevjestu. Nije to bila vrsta ljubavi koju muškarac normalno osjeća za ženu koju namjerava oženiti – bilo je to više kao obožavanje. Ali bila je to, ipak, ljubav, i ta ljubav je skovala snažnu vezu ovog nevjerojatnog para.

Ja sam vrlo sretan čovjek, pomisli Michael, dotjerujući odjeću. Bog je htio pokazati mi svoja čudesa na mnogo načina.

U Glavnoj odaji na drugom kraju apartmana Nicole je pomagala Simoni oko haljine. Nije to bila vjenčana haljina u klasičnom smislu, ali bila je bijela i puna malih traka preko ramena. Nicole brižljivo zadjene češalj u kćerinu dugu, crnu kosu i pogleda Simonu u zrcalu. „Izgledaš divno” reče Nicole.

Pogledala je na uru. Imali su još deset minuta. Simona je bila potpuno spremna; trebalo je još samo obuti cipele. Dobro. Sada možemo razgovarati, prođe Nicole kroz glavu. „Draga” započne ona glasom koji joj je, na vlastito iznenađenje, zapinjao u grlu.

„Što je, majko?” upita Simona blago. Sjedila je na krevetu pokraj majke, pažljivo obuvajući crne cipele.

„Kada smo prošlog tjedna razgovarale o seksu” započne Nicole opet, „bilo je više pitanja o kojima nismo govorile.” Simona podiže pogled prema majci. Njezina pažnja bijaše tako potpuna da je Nicole u trenutku zaboravila što je htjela reći. „Jesi li pročitala one knjige koje sam ti dala...?” napokon je promucala.

Simonina nabrana obrva otkrivala je začuđenost. „Da, naravno” odgovori ona. „Jučer smo pričale o tome.”

Nicole uzme kćerine ruke u svoje. „Michael je divan čovjek” reče ona. „Ljubazan, obziran, pun ljubavi – ali je stariji. A kad je muškarac stariji...”

„Nisam sigurna slijedim li ti misao, majko“ blago je prekine Simona. „Mislila sam da ima nešto što si mi željela reći o seksu.”

„Pokušavam ti reći” reče Nicole, nakon što je duboko udahnula zrak, „da će možda biti potrebno da budeš strpljiva i nježna s Michaelom u krevetu. Možda neće uspjeti prvi puta.”

Simona ju je netremice gledala nekoliko sekunda. „Slutila sam to” reče tiho, „kako iz tvoje nervoze kada je riječ o seksu, tako i iz neke neizrečene zabrinutosti koju sam pročitala na Michaelovom licu. Ne brini, majko, nemam nerazumna očekivanja. Kao prvo, mi se ne ženimo bog želje za seksualnim zadovoljstvom. A kako nemam nikakvog iskustva, ako se izuzme povremeno držanje za ruke tijekom ovog tjedna, kakvo god zadovoljstvo da osjetim bit će mi novo i zato divno.”

Nicole se nasmiješi svojoj čudesno zreloj trinaestogodišnjoj kćeri. „Ti si dragulj” reče ona, dok su joj oči blistale od suza.

„Hvala ti” uzvrati Simona, grleći svoju majku. „Zapamti” dodala je, „moje vjenčanje s Michaelom je s Božjim blagoslovom. S kakvim god problemom se suočili, pozvat ćemo Boga u pomoć. Bit će sve u redu.”

Iznenadna bol u srcu probode Nicole. Još tjedan dana, reče glas unutar nje, i ti više nikada nećeš vidjeti ovu voljenu djevojku. Nastavila je grliti Simonu sve dok Richard ne zakuca na vrata i najavi početak obreda.

8.

„Dobro jutro” reče Simona blago se osmjehujući. Ostatak obitelji već je sjedio za stolom, doručkujući, kada su ona i Michael ušli držeći se za ruke.

„Dobro jut...ro” odgovori Benjy. Usta su mu bila puna tosta s maslacem i džemom. On ustane sa stolice, polako obiđe oko stola i zagrli omiljenu sestru.

Patrick je već čekao na red. „Hoćeš li mi pomoći u matematici danas?” upitao je Simonu. „Majka kaže da se sada, kada se vraćamo, moram ozbiljno prihvatiti učenja.” Michael i Simona sjedoše za stol nakon što su se dječaci vratili na svoja mjesta. Simona pruži ruku prema lončiću s kavom. U jednome je bila ista majka. Nije funkcionirala kako treba ujutro dok ne bi popila kavu.

„Pa, je li medeni mjesec napokon završen?” upita Katie na svoj uobičajeno nepristojan način. „Prošle su tri noći i dva dana. Vjerojatno ste preslušali i posljednji komad klasične glazbe iz baze podataka.”

Michael se nježno nasmije. „Da, Katie” reče on. „Skinuli smo znak ‘Ne uznemiravaj’ s vrata. Želimo vam koliko možemo pomoći u spremanju za putovanje.”

„Mi smo, u stvari, u prilično dobrom stanju” reče Nicole, oduševljena što vidi da su Michael i njezina kćer i poslije duže izdvojenosti tako dobro raspoloženi. Nisam morala brinuti, pomislila je brzo. U nekom smislu Simona je odraslija i od mene.

„Volio bih da nam Orao kaže nešto određenije o našem povratku” požali se Richard. „Ne izjašnjava se koliko će to potrajati i hoćemo li prespavati cijeli let.”

„Kaže da ne zna sigurno” podsjeti Nicole svog supruga. „Postoje ‘nekontrolirane’ varijable koje za posljedici mogu imati mnogo različitih scenarija.”

„Uvijek mu vjeruješ” ljuto reče Richard. „Ti si najlakovjernija...”

Zvono na vratima prekine njihov razgovor. Katie pođe prema vratima i za nekoliko trenutaka vrati se s Orlom. „Nadam se da vam ne smetam pri doručku” ispriča se ptica-čovjek, „ali danas treba napraviti mnogo toga. Bit će nužno da gospođa Wakefield pođe sa mnom.”

Nicole popije posljednji gutljaj kave i začuđeno pogleda Orla. „Sama?” reče ona. Bila je svjesna neodređenog straha u sebi. Nikada u ovih šesnaest mjeseci u Čvorištu nije napustila stan sama s Orlom.

„Da” odgovori Orao. „Poći ćete sami sa mnom. Ovo je poseban zadatak koji samo vi možete obaviti.”

„Imam li deset minuta za spremanje?”

„Dakako” odgovori Orao.

Dok se Nicole spremala, Richard je zasuo Orla pitanjima. „U redu” reče Richard u jednom trenutku. „Shvaćam da ste na temelju onih testova uvjereni da sada sigurno možemo prespavati razdoblja ubrzanja i usporavanja. Ali što ćemo tijekom inercijalnog leta? Hoćemo li i onda spavati?“

„Uglavnom ćete spavati” odgovori Orao, „jer tako usporavamo vaš proces starenja i osiguravamo vam dobro zdravlje. Ali u tom planu ima puno neodređenosti. Možda će biti potrebno buditi vas u više puta tijekom putovanja.“

„Zašto nam to niste ranije rekli?”

„Zato što još nije bilo odlučeno. Scenarij za vaš zadatak prilično je složen i osnovni plan je tek nedavno određen.“

„Ja ne želim da mi proces starenja bude ‘usporen” reče Katie. „Želim biti odrasla žena kada sretnemo druge ljude sa Zemlje.”

„Kao što sam jučer rekao vašim roditeljima” Orao se obrati Katie, „važno je da smo u stanju usporiti starenje dok vi i vaša obitelj spavate. Ne znamo točno kada ćete se vratiti u vaš Sunčev sustav. Ako treba spavati pedeset godina, na primjer...”

„Štooo?” Richard ga prekine sav zgranut. „Otkud sad pedeset godina? Ovamo smo došli za dvanaest ili trinaest. Zbog čega bismo...”

Nicole uđe iz druge sobe. „Što sam ja to čula o pedeset godina? Zašto toliko dugo? Idemo li prvo na neko drugo mjesto?”

„Očito” reče Richard. Bio je ljut. „Zašto nam to nije rečeno prije nego što smo obavili izbor putnika. Možda bismo drukčije postupili... Zaboga, ako je potrebno pedeset godina, Nicole i ja ćemo biti stari stotinu godina!”

„Ne, nećete” odgovori Orao ravnim glasom. „Procjenjujemo da ćete vi i gospođa Wakefield starjeti samo jednu godinu na svakih pet ili šest u stanju odloženog oživljavanja. Za djecu odnos će biti bliži jednoj godini u dvije, barem dok ne prestanu rasti. Nismo željeli previše petljati s hormonima rasta. A, osim toga, pedeset godina je gornja granica, ono što bi jedan ljudski inženjer označio s tri sigma.”

„Sada sam tek potpuno zbunjena” reče Katie, prilazeći i gledajući Orla ravno u oči. „Koliko ću ja biti stara kada susretnem neko ljudsko biće koje nije dio moje obitelji?“

„Ne mogu točno odgovoriti na to pitanje, jer su umiješane određene statističke nesigurnosti” odgovori njihov strani kolega. „Ali vaše tijelo trebalo bi se razviti do razine ekvivalentne ranim dvadesetim godinama. To je u najmanju ruku najvjerojatniji odgovor.” Orao je dao znak Nicole. „To bi bilo sve što imam reći. Imam posla s vašom majkom. Trebali bismo se vratiti večeras prije večere.“

„Kao i obično” progunđa Richard, „nije nam gotovo ništa rečeno. Ponekad zažalim što smo bili toliko susretljivi.”

„Mogli ste biti i mnogo teži” primijeti Orao dok su on i Nicole napuštali sobu, „i, da budem iskren, naša predviđanja, utemeljena na podacima promatranja, nagovještavala su slabiju suradnju nego što smo je imali. Na kraju, doduše, ne bi bilo nikakve bitne razlike u ishodu. Na ovaj način je za vas bilo ugodnije.”

„Do viđenja” reče Nicole.

„Do vi...đenja” uzvrati Benjy, mašući majci i nakon što su se vrata već zatvorila.

Bio je to dugačak dokument. Nicole je procijenila da joj je potrebno najmanje deset, a možda i petnaest minuta da pročita cijeli tekst na glas.

„Jeste li pri kraju s upoznavanjem?” opet je upita Orao. „Voljeli bismo što prije početi snimanje, kako vi to zovete.“

„Objasnite mi još jednom što će se dogoditi s ovom snimkom kada je napravim” zahtijevala je Nicole.

„Emitirat ćemo je prema Zemlji nekoliko godina prije nego što vi stignete u vaš Sunčev sustav. To daje vašoj vrsti, ljudskim bićima, dovoljno vremena za odgovor.”

„Kako možete biti sigurni da će je oni primiti?”

„Zatražili smo da nam pošalju jednostavan povratni signal kojim se potvrđuje prijam.”

„A što ako nikada ne primite njihov povratni signal?“

„Zato i imamo plan za nepredviđene okolnosti.”

U Nicolei se probudiše ozbiljni strahovi glede moralne opravdanosti čitanje ove poruke. Upitala je bi li mogla razgovarati o tekstu s Richardom i Michaelom.

„Što je to što vas toliko brine?” upita Orao.

„Sve” odgovori Nicole. „Jednostavno, čini mi se da nije u redu. Osjećam se kao da me iskorištavate za vašu svrhu – a kako ne znam točno koja je vaša svrha, bojim se da ne ispadnem izdajica ljudskog roda.”

Orao je donio Nicole čašu vode i sjeo pokraj nje u stranom studiju. „Hajde da logično razgovaramo o tome” reče on. „Jasno smo vam stavili do znanja da je naš osnovi naum prikupljanje informacije o vrstama koje putuju svemirom u ovoj Galaktici. Je li tako?”

Nicole kimne.

„Također, sagradili smo habitat unutar Rame za dvije tisuće Zemljana i uz to šaljemo vas i vašu obitelj natrag da okupite te ljude za jedno promatračko putovanje. Sve što činite tom snimkom je obavještavanje Zemlje da smo na putu prema njima i da se dvije tisuće pripadnika vaše vrste, zajedno s temeljnim artefaktima vaše kulture, trebaju naći s nama na Marsovoj stazi. Što ima u tome lošeg?“

„Tekst ovog dokumenta” usprotivi se Nicole, pokazujući na elektronsku bilježnicu koju joj je Orao dao, „potpuno je neodređen. Nigdje, na primjer, ne dajem ni slutnju o tome kakva će biti konačna sudbina svih tih ljudskih bića – već samo da će biti ‘zbrinuti’ i ‘promatrani’ za vrijeme neke vrste putovanja. Također, nigdje se ne spominje zašto se ljudi proučavaju, niti se kaže išta o Čvorištu i inteligenciji koja upravlja svime. Uz to, ton je jasno prijeteći. Poručujem ljudima na Zemlji koji primaju ovu emisiju da će, ako kontingent ljudi ne krene u susret Rami na Marsovu stazu, svemirski brod prići bliže Zemlji i ‘pribaviti svoje primjerke na manje organiziran način’. To je nedvosmisleno neprijateljski čin.”

„Možete unijeti svoje primjedbe, ako hoćete, pod uvjetom da ne mijenjate osnovnu namjeru” uzvrati Orao. „Ali morate znati da imamo veliko iskustvo s ovim tipom komuniciranja. S vrstama sličnima vašoj uvijek smo bili uspješniji kad poruka nije bila previše određena.”

„Ali zašto mi ne dopuštate da odnesem dokument u apartman? Tamo bih to mogla prodiskutirati s Richardom i Michaelom, te ga zajednički dotjerati kako bismo malo ublažili ton.”

„Zato što snimku morate pripremiti danas” reče Orao tvrdoglavo. „Otvoreni smo za raspravu o promjeni sadržaja i radit ćemo s vama dok to bude nužno. Ali ovaj posao mora se dovršiti prije nego što se vratite vašoj obitelji.” Glas je zvučao prijateljski, ali značenje je bilo apsolutno jasno. Nemam izbora, pomisli Nicole. Zapovjeđeno mi je da napravim taj video. Nekoliko sekundi netremice je promatrala stvorenje koje sjedilo do nje. Ovaj Orao samo je jedan stroj, reče Nicole sebi, osjećajući kako joj ljutnja buja. On samo provodi programirane upute... svađa s njim nema smisla.

„Ne” reče ona odjednom, iznenadivši i samu sebe. Odmahnula je glavom. „Neću to učiniti.”

Orao nije bio spreman za ovakav Nicolein odgovor. Zavladala je duga tišina. Unatoč emocionalnoj smetnji,

Nicole je bila očarana svojim suradnikom. Što se događa s njim sada? pitala se. Uspostavljaju li se nove, složene, logičke petlje u njegovom ekvivalentu mozga? Ili možda prima upute tko zna odakle?

Poslije dugog vremena Orao ustane. „Pa” reče on, „ovo je prilično iznenađenje... Nismo očekivali da ćete odbiti to snimanje.”

„Onda niste obraćali pozornost na ono što sam govorila... Osjećam kao da me vi, ili onaj koji vama naređuje, koristite... i smišljeno mi otkrivate što je manje moguće... Ako želite da učinim nešto za vas, barem biste mi trebali odgovoriti na neka od mojih pitanja.”

„Što je to što biste točno htjeli znati?”

„Već sam vam rekla” odvrati Nicole, pokazujući nestrpljivost. „Što se, do vraga, ovdje događa? Tko ste ili što ste vi? Zašto nas želite promatrati?... I kada smo već kod toga, kako bi bilo da mi date dobro objašnjenje o tome zašto zahtijevate da vam ostavimo ‘reproduktivan par’ ovdje? Nikada mi se nije sviđala ideja o razbijanju moje obitelji – morala sam se mnogo odlučnije usprotiviti tome u početku. Ako je vaša tehnologija toliko čudesna da može stvoriti nešto poput ovog Čvorišta, kako to da ne možete jednostavno uzeti ljudsko jajašce i malo sperme...”

„Smirite se, gospođo Wakefield” reče Orao. „Nikada ranije nisam vas vidio toliko uzrujanu. Ja sam vas ocijenio kao najstabilnijeg pojedinca u vašoj skupini.”

I kao najpopustljiviju, kladim se, pomisli Nicole. Čekala je da joj se bijes slegne. Negdje u tom bizarnom mozgu ovoga stvorenja nesumnjivo djeluje kvantitativna procjena vjerojatnosti da ću pokorno slijediti naredbe... pa, prevarila sam te ovog puta...

„Slušajte, gospodine Orle” reče Nicole nekoliko sekundi kasnije, „ja nisam glupa. Znam tko je ovdje gazda.

Samo smatram da mi, ljudska bića, zaslužujemo da se prema nama ponašate s malo više poštovanja. Naša pitanja sasvim su opravdana.”

„I ako mi odgovorimo na njih tako da budete zadovoljni?”

„Pažljivo me promatrate više od godinu dana,” reče Nicole. Nasmiješila se. „Jesam li ikada bila potpuno nerazborita?”

„Kamo idemo?” upita Nicole.

„Na kratki izlet” odgovori Orao. „Možda će to biti najbolji način za rješavanje vaših nedoumica.”

Neobično vozilo bilo je malo i loptasto, tek dovoljno da primi Orla i Nicole. Čitava prednja polovica bijaše prozirna. Iza tog prozora na strani gdje je sjedio čovjek-ptica nalazila se mala upravljačka ploča. Za vrijeme leta Orao bi ponekad dodirnuo ploču, ali se uglavnom činilo da letjelica upravlja sama sa sobom.

Samo nekoliko sekundi nakon što su sjeli, ta lopta je jurnula niz dugačak hodnik, a zatim je kroz veliki niz dvostrukih vrata uletjela u potpuno crnilo. Nicole zine od čuda. Osjećala se kao da pluta u svemiru.

„Svaki od tri kuglasta modula Čvorišta” reče Orao, dok se Nicole uzalud trudila vidjeti bilo što, „ima šuplje središte. Sada letimo kroz prolaz koji vodi do jezgre modula stanovanja.”

Nepunu minutu kasnije neka udaljena svjetla pojaviše se ispred njihove male letjelice. Ubrzo zatim vozilo izađe iz tamnog prolaza i uđe u naizgled neizmjernu šuplju jezgru. Njihovo kuglasto vozilo se zatrese i okrene, uputivši se prema pomrčini, podalje od mnogih svjetala, tamo gdje se vjerojatno nalazila unutrašnjost glavnog tijela modula za Stanovanje. Nicole bijaše potpuno dezorijentirana.

„Promatramo sve što se događa sa svim vrstama kojima pružamo gostoprimstvo, kako privremeno tako i stalno” reče Orao. „Kao što ste već naslutili, imamo na stotine sredstava za nadzor unutar vašeg apartmana. A i svi vaši zidovi također su i jednostrano zrcalo – iz ovog dijela jezgre možemo promatrati vaše aktivnosti iz šire perspektive.” Nicole se navikla na čuda u Čvorištu, ali novi prizori oko nje bili su još čudesniji. Desetine, a možda i stotine sićušnih, žmirkavih svjetala motalo su se po ogromnoj tami jezgre. Sličila su na grupu raspršenih krijesnica u tamnoj ljetnoj noći. Neka od tih svjetala lebdjela su u blizini zidova, druga su se polako kretala preko praznine. Neka su bila toliko udaljena da je izgledalo kao da miruju.

„Ovdje nam se nalazi i glavni centar za održavanje” reče Orao, pokazujući ispred njih na gust skup svjetala u daljini. „Iz ove jezgre može se vrlo brzo stići do svakog elementa modula, u slučaju inženjerskih ili kakvih drugih problema.”

„Što se zbiva ondje?” upita Nicole, lupnuvši prstom po prozoru. Daleko nadesno jedna skupina letjelica mirovala je odmah do velikog, osvijetljenog odjeljka modula za stanovanje.

„To je naročita promatračka seansa” odgovori Orao, „pri kojoj se koriste naši najusavršeniji daljinski senzorski monitori. U tamošnjim stanovima obitava jedna neobična vrsta, sa značajkama koje nikada ranije nismo zabilježili u ovom dijelu Galaktike. Mnogi njezini primjerci umiru, a mi ne možemo ustanoviti zbog čega. Pokušavamo smisliti kako da ih spasimo.”

„Ne ide, dakle, uvijek sve onako kako ste planirali?”

„Ne” odgovori Orao. U odbljesku svjetlosti učinilo se da se ptica nasmijala. „Zato i imamo toliko mnogo planova za nepredviđene okolnosti.”

„Kako biste postupili u slučaju da nijedno ljudsko biće nije pokušalo saznati nešto više o Rami?” upita iznenada Nicole.

„Imamo alternativne načine postizanja istih ciljeva” uzvrati Orao neodređeno.

Vozilo je ubrzalo duž staze u obliku tetive u potpunom mraku. Uskoro im se jedna slična kugla, malo veća od njihove, približila s lijeve strane. „Biste li se željeli susresti s članom jedne vrste čija je razina razvoja približno jednaka vašoj?” upita Orao. Dotaknuo je kontrolnu ploču i unutrašnjost njihove letjelice obasja meka svjetlost.

Prije nego što je Nicole uspjela odgovoriti, ono drugo vozilo već se našlo pokraj njih. I ono je imalo prozirnu prednju polovicu. To vozilo bijaše ispunjeno bezbojnom tekućinom u kojoj su plivala dva stvorenja. Izgledala su kao velike jegulje s kapama, a gibala su se vijugajući kroz tekućinu. Nicole je procijenila da su ta stvorenja tri metra duga i dvadesetak centimetara debela. Crna kapa, koja se za vrijeme njihova plivanja širila kao krilo, imala je u punom rasponu oko metar.

„Stvorenje na desnoj strani, bez obojenih oznaka” reče Orao, „je sustav umjetne inteligencije. Njegova uloga slična je mojoj, a služi kao domaćin za vodene vrste. Drugo biće je svemirski putnik s jednog drugog svijeta.”

Nicole je zurila u stranca. Tijesno je nabrao kapu oko svog zelenkastog tijela i sada gotovo nepomično lebdio u tekućini. Stvorenje je zauzelo položaj potkovice, pri čemu su oba kraja njegovog tijela bila okrenuta prema Nicole. Mnoštvo mjehurića izbije iz jednog od njegova dva kraja.

„Kaže ‘zdravo, kako ste’”, reče Orao.

„Otkud znate to?” upita Nicole, ne skidajući oči s one bizarne stvari. Njegova dva kraja, jedan svijetlocrven, a drugi siv, sada su omotavala jedan drugog. Oba su bila pritisnuta na prozor letjelice.

„Moj kolega iz drugog vozila prevodi, a zatim mi dojavljuje... Želite li odgovoriti?”

Glava joj je bila prazna. Što reći? – pomisli ona dok je očima lutala po neobičnim naborima i izbočinama na strančevim ekstremitetima. Bilo je pola tuceta posebnih crta na svakom kraju, uključujući tu i dva para bijelih proreza na crvenom ‘licu’. Ništa od toga nije sličilo na išta što je Nicole ikada vidjela na Zemlji. Šutke je promatrala, prisjećajući se mnogih razgovora koje su ona, Richard i Michael vodili o tome koja će pitanja postaviti ako ikada budu u prigodi da neposredno komuniciraju s inteligentnim izvanzemaljcima. Ali nikada nismo zamišljali ovakvu situaciju, pomisli Nicole.

Novi mjehurići pojaviše se na prozoru nasuprot njoj. „Naš domovinski planet nastao je prije pet milijardi godina” reče Orao, prevodeći. „Naše binarne zvijezde stabilizirale su se milijardu godina poslije toga. Naš sustav ima četrnaest glavnih planeta, od kojih su se na dva razvile neke vrste života. Na našem oceanskom planetu postoje tri inteligentne vrste, ali mi smo jedini svemirski putnici. Započeli smo istraživanje svemira prije više od dvije tisuće godina.”

Sada se Nicole već osjećala neugodno zbog svog šutnje. „Zdravo... zdravo” reče ona oklijevajući. „Zadovoljstvo mi je što smo se sreli... Naša vrsta je započela istraživanje svemira tek prije trista godina. Mi smo jedini visoko inteligentni organizmi na planetu čije su dvije trećine prekrivene vodom. Toplina i svjetlost dolaze nam od jedne stabilne, žute zvijezde. Naša evolucija započela je u vodi, prije tri do četiri milijarde godina, ali sada živimo na kopnu...” Nicole zastane. Ono drugo biće, s krajevima još približenim jedan drugom, sada je prinijelo cijelo svoje tijelo prozoru, tako da su se pojedinosti njegovog fizičkog sklopa mogle jasnije vidjeti. Nicole je shvatila. Uspravila se odmah do prozora i lagano okrenula. Zatim je ispružila ruke mičući prstima. Uslijediše novi mjehurići.

„Imate li alternativnu manifestaciju?” prevede Orao nekoliko sekundi kasnije.

„Ne razumijem” odgovori Nicole. Gost Čvorišta iz druge sfere ponovio joj je poruku koristeći tjelesne pokrete uz mjehuriće.

„Mi imamo dvije manifestacije” objasni stranac. „Moji potomci imat će dodatke, ne znatno različite od vaših, a obitavat će uglavnom na oceanskom dnu, gradeći naše kuće, tvornice i svemirske brodove. Oni će, zauzvrat, proizvesti sljedeće naraštaje koji izgledaju kao ja.”

„Ne, ne” odgovori konačno Nicole. „Mi imamo jednu jedinu manifestaciju. Naša djeca uvijek sliče svojim roditeljima.”

Razgovor je trajao još pet minuta. Dva svemirska putnika razgovarala su uglavnom o biologiji. Stranca se jako dojmio podatak o širokom toplinskom rasponu u kojem ljudi mogu uspješno boraviti. Rekao je Nicole da članovi njegove vrste nisu sposobni preživjeti ako je temperatura ambijentalne tekućine izvan prilično uskog raspona.

Nicole je bila očarana opisom vodenog planeta čija je površina gotovo potpuno bila prekrivena ogromnim tepisima sitnih fotosinteznih organizama. Jegulje s kapama, ili već kako su se zvali, živjele se u prostoru odmah ispod bezbroja ovih organizama, koristeći fotosintetičare praktički za sve – kao hranu, građevinski materijal, pa čak i kao pomoćno sredstvo u reprodukciji.

Na kraju je Orao priopćio Nicole da je vrijeme za odlazak. Ona mahne strancu koji je još počivao priljubljen za prozor. On uzvrati posljednjim rasprskavanjem mjehurića, a zatim razveže svoje krajeve. Nekoliko sekundi kasnije udaljenost između dvije kapsule bila je već više stotina metara.

U njihovu kuglu opet se vratio mrak. Orao je šutio. Nicole je bila ushićena. Um joj je ubrzano radio, i dalje oblikujući pitanja za strano stvorenje s kojim je imala kratak susret. Imate li obitelji? pomislila je. I ako imate, na koji način neslična biča žive zajedno? Možete li komunicirati sa stanovnicima dna koji su vaša djeca?

Jedna druga vrsta pitanja prodrla je u Nicolein tok svijesti i ona iznenada osjeti blagu razočaranost samom sobom. Bila sam previše suhoparna, previše znanstvena, pomisli. Trebalo ga je pitati o Bogu, životu poslije smrti, čak i o etici.

„Bilo bi sasvim nemoguće voditi ono što vi zovete filozofskim razgovorom” primijeti Orao nekoliko trenutaka nakon što je Nicole izrazila nezadovoljstvo zbog tema o kojima je pričala sa strancem. „Nije bilo nikakve zajedničke osnove za takvu razmjenu mišljenja. Sve dok svatko od vas ne upozna nekoliko osnovnih činjenica o drugome, ne postoje uvjeti za raspravu o vrijednostima i drugim temeljnim pitanjima.”

Pa ipak, razmišljala je Nicole, mogla sam pokušati. Tko zna? Možda taj stranac u obliku potkove ima neke odgovore...

Iz razmišljanja ju je trgnuo zvuk ljudskih glasova. Dok je upućivala upitan pogled Orlu, sfera se okrenula za cijeli krug i Nicole vidje da oni lebde samo nekoliko metara od njezinih stambenih prostorija.

U spavaćoj sobi koju su dijelili Michael i Simona gorjelo je svjetlo. „Je li to Benjy?” začuje Nicole kako njezina kćer šapuće svome suprugu.

„Mislim da je” uzvrati Michael.

Nicole je mirno promatrala Simonu kako ustaje iz kreveta, navlači kućnu haljinu i odlazi u hodnik. Kada je upalila svjetlo u dnevnoj sobi, Simona ugleda svog retardiranog mlađeg brata sklupčanog na sofi.

„Što radiš ovdje, Benjy?” upita Simona nježno. „Trebao si biti u krevetu – vrlo je kasno.” Primijetila je bratovljevu namrgođenost.

„Ne mogu zaspati” odgovori Benjy s mukom. „Zabrinut sam za ma...mu.”

„Ona će uskoro doći” reče Simona umirujuće. „Uskoro će doći.”

Nicole osjeti kako joj se grlo steglo, a nekoliko suza navlaži joj oči. Pogledala je Orla, a zatim osvijetljeni apartman ispred sebe i konačno vozila-svice u daljini iznad svoje glave. Duboko je udahnula zrak. „U redu” reče Nicole, „spremna sam napraviti tu snimku.”

„Zavidim ti” reče Richard. „Zaista. Dao bih obje ruke za razgovor s tim stvorenjem.”

„Bilo je nestvarno” odvrati Nicole. „Čak i sada teško mi je povjerovati da se to doista zbilo... Jednako je iznenađujuće da je Orao na neki način znao kako ću ja reagirati na sve.“

„Samo je nagađao. On doista nije očekivao da će tako lako riješiti svoj problem s tobom. Nisi uspjela izvući iz njega odgovor o njihovoj potrebi za reproduktivnim parom...”

„Jesam“, odgovori Nicole pomalo obrambenim tonom. „Objasnio mi je da je čovjekova embriologija tako začuđujuće složen proces da čak ni oni nisu u stanju odrediti ulogu koju igra jedna ljudska majka, prije nego što makar jednom vide kako fetus sazrijeva i razvija se.”

„Oprosti, draga” reče Richard brzo. „Nisam htio reći da si imala bilo kakav izbor...”

„Osjećala sam kao da barem pokušavaju izaći u susret mojim primjedbama.” Nicole uzdahne. „Možda se zavaravam. Poslije svega, na kraju sam napravila tu snimku, točno onako kako su planirali.

Richard zagrli Nicole. „Kao što rekoh, doista nisi imala izbora, draga. Nemoj biti nemilosrdna prema sebi.”

Nicole poljubi Richarda i sjedne u krevetu. „Ali što ako oni uzimaju ove podatke samo da bi pripremili jednu uspješnu invaziju, ili nešto slično tome?”

„O svemu tome razgovarali smo ranije” odgovori Richard. „Njihove tehnološke mogućnosti toliko su visoke da bi oni mogli, da žele, okupirati Zemlju dok lupiš dlanom o dlan. I sam Orao je naglasio da bi, da su invazija i podčinjavanje njihovi ciljevi, to mogli ostvariti uz mnogo manje gnjavaže.”

„Tko je onda sada ovdje lakovjeran?” upita Nicole uz jedva primjetan osmijeh.

„Nisam lakovjeran. Samo sam realan. Uvjeren sam da sveukupna dobrobit ljudske vrste i nije neki značajan čimbenik na listi prioriteta inteligencije Čvorišta. Ali također mislim da bi trebala prestati brinuti o tome kako si ispala suučesnik u zločinu s tom snimkom. Orao je u pravu. Najvjerojatnije si ‘proces dobavljanja’ učinila manje teškim i za stanovnike Zemlje.”

Nekoliko minuta su šutjeli. „Dragi” reče napokon Nicole. „Zašto misliš da ne idemo ravno prema Zemlji?“

„Pretpostavljam da se prvo moramo još negdje zaustaviti. Vjerojatno da pokupimo neku drugu vrstu koja se nalazi u istoj fazi projekta kao i mi.”

„A oni će živjeti u onom drugom modulu unutar Rame?”

„Pretpostavljam da je tako” odgovori Richard.

9.

Za dan odlaska određen je 13. siječnja 2214. prema kalendaru kojeg su se Richard i Nicole strogo pridržavali još otkako je Rama izbjegnuo onu nuklearnu falangu. Naravno da ovaj datum nikome nije ništa značio – osim njima. Dugo putovanje do Siriusa brzinom nešto većom od polovice svjetlosne usporilo je vrijeme unutar Rame, barem u odnosu na zemaljsko, tako da je kalendar kojeg su se oni držali bio potpuno proizvoljan. Richard je izračunao da će stvaran datum na Zemlji u vrijeme njihovog odlaska sa Čvorišta biti tri ili četiri godine kasnije, negdje u 2217. ili 2218. godini. Nije mogao točno izračunati datum na Zemlji, jer nije raspolagao točnim podacima o ubrzanju iz onih godina kada su putovali u Rami. Zato je Richard mogao samo približno odrediti relativističke korekcije nužne da bi se njihovo brodsko vrijeme preračunalo u vrijeme na Zemlji.

„Datum na Zemlji u ovom trenutku doista nema nikakvog smisla za nas” objasni Richard Nicolei odmah nakon što su se probudili posljednjeg dana boravka u Čvorištu. „Osim toga” nastavio je, „gotovo je sigurno da ćemo se vraćati u Sunčev sustav s izuzetno velikim ubrzanjem, što znači da će biti potrebne nove korekcije prije sastanka na stazi Marsa.”

Nicole nikada doista nije razumjela relativnost – bilo je to potpuno neuskladivo s njezinom intuicijom – a sigurno je da joj nije padalo na pamet trošiti na to vrijeme i energiju posljednjeg dana prije rastanka zauvijek sa Simonom i Michaelom. Znala je da će konačno razdvajanje biti izuzetno teško za svakog, pa je željela prikupiti sve svoje snage za taj posljednji emocionalni trenutak.

„Orao je rekao da će doći po nas u jedanaest” obrati se Nicole Richardu dok su se odijevali. „Želim da poslije doručka svi zajedno sjednemo u dnevnu sobu. Želim ohrabriti djecu da kažu svoje osjećaje.”

Doručak je bio ugodan, čak veseo, ali kada se osam članova obitelji okupilo u dnevnoj sobi, sve je pritisnula spoznaja da su ostala samo dva sata prije nego što Orao dođe i odvede sve njih osim Simone i Michaela. Razgovor je bio usiljen i nategnut.

Mladenci su sjedili zajedno na kauču nasuprot Richarda, Nicole i četvoro djece. Katie je, kao i obično, bila puna života. Govorila je bez prekida. Skakala je s predmeta na predmet, sigurno se držeći podalje od svakog spominjanja skorašnjeg odlaska. Upravo je bila usred dugog monologa o jednom ludom snu koji je usnula prethodne noći kada su njezinu priču prekinuli zvuci dva glasa što su dopirali s ulaza u glavnu prostoriju.

„Do vraga, sir Johne” reče prva varijacija Richardovog glasa, „ovo je naša posljednja prilika. Idem tamo da se pozdravim, pa došli vi ili ne.”

„Ti oproštaji, moj prinče, lome mi dušu. Još nisam dovoljno iskapio da bih umrtvio bol. Sami ste rekli da je djevojka prikaza samog anđela. Kako bih mogao...”

„Pa, onda, idem onamo bez vas” reče princ Hal. Oči svih članova obitelji bile su uperene u Richardovog sićušnog princa-robota koji je, idući hodnikom, prilazio dnevnoj sobi. Falstaff se gegao iza njega, zaustavljajući se svakih četiri ili pet koraka da potegne iz svoje pljoske. Hal priđe i stane ispred Simone. „Najdraža gospo” reče on, spuštajući se na jedno koljeno. „Ne mogu pronaći riječi kojima bih se prikladno izrazio o tome koliko će mi nedostajati vaše nasmijano lice. Širom čitavog carstva nema nijedne pripadnice ljepšeg spola koja vam je u divoti ravna...”

„Pardon” prekine ga Falstaff, bacajući se na oba koljena pokraj svog princa. „Dragi sir John je napravio pogrešku. Što ću ja s ovom šarenom posadom (on mahne rukom prema Richardu, Nicole i ostaloj djeci – koja su sva do jednog široko osmjehivala) kada mogu ostati ovdje, u nazočnosti ovako veličanstvene ljupkosti, a samo ovaj stari čovjek mi je konkurent...”

Dok su dva mala robota zabavljala obitelj, Benjy je ustao sa stolice i približio se Michaelu i Simoni. „Si... mona” reče on, boreći se da ne brizne u plač, „nedostajat ćeš mi. Volim te.” Benjy zastane za trenutak, gledajući prvo Simonu, a onda svoga oca. „Nadam se da ćete ti i ta...ta biti vr...lo sret...ni.”

Simona ustane i zagrli uzdrhtalog, malog brata. „Oh, Benjy, hvala ti” reče ona. „I ti ćeš meni nedostajati. Nosit ću tvoj duh sa sobom svakog dana. Njezin zagrljaj bijaše previše za dječaka. Benjyjevo tijelo potresoše jecaji, a tiho tužno cviljenje natjera svima suze na oči. U sljedećem trenutku Patrick dopuže do očevog krila. Uronio je od suza vlažne oči u Michaelova prsa. „Tata... tata” ponavljao je u beskonačnost.

Nema koreografa koji bi mogao smisliti ljepši ples oproštaja. Zračeća Simona, koja je i dalje na neki način djelovala vedro unatoč suzama, plesala je po sobi, obraćajući se jednom po jednom članu obitelji, želeći im sretan put na svoj ljubak i inteligentan način. Michael O’Toole je ostao sjediti na kauču s Patrickom u krilu i Benjyjem pokraj sebe. Oči bi mu se zacaklile svaki put kada bi neki član obitelji koji odlazi prišao za posljednji zagrljaj.

Želim zapamtiti ovaj trenutak zauvijek. Ovdje ima toliko ljubavi, reče Nicole samoj sebi dok se obazirala po sobi. Michael je držao malu Ellie u rukama; Simona je govorila Katie o tome koliko će joj nedostajati njihovi razgovori. Nakratko je čak i Katie bila uvezana u emocionalni čvor – bila je iznenađujuće tiha kada se Simona preko sobe vratila do svog supruga.

Michael nježno spusti Patricka na pod i dohvati Simoninu pruženu ruku. Njih dvoje se okrenuše prema ostalima, a zatim se spustiše na koljena s rukama sklopljenim u molitvi. „Naš nebeski Oče” počne Michael snažnim glasom. Zastao je za nekoliko sekundi dok ostali članovi obitelji, pa čak i Richard, nisu kleknuli pokraj njih na pod.

„Zahvaljujemo Ti što si nam omogućio radosnu ljubav ove divne obitelji. Također TI zahvaljujemo što si nam pokazao Tvoj čudesan rukotvor širom svemira. U ovom trenutku mi te preklinjemo, ako je to Tvoja volja, da se pobrineš za svakog od nas sada kada krećemo različitim putovima. Ne znamo je li u Tvom naumu da nas još jednom sastaviš da dijelimo prijateljstvo i ljubav što su uzdigli svakog od nas. Ostani sa svima nama, gdje god nas naše staze vodile u tvojoj velebnoj tvorevini, i daj nam, o Gospode, da se još jednom ujedinimo – na ovom svijetu ili sljedećem. Amen.”

Nekoliko sekundi kasnije začulo se zvono. Orao je stigao.

Nicole je napustila kuću koja je namjerno bila napravljena kao manja verzija njezine obiteljske vile u Beauvoisu, u Francuskoj, i krenula niz usku ulicu u pravcu postaje. Prolazila je pokraj drugih kuća i pokušavala zamisliti kako bi izgledalo da su pune ljudi. Moj život bijaše kao san, reče si. Sigurno ni jedno ljudsko biće nije imalo raznovrsnije iskustvo.

Neke kuće bacale su sjene na ulicu dok je surogat-sunce dovršavalo svoj luk na stropu iznad njezine glave. Još jedan izuzetan svijet, razmišljala je Nicole, promatrajući selo na najjužnijem kutu Novog Edena. Orao je bio u pravu kada je govorio da se ovaj habitat neće moći razlikovati od Zemlje.

Iznenada se sjeti onog plavog oceanskog svijeta sada udaljenog devet svjetlosnih godina. U svojoj mentalnoj slici stajala je pokraj Janosa Taborija, prije trinaest godina, u trenutku kada se svemirski brod Newton odvajao od NSZ-3. „Evo Budimpešte” rekao je Janos, kružeći prstima po određenom predjelu na osvijetljenom globusu koji je treperio u promatračkom prozoru.

Nicole je tada pronašla Beauvois, ili makar šire područje, prateći uzvodno rijeku Loire od njezinog ušća u Atlantski ocean. „Moja kuća je otprilike ovdje” rekla je Janosu. „Možda moj otac i kćer baš sada gledaju ovamo.” Genevieve, dođe joj u svijest dok je ono ranije prisjećanje polako blijedjelo. Moja Genevieve. Sada si sigurno mlada žena. Još malo pa u tridesetoj. Produžila je sporim hodom niz ulicu blizu svoje nove kuće u zemaljskom habitatu unutar Rame. Razmišljanje o njezinoj prvoj kćeri izazvalo je kod Nicole sjećanje na jedan kratak razgovor s Orlom za vrijeme stanke pri izradi one snimke u Čvorištu.

„Hoću li mi se pružiti prilika da vidim svoju kćer Genevieve kada budemo blizu Zemlje?” upita Nicole.

„Ne znamo” odgovorio je Orao poslije kraćeg oklijevanja. „To u potpunosti zavisi od toga kako će vaši sunarodnjaci reagirati na našu poruku. Što se vas tiče, vi ćete ostati unutar Rame čak i ako se pokrene plan za nepredviđene okolnosti, ali je lako moguće da će vaša kćer biti jedna od onih dvije tisuće koji će doći sa Zemlje živjeti u Novom Edenu. Događalo se to i ranije, s drugim svemirskim putnicima...”

„A Simonu?” upita Nicole nakon što je Orao završio. „Hoću li ikada opet vidjeti nju?”

„Na to je već teže odgovoriti” uzvrati Orao. „Mnogo, mnogo čimbenika je u igri. Strani stvor je netremice promatrao svog rastuženog zemaljskog prijatelja. „Žao mi je, gospođo Wakefield” reče on.

Jedna kćer ostala na Zemlji. Druga u stranom svemirskom svijetu gotovo sto bilijuna kilometara daleko. A ja ću biti negdje drugdje. Tko zna gdje. Nicole se osjećala strašno usamljeno. Zaustavila se i zagledala se u prizor oko sebe. Stajala je pokraj kružnog prostora u parku sela. Unutar kamenog kruga nalazili su se tobogan, bazen s pijeskom, rešetkasta uspinjača i vrtuljak, savršeno igralište za djecu sa Zemlje. Ispod njezinih nogu mreža URP-a prepletala se kroz onaj dio parka na kojem će jednom rasti trava donesena sa Zemlje.

Nicole se sagne da ispita jedan od uređaja za razmjenu plina. Bili su to čvrsti, okrugli predmeti, svega dva centimetra u promjeru. Nekoliko tisuća njih stvorilo je redove i kolone koje su se križale po parku. Elektronske biljke, pomisli Nicole. Pretvaraju ugljični dioksid u kisik, omogućavajući nama, životinjama, da preživimo.

U oku svoje mašte Nicole je mogla vidjeti park s travom, drvećem i lopoče u malom ribnjaku, baš kao što je sve to izgledalo na holografskoj slici u dvorani za sastanke u Čvorištu. Ali premda je dobro znala da se Rama vraća u Sunčev sustav radi ‘nabave’ ljudskih bića koja će popuniti ovaj tehnološki raj, i dalje je teško mogla zamisliti ovaj park kako vrvi brojnom djecom. Nisam vidjela neko drugo ljudsko biće osim moje obitelji više od četrnaest godina.

Nicole napusti park i nastavi u smjeru postaje. Stambene kuće koje su obrubljivale usku ulicu ustupiše mjesto redu zgrada koje će jednog dana, po planu, sadržavati male prodavaonice. Naravno, sve su bile prazne, kakva je bila i velika, pravokutna građevina, nesuđena samoposluga, odmah preko puta postaje.

Prošla je kroz vrata postaje, popela se na vlak i sjela naprijed, odmah iza upravljačke kabine u kojoj se nalazio robot Benita Garcia. „Još malo pa će mrak” reče Nicole glasno.

„Još osamnaest minuta” odgovori robot.

„Koliko ima do somnarija?” upita Nicole.

„Vožnja do središnje postaje traje deset minuta” odgovori Benita kad je vlak krenuo iz najjužnije stanice. „Zatim imate još dvije minute hoda.”

Nicole je znala odgovore na vlastita pitanja. Jednostavno je željela čuti drugi glas. Ovo joj je bio drugi usamljenički dan i bolje joj je bilo da razgovara s robotom Gardom nego sa samom sobom.

Vlak ju je vozio iz jugoistočnog kuta kolonije u njeno geografsko središte. Duž puta Nicole je moglo vidjeti Shakespeareovo jezero s lijeve strane vlaka i padine planine Olimp (koja je bila prekrivena URP-ima) na desnoj strani. Monitori za elektronske poruke unutar vlaka objavljivali su obavijesti o predjelima kroz koje su prolazili, o dobu dana i udaljenostima.

27 i Orao ste napravili dobar posao s vlakovima, reče Nicole samoj sebi, razmišljajući o svom suprugu Richardu koji je u ovom trenutku spavao s ostalim članovima obitelji. Uskoro ću vam se pridružiti u velikoj okrugloj sobi.

Somnarij je u stvari bio samo produžetak glavne bolnice smještene na oko dvije stotine metara od središnje željezničke postaje. Nakon što je izašla iz vlaka i prošla pokraj knjižnice, Nicole je ušla u bolnicu, prošla kroz nju i stupila u somnarij kroz jedan dugačak tunel. Ostatak njezine obitelji spavao je u velikoj kružnoj sobi na drugom katu. Svaki član bio je u ‘ležaju’ duž zida, dugom, mrtvačkom kovčegu sličnoj novotariji, hermetički zatvorenoj u odnosu na vanjsku sredinu. Samo su im lica bila vidljiva kroz male prozorčiće blizu glava. Kao što ju je Orao obučio, Nicole je provjerila monitore koji su sadržavali podatke o fizičkom stanju njezinog supruga, dvije kćeri i dva sina. Svi su bili dobro. Nije bilo ni naznaka nekih nepravilnosti.

Nicole zastane i sa žudnjom prijeđe pogledom po svojim voljenima. Ovo je trebala biti njezina posljednja inspekcija. Prema dogovorenom postupku, jer su kritični parametri kod svih bili unutar tolerancije, sada je kucnuo trenutak da i Nicole pođe na spavanje. Možda će proteći mnogo godina prije no što opet vidi bilo koga od svoje obitelji.

Dragi, dragi Benjy, Nicole uzdahne dok je promatrala svog retardiranog sina u snu. Od svih nas, ovaj prekid u životu bit će najteži za tebe. Katie, Patrick i Ellie brzo će se uklopiti. Njihovi mozgovi su brzi i okretni. Ali tebi će nedostajati godine koje su te mogle učiniti nezavisnim.

Ležaji su se držali odmaknuti od kružnog zida pomoću nečeg što je sličilo na savijene metalne šipke. Udaljenost između glave jednog ležaja i nogu sljedećeg iznosila je samo metar i pol. Nicolein prazan ležaj nalazio se u sredini – Richard, a za njim Katie, bili su iza njezine glave; Patrick, Benjy i Ellie bili su joj kod nogu.

Stajala je nekoliko minuta pokraj Richardovog ležaja. On je posljednji otišao na spavanje, prije dva dana. Kao što je zahtijevao, princ Hal i Falstaff ležali su mu na prsima unutar zapečaćenog valjka Ta posljednja tri dana bila su predivna, ljubavi moja, reče Nicole u sebi dok je promatrala muževljevo bezizražajno lice kroz prozorčić. Ne bih znala tražiti više od toga.

Plivali su, pa čak i skijali na Shakespeareovom jezeru, penjali se na planinu Olimp i vodili ljubav kad god bi se i jednom od njih to prohtjelo. Jedne cijele noći nisu se razdvajali u velikoj postelji svog novog doma. Jednom dnevno provjeravali su svoju usnulu djecu, ali su uglavnom koristili vrijeme za istraživanje svog novog svijeta.

Bilo je to uzbudljivo, emocijama nabijeno vrijeme. Richardove posljednje riječi, prije no što je Nicole uključila sustav koji ga je bacio u san, bile su: „Ti si veličanstvena žena i ja te jako volim.”

Sada je bio red na Nicole. Nije više smjela odugovlačiti. Popela se u svoj ležaj, kao što je vježbala mnogo puta za vrijeme prvog tjedna u Novom Edenu, i okrenula sve prekidače osim jednog. Pjena oko nje bila je nevjerojatno ugodna. Poklopac ležaja sklizne joj iznad glave. Ostalo je samo da okrene posljednji prekidač i pusti uspavljujući plin u svoj kovčeg.

Duboko je udahnula. Ležeći na leđima, prisjećala se sna koji je usnula o Trnoružici za vrijeme one prve noći u Čvorištu. Svijest joj zatim zaroni natrag u djetinjstvo, među one divne vikende koje je provela sa svojim ocem, promatrajući predstave o Trnoružici u Château d’Ussé.

Ovo je najbolji način odlaska, reče ona u sebi, osjećajući malaksalost od plina koji se uvlačio u njezin ležaj. Pomišljati hoće li doći neki dražesni princ koji će me probuditi.

SASTANAK KOD MARSA

1.

„Gospođo Wakefield.”

Glas kao da je dopirao iz daljine, velike daljine. Blago se probijao u njezinu svijest, ali je nije sasvim probudio.

„Gospođo Wakefield.”

Ovog puta bio je glasniji. Nicole se pokuša sjetiti gdje se nalazi prije no što je otvorila oči. Pomaknula je tijelo, a ona pjena se odmah pokrene i premjesti kako bi joj pružila maksimalnu udobnost. Pamćenje joj je sporo počelo slati signale ostalom dijelu mozga. Novi Eden. U Rami. Natrag u Sunčev sustav, prisjećala se. Je li ovo samo san?

Ona zatim otvori oči. Nekoliko sekundi imala je problema s vidom. Poslije nekog vremena prilika koja se nadnosila nad nju poprimi jasne obrise. Bila je to njezina majka, odjevena u odoru bolničarke!

„Gospođo Wakefield” reče taj glas. „Vrijeme je da se probudite i pripremite za sastanak.”

Na trenutak, Nicole je bila u šoku. Gdje je to ona? Što njezina majka radi ovdje? A onda se sjetila. Roboti, pomisli. Majka je jedna od pet vrsti čovjekolikih robota. Robot Anawi Tiassso je specijalist za zdravlje i tjelesnu kondiciju.

Robotska ruka pomogla je Nicole da se pridigne i sjedne na svoj ležaj. Soba se nije promijenila tijekom dugog vremena koje je prespavala. „Gdje smo?” upita Nicole dok se pripremala sići s ležaja.

„Završili smo glavnu fazu usporavanja i ušli u vaš solarni sustav” odgovori kao katran crna Anawi Tiasso. „Ulazak na stazu Marsa predviđen je za šest mjeseci.”

Reklo bi se da su joj mišići izgledali normalno. Prije nego što je napustila Čvorište, Orao joj je rekao da odjeljci za spavanje sadrže posebne elektronske komponente koje ne samo da će joj redovno vježbati mišiće i ostale biološke sustave da bi preventivno spriječile atrofiju, već će također nadzirati zdravlje svih vitalnih organa. Nicole siđe niz stube. Kada se spustila na pod, protegne se.

„Kako se osjećate?” upita je robot. Bila je to Anawi Tiasso broj 017. Njezin broj se jasno isticao na desnom ramenu odore.

„Nije loše” odgovori Nicole. „Nije loše” ponovila je dok je pogledom ispitivala robota. Richard i ona vidjeli su sve prototipove prije nego što su otišli iz Čvorišta, ali samo je Benita Garcia bila u ‘radnom stanju’ tijekom ona dva tjedna prije nego što su otišli na spavanje. Svi ostali roboti Novog Edena napravljeni su i testirani za vrijeme dugog putovanja. Stvarno izgleda baš kao Majka, razmišljala je Nicole, diveći se tvorevini nepoznatog ramanskog umjetnika. Unijeli su u prototip sve izmjene koje sam tražila.

Iz daljine je začula korake koji su im se približavali. Nicole se okrene. Prilazila im je druga Anawi Tiasso, također odjevena u bijelu odoru bolničarke. „Broj 009 je isto tako opunomoćena da pomogne pri postupku inicijalizacije” reče robot Tiasso koja je stajala pokraj nje.

„Tko ju je opunomoćio?” upita Nicole, nastojeći se sjetiti razgovora s Orlom o postupku buđenja.

„Programirani plan misije” odgovori 017. „Kad se svi vi ljudi probudite, preuzimat ćemo sve upute od vas.”

Richard se mnogo brže probudio, ali je prilično nespretno silazio niz kratke ljestve. Dvije Tiasso bolničarke pridržale su ga da ne padne. Po izrazu lica moglo se zamijetiti koliko je radostan što vidi svoju ženu. Poslije dugog zagrljaja i poljupca, promatrao je Nicole nekoliko sekundi. „Ne izgledaš ništa lošije od goreg” reče on u šali. „Sjedine u tvojoj kosi su se raširile, ali ima još zdravih otoka crnog u izoliranim točkama.”

Nicole se nasmiješi. Bilo je sjajno opet razgovarati s Richardom.

„Usput” upitao je trenutak kasnije, „koliko dugo smo proveli u ovim ludim kovčezima?”

Nicole slegne ramenima. „Ne znam” odgovori ona. „Još nisam pitala. Prva stvar koju sam napravila bila je da tebe probudim.”

Richard se okrene prema dva robota Tiasso. „Znaju li ljubazne dame koliko je prošlo vremena otkako smo napustili Čvorište?”

„Spavali ste devetnaest godina putničkog vremena” odgovori Tiasso 009.

„Što znači to putničko vrijeme?” upita Nicole.

Richard se nasmiješi. „To je relativistički izraz, draga. Vrijeme ništa ne znači ako nemaš referentni sustav. Unutar Rame prošlo je devetnaest godina, ali te godine odnose se samo...”

„Nemoj se truditi” prekine ga Nicole. „Nisam prespavala sve ovo vrijeme da bih se probudila zbog predavanja o relativnosti. Možeš mi to objasniti i kasnije, za vrijeme večere. U međuvremenu, imamo važnija posla. Kojim redoslijedom da budimo djecu?”

„Imam drugi prijedlog” odgovor Richard poslije nekoliko trenutaka oklijevanja. „Znam da želiš što prije vidjeti djecu. Ja također. Ali pustimo ih da odspavaju još malo? To im sigurno neće naškoditi... A ti i ja imamo toliko toga za obaviti. Možemo se pripremati za sastanak, smisliti kako ćemo školovati djecu, možda čak i odvojiti trenutak-dva da se opet bolje upoznamo...”

Nicolea je doista bila nestrpljiva da bude s djecom, ali je logički dio njezine svijesti shvaćao da je Richardov prijedlog dobar. Obitelj je razvila tek rudimentaran plan o tome što će se raditi kada se svi probude, u prvome redu zbog toga što je u igri bilo previše nesigurnosti koje su onemogućavale određivanje točnih uvjeta u kojima će se djeca probuditi...

„U redu” reče Nicole poslije dužeg razmišljanja, „ako sam sigurna da su svi kako treba...” Pogled joj je skrenuo prema prvoj Tiasso.

„Svi monitorski podaci govore da je svako od vaše djece preživjelo razdoblje spavanja bez ikakvih značajnih nepravilnosti” reče biot.

Nicole se okrene prema Richardu i pažljivo se zagleda u njegovo lice. Malo je ostario, ali ne onoliko koliko je ona očekivala.

„Gdje ti je brada?” bubne ona iznenada, shvativši da mu je lice, začudo, svježe obrijano.

„Obrijale smo muškarce jutros dok su spavali” odgovori Tiasso 009. „Također smo ih podšišale i okupale – u skladu s programiranim planom misije.”

Muškarce? prođe Nicole kroz glavu. Za trenutak je osjetila zbunjenost. Naravno, reče ona sebi. Benjy i Patrick su sada muškarci!

Uzela je Richarda pod ruku i njih dvoje se brzim koracima uputiše prema Patrickovom ležaju. Lik koji je vidjela kroz prozorčić bijaše neprepoznatljiv. Njezin mali Patrick nije više bio dječak. Njegove crte su se znatno izdužile, a zaobljena fizionomija iščezla. Nicole je šutke promatrala svog sina više od jedne minute.

„Njegov ekvivalentni uzrast je šesnaest ili sedamnaest godina” reče Tiasso 017, reagirajući na Nicolein upitan pogled. „Gospodin Benjamin O’Toole ostaje godinu i pol stariji. Naravno, ovi uzrasti su samo približni. Kao što vam je Orao objasnio prije vašeg odlaska iz Čvorišta, mogli smo donekle usporiti djelovanje ključnih enzima starenja kod svakog od vas – ali ne u istom iznosu kod sva kog. Kada kažemo da je gospodin Patrick O’Toole sada star šesnaest ili sedamnaest godina, to se odnosi na njegovu osobnu, unutrašnju biološku uru. Navedeni uzrast je neka vrsta presjeka njegovoga rasta, zrelosti i podsustava procesa starenja.”

Nicole i Richard su zastajali kod svakog ležaja i po nekoliko minuta promatrali svoju uspavanu djecu. Nicole je više puta zavrtjela glavom u nevjerici. „Gdje su nestala ona moja dječica?” rekla je nakon što je vidjela da je čak i malena Ellie izrasla u tinejdžericu.

„Znali smo da će se to dogoditi” primijeti Richard mirnim glasom, nimalo ne pomažući majci u Nicole da se bori s osjećajem gubitka koje je proživljavala.

„Znati je jedno” reče Nicole. „Ali vidjeti i iskusiti to je drugo. Ovo nije slučaj tipične majke koja iznenada shvaća da su joj dječaci i djevojčice odrasli. Ono što se dogodilo našoj djeci istinski je potresno. Njihov mentalni i društveni razvoj prekinut je za razdoblje jednako vremenu od deset ili dvanaest godina. Sada ćemo imati malu djecu koja se kreću u tijelima odraslih ljudi. Kako ih možemo pripremiti za susret s drugim ljudima u roku od samo šest mjeseci?”

Nicole je bila obeshrabrena. Je li jedan njezin dio sumnjao u Orla kada je ovaj opisao što će se dogoditi s njezinom obitelji? Možda. Bio je to još jedan nevjerojatan događaj u životu koji se odavno nalazio izvan moći shvaćanja. Ali kao njihova majka, pomisli Nicole, moram toliko toga učiniti, a gotovo da uopće nemam vremena. Zašto se nisam pripremila za sve ovo prije nego što smo krenuli iz Čvorišta?

I dok se Nicole borila sa snažnim nabojem osjećaja izazvanim prizorom svoje naglo odrasle djece, Richard je čavrljao s dvije Tiasso. One su lako odgovarale na sva njegova pitanja. Bio je pod jakim dojmom njihovih sposobnosti, kako fizičkih tako i mentalnih. „Imate li svi vi takvo bogatstvo uskladišteno u memorijama?” upitao je robote usred razgovora.

„Samo mi iz serije Tiasso imamo detaljne podatke o zdravstvenoj povijesti vaše obitelji” odgovori 009. „Međutim, svi čovjekoliki bioti imaju pristup širokom rasponu osnovnih podataka. Jedan dio tog znanja bit će uklonjen poslije prvog kontakta s drugim ljudima. U tom trenutku memorija svih tipova biota bit će djelomično očišćena. Bilo koji događaj ili djelić podataka koji pripada Orlu, Čvorištu, ili bilo kojoj situaciji koja se zbila prije nego što ste se vi probudili neće se zadržati u našoj bazi podataka nakon što dođe do sastanka s ostalim ljudskim bićima. Iz tog ranijeg razdoblja ostat će nam samo informacije o vašem osobnom zdravlju – a ti podaci bit će uskladišteni u biotima Tiasso.”

Nicole je upravo razmišljala o Čvorištu kada je robot iznio posljednju tvrdnju. „Jeste li još u kontaktu s Orlom?” upitala je iznenada.

„Ne” odgovori ovoga puta Tiasso 017. „Moglo bi se pretpostaviti da Orao ili makar neki predstavnik inteligencije Čvorišta povremeno nadzire naše zadatke, ali kada Rama jednom napusti Hangar, obično prestaje svako komuniciranje. Vi, mi, Rama – mi smo samostalni sve dok se ne obavi zadatak.

Katie je stajala ispred velikog zrcala i proučavala svoje golo tijelo. Čak i sada, poslije mjesec dana, ono joj je još uvijek bilo sasvim novo. Voljela se dodirivati. Posebno joj se sviđalo prelaziti prstima preko grudi i promatra kako joj bradavice bubre kao odgovor na poticaje. Katie je još više voljela igrati ovu igru noću kada je ležala sama ispod pokrivača. Onda se mogla svuda trljati sve dok joj valovi uzbuđenja ne bi preplavili tijelo, a ona poželjela zaplakati od zadovoljstva.

Majka joj je objasnila taj fenomen, ali je izgledalo da joj nije bilo drago kada je Katie pokrenula razgovor o tome drugi i treći put. „Masturbacija je vrlo privatna stvar, dušo” rekla je Nicole tihim glasom jedne večeri prije jela, „i o njoj se obično raspravlja, ako se to uopće čini, samo s najintimnijim prijateljima.”

Od Ellie nije bilo koristi. Katie nikada nije primijetila da njezina sestra ispituje sebe; baš nijednom. Ona vjerojatno to i ne radi, pomisli Katie. A zasigurno ne želi razgovarati o tome.

„Jesi li završila tuširanje?” Katie je začula Ellien glas iz susjedne sobe. Svaka djevojka je imala svoju sobu, ali su dijelile kupaonicu.

„Jesam” poviče Katie.

Ellie uđe u kupaonicu, djelomično obavijena ručnikom, i baci brz pogled na svoju sestru koja je potpuno gola stajala pred zrcalom, odbaci ručnik i uđe pod tuš.

Katie je promatrala Ellie kroz prozirna vrata. Prvo je odmjerila Ellieno tijelo, a zatim pogledala sebe u zrcalu, uspoređujući svaku anatomsku crtu. Katie se više sviđalo vlastito lice i boja kože – ona je bila daleko najbjeloputiji član obitelji, ne računajući oca – ali Ellie je imala ljepši stas.

„Zašto ja imam tako dječačko tijelo?” upita Katie Nicole jedne večeri prije dva tjedna nakon što je završila čitanje kocke podataka koja je sadržavala neke vrlo staromodne časopise.

„Ne mogu to točno objasniti” odgovori Nicole, podigavši pogled s onoga što je čitala. „Genetika je zadivljujuće složen predmet, mnogo složeniji nego što je Gregor Mendel u početku mislio.”

Nicole se nasmije samoj sebi, znajući da Katie nije mogla shvatiti ono što joj je upravo rekla. „Katie” produži ona u manje pedagoškom tonu, „svako dijete je jedinstvena kombinacija osobina oba roditelja. Te osobine uskladištene su u molekulama zvanima geni. Postoje doslovce milijarde različitih načina na koje se geni jednog para roditelja mogu izraziti. Zbog toga djeca istih roditelja i nisu jednaka.”

Katie podigne obrve. Očekivala je drugu vrstu odgovora. Nicole je odmah shvatila. „Osim toga” dodala je utješnim tonom, „tvoje tijelo uopće se ne može nazvati dječačkim. ‘Atletsko’ bi bila mnogo prikladnija riječ.”

„U svakom slučaju” primijeti Katie, pokazujući na sestru koja je marljivo učila u kutu obiteljske sobe, „sigurno je da ne izgledam kao Ellie. Njezino tijelo je stvarno privlačno – grudi su joj već veće i zaobljenije od mojih.”

Nicole se spontano nasmije. „Ellie doista ima lijepo tijelo” reče ona. „Ali i tvoje je također lijepo – samo što je drugačije.” Nicole se poslije ovih riječi vratila čitanju, smatrajući da je razgovor završen.

„U onim starim časopisima nisam zapazila mnogo žena s tijelom poput mojega” nastavi Katie poslije kraće šutnje. Držala je u ruci elektronsku bilježnicu, ali Nicole više nije obraćala pozornost na nju. „Znaš, majko” reče joj tada kćer, „mislim da je Orao napravio neku vrstu pogreške pri nadzoru mog ležaja. Mislim da sam primila neke hormone koji su bili namijenjeni Patricku ili Benjyju.”

„Katie, dušo” uzvrati Nicole, shvativši konačno da joj je kćer opsjednuta svojim tijelom, „sasvim je sigurno da si postala ličnost u skladu s programom koji su tvoji geni dobili začećem. Ti si divna, inteligentna, mlada žena. Bila bi sretnija ako bi provodila vrijeme u razmišljanju o svojim brojnim izvanrednim svojstvima umjesto što pronalaziš nesavršenosti i težiš biti neka druga osoba.”

Otkako su se probudili, mnogi njihovi razgovori nosili su isti pečat. Katie se činilo da je majka ne pokušava razumjeti i da je sklona držati joj predavanja i prodike. ‘U životu ima daleko važnijih stvari nego da se osjećaš dobro’, bijaše redoviti refren koji je odzvanjao u Katienim ušima. S druge strane, majčino hvaljenje Ellie izgledalo joj je pretjerano. ‘Ellie je tako dobra učenica, iako je počela tako kasno. Ellie je uvijek spremna pomoći i kada se to ne traži od nje, ili – zašto ne bi bila malo strpljivija s Benjyjem, kao Ellie?’

Prvo Simona, a sada Ellie, reče Katie samoj sebi dok je ležala gola u krevetu kasno jedne noći. Prije toga su se ona i njezina mlađa sestra posvađale, a majka je ukorila samo nju. Nikada nisam imala pravi odnos s majkom. Mi smo jednostavno previše različite. Najbolje bi bilo da prekinem pokušaje.

Prsti su joj lutali tijelom, potičući želju, i Katie uzdahne u očekivanju zadovoljstva. Barem, pomisli ona, ima nekih stvari za koje mi majka nije potrebna.

„Richarde” reče Nicole jedne večeri u krevetu kada su se nalazili svega šest tjedana od Marsa.

„Mmmmm” promumlja on. Već je gotovo bio zaspao.

„Zabrinuta sam za Katie” reče ona. „Zadovoljna sam kako ostala djeca napreduju – posebno Benjy, na svu sreću. Ali istinski sam zabrinuta za Katie.

„Što te točno muči?” upita Richard pridižući se na lakat.

„Najviše njezino ponašanje. Katie je nevjerojatno egocentrična. Osim toga, vrlo je plahovita i nestrpljiva s ostalom djecom, pa čak i s Patrickom koji je doslovce obožava. Stalno se prepire sa mnom, oko svake sitnice i često besmislice. I mislim da provodi previše vremena sama u svojoj sobi.”

„Jednostavno joj je dosadno” odgovori Richard. „Ne zaboravi, Nicole, ona je mlada žena u svojim ranim dvadesetim. Da je na Zemlji, izlazila bi s momcima i stjecala samostalnost. Ovdje doista nema nikoga tko bi joj bio par... A moraš priznati da se i mi ponekad prema njoj odnosimo kao da je dvanaestogodišnjakinja.”

Nicole ništa ne odgovori. Richard se nagne i dotakne joj ruku. „Oduvijek smo znali da je Katie najosjetljivija od sve djece. Na žalost, vrlo je slična meni.”

„Ali ti barem usmjeravaš svoju energiju u rad na vrijednim stvarima” reče Nicole. „Katie bi jednako mogla biti destruktivna koliko i konstruktivna... Voljela bih Richarde kad bi porazgovarao malo s njom. Inače, bojim se da ćemo imati gadnih problema kada sretnemo druge ljude.“

„Što bi željela da joj kažem?” upita Richard poslije kraće šutnje. „Da život nije samo niz uzbuđenja?... I zašto bih od nje tražio da se ne povlači u svoj izmaštani svijet? Vjerojatno je on zanimljiviji. Na nesreću, u sadašnjim okolnostima u Novom Edenu nema ničeg što bi moglo zanimati jednu mladu ženu.

„Nadala sam se da ćeš pokazati malo više razumijevanja” uzvrati Nicole, pomalo uvrijeđena. „Potrebna mi je tvoja pomoć, Richarde... a Katie ima bolji odnos s tobom.” Richard je opet ušutio. „U redu” reče ipak nevoljko. Opružio se na leđa. „Povest ću Katie na skijanje na vodi sutra – ona to voli – i zatražit ću da barem bude obzirnija prema ostalim članovima obitelji...”

„Vrlo dobro. Odlično” reče Richard, čitajući iz Patrickove bilježnice. Isključio je aparat i pogledao sina koji je pomalo nervozno sjedio na stolici preko puta oca. „Brzo si savladao algebru” nastavi Richard. Nema sumnje, matematika ti dobro ide. Do trenutka kada dođu i drugi ljudi u Novi Eden, bit ćeš zamalo spreman za fakultetska predavanja – barem u matematici i fizici.”

„Ali majka kaže da još zaostajem u engleskom“ uzvrati Patrick. „Misli da su mi literarni sastavi na razini malog djeteta.”

Nicole je čula ovaj razgovor pa im se pridruži iz kuhinje. „Patrick, dragi, Garcia 041 kaže da pisanju ne pristupaš ozbiljno. Znam da ne možeš naučiti sve preko noći, ali ne želim da se osjećaš neugodno kada sretnemo druge ljude.”

„Ali više volim matematiku i prirodne znanosti” usprotivi se Patrick. „Naš robot Einstein kaže da bi me mogao još bolje naučiti matematiku za tri ili četiri tjedna – kada ne bi bilo toliko drugih predmeta koji se moraju bubati napamet.”

Ulazna vrata iznenada se otvoriše i Katie i Ellie uletješe unutra. Katieno lice bilo je ozareno i puno života. „Oprostite što kasnimo” reče, „ali imale smo velik dan.” Okrenula se prema Patricku. „Sama sam prevezla čamac preko Shakespeareovog jezera. Ostavile smo Garciu na obali.”

Ellie nije ni izbliza bila oduševljena kao njezina sestra. U stvari, djelovala je pomalo snuždeno. „Je li sve u redu, draga?” obrati joj se Nicole brižnim glasom, dok je Katie častila ostatak obitelji pričama o njihovoj pustolovini na jezeru.

Ellie kimne, ali ne reče ništa.

„Najuzbudljivije od svega” uzbuđeno je pričala Katie, „bilo je presijecanje naših vlastitih valova pri punoj brzini. Bam-bam-bam – skakali smo od vala do vala. Povremeno mi se činilo da letimo.”

„Ti čamci nisu igračke” primijeti Nicole nekoliko trenutaka kasnije. Dala je znak svima da priđu stolu postavljenom za večeru. Benjy, koji je bio u kuhinji, cupkajući salatu, posljednji sjedne za stol.

„S što bi bilo da se čamac prevrnuo?” upita Nicole Katie kada su svi posjedali.

„Garde bi nas spasile” ispali Katie odgovor. „Njih tri su nas promatrale s obale. Napokon, one i jesu tu zbog toga... Osim toga, nosile smo pojaseve za spašavanje, a uz to ionako znam plivati.”

„Ali tvoja sestra ne zna” uzvrati Nicole brzo, s prijekorom u glasu. „A znaš vrlo dobro da bi se prestrašila kad bi pala u jezero.”

Katie se počne braniti, ali se Richard umiješa i promijeni temu prije no što se sukob zaoštrio. Doista, u čitavoj obitelji vladala je napetost. Rama je prije mjesec dana ušao na stazu oko Marsa, a još nije bilo nikakvoga znaka da će kontingent sa Zemlje stići. Nicole je stalno zamišljala da će se sastati s ljudima odmah nakon dolaska na Marsovu stazu.

Nakon večere obitelj je otišla u dvorište do Richardove male zvjezdarnice na promatranje Marsa. Zvjezdarnica je imala pristup svim Raminim vanjskim senzorima (ali ni jednom u unutrašnjosti izvan Novog Edena – Orao je bio nepopustljiv glede toga za vrijeme rasprave o planu) i omogućavala je divan teleskopski pogled na Crveni planet. Benjy je posebno volio ove promatračke seanse s Richardom. Ponosno je pokazivao vulkane u području Tharsis, veliki kanjon zvan Vallis Marineris i područje Chryse gdje se prva svemirska sonda Viking spustila prije više od dvjesta godina. Upravo se spremala pustinjska oluja južno od postaje Mutch, središtu velike Marsovske kolonije koja je bila napuštena tijekom onih groznih dana poslije Velikog kaosa. Richard je procijenio da bi se prašina mogla raširiti preko cijelog planeta, jer je baš sada bila sezona planetnih oluja.

„Što će se dogoditi ako se Zemljani ne pojave?” upita Katie za vrijeme jedne stanke u promatranju Marsa. „I, majko, molim te da nam ovog puta daš izravan odgovor. Uostalom, više nismo djeca.”

Nicole ne obrati pozornost na izazivački ton u Katienom pitanju. „Ako se dobro sjećam, osnovni plan je da čekamo šest mjeseci ovdje na Marsovoj stazi” odgovori ona. „Ako u tom razdoblju ne dođe do sastanka, Rama će krenuti prema Zemlji.” Šutjela je nekoliko sekundi. „Ni ja ni vaš otac ne znamo što slijedi poslije toga. Orao nam je rekao da ćemo, ako bilo kakav plan za nepredviđene okolnosti stupi u djelovanje, biti obaviješteni na vrijeme, i to onoliko koliko je nužno da znamo.”

Više od minute nitko ništa nije progovarao dok se slika Marsa iz drugog kuta pojavljivala na divovskom zidnom ekranu. „Gdje je Zemlja?” upita napokon Benjy.

„To je onaj planet odmah iza Marsa, slijedeći bliže Suncu” odgovori Richard. „Sjećaš se, pokazao sam ti ga u rasporedu planeta na ekranu mog računala.”

„Nisam mislio na to” odgovori Benjy vrlo polako. „Ja želim sada vidjeti Zemlju.”

Bio je to jednostavan zahtjev. Richardu nikad nije palo na pamet, iako je već bezbroj puta dovodio obitelj u zvjezdarnicu, da bi djecu mogla zanimati ta sjajna plavičasta zvijezda na noćnom nebu Marsa. „S ove udaljenosti Zemlja nije baš nešto posebno” reče Richard, tražeći od svoje baze podataka odgovarajući senzorski izlaz. „U stvari, slična je bilo kojoj svijetloj zvijezdi, Siriusu, na primjer.” Richard ipak nije bio u pravu. Kada je našao Zemlju u određenom sektoru neba i povećao sliku, sva djeca su je gledala kao začarana.

To je njihov domovinski planet, premda ne i rodni, pomisli Nicole, iznenađena naglom promjenom raspoloženja u sobi. Iako nikada nisu bila ondje. Slike Zemlje iz sjećanja nahrupiše u njezinu svijest, te se i ona zagleda u sićušnu pločicu u središtu ekrana. Postala je svjesna duboke čežnje unutar svoga bića, žudnje da se vrati na taj blagoslovljeni, oceanski planet ispunjen tolikim ljepotama. Oči joj se zasuze kada se približila svojoj djeci i obavila ruke oko njih.

„Gdje god išli u ovom bajkovitom svemiru” reče ona tihim glasom, „sada i u budućnosti, ta plava mrljica uvijek će biti naš dom.”

2.

Nai Buatong je ustala pred zoru. Još je bio mrak. Skliznula je u pamučnu haljinu bez rukava, zaustavila se nakratko da se pokloni svom osobnom Budi u obiteljskoj havng pra pokraj dnevne sobe, a onda je otvorila ulazna vrata ne uznemirivši nijednog drugog člana obitelji. Ljetni zrak bio je blag. U povjetarcu je mogla osjetiti mirise cvijeća pomiješane s tajlandskim začinima – netko je u susjedstvu već pripremao doručak.

Njezine sandale nisu proizvodile zvuke na mekoj zemljanoj ulici. Nai je hodala sporo, okrećući glavu s desne na lijevu stranu, dok su joj oči upijale sve poznate sjene koje će ubrzo postati samo sjećanja. Moj posljednji dan, pomisli ona. Konačno je stigao.

Nekoliko minuta kasnije skrenula je desno na popločanu ulicu koja je vodila do malog lampanškog poslovnog centra. Povremeno bi prošao poneki biciklist, ali jutro je bilo uglavnom mirno. Nijedna radnja još nije bila otvorena.

Dok je prilazila hramu, Nai je prošla pokraj dva budistička redovnika, po jednog na svakoj strani puta. Obojica su bila odjevena u uobičajenu odoru boje šafrana i nosila velike metalne urne. Tražili su svoj doručak, baš kao što su radili svakodnevno širom Tajlanda, računajući na velikodušnost građana Lamphuna. Jedna žena se pomoli u dovratku prodavaonice odmah ispred Nai i spusti malo hrane u redovnikovu urnu. Nije bila razmijenjena nijedna riječ, a po izrazu redovnikovog lica nije se moglo zaključiti da je svjestan ovog darivanja.

Oni ništa ne posjeduju, razmišljala je Nai. Čak ni odjeću na sebi. Pa ipak su sretni. Brzo je izrekla osnovno načelo: ‘Uzrok patnje je želja’, i prisjetila se nevjerojatnog bogatstva obitelji svog novog supruga u distriktu Higashijama na rubu Kyota u Japanu. Kenji kaže da njegova majka ima sve osim mira. On joj izmiče, jer ga ne može kupiti.

Sjećanje na veliku kuću Watanabe ispuni joj na trenutak svijest, zasjenjujući sliku jednostavnog tajlandskog puta po kojem je hodala. Nai je bila očarana bogatstvom palače u Kyotu. Ali to nije bilo prijateljsko mjesto za nju. Odmah je postalo očito da Kenjijevi roditelji gledaju na nju kao na uljeza, inferiornu strankinju koja se udala za njihovog sina bez njihovog blagoslova. Nisu bili neljubazni. Samo hladni. Secirali su je pitanjima o obitelji i obrazovanju, pitanjima koja su postavljali s bezosjećajnom i logičkom preciznošću. Kenji je kasnije utješio Nai, naglašavajući da njegova obitelj neće ići s njima na Mars.

Zaustavila se na lampanškoj ulici i uputila pogled prema hramu kraljice Chamatevi. Bilo je to Naino omiljeno mjesto u gradu, vjerojatno najomiljenije mjesto na čitavom Tajlandu. Dijelovi hrama bili su stari tisuću pet stotina godina; njegovi šutljivi kameni stražari vidjeli su povijest toliko drukčiju od sadašnjosti kao da se ona događala na nekom drugom planetu.

Nai prijeđe ulicu i zastane u dvorištu unutar hramskih zidova. Jutro je bilo neobično bistro. Odmah iznad najvišeg chedija starog tajlandskog hrama nalazila se sjajna zvijezda na još tamnom jutarnjem nebu. Nai shvati da je to nebesko svjetlo Mars, njezino slijedeće odredište. Kontrapunkt bijaše savršen. Za svih dvadeset šest godina svog života (osim četiri godine provedene na sveučilištu Chiang Mai) ovaj grad Lamphun bio je njezin dom. Za šest tjedana naći će se na palubi divovskog svemirskog broda koji će je odnijeti do njezinih životnih prostora u sljedećih pet godina, u svemirsku koloniju na Crvenom planetu.

Nai sjedne u lotosov položaj u kutu dvorišta i zagleda se u to svjetlo na nebu. Kakvo poklapanje, pomisli ona, da me Mars ovog jutra promatra. Započela je ritmičko disanje koje je bilo uvod u njezinu jutarnju meditaciju. Ali dok se pripremala za mir i spokoj koji su je obično pripremali za novi dan, Nai u sebi prepozna mnoge snažne i nerazriješene osjećaje.

Prvo moram razmisliti, reče u sebi Nai i privremeno odloži početak meditacije, o ovom mom posljednjem danu kod kuće. Moram sklopiti mir s događajima koji su potpuno promijenili moj život.

Jedanaest mjeseci ranije Nai Buatong sjedila je na istome mjestu, sa svojim lekcijama francuskog i engleskog u kockama uredno spakiranim u putnoj torbi. Namjeravala je pripremiti gradivo za skorašnju školsku godinu, uvjerena da će biti zanimljivija i energičnija kao profesorica jezika u srednjoj školi.

Prije nego što je započela s razradom plana predavanja tog sudbonosnog dana prethodne godine, Nai je pročitala dnevne novine iz Chiang Maia. Umetnuvši kocku u čitač, brzo je prelijetala pogledom preko stranica, čitajući jedva nešto više od naslova. Na posljednjoj stranici jedna obavijest, napisana na engleskom, privukla joj je pozornost.

LIJEČNICI, BOLNIČARKE, NASTAVNICI, POLJOPRIVREDNICI!

Jeste li pustolovnog duha, govorite li više jezika, jeste li zdravi?

Međunarodna svemirska agencija (MSA) priprema veliku ekspediciju u svrhu rekolonizacije Marsa. Izuzetni pojedinci navedenih zanimanja traže se za petogodišnji boravak u koloniji. Razgovori s kandidatima održat će se u Chiang Maiu, 23. kolovoza 2244. Plaća i povlastice izvrsni. Molbe se mogu podnijeti preko Thai telepošte, # 462-62-4930.

Kada je poslala molbu MSA-i, Nai nije očekivala da su joj izgledi osobito veliki. Bila je gotovo uvjerena da neće proći ni prvi krug i da je neće zvati na razgovor. Nai je bila doista iznenađena kada je u svom elektronskom poštanskom sandučiću otvorila obavijest da je odabrana za razgovor. U pismu je također navedeno da bi ona prije tog razgovora, a u skladu s postupkom, trebala postavi moguća pitanja osobne prirode, i to e-poštom. MSA je naglasila da oni žele razgovarati samo s onim kandidatima koji su namjeravali doista prihvatiti ponudu za rad i boravak u koloniji na Marsu ako im se predloži.

Nai je e-poštom poslala samo jedno pitanje. Bi li se znatan dio njene plaće za vrijeme rada na Marsu mogao uplaćivati na račun u jednoj banci na Zemlji? Dodala je još da je to bitan preduvjet za njezino prihvaćanje.

Deset dana kasnije stigao je odgovor. Bio je vrlo kratak. Da, stajalo je u toj poruci, dio njezine zarade može se redovito doznačavati u banku na Zemlji. Međutim, pisalo je dalje, Nai bi morala biti potpuno sigurna glede raspodjele tog novca – kakvu god odluku kolonist donese o tome, ona se ne može mijenjati nakon što napusti Zemlju.

Kako su troškovi života u Lamphanu bili niski, plaća koju je MSA nudio za mjesto učitelja jezika u koloniji na Marsu bila je gotovo dvostruko veća od svote nužne za podmirivanje troškova života njezine cijele obitelji. Mlada žena bila je opterećena bremenom odgovornosti. Ona je jedina zarađivala u petočlanoj obitelji u kojoj su bili njezin otac invalid, majka i dvije mlađe sestre.

Djetinjstvo joj je bilo teško, ali njezina obitelj je uspjela preživljavati tek nešto iznad granice siromaštva. Za vrijeme Naine posljednje godine na fakultetu pogodio ih je niz nedaća. Prvo joj je otac imao moždani udar. Zatim je majka, koja nije imala nikakvog smisla za posao, zanemarila savjete obitelji i prijatelja te pokušala samostalno održati malu prodavaonicu rukotvorina. U roku od godine dana obitelj je izgubila sve i Nai je morala ne samo upotrijebiti svoju ušteđevinu da bi priskrbila hranu i odjeću za cijelu obitelj, već i napustiti san o prevodilačkom poslu u velikoj nakladničkoj kući u Bangkoku.

Podučavala je u školi radnim danima i radila kao turistički vodič preko vikenda. U subotu prije razgovora kod MSA Nai je vodila jednu grupu u Chiang Mai, trideset kilometara od svoje kuće. U njezinoj grupi bilo je više Japanaca, među kojima se nalazio i jedan zgodan, pametan, mlad čovjek u svojim ranim tridesetim godinama, koji je govorio engleski gotovo bez naglaska. Ime mu je bilo Kenji Watanabe. Vrlo pažljivo je pratio sve što bi Nai rekla, postavljajući uvijek inteligentna pitanja, i pri tom bio vrlo ljubazan.

Pri kraju obilaska svetih budističkih mjesta u području Chiang Maia grupa se povezla žičarom do planine Doi

Suthep u posjet poznatom budističkom hramu na njezinom vrhu. Većina turista bila je iscrpljena od cjelodnevne šetnje, ali ne i Kenji Watanabe. Prvo je navaljivao da se popnu dugačkim zmajevim stubištem, poput budističkih hodočasnika, umjesto da koriste žičaru. Zatim je postavljao pitanje za pitanjem dok je Nai objašnjavala divnu priču o osnivanju hrama. Konačno, kada su se spustili i Nai sjela sama da popije čaj u prelijepom restoranu u podnožju planine, Kenji se odvojio od ostalih turista u prodavaonici suvenira i prišao njezinom stolu.

„Kaw tode krap“, reče on na izvrsnom tajlandskom, iznenadivši gospođicu Buatong, „Smijem li sjesti? Imao bih još nekoliko pitanja.”

„Khun pode pasa thai dai mai prema?“ upita Nai još u šoku.

„Pohm kao jai pasa thai dai nitnoi“, odgovori on, dajući joj do znanja da malo zna tajlandski jezik. „A vi? Anata wa nihongo hanashimasuprema?“

Nai odmahne glavom. „Nihon go hanashimasen“, nasmiješila se. „Samo engleski, francuski i tai. Iako ponekad mogu razumjeti običan japanski ako se govori vrlo polako.”

„Bio sam očaran” reče Kenji na engleskom, nakon što je sjeo preko puta Nai, „muralima koji prikazuju osnivanje hrama na Doi Suthepu. Divna je to legenda – mješavina povijesti i misticizma – ali kao povjesničara zanimaju me dvije stvari. Prvo, nije li taj časni redovnik sa Sri Lanke znao, iz nekih religijskih izvora izvan kraljevstva Lan-na, da se u obližnjoj napuštenoj pagodi nalazi budistička relikvija? Čini mi se nevjerojatno da bi inače izlagao svoj ugled velikom riziku. I, drugo, djeluje mi previše savršeno, previše kao da život oponaša umjetnost, da se taj bijeli slon koji je nosio relikviju slučajno popeo na Doi Suthep, a onda nestao baš kada je dosegnuo vrh. Postoje li neki nebudistički izvori iz petnaestog stoljeća koji podupiru tu priču?

Nai je netremice promatrala znatiželjnog gospodina Watanabea nekoliko sekundi prije nego što je odgovorila.

„Gospodine” reče ona s blagim osmijehom, „u ove dvije godine koliko vodim grupe po budističkim znamenitostima u ovom području nitko mi nikad nije postavio nijedno od tih pitanja. Ja sama, dakako, ne znam odgovor na njih, ali ako ste zainteresirani, mogu vam dati ime profesora na sveučilištu u Chiang Maiu koji je jako dobro upoznat s budističkom poviješću kraljevstva Lan-na. On je stručnjak za cijelo to razdoblje, počevši od kralja Mengraia...

Njihov razgovor prekinula je najava da je gondola žičare spremna prevesti putnike natrag u grad. Nai ustane sa stolice, ispričavajući se. Kenji se pridruži ostalim turistima u grupi. Dok ga je Nai promatrala iz daljine, intenzitet njegovih očiju urezivao joj se u sjećanje. Bile su nevjerojatne, razmišljala je. Nikada nisam vidjela tako jasne oči i tako pune radoznalosti.

Vidjela je te oči opet sljedećeg ponedjeljka ujutro kada je otišla u hotel Dusit Thani u Chiang Maiu na zakazani razgovor. Bila je zaprepaštena kada je ugledala Kenjija koji je sjedio iza stola sa službenim amblemom MSA na košulji. Nai je bila potpuno zbunjena. „Nisam vidio vaše dokumente prije subote, inače bih išao s drugom turističkom grupom.”

Na kraju je razgovor prošao glatko. Kenji je bio pun hvale za njezine izuzetne sveučilišne ocjene te za njezin dobrovoljni rad u sirotištima u Lamphunu i Chiang Maiu. Nai je pošteno priznala da nije uvijek osjećala ‘neodoljivu želju’ za putovanjem po svemiru, ali kako je bila ‘pustolov po prirodi’, a taj posao u MSA omogućio bi joj da se pobrine za izdržavanje obitelji, poslala je molbu za Mars.

Pri kraju razgovora nastupila je stanka. „Je li to sve?” upita Nai ljupko, ustajući sa stolice.

„Još jednu stvar, molim vas” reče Kenji Watanabe, odjednom nekako nezgrapno. „Ovaj... tumačite li dobro snove.”

Nai se nasmiješi i opet sjedne. „Da čujemo” reče ona.

Kenji duboko udahne. „U subotu navečer sanjao sam da sam u prašumi, negdje u podnožju Doi Suthepa. Znam da sam bio tamo zato što sam mogao vidjeti zlatni chedi na vrhu vidokruga u mom snoviđenju. Jurio sam između stabala, pokušavajući pronaći put, kada sam se suočio s ogromnim pitonom koji je sjedio na širokoj grani pokraj moje glave.

‘Kamo si se uputio’, upita me piton.

‘Tražim svoju djevojku’, odgovorih.

‘Ona je na vrhu ove planine’, reče piton.

Istrčao sam iz prašume na svjetlo dana i pogledao prema vrhu Doi Suthepa. Tamo je stajala Keiko Murosawa, ljubav iz mojih dječačkih dana, i mahala mi. Okrenuo sam se i potražio pogledom pitona.

‘Pogledaj opet’, reče on.

Kada sam drugi put pogledao prema vrhu planine, lice one žene se promijenilo. To više nije bila Keiko – to ste bili vi koji ste mi mahali s vrha Doi Suthepa”

Kenji je šutio nekoliko sekundi. „Nikada nisam imao tako neobičan ili živ san. Pomislio sam da biste vi možda...”

Dok je Kenji kazivao svoju priču, Nai je stezalo nešto u grlu. Znala je kako će priča završiti – da će ona, Nai Buatong, biti žena koja maše s vrha planine – još prije nego što je on završio pripovijedanje. Nai se nagne naprijed u stolici. „Gospodine Watanabe” reče ona polako. „Nadam se da vas ovo što ću sada reći neće uvrijediti ni na koji način...”

Nai je pričekala nekoliko sekundi. „Imamo jednu poznatu tajlandsku poslovicu” reče ona napokon, izbjegavajući njegov pogled, „koja glasi da ste, kada vam se zmija obrati u snu, pronašli muškarca ili ženu s kojim (ili kojom) ćete se vjenčati.”

Šest tjedana kasnije primila sam obavijest, prisjetila se Nai. Opet je sjedila u dvorištu pokraj hrama kraljice Chamatevi u Lamphunu. Paket materijala iz MSA stigao je poslije tri dana. Zajedno s cvijećem od Kenjija.

Kenji se osobno pojavio u Lamphunu sljedećeg vikenda. „Oprosti što nisam nazvao ili se najavio na drugi način” ispričavao se, „ali jednostavno nije imalo smisla nastaviti našu vezu osim ako i ti ne ideš na Mars.”

Zaprosio ju je u nedjelju poslije podne i Nai je odmah pristala. Vjenčali su se u Kyotu tri mjeseca kasnije. Watanabesi su galantno platili put do Japana za Naine dvije sestre i još tri tajlandske prijateljice kako bi nazočile vjenčanju. Njezina majka, na žalost, nije mogla poći, jer nije imao tko drugi brinuti o Nainom ocu.

Nakon što je pažljivo razmotrila nedavne promjene u svom životu, Nai je konačno bila spremna za meditacije. Trideset minuta kasnije bila je sasvim vedra, sretna i puna očekivanja u nepoznatom životu koji ju je čekao. Sunce se u međuvremenu diglo i sada je bilo i drugih ljudi oko hrama. Lagano je obišla hram, trudeći se uživati u posljednjim trenucima u svom rodnom mjestu.

Unutar glavnog viharna, nakon što je ponudila i zapalila mirisni štapić pred oltarom, Nai je pažljivo proučila ploče sa slikama na zidovima koje su kazivale životnu priču o kraljici Chamatevi, njezinoj jedinoj junakinji još od ranog djetinjstva. U sedmom stoljeću mnogi narodi u području Lamphuna imali su različite kulture i često su ratovali međusobno. Sve što im je bilo zajedničko u toj epohi bila je jedna predaja, jedan mit koji je govorio da će mlada kraljica doći s juga, ‘na leđima ogromnih slonova’ i ujediniti razne narode u kraljevstvo Haripunchai.

Chamatevi je imala samo dvadeset tri godine kada ju je jedan stari vidovnjak predstavio nekim poslanicima sa sjevera kao buduću kraljicu Haripunchaia. Ona je bila mlada i prelijepa princeza Mona, kmerskog naroda koji će kasnije sagraditi Angkor Wat. Chamatevi je, također, bila izuzetno inteligentna, riječju rijetka žena svoje ere i vrlo omiljena na kraljevskom dvoru.

Moni su zato bili zaprepašteni kada je ona objavila da napušta bezbrižan život i obilje te odlazi na sjever, na mukotrpno šestomjesečno putovanje preko sedam stotina kilometara planina, prašuma i močvara. Kada je Chamatevi sa svojom svitom ‘na leđima ogromnih slonova’ stigla u zelenu dolinu u kojoj leži Lamphun, njezini budući podanici odmah su se prekinuli svoje lokalne ratove i postavili lijepu mladu kraljicu na prijestolje. Vladala je pedeset godina mudro i pravedno, podižući svoje kraljevstvo iz potpunog mraka u razdoblje društvenog napretka i procvata umjetnosti.

Kada joj je bilo sedamdeset godina, Chamatevi je napustila prijestolje, razdijelivši svoje kraljevstvo na dva dijela, s tim što je svakim dijelom vladao po jedan od njezinih blizanaca. Kraljica je zatim objavila da će ostatak života posvetiti Bogu. Ušla je u budistički samostan i odrekla se svega što je posjedovala. Živjela je jednostavnim, pobožnim životom u samostanu sve do svoje smrti u dobi od 99. godina. Tada se završilo i zlatno doba Haripunchaia.

Na posljednjoj ploči u hramu prikazano je kako jednu asketsku i smežuranu ženu veličanstvena kočija odnosi u nirvanu. Jedna mlađa kraljica Chamatevi, koja zrači ljepotom pokraj svoga Bude, sjedi iznad kočije u nebeskoj raskoši. Nai Buatong Watanabe, buduća stanovnica Marsa, kleknula je u lampanškom hramu u Tajlandu i ponudila nijemu molitvu duhu svoje junakinje iz daleke prošlosti.

Draga Chamatevi, reče ona. Pazila si me ovih dvadeset šest godina. Sada namjeravam krenuti na jedno nepoznato mjesto, baš kao što si i ti učinila kada si došla na sjever da nađeš Haripunchai. Vodi me svojom mudrošću i pronicljivošću sada kada krećem u taj novi i divni svijet.

3.

Yukiko je nosila crnu svilenu košulju, bijele hlače i crno-bijelu beretku. Prešla je preko dnevne sobe da porazgovara sa svojim bratom. „Voljela bih da i ti pođeš, Kenji” reče ona. „Bit će to najveća demonstracija za mir koju je svijet ikada vidio.”

Kenji se nasmiješi mlađoj sestri. „Volio bih i ja, Yuki” odgovori on. „Ali imam još samo dva dana prije polaska i želim provesti to vrijeme s majkom i ocem.”

Njihova majka ušla je u sobu sa suprotne strane. Djelovala je užurbano, kao i obično, i nosila je veliki kofer. „Sada je sve uredno spremljeno” reče ona. „Ali ja još želim da ti promijeniš odluku. Hirošima će biti prava ludnica. Asahi Shimbun kaže da očekuju milijun posjetitelja, od kojih je polovica iz inozemstva.”

„Hvala ti, majko” reče Yukiko, preuzimajući kofer. „Kao što znaš, Satoko i ja bit ćemo u hotelu Prince u Hirošimi. Nemoj brinuti. Javljat ćemo ti se svakog jutra. Vraćam se kući u ponedjeljak popodne.”

Djevojka otvori kofer i iz malog pretinca izvadi dijamantnu narukvicu i prsten sa safirom. Stavila je oba nakita na ruku. „Ne misliš li da bi bilo bolje ostaviti te stvari kod kuće?” dosađivala joj je majka. „Ne zaboravi, tamo će biti mnogi stranci. Tvoj nakit bi mogao biti preveliko iskušenje za nekoga od njih.”

Yukiko se nasmije na onaj svoj neobuzdan način koji je Kenji obožavao. „Majko” reče ona, „uvijek si previše zabrinuta. Jedino o čemu stalno razmišljaš su loše stvari koje bi se mogle dogoditi... Idem u Hirošimu zbog komemoracije povodom tristote obljetnice bacanja prve atomske bombe. Tamo će biti i naš premijer i mnogi drugi premijeri. Mnogi od najpoznatijih svjetskih muzičara izvodit će program u večernjim satima. Bit će to ono što otac naziva obogaćujućim iskustvom – a sve o čemu ti razmišljaš je da će mi netko ukrasti nakit.”

„U vrijeme moje mladosti bilo bi nepojmljivo da dvije djevojke koje još nisu završile školovanje putuju same po Japanu bez pratnje...”

„Majko, o tome smo već razgovarale” prekine je Yukiko. „Meni su gotovo dvadeset dvije godine. Sljedeće godine, kada završim studije, otići ću od kuće i živjeti sama, možda čak i u drugu zemlju. Nisam više dijete. A Satoko i ja smo savršeno sposobne brinuti jedna o drugoj.

Yukiko pogleda na svoj sat. „Sada moram krenuti” reče ona. „Vjerojatno me već čeka na postaji podzemne.” Graciozno je prišla majci i nježno je poljubila u obraz. Zatim je podijelila duži zagrljaj s bratom.

„Budi dobro, ani-san“, prošapće mu u uho. „Čuvaj sebe i svoju divnu ženu na Marsu. Svi smo vrlo ponosni na tebe.”

Kenji nikada nije jako dobro upoznao svoju sestru. Bio je, uostalom, gotovo dvanaest godina stariji od nje. Yuki je imala samo četiri godine kada je njihov otac, gospodin Watanabe, imenovan predsjednikom Američkog odjela Međunarodne robotike. Obitelj se bila preselila preko Pacifika u predgrađe San Francisca. U to vrijeme Kenji nije poklanjao mnogo pažnje svojoj mlađoj sestri. U Kaliforniji ga je mnogo više zanimao njegov novi život, posebno nakon što se upisao na UCLA.

Stariji Watanabe i Yukiko vratili su se u Japan 2232. godine, ostavljajući Kenjija kao studenta druge godine na sveučilištu. Od tada se imao vrlo malo družio s Yukiko. Tijekom godišnjih posjeta domu u Kyotu Kenji je uvijek namjeravao provesti neko vrijeme nasamo sa Yukiko, ali to se nikada nije dogodilo. Ili je ona bila previše duboko uronjena u svoj život, ili bi im roditelji zakazali previše društvenih obaveza, ili sam Kenji nije imao dovoljno vremena.

Kenji je osjećao neodređenu žalost dok je stajao u vratima i promatrao kako Yukiko nestaje u daljini. Napuštam ovaj planet, pomisli on, a ipak nikada nisam našao vremena da se dobro upoznam s rođenom sestrom.

Gospođa Watanabe brbljala je jednolično iza njega, pričajući o tome kako joj je život promašen, jer nijedno od njezine djece nema poštovanja prema njoj, a još i odlaze. Sada će i njezin jedini sin, koji se oženio Tajlanđankom samo da bi ih naljutio, otići na Mars i ona ga neće vidjeti više od pet godina. Što se srednje kćeri tiče, ona i njezin muž bankar barem su joj podarili dva unuka, ali ta djeca su bila jednako tupa i dosadna kao i njihovi roditelji...

„Kako je Fumiko?” prekine Kenji majku. „Hoću li vidjeti nju i svoje nećake prije polaska?”

„Stižu sutra navečer iz Kobea na večeru“, odgovori majka. „Iako uopće ne znam što da im spremim za jelo... Jesi li znao da Tatsuo i Fumiko čak nisu naučili djecu da jedu štapićima? Možeš li to zamisliti? Jedno japansko dijete koje ne zna koristiti štapiće za jelo? Zar ništa nije sveto? Žrtvovali smo svoj identitet da bismo se obogatili. Govorila sam tvome ocu...”

Kenji je promrmljao nešto kao ispriku i pobjegao od majčine jadikovke, potraživši utočište u očevoj radnoj sobi. Uramljene fotografije visjele su posložene na zidu te sobe – arhiva osobnog i profesionalnog života jednog uspješnog čovjeka. Za dvije od tih slika Kenjija su vezivala posebne uspomene. Na jednoj od tih fotografija on i njegov otac držali su veliki trofej koji je lokalni klub dodijelio pobjednicima u godišnjem turniru u golfu za kombinaciju otac-sin. Na drugoj ozareni gospodin Watanabe predavao je veliko odličje svom sinu kada je Kenji dobio prvu nagradu u natjecanju učenika svih srednjih škola Kyota.

Ono što je Kenji zaboravio dok nije opet vidio fotografije bilo je da je Toshio Nakamura, sin najboljeg prijatelja i poslovnog partnera njegovog oca, zauzeo drugo mjesta u oba natjecanja. Na obje slike mladi Nakamura, gotovo za glavu viši od Kenjija, imao je napet, ljutito namršten izraz lica.

Bilo je to znatno prije svih njegovih problema, pomisli Kenji. Sjećao se naslova, „Uhićen direktor iz Osake” koji se prije četiri godine najavili optužnicu protiv Toshio Nakamure. U članku ispod ovog naslova stajalo je da je gospodin Nakamura, koji je u to vrijeme već bio potpredsjednik hotelske grupe Tomozawa, osumnjičen za vrlo ozbiljne prijestupe, počevši od podmićivanja, preko podvođenja, do sudjelovanja u trgovini ljudskim robljem. U roku četiri mjeseca Nakamura je osuđen i poslan na nekoliko godina u zatvor. Kenji je bio zapanjen. Što se to, do vraga, dogodilo s Nakamurom? pitao se mnogo puta tijekom posljednjih godina.

Sjećajući se svog konkurenta iz školskih dana, osjetio je snažno žaljenje za Keiko Murosawom, Nakamurinom ženom, prema kojoj je i Kenji gajio posebnu naklonost kada mu je bilo šesnaest godina u Kyotu. Kenji i Nakamura su se, zapravo, nadmetali za Keikinu ljubav zamalo godinu dana. Kada je Keiko na kraju jasno dala do znanja da joj je se Kenji više sviđa, mladi Nakamura je pobjesnio. Čak je jednog jutra presreo Kenjija u blizini hrama Ryoanji i fizički mu zaprijetio.

Mogao sam oženiti Keiko, pomisli Kenji, da sam bio ostao u Japanu. Odlutao je pogledom kroz prozor u vrt obrastao u mahovinu. Vani je padala kiša. Odjednom mu je bljesnulo izuzetno oštro sjećanja na jedan kišni dan u vrijeme njegove mladosti.

Kenji je odmah otišao do njezine kuće čim mu je otac rekao vijest. Chopinov koncert dopro mu je do ušiju čim je skrenuo u ulicu koja je vodila do njezine kuće. Vrata je otvorila gospođa Murosawa i grubo mu se obratila: „Keiko sada vježba, neće biti gotova još jedan sat.”

„Molim vas, gospođo Murosava” zavapi šesnaestogodišnjak, „vrlo je važno.”

Njezina majka se spremala zatvoriti vrata kada je Keiko ugledala Kenjija kroz prozor. Prestala je svirati i dojurila. Njezin zračeći osmijeh slao je valove radosti mladom čovjeku. „Zdravo, Kenji” reče ona. „Što ima novo?”

„Nešto vrlo važno” odgovori on tajanstveno. „Možeš li izaći da malo prošećemo?”

Gospođa Murosawa je gunđala, ali ju je Keiko uvjerila da može preskočiti jedan sat vježbanja. Djevojka je zgrabila kišobran i pridružila se Kenjiju ispred kuće. Čim su se našli izvan vidokruga njezine kuće, uzela ga je pod ruku kao što je uvijek činila kada su šetali zajedno.

„Pa, dobri moj prijatelju” reče Keiko dok su slijedili puteljak kojim su često šetali. „Što je to tako vrlo važno?”

„Ne želim ti reći sada” odgovori Kenji. „Ne ovdje, u svakom slučaju. Pričekat ću dok ne dođemo na pravo mjesto.”

Kenji i Keiko su se smijali i nevezano razgovarali idući prema Filozofovom šetalištu, jednoj lijepoj stazi koja je krivudala nekoliko kilometara duž podnožja Istočnih brda. Stazu je proslavio Nishida Kitaro, filozof iz dvadesetog stoljeća, koji je, prema pričama, šetao po njoj svakoga jutra. Vodila je pokraj najpoznatijih znamenitosti Kyota, uključujući tu Kinkakuji (Zlatni paviljon) i Kenjiju osobno najdraži stari budistički hram zvan Honen-In.

Iza i postrance od Honen-Ina nalazilo se malo groblje s oko sedamdeset ili osamdeset nadgrobnih ploča. Ranije te godine Kenji i Keiko su, istražujući za svoj račun, otkrili da su u groblju pokopani zemni ostaci nekih od najistaknutijih građana Kyota u dvadesetom stoljeću, uključujući i proslavljenog romanopisca Junichiro Tanizakija i doktora-pjesnika Ivao Matsuoa. Nakon ovog otkrića, Kenji i Keiko su se redovito sastajali na groblju. Jednom, nakon što su oboje pročitali Sestre Makioka, Tanizakijevo remek-djelo o životu u Osaki u tridesetim godinama dvadesetog stoljeća, veselo su raspravljali duže od sat vremena – sjedeći pokraj piščeve nadgrobne ploče – o tome na koju od sestara Keiko više sliči.

Toga dana, kada je gospodin Watanabe obavijestio Kenjija da se obitelj seli u Ameriku, kiša je već počela padati prije nego što su Kenji i Keiko stigli do Honen-Ina. Tamo je Kenji skrenuo desno na malu stazu koja je vodila prema jednim starim dverima od ispletene trske. Kao što je

Keiko očekivala, nisu ušli u hram, već su se umjesto toga popeli stubama koje su vodile prema groblju. Ali Kenji se nije zaustavio kod Tanizakijevog groba. Popeo se još više, do jednog drugog groba.

„Ovdje je pokopan doktor Iwao Matsuo” reče Kenji, vadeći elektronsku bilježnicu. „Pročitat ćemo nekoliko njegovih pjesama.”

Keiko sjedne pokraj prijatelja. Njih dvoje se gnijezdiše ispod njezinoga kišobrana dok je Kenji čitao tri pjesme. „Imam još jednu, posljednju” reče tada Kenji, „posebnu haiku našeg prijatelja Matsuoa.”

Jednog dana u mjesecu lipnju,

poslije osvježavajućeg sladoleda

rekosmo jedno drugome zbogom.

Nekoliko sekundi sjedili su šutke nakon što je Kenji odrecitirao haiku iz glave po drugi put. Keiko se uznemiri, pa čak malo i uplaši kada je vidjela ozbiljan izraz na Kenjijevom licu. „Ta pjesma govori o rastanku” reče ona blagim glasom. „Da li mi to govoriš da...”

„Ne mojim izborom, Keiko” prekine je Kenji. „Otac je dobio posao u Americi.” Kolebao se nekoliko trenutaka. „Selimo se sljedećeg mjeseca.”

Kenji nikada nije vidio tako nesretan izraz na Keikinom lijepom licu. Kada je podigla oči prema njemu, one su bile užasno tužne i njemu se učini da će mu puknuti srce. Čvrsto ju je zagrlio na poslijepodnevnoj kiši i oboje su zatim dugo plakali. Zakleo se tada da će voljeti zauvijek samo nju.

4.

Mlađa konobarica, u svijetloplavom kimonu sa staromodnim obijem, povuče klizni paravan i uđe u sobu. Nosila je poslužavnik s pivom i sakeom.

„Osake onegai shimasu“, reče Kenjijev otac ljubazno, podižući šalicu dok mu je djevojka sipala sake.

Kenji otpije gutljaj hladnog piva. Starija konobarica se sada vratila, bešumno noseći mali tanjur s predjelom. U sredini se nalazila neka vrsta školjke u lakom umaku, ali Kenji nije mogao prepoznati ni jedno ni drugo. Tijekom posljednjih sedamnaest godina otkako je napustio Kyoto nije imao više od nekoliko ovih kaiseki obroka.

„Campai“, reče Kenji, kucnuvši svoju čašu piva s očevom šalicom sakea. „Hvala ti, oče. Počašćen sam što večeram ovdje s tobom.”

Kicho je bio najpoznatiji restoran u ovom području, a možda i u cijelom Japanu. Bio je, također, zastrašujuće skup, jer je do tančine očuvao tradiciju posluživanja, privatnih blagovaonica i sezonskih jela od sastojaka isključivo najviše kvalitete. Svako jelo bilo je naslada za oči, ali i za nepca. Kada je gospodin Watanabe obavijestio sina da će zajedno poći na večeru, i to samo njih dvojica, Kenjiju nije palo na pamet da će ga otac odvesti u Kicho.

Razgovarali su o ekspediciji na Mars. „Koliko još ima Japanaca među kolonistima?” upita gospodin Watanabe.

„Podosta” odgovori Kenji. „Gotovo tri stotine, ako se dobro sjećam. Bilo je mnogo molbi ljudi vrhunskih kvaliteta iz Japana. Samo Amerika ima veći kontingent ljudi.“

„Poznaš li osobno nekog od ostalih Japanaca?”

„Dvoje ili troje. Yasuko Horikawa bila je kraće vrijeme u mom razredu srednje škole u Kyotou. Možda je se sjećaš. Vrlo, vrlo pametna. Jaki zubi, debele naočale. Ona je, bolje reći bila je, kemičarka u Dai-Niponu.”

Gospodin Watanabe se nasmiješi. „Mislim da je se sjećam” reče on. „Je li ona bila u našoj kući one večeri kada je Keiko svirala klavir?”

„Da, mislim da je” reče Kenji kao iz topa. Nasmijao se. „Ali teško da se ičeg drugog mogu sjetiti od te večeri osim Keiko.”

Gospodin Watanabe iskapi šalicu sakea. Mlađa poslužiteljica, koja je nenametljivo klečala u kutu tatami sobe, priđe stolu da napuni čašu. „Kenji, zabrinut sam zbog kriminalaca” reče gospodin Watanabe kada je mlada djevojka otišla.

„O čemu to govoriš, oče?” reče Kenji.

„Čitao sam jednu dugu priču u jednom časopisu u kojoj se navodi da je MSA regrutirala nekoliko stotina osuđenika koji će biti dio vaše kolonije Lowell. U članku je naglašeno da svi ti kriminalci imaju savršen dosje ponašanja za vrijeme robije, kao i izvanredne stručne sposobnosti. Ali zašto je bilo nužno da se uopće uzimaju osuđenici?”

Kenji gucne još malo piva. „Da budem iskren, oče” odgovorio je, „imali smo nekih teškoća u postupku regrutiranja. Prvo, imali smo nerealna očekivanja o tome koliko će se ljudi prijaviti te smo postavili vrlo oštre kriterije izbora. Drugo, minimum od pet godine angažmana bio je pogreška, posebno za mlađe ljude. Donijeti odluku za bilo što tako dugog razdoblja za njih je nesnosno opterećenje. Što je još važnije, mediji su ozbiljno potkopavali cijeli postupak privlačenja kandidata. U vrijeme kada smo prihvaćali molbe pokrenuta je čitava kampanja napisa u časopisima i ‘specijalnih’ emisija na televiziji o odumiranju marsovske kolonije prije sto godina. Ljudi su se uplašili da bi se povijest mogla ponoviti, to jest da ih se ostavi same na Marsu.

Kenji nakratko zastane, ali gospodin Watanabe ne reče ništa. „Da sve bude još gore, kao što i sam znaš, projekt je zapao u financijske poteškoće. Za vrijeme proračunskih rezova prošle godine prvi put smo počeli razmišljati o obučenim, uzornim osuđenicima kao o rješenju personalnih i financijskih poteškoća. Bez obzira na skromne plaće, ipak je ostajalo još mnogo pobuda zbog kojih bi osuđenici mogli priložiti molbe. Izbor bi značio davanje pune rehabilitacije, a zato i slobode za njih kada se vrate na Zemlju poslije isteka pet godina. Uz to, bivši zatvorenici bili bi punopravni građani kolonije Lowell kao i svi drugi, bez nadziranje svakog njihovog pokreta.

Kenji prekine kad su dva mala komada pržene ribe, tanana i predivna, polegnuta u ležaj od raznobojnog lišća, položena na stol. Gospodin Watanabe uzme štapićima jednu od dvije ribe i otkine komadić. „Oishii desu“, prokomentira, ne gledajući sina.

Kenji se posveti jelu. Razgovor o osuđenicima u koloniji Lowell očito je bio završen. Kenji pogleda preko očevog ramena divan vrt po kojem je restoran bio nadaleko slavan. Jedan potočić spuštao se niz uglačane stube i tekao pokraj niza izabranog patuljastog drveća. Mjesto s kojeg se pruža pogled na vrt oduvijek je bilo častan položaj pri tradicionalnom japanskom blagovanju. Gospodin Watanabe je zahtijevao da Kenji sjedne na to mjesto za vrijeme ove posljednje večere.

„Niste uspjeli privući nijednog kineskog kolonistu?” upita otac nakon što su završili ribu.

„Samo nekolicinu iz Singapura i Malezije. I kineska i brazilska vlada zabranile su svojim građanima da se prijavljuju. Brazilsku odluku smo očekivali, ali nadali smo se da će Kinezi možda omekšati svoj stav. Pretpostavljam da sto godina izolacije ne nestaje tako lako.”

„Nepravedno ih optužujete” reče gospodin Watanabe. „Njihova nacija se užasno napatila za vrijeme Velikog kaosa. Sav strani kapital nestao je preko noći, a njihova ekonomija odmah je propala.”

„Uspjeli smo unovačiti nešto crnih Afrikanaca, možda i čitavu stotinu sve zajedno, kao i mali broj Arapa. Ali većina kolonista su iz zemalja koje značajno doprinose MSA-u. To se vjerojatno moglo i očekivati.”

Kenji se iznenada osjeti neugodno. Cijeli razgovor otkako su ušli u restoran vodio se o njemu i njegovim aktivnostima. Tijekom sljedećih nekoliko jela Kenji se raspitivao za očev posao u tvrtki Međunarodna robotika. Gospodin Watanabe, koji je sada bio glavni upravitelj operacija tvrtke, uvijek je sijao od ponosa kada bi govorio o „svojoj” kompaniji. Bila je najveći na svijetu proizvođač robota za tvornice i urede. Po godišnjem prometu MR je bila među prvih pedeset svjetskih proizvođača.

„Iduće godine bit će mi šezdeset dvije” reče gospodin Watanabe. Brojne šalice sakea potpuno su mu razvezale jezik. „Razmišljao sam da odem u mirovinu. Ali Nakamura kaže da bi to bila pogreška. Kaže da sam još potreban kompaniji...”

Prije nego što je posluženo voće, Kenji i njegov otac opet su se vratili razgovoru o skorašnjoj ekspediciji na Mars. Kenji je objasnio da su Nai i većina ostalih azijskih kolonista koji će putovati bilo na Pinti ili na Nini već u japanskom centru za obuku u južnom Kiušu. On će se ondje pridružiti svojoj ženi čim napusti Kyoto i, poslije još deset dana treninga oni i ostatak putnika na Pinti bit će prebačeni na NZS (Niska zemaljska staza) svemirsku stanicu, gdje će moći jednom tjedno trenirati u bestežinskim uvjetima. Posljednja faza njihovog putovanja blizu Zemlje bit će u unutrašnjosti tegljača od NZS-a do geosinkrone svemirske postaje na GS-4, gdje je upravo sada u tijeku sklapanje Pinte te ispitivanje i opremanje broda za dugo putovanje do Marsa.

Mlađa konobarica donijela im je dvije čaše konjaka. „Ta tvoja žena doista je veličanstveno stvorenje” reče gospodin Watanabe, gucnuvši malo pića. „Oduvijek sam mislio da su Tajlanđanke najljepše žene na svijetu.”

„Lijepa je i iznutra” hitro doda Kenji, iznenada osjetivši koliko mu nedostaje njegova nevjesta. „A i inteligentna je.“

„Engleski joj je izvanredan” primijeti gospodin Watanabe. „Ali tvoja majka kaže da joj je japanski grozan.”

Kenji se nakostriješi. „Nai je pokušala govoriti japanski – koji, stjecajem okolnosti, nikada nije učila – zbog toga što je majka odbila govoriti engleski. Sve je to smišljeno učinila samo da bi se Nai osjećala neugodno.”

Kenji se obuzda. Primjedbe kojima je branio Nai nisu bile na mjestu u ovoj prigodi.

„Gomen nasai“, reče on ocu.

Gospodin Watanabe potegne dobar gutljaj konjaka. „Pa, Kenji” reče on, „ovo je posljednji put da smo sami zajedno za najmanje sljedećih pet godina. Uživao sam u našoj večeri i razgovoru.” Zastao je. „Ima, međutim, još nešto o čemu bih htio porazgovarati s tobom.”

Kenji promijeni položaj tijela (bio se već odvikao od višesatnih sjedenja s prekriženim nogama) i sjedne normalno, nastojeći izbistriti svijest. Po očevom tonu mogao je zaključiti da je to „još nešto” ozbiljno.

„Moje zanimanje za one kriminalce u tvojoj koloniji-Lowell nije puka radoznalost” započne gospodin Watanabe. „Krajem prošlog tjedna pred kraj radnog dana Nakamura-san je došao u moj ured i rekao mi da je i druga molba njegovog sina za koloniju Lowell odbijena. Upitao me je bih li htio porazgovarati s tobom o tome.”

Očeve riječi pogodile su Kenjija kao grom. Uopće nije znao da je njegov konkurent iz mladih dana slao molbu za koloniju Lowell. A evo sada njegovog oca...

„Nisam bio uključen u postupak odabiranja kolonista-osuđenika” odgovori polako Kenji. „To je u potpuno drugom odjelu projekta.”

Gospodin Watanabe nekoliko sekundi ništa nije zborio. „Preko naših veza smo saznali” produži on konačno, nakon što je ispio konjak, „da jedinu prepreku u prihvaćanju molbe postavlja neki psihijatar, dr. Ridgemore, s Novog Zelanda. On smatra da Nakamurin sin, bez obzira na besprijekorni dosje za vrijeme služenja kazne, još ne shvaća da je napravio nešto loše... Vjerujem da si ti bio osobno odgovoran za regrutiranje dr. Ridgemorea u ekipu za koloniju Lowell.”

Kenji je bio zgranut. Ovaj očev zahtjev nije bio tek kakva sitnica. On je proveo temeljno istraživanje pozadine cijelog slučaja. Ali zbog čega? pitao se Kenji. Zbog čega je toliko zainteresiran...?

„Nakamura-san je sjajan inženjer” reče gospodin Watanabe. „On je osobno zaslužan za mnoge proizvode koji su nas učinili vodećom tvrtkom u našem području rada. Ali u posljednje vrijeme njegov laboratorij ne daje ništa novo. U stvari, pad njezine produktivnosti poklapa se s uhićenjem i osudom njegovog sina.”

Gospodin Watanabe se nagne prema Kenjiju, oslanjajući se laktovima na stol. „Nakamura-san je izgubio samopouzdanje. On i njegova žena obavezno jednom mjesečno posjećuju Toshioa u zatvoru. To je za Nakamuru stalni podsjetnik da je njegova obitelj obrukana. Ako bi mu sin otišao na Mars, onda bi možda...”

Kenji je vrlo dobro shvatio što njegov otac zahtjeva. Osjećaji koji su dugo bili suzbijani prijetili su erupcijom. Kenji je bio ljut i zbunjen. Upravo se spremao reći ocu kako je njegov zahtjev „nepristojan” kad stariji Watanabe opet prozbori.

„To jednako teško doživljavaju Keiko i njihova mala djevojčica. Aiko ima gotovo sedam godina. Svakog drugog vikenda one pokorno odlaze vlakom u Ashiya...

Ma koliko se trudio, Kenji nije mogao spriječiti suze koje mu se pojaviše u uglovima očiju. Prizor u kojem Keiko, slomljena i odbačena, uvodi kćer u zatvorsku zonu da bi se ova vidjela s ocem bio je više nego što je mogao podnijeti.

„Razgovarao sam s Keiko prošloga tjedna” dodao je njegov otac. „Bila je vrlo utučena. Ali kao da je malo živnula kada sam joj rekao da ću te zamoliti da učiniš nešto u korist njezinoga muža.”

Kenji duboko uzdahne i zagleda se u očevo bezizražajno lice. Znao je što će napraviti. Također je znao da je to doista bilo „nepristojno” – ne pogrešno, jednostavno nepristojno. Ali nije imalo nikakvog smisla mučiti se oko odluke koja je unaprijed bila donesena.

Kenji ispije svoj konjak. „Reci Nakamuri-sanu da ću sutra nazvati doktora Ridgemorea” reče tihim glasom.

A što ako je njegova intuicija bila pogrešna? U tom slučaju izgubit ću jedan sat, najviše devedeset minuta, razmišljao je Kenji dok se ispričavao što napušta obiteljski skup sa sestrom Fumiko i njezinim kćerima. Izjurio je na ulicu i odmah skrenuo prema brdima. Preostao je još sat do zalaska sunca. Bit će tamo, reče on sebi. To će mi biti posljednja prilika da se pozdravim s njom.

Kenji je prvo otišao do malog hrama Anraku-Ji. Ušao je u hondo, očekujući da će naći Keiko na njezinom omiljenom mjestu ispred pobočnog drvenog oltara posvećenog dvjema budističkim redovnicama iz dvanaestog stoljeća, koje su počinile samoubojstvo kada im je car Go-Toba zapovjedio da se odreknu učenja svetog Honena. Keiko nije bila ondje. Nije je bilo ni vani, tamo gdje su dvije redovnice sahranjene, odmah na rubu bambusove šume. Kenji pomisli da je ipak pogriješio. Keiko nije došla, prođe mu kroz svijest. Sigurno se osjeća posramljena.

Još je gajio slabu nadu da ga Keiko čeka na groblju pokraj Honen-Ina, gdje joj je prije sedamnaest godina rekao da se seli iz Japana. Srce mu je zakucalo jače dok je išao stazom koja je vodila u hram. U daljini, na desnoj strani, mogao je vidjeti jednu žensku priliku. Imala je na sebi jednostavnu crnu haljinu i stajala je pokraj groba Junichiro Tanizakija.

Iako joj je lice bilo okrenuto na suprotnu stranu i on nije sasvim dobro vidio u sve jačem sumraku, bio je siguran da je ta žena Keiko. Pojurio je uz stube, zatim kroz groblje, zaustavivši se tek na pet metara od žene u crnom.

„Keiko” reče on, hvatajući dah. „Drago mi je...”

„Watanabe-san” reče prilika službenim glasom, okrećući se pognute glave i očima prikovanim za zemlju. Duboko mu se poklonila kao što to čine sluge. „Domo arrigato gozaimasu“, ponovila je dvaput. Konačno se ispravila, ali i dalje nije gledala Kenjija.

„Keiko” reče i on blago. „To sam ja, Kenji. Sâm sam. Molim te, pogledaj me.”

„Ne mogu” odgovori ona jedva čujnim glasom. „Ali ti mogu zahvaliti za ono što si učinio za Aiko i mene.” Opet se poklonila. „Domo arrigato gozaimasu“, reče.

Kenji se iznenada sagne i postavi ruku ispod Keikine brade. Nježno joj je uzdigao glavu sve dok joj nije mogao vidjeti lice. Keiko je i dalje bila lijepa. Ali Kenjija je pora žilo to što je vidio da se strahovita tuga zauvijek urezala u te nježne crte.

„Keiko” promrmljao je dok su mu njezine suze prodirale u srce poput sićušnih noževa.

„Moram poći” reče ona. „Želim ti svaku sreću.” Odmakla se od njegovog dodira i opet naklonila. Zatim se uspravila, ne gledajući ga, i lagano uputila niz stazu zaogrnutu sjenama sumraka.

Kenjijeve oči su je slijedile dok nije nestala u daljini. Tek tada je shvatio da se naslanja na Tanizakijevu nadgrobnu ploču. Buljio je nekoliko sekundi u dva kanji znaka, ku i jaku, na sivoj kamenoj ploči. Jedan od njih značio je „praznina” drugi „samoća”

5.

Kad je 2241. godine poruka s Rame prenesena na Zemlju putem nadzornog satelitskog sustava, odmah su se javili ozbiljni strahovi. Nicoleina snimka odmah je, naravno, označena za vrhunsku tajnu, a Međunarodna obavještajna agencija (MOA), sigurnosna ruka SAV-a, grozničavo je pokušavala otkriti o čemu je zapravo riječ. Desetak najboljih istražitelja ubrzo je upućeno u stožer agencije u Novosibirsk analizirati signal koji je primljen iz dubokog svemira, kao i da bi smisli osnovni plan SAV-ovog odgovora.

Čim je postalo jasno da ni Kinezi ni Brazilci nisu uspjeli dešifrirati signal (njihove tehnološke mogućnosti još se nisu mogle mjeriti sa SAV-om), prema Rami je poslana tražena potvrda i na taj način otklonjena mogućnost ponovnog emitiranja Nicoleine snimke. Poslije toga su se superistražitelji bacili na proučavanje sadržaja same poruke.

Počeli su prvo s nekim povijesnim istraživanjima. Bilo je najšire prihvaćeno mišljenje, unatoč nekim predočenim (ali zatim odbačenim) dokazima, da je svemirski brod Rama II uništen na njega poslanih nuklearnih projektila u travnju 2200. godine. Vjerovalo se da je Nicole des Jardins, navodno ljudsko biće na rečenoj snimci, poginula još prije no što je znanstveni brod misije Newton napustio Ramu. U svakom slučaju, ona ili ono što je ostalo od nje sigurno je iščezlo u ognju nuklearne eksplozije. Dakle, spikerica sa snimke nije mogla biti ona.

Ali ako je osoba, ili stvar, koja je govorila u televizijskom video-prilogu bila robotska imitacija ili surogat madame des Jardins, onda ljudi imaju posla s daleko superiornim oblikom umjetne inteligencije od bilo čega što su ljudi ikada napravili. Prvi zaključci stoga su govorili da je Zemlja opet suočena s jednom razvijenom civilizacijom nevjerojatnih mogućnosti, ravnom tehnološkim razinama dva svemirska broda Rama.

Nije bilo nikakve sumnje glede prijetnje koju je poruka sadržavala – u tome su superagenti bili jednodušni. Ako u Sunčev sustav doista putuje još jedna letjelica tipa Rama (iako dvije radarske postaje Excalibur nisu do tada još ništa otkrile), Zemlja ni u kojem slučaju nije smjela zanemariti poruku. Naravno, postojala je određena mogućnost da je cijela stvar smišljena podvala u režiji blistavih kineskih fizičara (oni su izvan svake sumnje bili glavni osumnjičeni), ali sve dok se to ne potvrdi, SAV (Savjet vlada) je morao imati razrađen plan.

Na sreću, već je bio odobren multinacionalni projekt za osnivanje skromne kolonije na Marsu sredinom četrdesetih godina 23. stoljeća. Tijekom prethodna dva desetljeća šest istraživačkih ekspedicija pobudilo je zanimanje za veliku ideju o pretvaranju Crvenog planeta u sredinu pogodnu za život ljudi. Tamo su se već nalazili znanstveni laboratoriji bez posade, koji su obavljali pokuse ili preopasne ili sporne da bi se izvodili na Zemlji. Najlakši način da se izađe u susret namjeri izloženoj u video-poruci Nicole des Jardins – a da se ne uzbuni populacija planeta Zemlje – bilo je da se najavi i financira znatno veća kolonija na Marsu. Ako se ustanovi da je čitava ova priča s porukom prijevara, tada bi se veličina kolonije mogla vratiti u početno zamišljene okvire.

Jedan od istražitelja, Indijac Ravi Srinivasan, brižljivo je proučio gomilu arhivskih podataka MSO-a te zaključio da Ramu II nisu uništili nuklearni projektili. „Moguće je” rekao je gospodin Srinivasan, „da je ovaj video autentičan i da je govornica doista prava madame des Jardins.”

„Ali ona bi trebala biti sada stara sedamdeset sedam godina” primijetio je jedan drugi istražitelj.

„Ne postoji ništa na snimci što bi je datiralo” dokazivao je gospodin Srinivasan. „I ako usporedite fotografije madame des Jardins napravljene za vrijeme misije Newton sa slikama žene u emisiji koju smo primili, vidimo da se one ipak razlikuju. Lice joj je starije, možda i deset godina. Ako je spikerica na snimci podvala ili surogat, onda je ta podvala začuđujuće lukava.”

Gospodin Srinivasan se, međutim, složio da je plan koji je razradila MOA ispravan čak i u slučaju da je video istinit. Zato nije bilo od bitne važnosti da uvjeri sve oko sebe da je njegovo gledište ispravno. Ono što je sasvim nužno, a tu su se svi superistražitelji složili, bilo je da što manji broj ljudi treba znati za postojanje snimke.

Početak četrdesetih godina dvadeset trećeg stoljeća donio je neke značajne promjene na planetu Zemlji. Poslije Velikog kaosa, Savjet vlada (SAV) izrastao je u monolitnu organizaciju koja je vodila politiku planeta, ili barem manipulirala njome. Samo se Kina, koja se povukla u izolaciju poslije svog katastrofalnog iskustva za vrije me Kaosa, nalazila izvan sfere utjecaja SAV-a. Ali poslije 2200. godine javili su se prvi pokazatelji da je moć SAV-a počela slabjeti.

Prvo su došli izbori u Koreji, 2209. godine, kada su ljudi tog naroda, ogorčeni zbog nekoliko uzastopnih garnitura loših političara koji su se obogatili na račun populacije, u stvari glasovali za političko ujedinjenje s Kinezima. Od svih velikih zemalja na svijetu samo je Kina imala značajno drukčiju vrstu vladavine u odnosu na regulirani kapitalizam koji su primjenjivale bogate zemlje i konfederacije Sjeverne Amerike, Azije i Europe. Kinesko uređenje bilo je jedna vrsta socijalističke demokracije utemeljena na humanističkim načelima koje je ustanovio kanoniziram talijanski katolik iz dvadeset drugog stoljeća – sveti Michael iz Siene.

Svi su bili zaprepašten neočekivanim rezultatima izbora u Koreji. Do trenutka dok je MOA uspjela potaknuti pobunu (2211-2212), nova korejska vlada i njihovi kineski saveznici već su osvojili srce i svijest naroda. Pobuna je lako ugušena i Koreja je postala stalni član Kineske federacije.

Kinezi su otvoreno objavili da nemaju namjeru izvoziti svoj oblik društvenog uređenja putem vojne akcije, ali ostatak svijeta nije im htio vjerovati na riječ. Izdaci za vojne i obavještajne aktivnosti SAV-a udvostručili su se između 2210. i 2220. s povratkom političke napetosti na svjetsku scenu.

Istodobno, 2218. godine, tri stotine pedeset milijuna Brazilaca izabralo je karizmatskog generala Joao Pereira za vođu nacije. General Pereira je vjerovao da SAV iskorištava i podcjenjuje Južnu Ameriku (bio je u pravu), te je zahtijevao promjene u povelji SAV-a, čime bi se riješio problem. Kada je SAV odbio to učiniti, Pereira je oživio južnoamerički regionalizam jednostrano ukidajući povelju SAV-a. Kao posljedica toga, Brazil se odcijepio od Savjeta vlada, a tijekom sljedećih nekoliko desetljeća to je učinila i većina južnoameričkih naroda ohrabrena velikom vojnom snagom Brazila koji se uspješno odupiralo mirovnim snagama SAV-a. I tako se pojavio treći igrač na svjetskoj geopolitičkoj sceni, neka vrsta Brazilskog carstva, vođen energičnom rukom generala Pereire.

U početku je niz SAV-ovih embarga prijetilo da Brazil i ostatak Južne Amerike vrate u siromaštvo koje je vladalo tim područjem svijeta uoči Velikog kaosa. Ali Pereira je uzvratio udarac. Imajući u vidu da razvijene nacije Sjeverne Amerike, Azije i Europe nisu htjele kupovati njegova legalnu izvoznu robu, on je odlučio da sa svojim saveznicima izvozi ilegalne proizvode. Droge su postale osnovna trgovačka grana Brazilskog carstva. Bila je to izuzetno uspješna politika. Do 2240. organiziran je nezapamćen odliv svih vrsta i tipova droga iz Južne Amerike u ostali dio svijeta.

Takva je bila politička situacija na Zemlji kad je stigla Nicoleina snimka. Iako su se u SAV-ovom vladanju planetom pojavile neke pukotine, organizacija je i dalje zastupala gotovo sedamdeset posto populacije i raspolagala s devedeset posto Zemljinog materijalnog bogatstva. Bilo je prirodno da SAV i njegova svemirska agencija MSA preuzmu odgovornost za davanje odgovora. Brižljivo slijedeći sigurnosne kriterije koje je postavila MOA, u veljači 2242. godine objavljeno je petostruko povećanje broja ljudi koji odlaze na Mars kao dio kolonije Lowell. Za datum polaska određeno je kasno proljeće ili rano ljeto 2245. godine.

Ostalo četvoro ljudi u sobi, svi plavokosi i plavooki i članovi iste obitelji iz Malmoa, u Švedskoj, izađoše iz pro storije ostavljajući Kenjija i Nai Watanabe same. Ona je nastavila napeto promatrati Zemlju trideset pet tisuća kilometara ispod nje. Kenji joj se pridruži ispred velikog promatračkog prozora.

„Nikada do kraja nisam shvaćala što znači biti na geosinkronoj stazi. Sad znam. Gledano odavde, Zemlja kao da se ne miče. Djeluje kao da visi u prostoru.

Kenji se nasmije. „A, u stvari, oboje se gibamo – i to vrlo brzo. Ali budući da je trajanje našeg obilaska oko Zemlje jednako vremenu njene rotacije to jest danu, slika Zemlje je uvijek ista.”

„U onoj drugoj svemirskoj stanici bilo je drukčije” reče Nai, odlazeći od prozora u svojim šuškavim papučama. Odande je Zemlja izgledala veličanstveno, dinamično, dojmljivije.”

„Ali tamo smo bili samo tri stotine kilometara od površine. Naravno bilo je to...”

„Sranje“, začuše povik s drugog kraja promatračke prostorije. Jedan suhonjav mlad čovjek u kockastoj košulji i trapericama lebdio je u zraku, na jedno metar od poda, a njegov siloviti pokret prevrnuo ga je na bok. Kenji priđe i pomogne pridošlici da se uspravi na noge.

„Hvala” uzvrati čovjek. „Zaboravio sam da uvijek moram držati jedno stopalo na podu. Ovo bestežinsko stanje jebeno je čudno za jednog seljaka.”

Imao je težak južnjački naglasak. „Uuups, oprostite zbog jezika, gospođo. Predugo sam živio među vranama i svinjama.” Pružio je ruku Kenjiju. „Ja sam Max Puckett iz DeQueena, Arkanzas.”

Kenji je predstavio sebe i ženu. Max Puckett je imao otvoreno lice i brz osmijeh. „Znate” reče Max, „kada sam potpisao za Mars, nikada mi nije palo na pamet da će me tijekom cijelog prokletog puta mučiti bestežinsko stanje...

Što li će se dogoditi jadnim kokošima? Vjerojatno nikada više neće nositi jaja.”

Max ode do prozora. „Kod moje kuće, tamo, na onom smiješnom planetu, sada je podne. Moj brat Clyde vjerojatno je već otvorio bocu piva, a njegova žena Winona mu pravi sendvič. Zastao je nekoliko sekundi, a onda se okrenuo prema Watanabeima. „Što ćete raditi na Marsu?”

„Ja sam povjesničar kolonije” odgovori Kenji. „Ili barem jedan od njih. „Moja žena je nastavnik engleskog i francuskog.”

„Sranje” reče Max Puckett. „Nadao sam se da ste jedan od parova poljoprivrednika iz Vijetnama ili Laosa. Želio bih naučiti nešto o riži.”

„Jesam li dobro čula da ste spomenuli kokoši?” upita Nai poslije kraćeg šutnje. „Hoćemo li imati piliće na Pinti?“

„Gospođo” odgovori Max Puckett, „ima ih petnaest tisuća, i to najboljih Puckettovih, spakiranih u kaveze u teretnom tegljaču na drugom kraju ove postaje. MSA je platio toliko love za ove piliće da se Clyde i Winona mogu odmarati čitave proklete godine samo ako to žele. A ako te kokoši ne putuju s nama, volio bih znati što će do vraga učiniti s njima.”

„Putnici zauzimaju samo dvadeset posto prostora na Pinti i Santa Mariji“, podsjeti Kenji Nai. „Ostali dio čine zalihe i druge vrste tereta. Na Pinti ćemo imati ukupno tri stotine putnika, od kojih su većina službenici MSA i članovi ključnog osoblja nužnog za inicijalizaciju kolonije.

„Ini...cija...li...zaciju... kolonije?” prekine ga Max. „Sranje, čovječe, pa ti govoriš kao jedan od onih robota.” Osmjehnuo se Nai. „Poslije dvije godine s jednim od onih govorećih kultivatora odbacio sam tog kurvinog sina i zamijenio ga jednom od onih starijih šutljivih verzija.”

Kenji se tiho nasmije. „Pretpostavljam da koristim mnogo žargona svojstvenog za MSA. Bio sam jedan od prvih civila odabranih za Novi Lowell i kao takav zadužen za novačenje na Orijentu.”

Max stavi cigaretu u usta. Prešao je pogledom po promatračkoj prostoriji. „Ne vidim nigdje znak za dopuštenja pušenja” reče on. „Zato zaključujem da bi se oglasili svi alarmi ako bih zapalio.” Zataknuo je cigaretu za uho. „Winona mrzi kada ja i Clyde pušimo. Kaže da još puše samo farmeri i kurve.”

Max se nasmije od uha do uha. I Kenji i Nai se nasmijaše. Čovjek je bio komičan. „Kad je već riječ o kurvama” reče Max sa sjajem u očima, „gdje su sve one osuđenice koje sam vidio na televiziji. Uuuuf, neke od njih sjajno izgledaju. Proklete bile, izgledaju bolje od mojih pilića i svinja.”

„Svi kolonisti koji su na Zemlji bili u zatvorima putuju na Santa Mariji“, reče Kenji. „Mi ćemo stići na odredište dva mjeseca prije njih.”

„Ti znaš gomilu toga o ovoj stvari” reče Max. „I ne govoriš iskrivljeni engleski kao one Japovi koje sam sretao u Little Rocku ili Texarkani. Jesi li ti nešto posebno?”

„Ne” odgovori Kenji smijući se. „Kao što sam vam rekao, ja sam samo vodeći povjesničar kolonije.”

Kenji je namjeravao reći Maxu da je živio u Sjedinjenim Državama šest godina – pa je zato njegov engleski tako dobar – kada se vrata prostorije iznenada otvoriše i unutra uđe dostojanstven postariji gospodin u sivom odijelu s tamnom kravatom. „Oprostite” obrati se on Maxu, koji je opet stavio nezapaljenu cigaretu u usta. „jesam li pogreškom ušao u sobu za pušenje?”

„Ne, tatice“ odgovori Max. „Ova soba je promatračnica. Prelijepa je da bi bila soba za pušenje. Pušenje je vjerojatno ograničeno na neki sobičak, bez prozora, blizu kupaonice. Moj ispitivač u MSA rekao mi je...”

Postariji džentlmen zurio je u Maxa kao što bi neki biolog promatrao rijetku vrstu nekog neugodnog kukca. „Moje ime, mladi čovječe,” prekine ga on, „nije ‘tatica’. Zovem se Pjotr. Pjotr Miškin, da budem precizniji.”

„Drago mi je što smo se upoznali, Petere” reče Max, pružajući ruku. „Ja sam Max. Ovaj par ovdje su Vabanyabei. Oni su iz Japana.”

„Kenji Watanabe” reče Kenji ispravljajući Maxa. „Ovo je moja žena Nai; ona je Tajlanđanka.”

„Gospodine Max” reče Pjotr Miškin službenim tonom, „moje prvo ime je Pjotr, a ne Peter. Dovoljno je teško što ću morati govoriti engleski sljedećih pet godina. Valjda imam pravo tražiti da barem moje ime zadrži izvorni ruski oblik.”

„U redu, Pjoo...ter” reče Max cereći se. „Čime se ti inače baviš? Ne, pusti me da pogađam... Ti si grobar u naseobini.” Kenji se prestrašio da će nakon ovog gospodin Miškin eksplodirati od bijesa. Umjesto toga, na njegovom licu ukazao se najtanji od svih mogućih osmijeha. „Očito je, gospodine Max” reče on polako, „da imate razvijen smisao za humor. Shvaćam da bi to mogla čak biti vrlina na dugom i dosadnom svemirskom putovanju.” Zastao je za trenutak. „Za vašu informaciju, nisam grobar. Pravnik sam. Do prije dvije godine, kada sam umirovljen na osobni zahtjev da bih se upustio u ‘novu pustolovinu’, bio sam član Sovjetskog vrhovnog suda.”

„Svetoga mu sranja” uzvikne Max Puckett. „Sada sam se sjetio. Čitao sam vama tebi u časopisu Time... Hej, suče Miškine, oprostite mi, nisam vas prepoznao...”

„Ništa za to” upadne mu u riječ sudac Miškin, dok mu se licem širio ugodan osmijeh. „Zabavno je biti za trenu tak nepoznat i još zamijenjen za grobara. Vjerojatno je uvježbani izraz lica suca sličan prikladno strogom izrazu grobarskog službenika. Usput, gospodine...”

„Puckett, gospodine.”

„Usput, gospodine Puckett” produži sudac Miškin, „biste li pošli sa mnom u bar na jedno piće? Upravo sada osjećam da bi mi dobro došla jedna votka.”

„Baš kao i meni tekila” odgovori Max, odlazeći prema vratima sa sucem Miškinom. „Usput, pretpostavljam da ne znate što se događa kada hranite svinje tekilom, jel’ tako... I mislio sam da ne znate. Pa, ja i moj brat Clyde...” Nestali su kroz vrata, ostavivši Kenjija i Nai Watanabe same. Njih dvoje se pogledaše i prasnuše u smijeh. „Ne misliš li” reče Kenji, „da će ova dvojica postati prijatelji?“

„Nema izgleda” odvrati Nai s osmijehom. „Kako različiti karakteri!”

„Miškina smatraju jednim od najvećih pravnika našeg stoljeća. Njegova mišljenja su obvezna lektira u svim sovjetskim pravnim školama. Puckett je bio predsjednik Udruge farmera jugozapadnog Arkanzasa. Izvrstan je poznavatelj agrotehnike i uzgoja stoke.”

„Poznati su ti dosjei svih ljudi u Novom Lowellu?”

„Ne” odgovori Kenji. „Ali sam proučio dosje svakoga s Pinte.“

Nai obavi ruke oko svog supruga. „Reci mi nešto o Nai Buatong Watanabe” reče ona.

„Tajlanđanka, nastavnica koja govori tečno engleski i francuski. IE 2.48, SC 91...”

Nai prekine Kenjija poljupcem. „Zaboravio si najvažniju značajku” reče ona.

„A što je to?”

Opet ga je poljubila. „Zaljubljena nevjesta Kenjija Watanabea, povjesničara kolonije.”

6.

Svijet je promatrao na televiziji službeno krštenje Pinte nekoliko sati prije nego što će brod krenuti prema Marsu sa svojim putnicima i teretom. Drugi potpredsjednik SAV-a, švicarski stručnjak za nekretnine Heinrich Jenzer, došao je na GS-4 specijalno zbog ove svečanosti. On se u kraćem govoru obratio javnosti veličajući završetak gradnje tri velika svemirska broda i otvaranje „nove ere kolonizacije Marsa” Kada je završio, gospodin Jenzer je predstavio gospodina lana Macmillana, Škota, zapovjednika Pinte. Macmillan, dosadan govornik koji se pokazao kao uzoran birokrat SAV-a, pročitao je šestominutni govor, podsjećajući svijet na temeljne ciljeve projekta.

„Ove tri letjelice” rekao je na početku svog govora, „ponijet će gotovo dvije tisuće ljudi na put od stotinu milijuna kilometara, put do jednog drugog planeta, Marsa, gdje će ovoga puta biti utemeljen stalni boravak čovjeka. Većina budućih Marsovih naseljenika putovat će na drugom brodu, Nini, koji će krenuti odavde, s GS-4, za tri tjedna. Ovaj brod Pinta i posljednja letjelica Santa Maria ponijet će po tri stotine putnika kao i tisuće kilograma zaliha i opreme, nužne za održanje naše naseobine.”

Oprezno izbjegavajući bilo kakvo spominjanje neuspjeha prvih ispostava na Marsu u prethodnom stoljeću, zapovjednik Macmillan je zatim pokušao biti poetičan, uspoređujući buduću ekspediciju s onom Kolumbovom sedam stotina pedeset godina ranije. Govor koji su mu pripremili bio je izvanredno sročen, ali Macmillanovo jednolično, ravno drobljenje pretvaralo je riječi koje bi odisale nadahnućem iz usta nekog izuzetnog govornika u tupo i prazno povijesno predavanje.

Završio je svoju govoranciju ocrtavajući koloniste kao cjelovitu grupu, navodeći statističke podatke o njihovoj životnoj dobi, zanimanjima i zemljama porijekla. „Ovi muškarci i žene su napokon” rezimira je Macmillan, „reprezentativan presjek ljudske vrste u gotovo svakom obliku. Kažem gotovo, jer postoje barem dvije značajke zajedničke ovoj grupi koje se ne bi mogle naći u nekom nasumičnom skupu ljudskih bića iste veličine. Kao prvo, budući stanovnici naseobine Lowell izuzetno su inteligentni – njihov prosječan IQ je nešto iznad 1.86. Drugo, a to se podrazumijeva, to su vrlo hrabri ljudi, jer se inače ne bi prijavili niti bi prihvatili dugotrajne i teške uvjete u novoj i nepoznatoj sredini.”

Kada je završio, zapovjednik Macmillan je prihvatio malu bocu šampanjca koju je zatim razbio o model Pinte (u omjeru 1/100) izložen za ovu prigodu iza njega i ostalih visokih uzvanika. Nekoliko trenutaka kasnije, dok su kolonisti napuštali mjesto na kojem se odigravala svečanost i pripremali se za ukrcavanje u Pintu, Macmillan i Jenzer započeli su zakazanu konferenciju za novinare.

„On je serator.”

„On je marginalni birokrat ograničenih znanja.”

„On je jebeni serator.”

Max Puckett i sudac Miškin ogovarali su zapovjednika Macmillana između zalogaja ručka.

„Nema prokletog smisla za humor.”

„Jednostavno je nesposoban ocijeniti stvari koje su izvan običnog.”

Max je bio ljutit. Ranije tog jutra, na neslužbenom saslušanju koje je organiziralo zapovjedništvo Pinte, Max je bio ukoren. Njegov prijatelj sudac Miškin zastupao je Maxa i spriječio da postupak ne ode predaleko.

„Ta dupeta nemaju prava prosuđivati moje ponašanje.“

„Gotovo sigurno si u pravu, moj prijatelju” odgovori sudac Miškin, „u općem smislu. Ali ovdje, na ovoj letjelici, imamo niz posebnih uvjeta. Oni su ovdje vlast, barem dok ne stignemo u naseobinu Lowell i ne osnujemo vlastitu vladu... U svakom slučaju, nije počinjena nikakva stvarna šteta. Izjava da je tvoje ponašanje ‘nedopustivo’ ne može ti nauditi. Moglo je biti i gore.”

Dvije noći prije tog događaja bila je organizirana zabava da bi se proslavilo prelaženje polovice Pintinog puta od Zemlje do Marsa. Max je više od sat vremena svesrdno zavodio prelijepu Angelu Rendino, jednom od Macmillanovih pomoćnica. Pristojni Skot je zatim odveo Maxa na stranu i posavjetovao ga da ostavi Angelu na miru.

„Neka mi to ona kaže” odgovorio mu je Max uvrijeđeno.

„Ona je neiskusna mlada žena” uzvratio je Macmillan. „A previše je fina da bi vam rekla koliko je taj vaš životinjski humor odvratan.”

Od tog trenutka Max je bio u svom elementu. „Kakav je tu vaš interes, zapovjednice?” upitao je nakon što je prije toga maznuo još jednu margaritu. „Je l’ to vi osobno bušite ili tako nešto?”

Jan Macmillan je pocrvenio kao paprika. „Gospodine Puckett” uzvratio je nekoliko sekund kasnije kad je došao k sebi, „ako se ne upristojite, morat ću ograničiti vaše kretanje na vaše osobne prostorije.”

Ovaj sukob s Macmillanom uništio je Maxu večer. Razljutilo ga je zapovjednikovo korištenje službenog položaja u nečemu što bila privatna stvar dvoje ljudi. Povukao se u svoju sobu, koju je dijelio s još jednim Amerikancem, šutljivim šumarom iz Oregona po imenu Dave Denison, i brzo ispraznio punu bocu tekile. U pijanom stanju Max je bio i nostalgičan i utučen. Odlučio je poći do komunikacijskog centra i telefonirati svom bratu Clydeu u Arkanzas.

U međuvremenu je postalo prilično kasno. Da bi stigao do komunikacijskog centra, Max je morao prijeći cijeli brod, prolazeći prvo kroz zajedničku dvoranu u kojoj je zabava upravo završila, a zatim i pokraj časničkih prostorija. U središnjem krilu Max je na trenutak ugledao lana Macmillana i Angelu Rendino kako ruku pod ruku odlaze u zapovjednikov stan.

„Kurvin sin” reče Max u sebi.

Pijani Max šetao je po hodniku ispred Macmillanovih vrata dok mu je bijes rastao. Poslije pet minuta sinula mu je jedna ideja. Prisjetivši se imitiranja svinjskog skičanja za koje je u vrijeme svojih fakultetskih dana u Arkanzasu dobio nagradu, Max je razbio večernji mir užasnim krikom.

„Suuu-iiii, svinjo, svinjo“, zaurlao je Max.

Još jednom je ponovio ovu halabuku, a onda netragom nestao, upravo kad su se otvorila sva vrata (uključujući i Macmillanova) u časničkom krilu. Zapovjednik Macmillan nije bio ni najmanje sretan što ga je čitava posada vidjela zajedno s gospođicom Rendino u prilično razgolićenom stanju.

Krstarenje do Marsa bilo je drugi medeni mjesec za Kenjija i Nai. Nijedno od njih nije imalo previše posla. Putovanje je prolazilo bez nekih posebnih događanja, barem sa gledišta povjesničara, a i Naine dužnosti bijahu svedene na minimum, budući da se većina srednjoškolskih đaka nalazila na ostala dva broda.

Watanabei su proveli mnoge večeri družeći se sa sucem Miškinom i Maxom Puckettom. Često su karta li (Max je bio onoliko dobar u pokeru koliko je bio loš u bridžu), razgovarali o svojim nadama vezanim za koloniju Lowell i prisjećali se života koje su ostavili Zemlji.

Kada se Pinta našla na tri tjedna udaljenosti od Marsa, osoblje je najavilo prekid komunikacija za dva dana, potičući sve putnike da nazovu svoje kuće prije nego što se radiosustavi privremeno isključe. S obzirom na činjenicu da je na Zemlji upravo trajala sezona godišnjih odmora, bijaše to savršen trenutak za telefoniranje.

Max je mrzio kašnjenja u putovanju signala, odnosno jednosmjerni razgovor. Nakon što je saslušao isprekidanu priču o planovima za Božićne praznike u Arkanzasu, obavijestio je Clydea i Winonu da ih više neće zvati, jer mu se uopće ne sviđa „čekati petnaest minuta da bi utvrdio smije li se netko njegovim šalama”

U Kyotu je rano zasniježilo. Kenjijevi roditelji pripremili su snimku koja je prikazivala Ginkaku-ji i Honen-in pod snježnim pokrivačem. Da Nai nije bila s njim, Kenji bi osjetio silnu nostalgiju. U kratkom razgovoru s Tajlandom Nai je čestitala jednoj od svojih sestara na dobivanju stipendije za fakultet.

Pjotr Miškin nije nikome telefonirao. Žena starog Rusa nije više bila živa, a djece nije imao. „Imam divna sjećanja” rekao je Maxu, „ali me ništa osobno ne veže za Zemlju.”

Prvog dana planiranog prekida veza, na svim kanalima dana je najava da će jedna vrlo važna emisija, koju svatko mora vidjeti, biti prikazana u dva sata po podne. Kenji i Nai pozvali su Maxa i suca Miškina u svoj mali apartman na gledanje.

„Pitam se kakvo su nam glupo predavanje pripremili” reče Max narogušeno, kao i uvijek, na sve što je smatrao gubljenjem vremena.

Snimka je započela tako što je prikazala predsjednika SAV-a i direktora MSA zajedno za velikim stolom. Predsjednik SAV-a podvukao je značaj poruke koju će im predstaviti Werner Koch, direktora MSA.

„Putnici Pinte“, započeo je dr. Koch, „prije četiri godine naši dežurni satelitski sustavi zabilježili su jedan signal koji je očito dolazio iz dalekog svemira, približno iz pravca zvijezde Epsilon Eridani. Ustanovili smo da signal, pravilno dekodiran, sadrži jednu zapanjujući video-snimku koju ćete ubrzo vidjeti.

Kao što ćete čuti, ta snimka najavljuje povratak svemirskog broda Rama u naš sustav. Godine 2130. i ponovno 2200. divovski brodovi oblika valjka, dugi pedesetak, a široki dvadesetak kilometara, djela nepoznate strane inteligencije i svrhe koju još nismo odgonetnuli, posjetili su našu obitelj planeta na stazama oko Sunca. Drugi valjak, nazvan Rama II, promijenio je brzinu kada je došao unutar Venerine staze te krenuo prema Zemlji. Lansirana je flota nuklearnih projektila da presretnu to strano tijelo i unište ga prije nego što bi Rama II prišao dovoljno blizu Zemlji i možda joj zaprijetio na neki način.

Na snimci koju ćete vidjeti tvrdi se da je još jedan od tih svemirskih brodova tipa Rama sada stigao u naše susjedstvo s jednim jedinim ciljem – da ‘pribavi’ reprezentativni uzorak od dvije tisuće ljudskih bića zbog ‘promatranja’. Ma koliko njihova tvrdnja može zvučati bizarno, važno je napomenuti da je naš radar doista potvrdio da je jedna letjelica tipa Rama ušla na stazu oko Marsa prije manje od mjesec dana.

Na žalost, prisiljeni smo da na najozbiljniji način shvatimo ovu poruku iz dubokog svemira. Zato ste vi, kolonisti s Pinte, određeni za susret s ovim novim objektom na stazi oko Marsa. Shvaćamo da će većina među vama ovu vijest doživjeti kao veliki šok, ali nemamo naročito veliki izbor na raspolaganju. Ako je, kao što sumnjamo, neki neuračunljivi genij isplanirao i orkestrirao ovakvu složenu podvalu, onda ćete, poslije kraćeg odlaganja, nastaviti kolonizaciju Marsa kao što je ranije bilo planirano. Ako, međutim, snimka koju ćete vidjeti objavljuje istinu, onda ćete vi i vaši sudruzi s Nine i Santa Marie postati taj uzorak ljudskih bića koje ramanska inteligencija želi promatrati.

Znajte da je vaša misija sada od najvećeg mogućeg prioriteta među svim aktivnostima SAV-a. Nadamo se, također, da shvaćate potrebu tajnosti. Od ovog trenutka, sve dok se pitanje s Ramom ne razriješi na ovaj ili neki drugi način, sve veze između vašeg broda i Zemlje bit će strogo cenzurirane. MOA će nadzirati sve glasovne kontakte. Vašim prijateljima i obiteljima bit će rečeno da ste sigurni, odnosno da ste se na kraju spustili na Mars, ali da je komunikacijski sustav Pinte potpuno otkazao.

Sada ćemo vam prikazati spomenutu snimku kako biste imali tri tjedna da se pripremite za susret. Osnovni plan i njemu pridruženi postupci za susret razradila je do najmanjih sitnica MOA u suradnji s operativnim osobljem MSA i već su doznačeni zapovjedniku Macmillanu visokofrekventnom vezom. Svatko od vas dobit će poseban komplet zadataka. Svatko će, također, dobiti osobni dokumentacijski paket koji će vas opskrbiti nužnim informacijama za obavljanje zadanih dužnosti.

Naravno, želimo vam sve najbolje. Najvjerojatnije da će se pokazati da je cijela ova priča oko Rame samo neslana šala, u kojem slučaju će to samo malo odgoditi vašu inicijalizaciju kolonije Lowell na Marsu. Ako je, međutim, ova snimka autentična, onda ćete morati hitro razraditi odgovarajuće planove za organiziranje dolaska Nine i

Santa Marie – ni jednom od kolonista s druga dva svemirska broda nije rečeno ništa o Rami ili o spomenutim planovima.”

U apartmanu Watanabeovih nekoliko trenutaka vladala je mukla tišina nakon što se snimka iznenada prekinula i bila zamijenjen na ekranu tekstualnom najavom „SLJEDEĆA SNIMKA ZA DVIJE MINUTE“

„Sto mu gromova” bijaše jedini komentar Maxa Pucketta.

7.

Na snimci je Nicole sjedila na običnoj stolici smeđe boje sa zidom bez ikakvih obilježja iza sebe. Bila je odjevena u jedan od letačkih kombinezona MSA koji su bili uobičajena odjeća tijekom misije Newton. Nicole je čitala poruku iz elektronske bilježnice koju je držala u rukama.

„Moji prijatelji Zemljani” počela je žena, „ja sam Nicole des Jardins, astronautkinja s Newtona, i govorim vam s udaljenosti od mnogo bilijuna kilometara. Nalazim se u svemirskoj letjelici Rama, sličnoj velikim cilindričnim svemirskim brodovima koji su već dva puta posjetili naš Sunčev sustav tijekom posljednja dva stoljeća. Ovaj treći ramanski brod također juri prema našem sićušnom području Galaktike. Približno četiri godine nakon što primite ovu snimku, Rama III će ući na stazu oko planeta Marsa.

Od kada sam napustila Zemlju, saznala sam da je brodove klase Rama izgradila jedna razvijena izvanzemaljska inteligencija kao elemente golemog sustava prikupljanja informacija čiji je konačni cilj dobivanje i katalogiziranje podataka o životu u svemiru. Zbog obavljanja dijela tog zadataka i ova treća letjelica serije Rama vraća se u blizinu našeg rodnog planeta.

Unutar Rame III sagrađen je zemaljski habitat koji može primiti dvije tisuće ljudskih bića te značajnu količinu životinja i biljaka s našeg matičnog planeta. Točna biomasa i druge opće odrednice za životinje i biljke sadržane su u prvom dodatku ove snimke; međutim, valja naglasiti da su biljke, a naročito one koje su djelotvorne u pretvorbi ugljičnog dioksida u kisik, ključan sastojak u osnovnom planu zemaljskog modula unutar Rame. Bez tih biljaka, život za ljudska stvorenja u Rami bio bi ozbiljno ugrožen.

Očekuje se da Zemlja, reagirajući na ovo emitiranje, pošalje reprezentativnu skupinu svojih stanovnika – zajedno sa zalihama, opisanim u drugom dodatku – koji bi se susreli s Ramom III na Marsovoj stazi. Putnici će biti odvedeni u unutrašnjost Rame i brižljivo promatrani dok žive u habitatu u životnim uvjetima poput onih na Zemlji.

Zbog neprijateljskog ponašanja prema Rami II, koje je, igrom slučaja, za posljedicu imalo samo manja oštećenja na stranom brodu, plan leta za ovaj brod tipa Rama predviđa približavanje Zemlji najviše do Marsove staze. Ovaj nominalni plan pretpostavlja, dakako, da će vlasti na Zemlji doista ispuniti zahtjeve sadržane u ovoj emisiji. Ne znam kako je svemirska letjelica programirana da postupi ako ljudska bića ne budu upućena u susret Rami III na Marsovoj stazi. Mogu, međutim reći na temelju vlastitih spoznaja da je sasvim u okviru mogućnosti ove izvanzemaljske inteligencije pribavljanje željenih promatračkih podataka i pomoću drugih, manje benignih metoda.

Što se tiče ljudskih bića koje treba prebaciti do Marsa, podrazumijeva se da bi izabrani pojedinci trebali predstavljati širok presjek čovječanstva, uključujući oba spola, sve uzraste i onoliko različitih kultura koliko ih je razumno zajedno spojiti. Velika biblioteka informacija o Zemlji koja se zahtjeva u trećem dodatku snimke osigurat će dodatne podatke koji se mogu dovesti u vezu s promatranjem poduzetim unutar Rame.

Ni ja ne znam koliko će vremena ljudska bića provesti unutar Rame ni gdje će ih točno svemirska letjelica preuzeti, pa čak ne znam ni zašto nadmoćna inteligencija koja je stvorila Ramu prikuplja informacije o životu u svemiru. Mogu, ipak, reći da su mi čuda čiji sam svjedok bila otkako sam napustila naš Sunčev sustav omogućila potpuno novo gledanje na naše mjesto u tome svemiru.”

Snimka, od koje su više od polovice bili dodaci o pojedinostima, trajala je nešto više od deset minuta. Tijekom cijele emisije osnovna scenografija nije se mijenjala. Nicolein komentar bio je odmjeren i promišljen, isprekidan kratkim stankama u kojima su joj oči prelazile s kamere na bilježnicu u njezinim rukama. Iako su joj se u glasu zamjećivale izvjesne modulacije, Nicolein ozbiljan izraz lica bio je gotovo nepromjenjiv. Jedino u trenutku kada je stavila do znanja da bi Ramanci mogli primijeniti „druge, manje benigne metode” pribavljanja podataka, u njezinim crnim očima pojavio se trag jakih osjećaja.

Kenji Watanabe promatrao je prvi dio snimke s napetom pažnjom. Za vrijeme emitiranja dodataka, međutim, um mu je počeo lutati i postavljati pitanja. Tko su ti izvanzemaljci? čudio se. Odakle dolaze? Zašto nas žele promatrati? I zašto su uzeli Nicole des Jardins za svog govornika?

Kenji se nasmije sam sebi, shvaćajući da postoji beskrajan tok takvih beskonačnih pitanja. Odlučio je usredotočiti se na lakše probleme.

Ako bi Nicole i danas bila živa, pomisli Kenji, imala bi osamdeset jednu godinu. Žena s televizijskog ekrana imala je nešto sjedina u kosi i više bora nego astronautkinja Nicole des Jardins u vrijeme kad je Newton krenuo sa Zemlje, ali nikako nije mogla biti ni blizu osamdesetih. Možda pedeset dvije ili pedeset tri najviše, pomisli Kenji.

Znači da je ova snimka napravljena prije trideset godina?, pitao se. Ili je starenje kod nje na neki način išlo sporije? Nije mu palo na pamet pitanje je li spikerica doista Nicole. Kenji je proveo dovoljno vremena u arhivama misije Newton i odmah je prepoznao Nicolein izraz lica i geste. Ova snimka vjerojatno je napravljena prije oko četiri godine, razmišljao je Kenji, Ali ako je to tako... Još se borio s cijelim nizom pitanja i nedoumica kada se Nicoleina emisija završila, a direktor MSA opet pojavio na ekranu.

Dr. Koch je brzo objasnio da će snimka biti još dvaput emitirana na svim kanalima, a zatim stajati na raspolaganju svakom putniku i članu posade.

„Što se do vraga stvarno događa ovdje?“ zaželio je saznati Max Puckett čim se Nicoleino lice nanovo pojavilo na ekranu. Uputio je svoje pitanje Kenjiju.

„Ako sam dobro shvatio” odgovori Kenji, netremice zureći ispred sebe nekoliko sekundi, „MSA nas je namjerno obmanula zatajivši pravu svrhu našeg puta. Očito je da je ova poruka prvi put primljena prije oko četiri godine, onda kada je financiranje gradnje naseobine Lowell još bilo prilično nesigurno; po svemu sudeći, još je tada odlučeno – nakon što su se svi napori da se dokaže da je poruka lažna pokazali bezuspješni – da istraživanje Rame III bude tajni cilj našeg projekta.

„Sranje” reče Max Puckett. „Zašto nam, do vraga, nisu jednostavno rekli istinu?”

„Moj um odbija pomisao o nekim superbićima koja šalju takvu zastrašujuću tehnologiju samo da bi prikupili podatke o nama” primijeti sudac Miškin poslije kraćeg šutnje. „Međutim, sad su mi jasnije neke neobičnosti u postupku odabiranja osoblja. Bio sam zaprepašten otkrićem da je grupa beskućnih američkih tinejdžera pridodana koloniji prije osam mjeseci. Sada vidim da su kriteriji odabiranja bili takvi da zadovolje ‘široki presjek’ koji je spominjala madame des Jardins; a to hoće li naša osebujna mješavina pojedinaca i vještina stvoriti društveno vitalnu koloniju na Marsu, vjerojatno je bila tek drugorazredna briga.”

„Mrzim laži i lažove” odvrati Max. Ustao je sa stolice i počeo šetati po sobi. „Svi ti političari i vladini službenici su isti – ta kopilad je spremna na laži bez imalo savjesti.“

„Ali što su mogli učiniti, Max?” upita sudac Miškin. „Zakleo bih se da snimku u prvo vrijeme nisu smatrali ozbiljnom. Barem ne dok se ova nova letjelica nije pojavila na Marsovoj stazi. A da su od samog početka rekli istinu, svijetom bi zavladala panika.”

„Slušaj, suče” reče Max nestrpljivo. „Mislio sam da sam iznajmljen da budem jebeni farmer na koloniji na Marsu. Ne znam ništa o izvanzemaljcima i, da budem potpuno iskren, ništa i ne želim saznati. Dovoljno mi je muke s pilićima, svinjama i ljudima.”

„Posebno s ljudima” uzvrati brzo sudac Miškin, osmjehujući se svome prijatelju. I protiv volje Max se nasmije.

Nekoliko minuta kasnije sudac Miškin i Max su se pozdravili i ostavili Kenjija i Nai same. Odmah nakon što su im gosti otišli, videofon zazvoni u njihovom apartmanu. „Watanabe?” začuše Macmillanov glas.

„Da, gospodine” odgovori Kenji.

„Oprostite što vas uznemiravamo, Watanabe” reče zapovjednik. „Ali vaš prvi zadatak odnosi se na moje neposredno osoblje. Zadatak vam je da ukratko upoznate čitavu moju posadu Pinte s poviješću ekspedicije Newton, s poviješću Rame i ličnošću astronautkinje des Jardins. U 19 sati večeras. Pomislio sam da biste možda željeli početi s pripremama.”

„...Svi svjetski mediji izvijestili su 2200. godine da je Rama II potpuno razoren, uništen brojnim nuklearnim bombama koje su eksplodirale u njegovoj blizini. Astronauti des Jardins, O’Toole, Takagishi i Wakefield, koji su nestali u Rami, proglašeni su, naravno, mrtvima. U stvari, prema službenim arhivama misije Newton te vrlo uspješnim knjigama i televizijskim serijama Hagenesta i Schmidta, Nicole des Jardins je po svemu sudeći poginula negdje u New Yorku, otočnom gradu usred Cilindričnog mora, nekoliko tjedana prije nego što je znanstveni brod Newton napustio Ramu i vratio se na Zemlju.”

Kenji je zastao za trenutak i pogledao publiku. Premda je zapovjednik Macmillan objasnio putnicima Pinte i posadi da će video traka s Kenjijevom prezentacijom odmah biti raspoloživa, mnogi od slušatelja pravili su zabilješke. Kenji je uživao u ovom malom trenutku slave. Pronašao je pogledom Nai i osmjehnuo joj se prije no što je nastavio.

„Astronautkinja Francesca Sabatini, najpoznatiji preživjeli član kobne ekspedicije Newton, iznijela je u svojim memoarima pretpostavku da je dr. des Jardins najvjerojatnije naletjela na neprijateljski raspoloženog biota ili je možda pala negdje u mračnim dijelovima New Yorka. Kako su dvije žene provele najveći dio dana zajedno – tragale su za japanskim znanstvenikom Shigeruom Takagishijem koji je na tajanstven način nestao iz logora Beta prethodne noći – signora Sabatini je dobro znala koliko je hrane i vode liječnica des Jardins nosila sa sobom. ‘Čak i uz sve svoje znanje o ljudskom tijelu’ piše Sabatinijeva,

‘Nicole nije nikako mogla preživjeti dulje od jednog tjedna. A ako bi u delirijskom stanju pokušala dobiti vodu iz leda otrovnog Cilindričnog mora, umrla bi još brže.’

Od šest astronauta Newtona koji nisu preživjeli susret s Ramom II, Nicole des Jardins je bila osoba od najvećeg zanimanja. Čak i prije no što je sjajni statističar Roberto Lopez prije sedam godina točno zaključio, na temelju informacija o europskim genomima uskladištenim u Haagu, da je pokojni kralj Engleske Henry XI bio otac Nicoleine kćeri Genevieve, ugled dr. des Jardins postao je legendaran. Odnedavno, posjet njezinom memorijalnom muzeju u blizini obiteljske kuće u Beauvoisu, u Francuskoj, znatno se povećao, što se posebno odnosi na mlade žene. Ljudi se sjate tamo ne samo da bi odali počast astronautkinji des Jardins, i da bi razgledali mnoge fotografije i snimke koji obilježavaju njezin izuzetan život, već i da vide dvije sjajne brončane skulpture grčkog kipara Thea Pappasa. Na prvoj, mlada Nicole prikazana je u atletskoj majici i hlačicama sa zlatnim olimpijskim odličjem oko vrata; na drugoj, prikazana je kao zrela žena u letačkom kombinezonu MSA sličnom onom koji ste vidjeli na videu.”

Kenji pokaže rukom prema stražnjem dijelu malog auditorija i svjetla odmah utrnuše. Nekoliko trenutaka kasnije na dva ekrana iza njega pojavio se niz fotografija. „Ovo su fotografije Nicole des Jardins iz naših datoteka na Pinti. Referentna baza podataka upućuje nas da još mnogo slika, uključujući i povijesne filmske isječke, stoji na raspolaganju u rezervnoj biblioteci uskladištenoj u teretnom dijelu, ali tim podacima nemamo pristupa za vrijeme putovanja. Neki dodatni podaci nisu nam, međutim, ni potrebni, jer je iz ovih fotografija jasno da je osoba koja se poslijepodne pojavila u emisiji ili Nicole des Jardins, ili njezina apsolutno savršena kopija.“

Krupni plan s poslijepodnevne snimke stajao je zaleđen na lijevom ekranu i postavljen pokraj fotografije Nicoleine glave snimljene one noći na novogodišnjoj zabavi u Vili Adriani blizu Rima. Nije bilo nikakve dvojbe. Dvije slike su sigurno prikazivale istu ženu. Žamor odobravanja podiže se iz publike kada je Kenji zastao u izlaganju.

„Nicole des Jardins je rođena” nastavi Kenji nešto blažim tonom, „6. siječnja 2164. godine. Zato, ako je snimka koju smo gledali danas poslijepodne snimljena prije oko četiri godine, ona bi u to vrijeme trebala imati sedamdeset sedam godina. Svi mi znamo da je dr. des Jardins bila u sjajnoj tjelesnoj kondiciji i da je redovno vježbala, ali ako je žena koju smo vidjeli poslijepodne stara sedamdeset sedam godina, onda su izvanzemaljci koji su sagradili Ramu također otkrili i izvor vječne mladosti.”

Iako je bilo kasno, a Kenji vrlo umoran, ipak nije mogao zaspati. Događaji tog dana probijali su mu se u svijest i iznova ga uzbuđivali. Ležeći pokraj njega na maloj dvostrukoj ležaljki, Nai Buatong Watanabe bila je vrlo svjesna da joj je suprug budan.

„Ti si potpuno siguran da smo vidjeli pravu Nicole des Jardins, zar ne, dragi?” reče Nai nježno kada se Kenji po tko zna koji put prevrnuo u krevetu.

„Da” reče Kenji. „Ali Macmillan nije. On zahtjeva da iznesem mišljenje o mogućnosti savršene kopije. Misli da je cijela snimka krivotvorina...”

„Poslije našeg poslijepodnevnog razgovora” produži Nai nakon kraćeg šutnje, „prisjetila sam se sve one galame oko Nicole i kralja Henryja od prije sedam godina. Svi časopisi su pisali o tome. Ali nešto sam zaboravila. Kako je točno utvrđeno da je Henry Genevievein otac? Nije li kralj već bio mrtav? I zar kraljevska obitelj u Engleskoj ne čuva informacije o genomu kao svetu tajnu?”

„Lopez je koristio genome koji su pripadali roditeljima i potomcima ljudi koji su ženidbom ili udajom ušli u kraljevsku obitelj. Zatim je, primjenjujući tehniku korelacije podataka koju je sâm osmislio, dr. Lopez pokazao da je Henry, tada još princ od Walesa, za vrijeme Olimpijade 2184. godine bio tri puta više negoli i jedan drugi muškarac od svih nazočnih u Los Angelesu u situaciji da bude otac Nicoleine kćerke. Kad je Darren Higgins priznao na svojoj samrtničkoj postelji da su Henry i Nicole proveli jednu noć zajedno za vrijeme te Olimpijade, kraljevska obitelj je dopustila stručnjacima za genetiku pristup bazi podataka njihovih genoma. Stručnjaci su zaključili da je Henry, izvan svake sumnje, Genevievein otac”

„Kakva divna žena” reče Nai.

„Doista je” odgovori Kenji. „Ali što te je ponukalo da baš sada to izjaviš?”

„Kao žena” reče Nai, „divim se načinu na koji je zaštitila svoju tajnu i podigla svoju princezu. Gledam na to s više uvažavanja nego na ostala njezina postignuća.”

8.

Eponina je otkrila Kimberly u kutu zadimljene sobe i sjela pokraj nje. Ona je prihvatila cigaretu koju joj je prijateljica ponudila, zapalila je i duboko uvukla dim.

„Ah, kakvo zadovoljstvo” reče Eponina tiho dok je odbijala dimove u malim krugovima i promatrala ih kako se polako penju prema ventilatorima.

„Koliko god da voliš duhan i nikotin” reče joj Kimberly šapatom na uho, „znam da bi ti apsolutno obožavala kokomo.” Amerikanka povuče dim iz svoje cigarete. „Znam da mi nećeš vjerovati, Eponina, ali to je u stvari bolje od seksa.”

„Ne za mene, mon amie” odgovori Eponina toplim, prijateljskim tonom. „Imam dovoljno grijeha. I nikada, nikada ne bih mogla imati pod nadzorom nešto što je doista bolje od seksa.”

Kimberly Henderson se slatko nasmije tako da su joj plavi uvojci skakali po ramenima. Imala je dvadeset četiri godine, godinu dana manje od svoje francuske kolegice. Njih dvije su sjedile u pušačkoj prostoriji odmah do ženskih tuševa. Bila je to malena soba kvadratnog oblika, sa stranicom ne dužom od četiri metra, u kojoj je trenutno sjedilo ili stajalo dvanaest žena i sve su pušile.

Eponina je piljila kroz dim u Kimberly. „Ako ništa drugo, ovdje nas barem muškarci ne uznemiravaju. Potpuno su nemogući, gori od onih momaka u robijaškom selu u Bourgesu. Izgleda da ovi tipovi po cijeli dan nemaju ništa drugo na pameti osim seksa.”

„To je razumljivo,” odgovori Kimberly, još jednom se glasno nasmijavši. „Poslije toliko godina prvi put ih nitko ne motri izbliza. Kada su Toshiovi ljudi zeznuli sve skrivene monitore, svi su se odjednom oslobodili.” Skrenula je pogled prema Eponini. „Ali to ima i svoju tamnu stranu. Danas su počinjena još dva silovanja, jedno upravo u rekreacijskoj zoni.”

Kimberly završi cigaretu i odmah pripali novu. „Potreban ti je netko tko će te zaštititi” produži ona, „a ja znam da bi Walter volio taj posao. Zbog Toshia robijaši uglavnom nemaju pik na mene. Sada su mi glavna briga čuvari MSA – misle da su neke glavonje. Od svih njih zanima me jedino onaj talijanski komad, Marcello ili kako se već zove. Jučer mi je rekao da bi me natjerao da ‘ječim od zadovoljstva’ samo kad bih mu se pridružila u sobi. Bila sam se već napalila sve dok nisam opazila jednog od Toshiovih razbojnika koji je prisluškivao razgovor.”

I Eponina zapali cigaretu. Znala je da je glupo pušiti jednu za drugom, ali putnicima na Santa Mariji bila su dopuštena samo tri polusatna odmora svakog dana, a pušenje nije bilo dopušteno u prenatrpanim prostorijama za život putnika. Dok je Kimberly na trenutak bila zauzeta odgovaranjem na pitanje jedne krupne žene u svojim ranim četrdesetim, Eponina se prisjećala prvih nekoliko dana nakon napuštanja Zemlje. Naš treći dan vani, sjećala se, Nakamura je poslao svog kurira da me vidi. Vjerojatno sam mu bila prvi izbor. Ogroman Japanac, sumo hrvač prije no što je postao utjerivač dugova u ozloglašenom kockarskom krugu, službeno joj se naklonio kada joj je prišao u zajedničkoj prostoriji. „Gospođice Eponina” rekao je na engleskom s jakim naglaskom, „moj prijatelj Nakamura-san zamolio me je da vam prenesem da on smatra da ste vrlo zgodni. On vam nudi potpunu zaštitu u zamjenu za vaše društvo i povremeno pružanje zadovoljstava.”

Ponuda je bila privlačna na određeni način, sjećala se Eponina. I nimalo različita od onoga što bi većina žena dobrog izgleda na Santa Mariji na kraju i prihvatila. Znala sam još u to vrijeme da će Nakamura postati vrlo moćan, ali mi se nije sviđala njegova hladnoća. I pogrešno sam mislila da mogu ostati slobodna.

„Spremna?” ponovi Kimberly. Eponina se trgne iz sanjarenja. Ugasila je cigaretu i pošla s prijateljicom u svlačionicu. Dok su svlačile odjeću i pripremale se za tuširanje, najmanje deset očiju gostilo se na njihovim divnim tijelima.

„Zar ti ne smeta” upita Eponina dok su stajale bok uz bok ispod tuša, „da te ove lezbijke proždiru očima?”

„Nimalo” odgovori Kimberly. „Na izvjestan način i uživam u tome. Laskavo je to. Malo je ovdje žena koje izgledaju kao nas dvije. Uzbuđuje me kad onako požudno zure u mene.”

Eponina je sprala pjenu sa svojih punih, čvrstih grudi i nagnula se prema Kimberly. „Znači li to da si vodila ljubav s drugom ženom?” upita je ona.

„Naravno” odgovori Kimberly uz još jedan praskav smijeh. „Zar ti nisi?”

I ne čekajući odgovor, Amerikanka započne još jednu od svojih priča. „Moja prva dilerica u Denveru bila je lezbijka. Bilo mi je tek osamnaest godina i bila sam apsolutno savršena od glave do pete. Kada me je Loretta prvi put vidjela golu, umalo nije riknula i otišla na nebo. Tek sam bila ušla u školu za bolničarke, te nisam baš bila pri lovi. Pa sam sklopila sporazum s Lorettom. Mogla me imati, ali samo ako me stalno opskrbljuje kokainom. Naša veza potrajala je zamalo šest mjeseci. Do tada sam i sama postala diler, a kao dodatak zaljubila se u Mađioničara.“

„Jadna Loretta” nastavi Kimberly dok su ona i Eponina jedna drugoj brisale leđa u prostoriji do tuš-kabine. „Srce joj je bilo slomljeno. Nudila mi je sve, uključujući i popis klijenata. Konačno je postala nesnosna pa sam je provalila, a Mađioničar ju je najurio iz Denvera.”

Kimberly je opazila brz, prijekoran pogled na Eponinom licu. „Isuse” reče ona, „opet ti sa svojim moralnim sranjima. E, jesi ubojica najmekšeg srca koju sam ikada srela. Ponekad me podsjećaš na sve one lijepo odgojene djevojčice iz mog srednjoškolskog maturalnog razreda.” Kada su se spremale napustiti prostor za tuširanje, jedna sitna crna djevojka s trakama u kosi priđe im s leđa. „Vi ste Kimberly Henderson?” reče ona.

„Da” kimne Kimberly, okrećući se. „Ali zašto...”

„Je li vaš čovjek kralj Jap Nakamura?” upadne joj u riječ djevojka.

Kimberly nije odgovarala. „Ako je, potrebna mi je vaša pomoć” nastavi mala crnka.

„Što hoćeš” upita je Kimberly odbojnim tonom.

Djevojka iznenada brizne u plač. „Moj čovjek, Reuben, nije mislio ništa loše. Bio je pijan od onog sranja koje stražari prodaju. Nije znao da se obraća kralju Japu.”

Kimberly je čekala da djevojka obriše suze. „Što imaš?” prošapće ona.

„Tri noža i dva džointa dinamitnog kokomoa” odgovori djevojka jedva čujnim šapatom.

„Donesi mi to” odvrati Kimberly s osmijehom. „A ja ću srediti da tvoj Reuben dođe i ispriča se gospodinu Nakamuri.”

„Ne voliš Kimberly, zar ne?” reče Eponina Walteru Brackeenu. Bio je to golemi američki crnac s blagim očima i savršeno čarobnim prstima na tastaturi. Svirao je mješavinu lakog džeza, netremice promatrajući svoju predivnu damu dok su njegova tri cimera, po dogovoru, otišla u zajedničke prostorije.

„Ne, ne volim” odgovori Walter polako. „Ona nije kao mi. Zna biti vrlo zabavna, ali mislim da je ispod kože stvarno pokvarena.”

„Što želiš time reći?”

Walter započne jednu nježnu baladu, s lakšom melodijom, svirajući je gotovo pun minutu prije no što je odgovorio.

„Pretpostavljam da smo svi mi ubojice u očima zakona jednaki. Ali ne i u mojim očima. Ja sam iscijedio život iz čovjeka koji je silovao mog mlađeg brata. Ti si ubila ludog čovjeka koji ti je uništavao život.” Walter za trenutak zastane kolutajući očima. „Ali tvoja prijateljica Kimberly – ona i njezin momak su uzeli živote trojici ljudi koje nisu ni poznavali, samo zbog droge i novca.”

„Skinula se s droge u to vrijeme.”

„Nije važno” reče Walter. „Svatko od nas je uvijek odgovoran za svoje ponašanje. Ako uzmem to sranje koja me pretvara u čudovište, onda je to moja pogreška. Ali se nikako ne mogu riješiti odgovornosti za svoje čine.“

„Njezino ponašanje na robiji je, prema svim izvještajima, bilo savršeno. Svi doktori koji su radili s njom slažu se da je bila izvanredna bolničarka.”

Walter je prestao prebirati po tastaturi i zagledao se u Eponinu nekoliko trenutaka. „A da više ne pričamo o Kimberly?” reče on. „Ionako imamo malo vremena... Jesi li porazmislila o mom prijedlogu?”

Eponina uzdahnu. „Jesam, Waltere. Premda mi se sviđaš, i premda uživam voditi ljubav s tobom, odnos koji si mi predložio previše zvuči kao zahtjev da ti se potpuno predam... Uzgred, mislim da je to ponajviše zbog tvog ega. Ako se ne varam, tebi se više sviđa Malcolm...“

„Malcolm nema ništa s nama” prekine je Walter. „On je već godinama moj prisni prijatelj, još od prvih dana kada sam ušao u zatvorski kompleks u Georgiji. Sviramo zajedno. Dijelimo seks kada smo obojica usamljeni. Srodne smo duše...”

„Znam, znam... Nije zapravo Malcolm posrijedi, više me brine načelo u cijeloj stvari. Ti mi se doista sviđaš, Waltere, znaš to. Ali...” Glas joj je zamro dok se borila s pomiješanim osjećajima.

„Prošla su tri tjedna otkako smo krenuli sa Zemlje” reče Walter, „a pred nama je još šest do Marsa. Ja sam najkrupniji muškarac na Santa Mariji. Ako kažem da si moja djevojka, nitko se neće usuditi taknuti te.”

Eponina se prisjetila jedne neugodne jutrošnje scene kojoj je bila svjedokom, kada su dva njemačka robijaša razgovarala o tome kako bi bilo lako počiniti silovanje u osuđeničkom odjeljku. Njih dvojica su znali da ih ona može čuti, ali se nisu potrudili utišati glasove.

Poslije duge šutnje stisnula se uz Waltera. „U redu” rekla je nježno. „Ali ne očekuj previše... Ja sam prilično teška žena.”

„Mislim da Walter možda ima srčanih tegoba” reče Eponina šapatom. Bilo je gluho doba noći i ostale dvije cimerice su spavale. Kimberly, na ležaju ispod Eponine, još je bila ošamućena od kokomoa koji je popušila nekoliko sati ranije.

„Pravila na ovom brodu su jebeno glupa. Čak i u zatvorskom kompleksu Puebla bilo je manje propisa. Zašto, do vraga, ne možemo ostati u zajedničkim prostorijama poslije ponoći? Kome bi to smetalo?”

„Povremeno mu se javlja bol u grudima, a ako malo žešće vodimo ljubav, odmah se žali da mu ponestaje daha... Bi li ga htjela pregledati?”

„A što da ti kažem za Marcella? Uuhh! Kakva je to glupa guzica! Rekao mi je da mogu ostati cijele noći samo ako dođem u njegovu sobu. I to dok sjedim ondje s Toshiom. Što on misli da je? Hoću reći da se čak ni stražari ne bi smjeli zajebavati s kraljem Japom... Što si ono rekla, Eponina?”

Eponina se pridigne na lakat i nagne preko ruba kreveta. „Walter Brackeen, Kim” reče ona. „Govorim o Walteru Brackeenu. Možeš li se barem malo smiriti i koncentrirati se na ono što ti govorim?”

„U redu. U redu. Što je s tvojim Walterom? Što hoće? Svatko nešto traži od kralja Japa. Pretpostavljam da me to čini kraljicom, barem na neki način...”

„Mislim da Walter ima bolesno srce” ponovi razdražena Eponina povišenim tonom. „Voljela bih da ga pregledaš.”

„Pssst” ponovi Kimberly. „Doći će nas uništiti, kao što su učinili onoj ludoj švedskoj djevojci... Sranje, Ep, ja nisam doktor. Mogu reći kada su otkucaji srca nepravilni, ali to je sve... Moraš odvesti Waltera kod onog doktora osuđenika koji je stvarno kardiolog, kako mu je ono ime, onom što je uvijek miran kao janje kada ne pregledava nekoga...”

„Doktor Robert Turner” ubaci Eponina.

„To je taj... vrlo profesionalan, hladan, udaljen, nikad ne govori osim u doktorskoj ordinaciji, teško je povjerovati da je sačmaricom raznio glave dvojici muškaraca u sudnici, to se jednostavno ne uklapa...”

„Kako to znaš?” upita Eponina.

„Marcello mi je rekao. Bila sam radoznala, smijali smo se, navlačio me je govoreći stvari kao na primjer ‘da li te onaj tvoj Jap natjera da stenješ’ i ‘a kako bi bilo s onim mirnim doktorom za srce, može li te on natjerati da stenješ’...“

„Zaboga, Kim” reče Eponina sada već alarmirana, „nisi valjda bila u krevetu i s Marcellom?”

Njezina cimerica se nasmije. „Samo dvaput. Bolje priča nego što jebe. A kakav ego! Kralj Jap barem zna cijeniti zadovoljstvo koje mu pružam.”

„Zna li Nakamura za to?”

„Moš si mislit?” odgovori Kimberly. „Ne želim umrijeti. Ali mogao bi posumnjati... Neću to više nikada, ali ako bi mi onaj doktor Turner samo šapnuo nešto na uho, mislim da bih odmah svršila...”

Kimberly je nastavljala sa svojim brbljarijama. Eponina je nekoliko trenutaka razmišljala o dr. Robertu Turneru. Pregledao ju je danas poslije ručka kada su joj po tijelu izbile neke neobične pjegice. Uopće nije zapažao moje tijelo, prisjetila se. Bio je to potpuno profesionalan pregled. Kimberly je uspjela skrenuti Eponininu svijest na sliku zgodnog doktora. Bila je iznenađena kada je otkrila da je njezina prijateljica osjećala iskru romantičnog zanimanja za njega. Kod tog doktora bilo je nešto izrazito tajanstveno, jer u njegovom ponašanju, odnosno u njegovoj ličnosti, nije se moglo pronaći ništa što bi se dovelo u vezu s dvostrukim ubojstvom. Vjerojatno je pozadina svega neka zanimljiva priča, pomisli ona.

Eponina je sanjala. Bila je to ista noćna mora koja joj se javljala stotinu puta od ubojstva. Profesor Moreau ležao je sklopljenih očiju na podu njezinog stana dok mu je krv tekla iz grudi. Eponina je otišla do slivnika, oprala veliki kuhinjski nož i vratila ga na policu. Dok je prekoračivala leš, te njoj omrznute oči se otvoriše. U njima je vidjela divlji, luđački izraz. Krenuo je rukama prema njoj...

„Sestro Henderson. Sestro Henderson.” Kucanje na vratima postane jače. Eponina se probudila iz sna i protrljala oči. Kimberly i još jedna druga cimerica stvoriše se gotovo istovremeno na vratima.

Walterov prijatelj Malcolm Peabody, sitan, izmožden bijelac u svojim ranim četrdesetim, stajao je u dovratku. Bio je izvan sebe. „Doktor Turner me je poslao po bolničarku. Dođite brzo. Walter je doživio srčani udar.”

Dok se Kimberly odijevala, Eponina sklizne s ležaja. „Kako mu je, Malcolme?” upita, navlačeći haljinu. „Je li živ?”

Malcolm je bio za trenutak zbunjen. „Oh, to si ti, Eponina” reče on snuždeno. „Zaboravio sam da ti i bolničarka Henderson... kada sam ga ostavio još je disao, ali...”

Pazeći da jedno stopalo stalno drži na podu, Eponina projuri kroz vrata pa niz hodnik do središnje zajedničke prostorije i konačno do muških odaja. Alarmi se oglasiše, budući da je glavni monitor pratio njezino napredovanje. Kada je došla do ulaza u Walterovo krilo, Eponina za trenutak zastane, hvatajući dah.

Gomila ljudi stajala je u hodniku ispred Walterove sobe. Vrata su bila širom otvorena, a donja trećina njegovog tijela ležala je vani u hodniku. Eponina se progura kroz gomilu i uleti u sobu.

Dr. Robert Turner klečao je pokraj svog pacijenta, držeći elektrode pritisnute na Walterova gola prsa. Tijelo ogromnog čovjeka povijalo se sa svakim udarom, a zatim bi se blago podiglo od poda prije nego što bi ga doktor opet pritisnuo uz površinu.

Kada je Eponina stigla, dr. Turner podigne pogled. „Jeste li vi bolničarka?” upita je oštro.

Na trenutak Eponina ostane bez riječi. Njezin prijatelj je ovdje umirao ili je već bio mrtav, a jedino o čemu je ona mogla misliti bijahu savršeno plave oči dr. Turnera. „Ne” reče ona konačno, potpuno zbunjena. „Ja sam mu djevojka... Bolničarka Henderson je moja cimerica... Treba se pojaviti svakog trenutka.”

U tom trenutku naiđe Kimberly u pratnji dva stražara MSA. „Srce mu je potpuno stalo prije četrdeset pet sekundi” obrati se dr. Turner Kimberly. „Kasno je da ga premještamo u bolnicu. Otvorit ću ga ovdje i pokušati upotrijebiti komori-stimulator. Jeste li ponijeli svoje rukavice?”

Dok je Kimberly navlačila rukavice, dr. Turner naredi gomili da se makne od pacijenta. Eponina se nije micala. Kada je stražari ščepaše rukama, doktor nešto promrmlja i oni je oslobodiše.

Dr. Turner doda Kimberly komplet kirurških pomagala, a onda, radeći nevjerojatnom brzinom i vještinom, napravi dubok rez na Walterovim grudima. Zavrnuo je prema van nabore kože, izlažući srce. „Jeste li sudjelovali u ovakvoj operaciji, sestro Henderson?” upitao je.

„Ne” odgovori Kimberly.

„Komori-stimulator je elektrokemijsko sredstvo koje, pričvršćeno na srce, prisiljava ga da kuca i nastavlja pumpati krv. Ako je smetnja privremena, kao u slučaju krvnog ugruška ili grčenja zalizaka, onda se ponekad tako problem može riješiti i pacijentovo srce će opet početi kucati.”

Doktor Turner umetne komori-stimulator veličine poštanske marke iza lijeve pretkomore srca i uključi struju s prijenosnog kontrolnog sustava na podu pokraj sebe. Nekoliko sekunda kasnije Walterovo srce počne slabašno kucati. „Sada imamo oko osam minuta da otkrijemo problem” reče doktor sam sebi.

Dovršio je analize podsustava primarnih organa za manje od minute. „Nema ugrušaka” promrmlja on, „niti su krvne žile i zalisci oštećeni... Zbog čega je onda prestalo kucati?”

Dr. Turner grozničavo podigne pulsirajuće srce i promotri mišiće ispod njega. Mišićno tkivo oko desne srčane klijetke bilo je bezbojno i meko. Lagano ga je dotaknuo vrhom jednog od oštrih instrumenata i djelići tog tkiva se raspadnu.

„Blagi Bože” prozbori doktor, „što je ovo, do vraga?” Dok je dr. Turner držao srce u zraku, organ Waltera Brackeena opet se zgrči i jedna od dugačkih vlaknastih niti u središtu bezbojnog mišićnog tkiva počne se odvajati. „Što je...?” Turner dvaput žmirne i položi desnu ruku na obraz.

„Pogledajte ovo, sestro Henderson” reče on tihim glasom. „To je potpuno iznenađujuće. Mišići su na ovom mjestu sasvim atrofirali. Nikada nisam vidio ništa slično... Ne možemo pomoći ovom čovjeku.”

Eponine oči napuniše se suzama dok je dr. Turner izvlačio komori-stimulator, nakon što je Walterovo srce opet prestalo kucati. Kimberly počne uklanjati spojnice koje su držale izokrenutu kožu na otvoru u grudima, ali je doktor zaustavi u tome. „Ne još” reče on. „Prenesimo ga u operacijsku dvoranu kako bih mogao obaviti kompletnu obdukciju. Želim saznati što je više moguće o ovom slučaju.”

Stražari i dvojica Walterovih cimera položiše ogromnog čovjeka na nosila i leš je ubrzo bio uklonjen iz prostorija za život putnika. Malcolm Peebody je tiho jecao na Walterovom ležaju. Eponina mu priđe. Podijelili su nijemi zagrljaj, a zatim su sjeli zajedno, držeći se za ruke, i ostali u tom položaju veći dio noći.

9.

„Bit ćete na dužnosti zapovjednika dok sam ja unutra” reče zapovjednik Macmillan svome zamjeniku, zgodnom, mladom, ruskom inženjeru Dmitriju Uljanovu. „Bez obzira na okolnosti, vaša glavna zadaća je sigurnost putnika i posade. Ako čujete ili vidite bilo što prijeteće ili čak sumnjivo, palite motore i sklanjajte Pintu dalje od Rame.” Tog jutra bila je predviđena prva ekspedicija s Pinte u unutrašnjost Rame. Svemirska letjelica sa Zemlje pristala je prethodnog dana na jedan od kružnih krajeva ogromnog valjkastog svemirskog broda. Pinta se parkirala na približno istom mjestu kao i ranije ekspedicije na Ramu 2130. i 2200. godine.

Sudjelujući u pripremama za prvi ulaz, Kenji Watanabe je prethodne večeri ukratko upoznao izviđačku ekipu s geografijom prve dvije Rame. Kada je završio svoje izlaganje, priđe mu njegov prijatelj Max Puckett.

„Misliš li da će naš Rama izgledati kao one slike koje si nam pokazao?” upita Max.

„Ne baš točno” odgovori Kenji. „Očekujem neke promjene. Sjeti se da je na snimci rečeno da je negdje unutar Rame uređen zemaljski modul. Ipak, kako je vanjski izgled broda isti kao kod prva dva, smatram da ni unutra neće biti baš sve izmijenjeno.”

Max je djelovao zbunjeno. „Sve je ovo daleko iznad moje moći shvaćanja” reče on kimajući glavom. „Usput” doda malo kasnije, „jesi li siguran da nisi odgovoran što sam se i ja našao u izviđačkom timu?”

„Kao što sam ti rekao popodne” odgovori Kenji, „nitko od nas na Pinti nije ništa imao s odabiranjem izviđača. Svih šesnaest članova odabrale su MSA i MOA na Zemlji.“

„Ali zašto su me opremili ovim prokletim vojničkim arsenalom? Imam najmoderniju lasersku strojnicu, granate s vlastitim navođenjem, čak i komplet mina za masovno uništavanje. Posjedujem više vatrene moći sada nego za vrijeme invazije mirotvornih snaga na Belize.”

Kenji se nasmiješi. „Zapovjednik Macmillan, a i mnogi članovi vojnog osoblja i stožera SAV-a, još vjeruju da je čitava ova stvar neka vrsta klopke. Ti si u ovoj izviđačkoj operaciji označen kao ‘vojnik’. Moje osobno uvjerenje je da ti nijedno od tih oružja neće trebati.”

Max je i sljedećeg jutra još gunđao kada je Macmillan postavljao Dmitrija Uljanova za zapovjednika Pinte da bi osobno predvodio izviđačku ekipu u Ramu. Iako je bila bez težine, vojna oprema koju je nosio zakvačenu za vanjski dio svemirskog odijela bijaše glomazna i ozbiljno mu je ograničavala slobodu kretanja. „Pa, ovo je smiješno” mumljao je sebi u bradu. „Ja sam farmer, a ne prokleti komandos.”

Prvo iznenađenje uslijedilo je samo nekoliko minuta nakon što su izviđači s Pinte kročili s one strane vanjske zračne komore. Sljedeći kratku stazu niz jedan širok hodnik, skupina je stigla do kružne prostorije odakle su kretala tri tunela koja su vodila u unutrašnjost stranog svemirskog broda. Dva tunela bila su blokirana mnogostrukim metalnim vratima. Zapovjednik Macmillan pozva Kenjija, želeći se posavjetovati s njim.

„Ovo je sasvim drukčiji raspored” reče Kenji kao odgovor na zapovjednikova pitanja. „Možemo slobodno baciti naše karte.”

„Onda pretpostavljam da bismo trebali produžiti niz neblokirani tunel?” upita Macmillan.

„To je u vašem djelokrugu odlučivanja” uzvrati Kenji, „ali ja ne vidim nikakav izbor: ili to ili da se vratimo na Pintu.“„ Šesnaest muškaraca u svemirskim odijelima mukotrpno se probijalo kroz otvoreni tunel. Svakih nekoliko minuta lansirali su svjetleće rakete u pomrčinu ispred sebe kako bi vidjeli kuda idu. Kada su zašli nekih pet stotina metara unutar Rame, dvije male prilike iznenada se pojave na drugom kraju tunela. Svaki od četiri vojnika, kao i zapovjednik Macmillan, hitro izvukoše dvoglede.

„Idu prema nama” reče uzbuđeno jedan od izviđača. „Neka sam proklet” reče Max Puckett, dok su mu žmarci putovali niz leđa, „pa to je Abraham Lincoln!”

„I jedna žena” reče drugi, „u nekoj vrsti odore.“

„Pripremi se za paljbu” zapovijedi Macmillan.

Četvorica vojnika izbiše na čelo grupe i kleknuše s cijevima uperenim prema izlazu iz tunela. „Stoj” poviče Macmillan kada su se one dvije prilike primakle na oko dvjesta metara od izviđačkog tima.

Abraham Lincoln i Benita Garcia se zaustaviše. „Recite vaše namjere” začuše kako viče zapovjednik.

„Ovdje smo da vam poželimo dobrodošlicu” reče Abraham Lincoln jakim, dubokim glasom.

„I da vas odvedemo u Novi Eden” doda Benita Garcia. Zapovjednik Macmillan bijaše potpuno zbunjen. Nije znao što bi poduzeo. I dok je oklijevao, ostali iz izviđačkog odreda razgovarali su među sobom.

„To je Abraham Lincoln koji se vratio kao duh” reče Amerikanac Terry Snyder.

„Ona druga je Benita Garcia – jednom sam vidio njezin kip u Mexico Cityju.”

„Brišimo odavde. Ovo mjesto mi tjera strah u kosti.”

„Što bi duhovi mogli raditi na stazi oko Marsa?“

„Oprostite, zapovjednice” reče Kenji poslije dužeg prekida zbunjenom Macmillanu. „Što namjeravate sada učiniti?”

Škot se okrene prema japanskom stručnjaku za Ramu. „Teško je, naravno, donijeti odluku o ispravnom sljedećem koraku” reče on. „Želim reći, ono dvoje izgledaju prilično bezazleno, ali sjetimo se trojanskog konja. Ha!... Pa, Watanabe, što vi predlažete?”

„Zašto da ja ne krenem naprijed, možda sâm ili možda čak s jednim od vojnika da porazgovaram s njima. Onda ćemo znati...”

„To je svakako hrabro od vas, Watanabe, ali ne i nužno. Ne, mislim da ćemo svi krenuti naprijed. Oprezno, dakako. Ostavit ćemo dva čovjeka otraga da izvijeste u slučaju da nas zakvači neko lasersko oružje ili tako nešto.”

Zapovjednik uključi svoj radio. „Zamjenice Uljanov, ovdje Macmillan. Suočili smo se s dva bića određene vrste. Oni su ili ljudi ili maskirani u ljude. Jedno izgleda kao Abraham Lincoln, a drugo kao slavna meksička astronautkinja...Što je, Dmitrij?... Da, ispravno bilježiš. Lincoln i Garda. Susreli smo Lincolna i Gardu u tunelu unutar Rame.

Možeš o tome izvijestiti ostale... A sada ću ostaviti Snydera i Finzija ovdje dok mi ostali krećemo u susret strancima.” Ona dva lika se nisu micala dok im se četrnaest istraživača približavalo. Vojnici su se raširili u borbeni položaj ispred grupe spremni zapucati na prvi znak neke opasnosti.

„Dobro došli u Ramu” reče Abraham Lincoln kada je prvi izviđač prišao na svega dvadeset metara udaljenosti. „Došli smo ovamo da vas ispratimo do vaših novih domova.” Zapovjednik Macmillan nije odmah odgovorio. Tišinu je razbio neukrotivi Max Puckett. „Jeste li vi duhovi?” poviče on. „Hoću reći, jesi li ti stvarno Abraham Lincoln?“

„Dakako da nisam” odgovori Lincoln suhoparnim glasom. „I Benita Garcia i ja smo ljudski bioti. U Novom Edenu suočit ćete se s pet kategorija ljudskih biota, pri čemu je svaka posebnih vještina sa zadatkom da oslobodi ljude od teških svakodnevnih poslova. Područje moje stručnosti je činovnički i pravnički rad, računovodstvo, knjigovodstvo i održavanje kuća, upravljanje stambenim objektima i uredima, kao i drugi organizacijski zadaci.” Max je ostao zabezeknut. Ne poštujući zapovijed svog zapovjednika da „odstupi” prišao je Lincolnu na nekoliko centimetara udaljenosti. „Ovo je neki jebeni robot” promrmljao je sebi u bradu. Zaboravivši na svaku moguću opasnost, Max je pružio ruku i položio prste na Lincolnovo lice, najprije dodirujući kožu oko nosa, a zatim i pipajući pramenove duge crne brade. „Nevjerojatno” reče on glasno. „Krajnje nevjerojatno.”

„Izrađeni smo uz veliku brigu za svaku pojedinost” reče u tom trenutku Lincoln. „Koža nam je u kemijskom pogledu slična vašoj, a oči funkcioniraju na, u biti, istim optičkim načelima kao i vaše, ali mi nismo dinamička, samobnovljiva stvorenja kao vi. Naše podsustave tehničari moraju održavati, a pokatkad i zamjenjivati.”

Hrabro Maxovo ponašanje razbilo je svu napetost. Nakon toga, cijeli izviđački odred, uključujući zapovjednika Macmillana, pipao je i ispitivao dva biota. Tijekom cijelog tog upoznavanja Lincoln i Garcia su odgovarali na pitanja o svom sklopu i opremi. Jednog trenutka Kenji je opazio da se Max Puckett odvojio od ostalih i sjeo po strani, naslonjen o zid tunela.

Kenji priđe svome prijatelju. „U čemu je problem, Max?” upitao je.

Max zavrti glavom. „Kakva vrsta genija je mogla izraditi nešto poput ovo dvoje? To je potpuno zastrašujuće. Šutio je nekoliko sekundi. „Možda sam ja čudan, ali ova dva bi...ota plaše me više nego ovaj ogromni svemirski cilindar.”

Lincoln i Garda koračali su s izviđačkim odredom prema onome što je sličilo na kraj tunela. Za nekoliko sekundi jedna vrata se otvoriše u zidu i bioti pokazaše ljudima da uđu unutra. Odgovarajući na Macmillanova pitanja, bioti objasniše ljudima da ulaze u „prijevozno sredstvo” koje će ih prevesti do ulaza u zemaljski modul.

Macmillan je prenio ono što su bioti govorili Dmitriju Uljanovu na Pintu i poručio svom ruskom zamjeniku da ‘bježi’ ako se oni ne jave najkasnije za četrdeset osam sati.

Vožnja podzemnom željeznicom bila je zapanjujuća. Maxa Pucketta je podsjetila na divovski tobogan s Državnog sajma u Dallasu. Vozilo oblika puščanog zrna jurilo je duž zatvorene, savijene staze koja se spuštala cijelim putem od sjevernog kraja Rame u obliku zdjele do Središnje ravnice ispod njega. Izvan te cijevi, koja je bila presvučena u neku vrstu teške prozirne plastike, Kenji i ostali mogli su vidjeti mrežu ljestvi i stuba koje su prelazile isti teritorij kojim su se i oni kretali. Ali oni nisu mogli vidjeti neusporedive prizore o kojima su izvijestili raniji istraživači Rame jer je pogled na jug bio je zaklonjen vrlo visokim zidom metalno sive boje.

Vožnja je potrajala manje od pet minuta. Završila se u jednom zatvorenom krugu koji je potpuno opasao zemaljski modul. Kada su Pintini izviđači izašli iz vlaka, bestežinsko stanje u kojem su živjeli otkako su krenuli sa Zemlje iznenada je nestalo. Gravitacija je bila blizu normale. „Atmosfera u ovom hodniku, kao i atmosfera u Novom Edenu, ista je kao na vašem matičnom planetu” reče biot-Lincoln. „Ali nije u području s vaše lijeve strane, izvan zidova koji štite vaš habitat.”

Prsten koji je obuhvaćao Novi Eden bio je tek mutno osvijetljen pa kolonisti nisu bili pripremljeni za sunčevu svjetlost koja ih je pozdravila kada su se ogromna vrata otvorila i oni ušli u novi svijet. U kratkoj šetnji do obližnje željezničke postaje nosili su svoje skafandere u rukama. Prošli su pokraj praznih zgrada s obje strane staze – malih građevina koje su mogle biti kuće ili prodavaonice, kao i pokraj jedne veće (‘koja bi trebala biti osnovna škola’, obavijestila ih je Benita Garcia) točno nasuprot same postaje.

Kada su stigli, vlak ih je čekao. Divno podzemno vozilo, s udobnim sjedalima i pokaznom pločom koja je stalno pružala svježe podatke, brzo ih je prevezlo do centra Novog Edena, gdje ih je, prema riječima biota-Lincolna, očekivalo ‘detaljno upoznavanje’. Vlak je najprije prošao pokraj prelijepog, kristalno čistog jezera (‘Shakespeareovo jezero’ rekla je Benita Garcia), a zatim skrenuo nalijevo, usmjerivši se prema svijetlo-sivim zidovima koji su zatvarali naseobinu. Na posljednjem dijelu vožnje, jedna visoka strma planina uzdizala se u području s desne strane vlaka.

Za vrijeme vožnje cijelo je izviđačko društvo s Pinte bilo vrlo šutljivo. Istini za volju, osjećali su se potpuno shrvani. Čak ni stvaralačka mašta Kenjija Watanabea nikada nije izmaštala ono što se pokazivalo njihovim očima. Sve to je bilo preveliko, mnogo veličanstvenije nego što su zamišljali.

Središnji grad, u kojem su graditelji Novog Edena smjestili sve glavne zgrade, bijaše šlag na tortu. Članovi ekipe šutke su stajali i zbunjeno se osvrtali po nizovima velikih i privlačnih građevina koje su činili srce naseobine. Činjenica da su zgrade još bile prazne samo je doprinosila mističnom svojstvu cjelokupnog doživljaja. Kenji Watanabe i Max Puckett bijahu posljednja dva čovjeka koja su ušla u zgrade gdje se trebalo održati predavanje.

„Što misliš?” upita Kenji Maxa dok su stajali na vrhu stubišta upravne zgrade i promatrali zadivljujući kompleks oko sebe.

„Ne mogu ni misliti” odgovori Max s primjesom strahopoštovanja u glasu. „Cijelo ovo mjesto protivi se razumu. To je raj, Alicina zemlja čuda i sve bajke mog djetinjstva umotane u jedan paket. Stalno se štipam da bih bio siguran da ne sanjam.

„Na ekranu ispred vas” reče biot-Lincoln, „je pregledna karta cijelog Novog Edena. Svatko od vas dobit će puni komplet karata, uključujući sve putove i zgrade u koloniji. Nalazimo se ovdje, u Središnjem gradu, koji je zamišljen kao upravni centar Novog Edena. Stambena naselja sagrađena su, zajedno s pripadajućim prodavaonicama, uredima i školama, u četiri kuta pravokutnika kojeg okružuje vanjski zid. Budući da će imenovanje ova četiri naselja biti prepušteno njihovi stanovnicima, danas ćemo ih privremeno nazivati Sjeveroistočno, Sjeverozapadno, Jugoistočno i Jugozapadno selo. Čineći to, uvažavamo konvenciju koju su prihvatili raniji istraživači Rame; oni su, naime, kraj Rame na koji ste i vi sletjeli označavali kao sjeverni kraj...

Svaka od četiri strane Novog Edena ima po jednu određenu geografsku funkciju. Slatkovodno jezero duž južnog ruba kolonije, kao što ste već obaviješteni, zove se Shakespeareovo jezero. Većina riba i vodenog života koje ste donijeli sa sobom živjet će ovdje, iako neki od primjeraka mogu biti savršeno dobro smješteni i u dvije rijeke koje utječu u Shakespeareovo jezero s planine Olimp, ovdje na istočnoj strani kolonije, i iz Šervudska šume na zapadnoj strani...

U sadašnjem trenutku, obronci planine Olimp, Šervudska šuma i svi seoski parkovi i zeleni pojasevi širom naseobine prekriveni su mrežom uređaja za razmjenu plinova ili URP-a, kako ih mi kraće zovemo. Ti maleni mehanizmi imaju samo jednu namjenu – da pretvaraju ugljični dioksid u kisik. To su zapravo mehaničke biljke. Oni će jednoga dana biti zamijenjeni stvarnim biljkama koje ste vi donijeli sa Zemlje...

Sjeverna strana naseobine, između sela, predviđena je za poljoprivredu. Poljoprivredne zgrade podignute su ovdje, duž putova koji povezuju dva sjeverna naselja. Većinu vaše hrane uzgajat ćete na ovom području. Računajući zalihe hrane koje ste ponijeli sa sobom i sintetsku hranu uskladištenu u silosima tri stotine metara sjeverno od ove zgrade, trebali biste biti u stanju prehraniti dvije tisuće ljudi barem godinu dana, a možda i osamnaest mjeseci ako gubitke svedete na minimum. Poslije toga sve ovisi o vama. Ne treba ni spominjati da će ratarstvo, uključujući i akva-kulturu, predviđeno za istočnu obalu Shakespeareovog jezera, biti značajan čimbenik vašeg života u Novom Edenu...”

Kenji je doživio ovo predavanje kao da je prikopčan na dalekovod visokog napona. Tijekom devedeset minuta biot-Lincoln je sipao informacije velikom brzinom, izbjegavajući sva pitanja tako što je ponavljao „da je to izvan baze mog znanja” ili upućivanjem na brojeve stranica i paragrafa u Osnovnom vodiču za Novi Eden koji je uručio slušateljima. Na kraju je napravljen predah u izlaganju i svi su se preselili u susjednu prostoriju gdje je posluženo neko piće koje je po okusu podsjećalo na coca-colu.

„Uh” izusti Terry Snyder brišući obrvu, „jesam li ja jedini koji se zasitio?”

„Sranje, Snyder” odvrati Max Puckett s vragolastim osmijehom. „Nećeš valjda reći da si inferioran u odnosu na tog prokletog robota? On vraški sigurno nije umoran. Kladim se da može predavati cijeli dan.”

„A možda i cijeli tjedan” glasno je razmišljao Kenji Watanabe. „Pitam se kako često ih servisiraju. Tvrtka mog oca pravi robote, od kojih su neki vrlo složeni, ali ništa kao ovo. Sadržaj informacija u tom Lincolnu vjerojatno je astronomski...”

„Predavanje će se nastaviti za pet minuta” objavi Lincoln. „Molim vas, požurite.”

Tijekom druge polovice predavanja slušateljima su predstavljene i objašnjene različite vrste biota u Novom Edenu. Na temelju nedavnih proučavanja prethodnih ekspedicija na Ramu, kolonisti su bili spremni na stonoge, rakove i buldožere. Pet kategorija ljudskih biota, međutim, izazvalo je emocionalniju reakciju.

„Naši konstruktori su odlučili” rekao im je Lincoln, „ograničiti vjernost tjelesne pojavnosti ljudskih biota kako se ne bi dogodilo da nas netko od vas zamijeni za ljudska bića. Ja sam vam već nabrojao moje osnovne funkcije – svi drugi Lincolni, od kojih nam se trojica upravo pridružuju, programirani su na isti način. Barem prvobitno. Mi smo, međutim, sposobni za izvjesnu nisku razinu učenja koja će omogućiti našim bazama podataka da se razlikuju u skladu s razvijanjem određenog tipa korištenja.”

„Kako ćemo razlikovati jednog Lincolna od drugog?” upita jedan začuđeni član izviđačkog odreda kada su tri nova Lincolna počela hodati po prostoriji.

„Svaki od nas ima identifikacijski broj, ugraviran ovdje, na ramenu, i ovdje, na lijevoj strani stražnjice. Isti sustav je primijenjen i kod ostalih kategorija ljudskih biota. Ja sam, na primjer, Lincoln 004. Trojica koja su baš sad ušli jesu 009,024 i 071.”

Kada su bioti-Lincolni napustili predavaonicu, zamijenilo ih je pet Benita Garcia. Jedna od Garcia opisala je specijalnosti svoje kategorije – policijska i vatrogasna zaštita, poljoprivreda, sanitarije, prijevoz, rukovanje poštom – a onda je odgovorila na nekoliko pitanja prije no što su se sve povukle.

Sljedeći su bili bioti-Einsteini. Izviđači su prasnuli u smijeh kada su četiri Einsteina, sva četvorica razbarušene, neuredne, sjedokose replike znanstvenog genija iz dvadesetog stoljeća, zajedno ušetala u sobu. Einsteini su objasnili da su oni inženjeri i znanstvenici u naseobini. Njihova primarna funkcija, vitalna, koja je obuhvaćala mnoge dužnosti, bila je da ‘osiguraju zadovoljavajući rad infrastrukture u naselju’, uključujući, dakako, čitavu vojsku biota.

Jedna skupina kao ugljen crnih vitkih ženskih biota predstavila je sebe imenom Tiasso, specijalizirane za zdravstvenu zaštitu. One će biti liječnice, bolničarke, zdravstvene službenice, osobe za čuvanje i njegu djece kad roditelji nisu na raspolaganju. I baš kad se epizoda s predstavljanjem Tiassoica završila, kada u sobu uđe jedan mršavi orijentalni biot s prodornim očima. Sa sobom je nosio liru i elektronski slikarski stalak. Predstavio se kao Yasunari Kawabata prije nego što je odsvirao divan, kratak stavak na liri.

„Mi Kawabate smo umjetnici” reče on jednostavno. „Glazbenici, glumci, slikari, kipari, pisci, a ponekad i fotografi i redatelji. Malobrojni smo, ali vrlo važni za kvalitetu života u Novom Edenu.”

Kada je službeno predavanje bilo napokon završeno, izviđačima je poslužena izvrsna večera u velikoj dvorani. Dvadeset biota pridružilo se gostima na skupu, iako, naravno, oni nisu ništa jeli. Simulirana pečena patka bila je iznenađujuće vjerodostojna, a čak su i vina mogla proći na ispitu kod svih, osim najvrsnijih enologa na Zemlji.

Kasnije te večeri, kada su se ljudi već pomalo navikli na društvo biota i stalno ih zasipali pitanjima, u otvorenom dovratku se pojavila jedna žena, sama. U prvom trenutku nitko je nije primijetio. Ali soba se brzo stišala kad je Kenji Watanabe skočio sa svog sjedala i približio se pridošlici raširenih ruku.

„Doktorica des Jardins, pretpostavljam” rekao je s osmijehom na licu.

10.

Unatoč Nicoleinim uvjeravanjima da je sve u Novom Edenu potpun u skladu s njenim riječima na snimci, zapovjednik Macmillan odbio je dopustiti putnicima i posadi Pinte da uđu u Ramu i smjeste se u svoje nove kuće sve dok se on ne uvjeri da nema nikakve opasnosti. Nadugačko se savjetovao s osobljem MSA na Zemlji, a onda je poslao malu ekipu na čelu s Dmitrijem Uljanovim u Ramu po dodatne informacije. Glavni medicinski časnik na Pinti, strogi Novozelanđanin po imenu Darl van Roos, bio je najvažniji član Uljanove ekipe. Kenji Watanabe i dva vojnika iz prve izviđačke ekipe također su se pridružili ruskom inženjeru.

Upute dane liječniku bile su jasne. On je dobio zadatak da ispita Wakefieldove, cijelu obitelj, i da potvrdi da su oni zaista ljudska bića. Druga dužnost bila mu je da analizira biote i da kategorizira njihove nebiološke crte. Sve to je postignuto bez poteškoća, iako je Katie Wakefield bila malo jogunasta i sarkastična za vrijeme ispitivanja. Na Richardov prijedlog, jedan biot-Einstein rastavio je na dijelove Lincolne i demonstrirao, na funkcionalnoj razini, kako rade najsloženiji podsustavi. Zamjenik Uljanov bio je više nego zadivljen.

Dva dana kasnije, putnici Pinte počeli su se useljavati u svoje posjede u Rami. Velik broj biota pomagao je pri istovaru svemirske letjelice i prebacivanju svih zaliha na Ramu. Cijeli postupak potrajao je gotovo tri dana. Ali gdje da se svatko od njih smjestiti? Zahvaljujući jednoj odluci koja će kasnije imati značajne posljedice za naseobinu, gotovo svih tri stotine putnika s Pinte izabralo je Jugoistočno selo, tamo gdje su i Wakefieldovi našli svoj dom. Samo su Max Puckett i još nekolicina farmera, koji su se preselili ravno u poljoprivrednu zonu duž sjevernog oboda Novog Edena, odlučili živjeti na drugom mjestu u ljudskom habitatu Rame.

Watanabeovi su se uselili u malu kuću odmah niz ulicu u kojoj su već bili Richard i Nicole. Od samog početka, Kenji i Nicole su se prirodno razumjeli, a njihovo se prijateljstvo produbljivalo svakim novim susretom. Već prve večeri koju su Kenji i Nai proveli u svojoj novoj kući bili su pozvani na obiteljsku večeru kod Wakefieldovih.

„Pođimo u dnevnu sobu. Tamo je udobnije” reče Nicole nakon što večera završena. „Lincoln će raspremiti stol i pobrinuti se za posuđe.”

Watanabeovi ustadoše i krenuše za Richardom kroz ulaz na kraju dnevne sobe. Mlađi Wakefieldi ljubazno su pričekali da Kenji i Nai prođu, a zatim su se pridružili roditeljima i gostima u udobnoj dnevnoj sobu u prednjem dijelu kuće.

Prošlo je pet dana otkako je izviđački odred s Pinte prvi put ušao u Ramu. Pet začuđujućih dana, razmišljao je Kenji dok je sjedio u dnevnoj sobi Wakefieldovih. Um mu je hitro skenirao kaleidoskop zgusnutih informacija koje još nisu bile sređene u njegovom mozgu. A po mnogo čemu ova večera bila je najzačudnija od svega. Kroz što je sve ova obitelj prošla, doista je nevjerojatno.

„Priče koje ste nam ispričali” reče Nai Richardu i Nicole nakon što su svi posjedali, „vrlo su zadivljujuće. Ima toliko pitanja koja bih željela postaviti da ne znam odakle bih počela... Posebno sam očarana tim stvorom kojeg nazivate Orao. Je li on ipak jedan od izvanzemaljaca koji su sagradili Čvorište i Ramu?”

„Ne” reče Nicole. „Orao je, također, bio biot. Barem nam je tako rekao, a mi nemamo nikakvog razloga da mu ne vjerujemo. Njega je stvorila vladajuća inteligencija Čvorišta da ostvari bolju vezu s nama.”

„Ali tko je onda sagradio Čvorište?”

„To je, sigurno, pitanje razine III” odvrati Richard uz osmijeh.

Kenji i Nai se nasmijaše. Nicole i Richard su im objasnili Orlovu informacijsku hijerarhiju tijekom dugih pripovijedanja za večerom. „Pitam se možemo li uopće” mudrovao je Kenji, „shvatiti tako razvijena bića čiji strojevi mogu stvoriti druge strojeve koji su pametniji od nas samih.”

„A ja se pitam je li uopće moguće” upadne u razgovor Katie, „da mi razgovaramo i o nekim običnijim stvarima. Na primjer, gdje su svi oni mladi ljudi mog uzrasta? Čini mi se da do sada nisam vidjela više od dvoje kolonista starih između dvanaest i dvadeset pet godina.”

„Najveći broj mladih nalazi se na Ninji“, odgovori Kenji. „Oni bi trebali stići ovamo za oko tri tjedna s glavninom populacije kolonije. Putnici s Pinte bili su pažljivo odabrani za zadatak provjere vjerodostojnosti snimke koju smo primili.

„Što je to vjerodostojnost? upita Katie.

„Istinitost i točnost” odgovori Nicole. „Manje-više. Bila je to jedna od najomiljenijih riječi tvoga djeda... I kad je već riječ o tvome djedu, on je uvijek smatrao da mladim ljudima treba dopustiti da slušaju razgovor odraslih, ali ne i da ga prekidaju... Ima još mnogo stvari o kojima treba večeras razgovarati s Watanabeima. Vas četvoro ne morate ostati...”

„Idem van gledati svjetla” reče Benjy. „Hoćeš li poći sa mnom, molim te, Ellie?”

Ellie Wakefield ustane i uzme Benjyja za ruku. Njih dvoje pristojno poželješe gostima laku noć. Katie i Patrick krenuše za njima. „Idemo vidjeti možemo li naći nešto uzbudljivo” reče Katie dok su odlazili. „Laku noć, gospodine i gospođo Watanabe. Majko, vratit ćemo se za nekoliko sati.”

Nicole zavrti glavom kada je i posljednje njezino dijete napustilo kuću. „Katie je tako uznemirena otkako je Pinta stigao” objasni ona, „da jedva da spava noću. Želi se upoznati i razgovarati sa svakim.”

Biot-Lincoln koji je završio čišćenje kuhinje sada je nenametljivo stajao pokraj vrata iza Benjyjeve stolice. „Imate li želju za kakvim pićem?” obrati se Nicole Kenjiju i Nai, pokazujući u pravcu biota. „Nemamo ništa što bi se po ukusu moglo mjeriti sa svježim voćnim sokovima koje ste donijeli sa Zemlje, ali Linc zna smućkati neke zanimljive sintetičke koktele.”

„Ne, hvala” reče Kenji, odmahujući glavom. „Ali upravo sam shvatio da smo cijelu večer proveli pričajući o vašoj nevjerojatnoj odiseji. Sigurno i vi imate neka pitanja za nas. Uostalom, od lansiranja Newtona na Zemlji je proteklo četrdeset pet godina.

Četrdeset pet godina, prođe Nicole kroz glavu. Zar je to moguće? Znači da Genevieve ima gotovo šezdeset godina!

Nicole se živo sjećala dana kada je posljednji put vidjela oca i kćer na Zemlji. Pierre i Genevieve otpratili su je do aerodroma u Parizu. Kći ju je mahnito grlila do posljednjeg poziva za ukrcavanje. Gutala je majku pogledom punim duboke ljubavi i ponosa. Djevojčine oči bile su ispunjene suzama. Genevieve nije bila u stanju izgovoriti ni riječ. A u tih četrdeset pet godina moj otac je umro. Genevieve je postala starija žena, možda i baka, dok sam ja lutala po vremenu i prostoru. U zemlji čuda.

Sjećanja su bila prejaka za Nicole. Duboko je udahnula i pokušala se sabrati. Kada se vratila u sadašnjost, u dnevnoj sobi Wakefieldovih i dalje je vladala tišina.

„Je li sve u redu?” upita Kenji pristojno. Nicole kimne i zagleda se u nježne, otvorene oči svog novog prijatelja. Na trenutak joj se učini kao da razgovara sa svojim drugom, astronautom Shigeruom Takagishijem. Ovaj čovjek je pun radoznalosti baš kao što je i Shig bio. Mogu mu vjerovati. A razgovarao je s Genevieve prije samo nekoliko godina.

„Najveći dio opće povijesti Zemlje ispričan nam je u dijelovima i odlomcima, prilikom brojnih razgovora s ostalim putnicima Pinte“, reče Nicole nakon poduže šutnje.

„Ali ne znamo baš ništa o našim obiteljima, s izuzetkom onog što ste nam rekli one prve večeri. Richard i ja bismo voljeli znati sjećate li se nekih dodatnih pojedinosti koje ste možda izostavili u našem prvom razgovoru.

„U stvari” reče Kenji, „danas poslijepodne sam prebirao po svojim dnevnicima i opet iščitao bilješke koje sam pravio kada sam započeo preliminarno istraživanje za moju knjigu o Newtonu. Najvažnija stvar o vama koju sam propustio spomenuti u našem ranijem razgovoru je koliko Genevieve sliči na svog oca. Lice kralja Henryja bilo je vrlo upadljivo, kao što se, vjerujem, dobro sjećate. U odrasloj dobi Genevieveino lice se izdužilo i počelo izrazito nalikovati očevom... Evo, pogledajte ovo. Uspio sam pronaći nekoliko fotografija uskladištenih u mojoj bazi podataka, snimaka koje sam napravio za vrijeme trodnevnog boravka u Beauvoisu.”

Promatranje fotografija sa Genevieve potpuno je uzdrmalo Nicole. Suze joj odmah grunuše na oči i potekoše niz obraze. Ruke su joj drhtale dok je držala dvije slike s Genevieve i njezinim mužem, Louisom Gastonom. Oh, Genevieve, zavapila je u sebi. Koliko si mi nedostajala. Koliko bih voljela da te držim u naručju makar za tren. Richard se nagne preko njezinog ramena da vidi slike. Čineći to, nježno je rukom milovao Nicole. „Ona doista pomalo sliči na princa” primijeti blago, „ali mislim da mnogo više sliči na svoju majku.”

„Genevieve je bila zaista pristojna” dodao je Kenji, „što me je iznenadilo ako se uzme u obzir kroz kakve je muke prošla tijekom medijske buke koja se podigla 2238. godine. Vrlo strpljivo je odgovarala na moja pitanja. Namjeravao sam je pretvoriti u glavni lik u svojoj knjizi o Newtonu sve dok me moj izdavač nije prisilio da napustim tu zamisao.”

„Koliko je astronauta s Newtona još živo?” upita Richard, nastavljajući razgovor dok je Nicole i dalje upijala dvije fotografije.

„Samo Sabatini, Tabori i Yamanaka” odgovori Kenji. „Doktor David Brown je doživio težak srčani udar i nakon šest mjeseci umro pod vrlo neobičnim okolnostima. Mislim da se to dogodilo 2208. Admiral Heilmann je umro od raka 2214. godine ili tu negdje. Irina Turgenjev doživjela je potpuni mentalni slom kao žrtva sindroma ‘povratak na Zemlju’ utvrđenog među nekim astronautima u 21. stoljeću, da bi na kraju počinila samoubojstvo 2211. godine.” Nicole se još borila s osjećajima. „Sve do prije tri noći” reče ona nakon što je Kenji završio, „uopće nisam bila rekla Richardu ili djeci da je Henry Genevievein otac. Dok sam živjela na Zemlji, samo je moj otac znao istinu. Henry je možda sumnjao, ali nije bio siguran. A onda, kada ste mi rekli za Genevieve, shvatila sam da ja trebam biti ta koja će reći obitelji. Ja...”

Nicolein glas ustrepta i suze joj opet navru na oči. Obrisala je lice papirnatim rupčićem koju joj je Nai dodala. „Oprostite” reče Nicole, „nikada nisam ovakva. Ali potreslo me vidjeti ove slike i sjetiti se tolikih stvari...”

„Dok smo živjeli u Rami II, a zatim i u Čvorištu” uključi se Richard, „Nicole je bila primjer stoicizma. Bila je kao stijena. Bez obzira na to s čim smo se suočili, bez obzira na to koliko je to bilo neobično, ona je bila nepokolebljiva. Djeca, Michael O’Toole i ja – svi smo ovisili o njoj. Vrlo rijetko smo je vidjeli...”

„Dosta” uzvikne Nicole, otirući suze s lica. Odložila je fotografije na stol. „Prijeđimo na druge teme. Razgovarajmo o astronautima s Newtona. Prije svega o Francesci Sabatini. Je li dobila ono što je željela? Neusporedivu slavu i bogatstvo?”

„Moglo bi se reći” reče Kenji. „Nisam se rodio u vrijeme njezinih velikih žetvi u prvom desetljeću ovog stoljeća, ali čak i sada ona je još vrlo poznata. Nedavno su je intervjuirali na televiziji i tom prilikom je govorila o značaju ponovne kolonizacije Marsa.”

Nicole se nagne naprijed u stolici. „Nisam vam rekla ovo za vrijeme večere, ali sigurna sam da su Francesca i Brown drogirali Borzova, izazivajući na taj način simptome upale slijepog crijeva. Osim toga, namjerno me je ostavila na dnu one jame u New Yorku. Ta žena nema obzira prema drugima.”

Kenji je šutio nekoliko sekundi. „Godine 2208, nešto prije svoje smrti, doktor Brown je imao povremene lucidne intervale u svom inače psihoznom stanju. Tijekom jednog od takvih trenutaka dao je sjajan intervju reporteru nekog časopisa u kojem je priznao djelomičnu odgovornost za Borzovu smrt i nagovijestio Francescinu ulogu u vašem nestanku. Signora Sabatini izjavila je da je čitava priča ‘besmislica – luđački proizvod jednog bolesnog mozga’, sudski zatražila odštetu od časopisa u iznosu od sto milijuna maraka, a zatim elegantno izašla iz sudnice. Taj časopis je otpustio spomenutog reportera i javno joj se ispričao.“

„Francesca uvijek pobjeđuje na kraju” primijeti Nicole. „Zamalo nisam uskrsnuo cijelu tu priču prije tri godine” nastavi Kenji, „kada sam radio na istraživanjima za moju knjigu. Kako je do tog trenutka proteklo više od dvadeset pet godina, svi podaci o misiji Newton stajali su na raspolaganju javnosti i zato bili pristupačni svakome tko bi ih zatražio. Otkrio sam sadržaj vašeg osobnog računala, uključujući i kocku podataka koja je vjerojatno potjecala od Henryja, zatrpanu u hrpi materijala. Tada sam se uvjerio da je u intervjuu s doktorom Brownom doista rečena istina.”

„I što se dogodilo?”

„Otišao sam intervjuirati Francescu u njezinoj palači u Sorentu. Odmah nakon toga prestao sam raditi na toj knjizi...”

Kenji je oklijevao za trenutak. Bi li trebao sve reći, pitao se. Okrznuo je pogledom svoju voljenu ženu. Ne, reče on sebi. Ovo nije ni mjesto ni vrijeme za to.

„Žao mi je, Richarde.”

Već je gotovo zaspao kada je začuo suprugin glas u spavaćoj sobi.

„Aaaa” promrmljao je. „Jesi li rekla nešto, draga?”

„Žao mi je” ponovi Nicole. Priljubila se uz njega i pronašla mu ruku ispod pokrivača. „Trebala sam ti reći o Henryju prije mnogo godina. Jesi li još ljut?”

„Nikada nisam bio ljut” reče Richard. „Iznenađen – da, možda čak zgranut. Ali ne i ljut. Imala si svoje razloge za čuvanje te tajne.” Stisnuo joj je ruku. „Osim toga, to se dogodilo na Zemlji, u jednom drugom životu. Da si mi rekla kada smo se prvi put sreli, možda bi i imalo nekog utjecaja. Možda bih bio ljubomoran i gotovo bih se sigurno osjećao neugodno. Ali ne i sada.”

Nicole se nagne nad njega i poljubi ga. „Volim te, Richarde Wakefield” reče ona.

„I ja tebe volim” odgovori on.

Kenji i Nai vodili su ljubav prvi put otkako su napustili Pintu, poslije čega je Nai odmah zaspala. Kenji nije imao mira. Ležao je budan u postelji, razmišljajući o večeri s Wakefieldovima. Zbog nekog razloga slika Francesce Sabatini prodirala mu je u svijest. Najljepša sedamdesetogodišnja žena koju sam ikada vidio, bijaše njegova prva misao. A kakav fantastičan život. Kenji se još živo sjećao tog ljetnog poslijepodneva kada je njegov vlak pristao u stanicu Sorento. Vozač električnog taksija odmah je prepoznao adresu. ‘Capisco’, rekao je, mašući rukama, a zatim se uputio u pravcu ‘palače Sabatini’

Francesca je živjela u preuređenom hotelu koji je gledao na Napuljski zaljev. Bila je to zgrada s dvadeset soba koja je nekada pripadala nekom princu iz dvadesetog stoljeća. Iz ureda, gdje je Kenji čekao da se signora Sabatini pojavi, mogao je vidjeti žičaru koja je spuštala plivače niz strmu padinu do tamnoplavog zaljeva.

Signora je zakasnila pola sata, a onda je iznenada pokazala nestrpljivost da se intervju što prije završi. Francesca je u dva navrata spomenula da je pristala razgovarati s njim samo zato što joj je njezin izdavač rekao da je riječ o ‘izvanrednom mladom piscu’. „Iskreno” rekla je na savršenom engleskom, „u ovom trenu nalazim da je svaka rasprava o Newtonu krajnje dosadna.”

Njezino zanimanje za razgovor naglo se probudilo kada joj je Kenji spomenuo svoje ‘nove podatke! dokumente iz Nicoleinog osobnog računala koji su bili telemetrirani na Zemlju tijekom posljednjih nekoliko tjedana misije. Francesca je postala mirna, pomalo zamišljena, dok je Kenji uspoređivao Nicoleine zabilješke s ‘priznanjem’ koje je doktor David Brown dao novinaru jednog časopisa 2208. godine.

„Shvaćam vas” rekla je Francesca s osmijehom na licu, kada ju je Kenji upitao ne misli li ona da mnoge zajedničke točke između Nicoleinog dnevnika s Newtona i priznanja Davida Browna predstavljaju ‘neobičnu podudarnost! No ni u jednom trenutku nije neposredno odgovorila na njegova pitanja. Umjesto toga, ustala je i zamolila ga da ostane na večeri. Još mu je rekla da će o svemu kasnije razgovarati.

Pred sumrak, u Kenjijevu sobu stigla je obavijest da će večera početi u osam i trideset i da se od njega očekuje da bude svečano odjeven. Jedan robot stigao je u najavljeno vrijeme i poveo ga do veličanstvene blagovaone sa zidovima prekrivenim muralima i tapiserijama i blještavim lusterima koji su visjeli s visokog stropa. Stol je bio postavljen za desetoro. Francesca je već bila tamo, stojeći pokraj malog robota-poslužitelja na jednom kraju ogromne prostorije.

„Kon ban wa, Watanabe-san” obratila mu se Francesca na japanskom, nudeći mu čašu šampanjca. „Upravo preuređujem glavni boravišni prostor, pa se bojim da ćemo morati ispiti naše piće ovdje. Sve je to pomalo nepraktično, što bi rekli Francuzi, ali što se može.”

Francesca je izgledala veličanstveno. Njezina plava kosa bila je skupljena na vrhu glave, pridržavana velikim izrezbarenim češljem. Na vratu joj je blistala dijamantna ogrlica, a jedan golem usamljeni safir njihao se obješen o nju. Haljina bez remena bila je bijela, s prijevojima i naborima koji su naglašavali obline tog naizgled još mladalačkog tijela. Kenji nije mogao vjerovati da ova žena ima sedamdeset godina.

Uzela ga je pod ruku, nakon što mu je predočila da je na brzinu skupila društvo za večeru ‘u njegovu čast’, i povela ga do tapiserija na drugom zidu. „Jeste li ikada čuli za Aubussona?” upitala je. Kada je on odmahnuo glavom, Francesca se upustila u priču o povijesti europske tapiserije.

Pola sata kasnije Francesca je sjedila za čelom stola. Jedan glazbeni pedagog iz Napulja i njegova žena (po svemu sudeći glumica), dva zgodna, crnomanjasta profesionalna nogometaša, kurator ruševina Pompeje (muškarac u svojim pedesetim), sredovječna talijanska pjesnikinja i dvije mlade žene u svojim dvadesetim, obje čarobno privlačne, zauzimali su ostala mjesta. Poslije kraćeg dogovora s Francescom, jedna od dvije mlade žene sjela je preko puta Kenjija, a druga pokraj njega.

U početku je stolica s naslonom nasuprot Francesci na drugom kraju stola bila prazna. Francesca došapne nešto svom glavnom konobaru i pet minuta poslije toga u sobu uvedoše jednog vrlo starog, hromog i gotovo slijepog čovjeka. Kenji ga je odmah prepoznao. Bio je to Janos Tabori.

Večera je bio divna, a razgovor živahan. Hranu su posluživali živi konobari, a ne roboti koji su korišteni u svim osim u najluksuznijim restoranima, a svako jelo zalijevano je različitim talijanskim vinom. Kakva izuzetna skupina ljudi! Svi su, pa i nogometaši, govorili podnošljiv engleski. Također, svi su dosta znali o povijesti istraživanja svemira i živo su se zanimali za to. Mlada žena preko puta Kenjija pročitala je, štoviše, njegovu najpopularniju knjigu o ranim istraživanjima Marsa. Kako je večer tekla, Kenji, koji je bio tridesetogodišnji neženja u to vrijeme, postajao je sve opušteniji. Sve ga je uzbuđivalo – žene, vino, razgovor o povijesti, poeziji i glazbi.

Samo je jedanput tijekom dva sata za stolom spomenut poslijepodnevni intervju. Za vrijeme zatišja u razgovoru između deserta i konjaka, Francesca je gotovo doviknula Janosu: „Ovaj mladi japanski čovjek – on je izuzetan, sjajan, znaš – misli da je otkrio dokaz iz Nicoleinog osobnog računala koji podupire one užasne laži koje je David izrekao prije smrti.”

Janos ništa nije uzvratio. Izraz lica ostao mu je nepromijenjen. Ali poslije večere on doda Kenjiju jedan komad papira, a zatim brzo nestane. „‘Ne znaš ništa osim istine i ne posjeduješ nimalo osjetljivosti; pisalo je na njoj. ‘Zato nepravedno sudiš’ – Aglaja Jepančin princu Miškinu. Idiot Fjodora Dostojevskog.”

Nije proveo ni pet minuta sam u svojoj sobi kad začuje kucanje na vratima. Otvorio ih je i ugledao onu mladu Talijanku koja je za večerom sjedila preko puta njega. Na sebi je imala sićušni bikini koji je otkrivao najveći dio njezinog izuzetnog tijela. U ruci je držala muške kupaće gaćice.

„Gospodine Watanabe” rekla je uz zavodljiv osmijeh, „molimo vas da nam se pridružite na plivanju. Ovo bi vam trebalo odgovarati.”

Kenji je istog trena osjetio strahovitu navalu požude koja se nije lako stišavala. Pomalo zbunjen, pričekao je minutu-dvije nakon što se presvukao i tek tada se pridružio ženi u hodniku.

Čak i sada, tri godine kasnije, ležeći u novom krevetu u Novom Edenu pokraj žene koju je volio, Kenji nije mogao izbjeći sjećanje na seksualnu žudnju koju je osjetio te noći u Francescinoj palači. Njih šestoro spustili su se žičarom do zaljeva i plivali na mjesečini. U konobi pokraj mora pili su, plesali i smijali se zajedno. Bila je to noć iz snova.

Nije prošao ni puni sat, sjećao se Kenji, a svi smo bili sretni goli. Plan igre bijaše jasan. Dva nogometaša za Francesca, one dvije ljepotice za mene.

Kenji se zgrči u postelji, prisjećajući se jačine svog zadovoljstva i Francescinog razuzdanog smijeha kada ga je otkrila u zoru u sendviču između dvije mlade žene u jednom bungalovu pokraj zaljeva.

Kada sam stigao u New York četiri dana kasnije, moj izdavač mi je rekao kako misli da bih trebao napustiti projekt pisanja knjige o Newtonu. Nisam mu proturječio. Vjerojatno bih mu to i sâm predložio.

11.

Ellie je bila očarana porculanskim figurama. Uzela je jednu, djevojčicu odjevenu u svijetloplavi baletni kostim, i okrenula je u rukama. „Pogledaj je, Benjy” rekla je svom bratu. „Netko je ovo napravio – sasvim sâm.”

„To je, zapravo, kopija” reče španjolski prodavač, „ali jedan umjetnik napravio je originalan oblik od kojega je napravljen ovaj primjerak. Postupak reprodukcije danas je toliko točan da čak i stručnjaci s mukom razlikuju original od kopija.”

„I vi ste sve ove donijeli sa Zemlje?” Ellie mahne rukom prema stotinama figurica na stolu i u malim, staklenim sanducima.

„Da” reče gospodin Murillo ponosito. „Mada sam u Sevilli radio u općinskoj službi – građevinske dozvole i takva vrsta stvari – moja žena i ja smo držali jednu malu radnju. Zaljubili smo se u porculan prije desetak godina i od tog vremena smo strastveni kolekcionari.”

Gospođa Murillo, i sama u kasnim četrdesetima, pojavi se iz stražnje sobe gdje je još raspakiravala robu. „Odlučili smo” reče ona, „još prije nego što smo saznali da smo izabrani za koloniste, ponijeti cijelu zbirku, bez obzira na ograničenja prtljage koja su vrijedila za Ninju.“

Benjy je držao igračicu na samo nekoliko centimetara od očiju. „Lije...po” reče on uz širok osmijeh na licu.

„Hvala” odgovori gospodin Murillo. „Nadali smo se da ćemo osnovati društvo kolekcionara u naseobini Lowell, dodao je. „Troje, četvoro drugih putnika na Ninji također je donijelo ovamo neke primjerke.”

„Možemo li ih pogledati?” upita Ellie. „Bit ćemo pažljivi.“

„Samo izvolite” reče gospođa Murillo. „Kada se konačno svi nasele, prodat ćemo ili razmijeniti neke od predmeta – naravno, duplikate. Za sada, samo su izloženi za gledanje i uživanje.”

Dok su Ellie i Benjy razgledavali porculanske figurice, u trgovinu uđe još nekoliko ljudi. Murillovi su otvorili trgovinu nekoliko dana ranije. Prodavali su svijeće, ukusne salvete i ostale manje ukrase za kuću.

„Vidim da nisi gubio vrijeme, Carlos” obrati se nekoliko minuta kasnije gospodinu Murillu jedan krupan Amerikanac. Iz njegovog pozdrava bijaše očito da su se znali sa zajedničkog putovanja na Ninji.

„Nama je bilo lakše, Travise” reče gospodin Murillo. „Nemamo djece i za život nam ne treba mnogo prostora.“

„Mi se još ni u kuću nismo smjestili” požali se Travis. „Sigurno je da ćemo živjeti u ovom selu, ali Chelsea i dječurlija ne mogu naći kuću po svom ukusu... Chelsea još gunđa zbog cijelog aranžmana. Ona ni sad ne vjeruje da nam je MSA rekla istinu.”

„Priznajem da je posve teško prihvatiti da su ovu svemirsku stanicu stranci sagradili samo da bi nas promatrali... Bilo bi neusporedivo lakše povjerovati u priču MSA kada bi nam pokazali slike tog Čvorišta. Ali, zašto bi nas lagali?”

„Već su nam lagali i ranije. Nitko nije ni spomenuo ovo mjesto do na dan prije susreta... Chelsea smatra da smo mi dio svemirskog eksperimenta MSA. Kaže da ćemo neko vrijeme provesti ovdje, a zatim biti prebačeni na površinu Marsa, kako bi se mogla uspoređivati dva tipa kolonija.”

Gospodin Murillo se nasmije. „Vidim da se Chelsea nije promijenila otkako smo napustili Ninju“ Zatim se uozbiljio. „Znaš, i ja i Juanita imamo nekih dvojbi, pogotovo sada kada je prošao prvi tjedan, a nitko nije vidio ni traga od nekog stranca. Proveli smo dva puna dana tumarajući okolo, razgovarajući s drugim ljudima – poduzeli smo istragu na svoju ruku. Na kraju smo zaključili da je priča MSA, vjerojatno, istinita. Prije svega, previše se protivi zdravom razumu da bi bila laž. Drugo, ta Wakefieldova je vrlo uvjerljiva. Na otvorenom sastanku s njom dva sata je odgovarala na pitanja, pri čemu ni ja ni Juanita nismo otkrili ni najmanju nedosljednost..”

„Teško mi je zamisliti da itko može spavati dvanaest godina” reče Trevis.

„Naravno. I nama je to isto tako izgledalo. No, otišli smo do onog somnarija u kojem je obitelj Wakefield navodno spavala. Sve je bilo točno onako kako je Nicole opisala na spomenutom sastanku. Sama zgrada je zapravo ogromna. U njoj ima dovoljno ležaja i prostora da se smjeste svi kolonisti, bude li potrebno... Ne vidim zašto bi MSA sagradila tako divovsko postrojenje samo da bi poduprla jednu laž.”

„Možda si u pravu.”

„Bilo kako bilo, mi smo odlučili iskoristiti sve što možemo. Barem za neko vrijeme. A na životne uvjete doista se nemamo razloga požaliti. Stambene prostorije su prvoklasne. Juanita i ja čak imamo vlastitog Lincolna koji nam pomaže i kod kuće i u trgovini.”

Ellie je pažljivo slušala razgovor. Zapamtila je što joj je majka rekla prethodne večeri kada ju je pitala smiju li ona i Benjy poći u šetnju po selu. „Zašto ne, dušo” rekla joj je Nicole, „ali ako vas itko prepozna kao Wakefieldove i počne vas ispitivati, ne ulazite u razgovor s takvima. Budite pristojni, a onda se vratite kući što prije možete. Gospodin Macmillan ne želi da u ovom trenutku razgovaramo o našim iskustvima bilo s kim osim s osobljem MSA.” Dok se Ellie divila porculanskim figurama i napeto prisluškivala razgovor između gospodina Murilla i čovjeka po imenu Trevis, Benjy je odlutao na svoju ruku. Kada je Ellie shvatila da nije pokraj nje, uhvatila ju je panika.

„U što to zuriš, momče?” začuje Ellie grubi muški glas na drugom kraju trgovine.

„Njezina kosa je vr...lo lije...pa” odgovori Benjy. Stajao je na prolazu, sprečavajući onog muškarca i njegovu ženu da prođu naprijed. Osmjehnuo se i pružio ruku prema ženinoj veličanstvenoj, dugoj plavoj kosi. „Smijem li je dotaknuti?” upitao je.

„Jesi li lud?... Dakako da ne smiješ... A sada se gubi...“

„Jasone, mislim da je on retardiran” reče žena tiho, hvatajući muža za ruku prije nego što je ovaj mogao odgurnuti Benjyja.

U tom trenutku Ellie pritrči bratu. Shvatila je da je onaj čovjek ljut, ali nije znala što napraviti. Blago je dodirnuh Benjyja po ramenu. „Gledaj, Ellie” uzviknuo je, nejasno izgovarajući riječi u uzbuđenju, „pogledaj tu lije... pu žu...tu kosu.”

„Je li taj šmokljan vaš prijatelj?” upita Ellie visok čovjek. „Benjy je moj brat” odgovori Ellie s mukom.

„Pa maknite ga odavde... Dosađuje mojoj ženi.“

„Gospodine” reče Ellie kada je skupila malo hrabrosti, „moj brat nije mislio ništa loše. Nikada ranije nije vidio plavu kosu izbliza.”

Lice onog muškarca zbrčkalo se od ljutnje i začuđenosti. „Štooo?” uzviknuo je. Pogledao je svoju ženu. „Što je vama? Jedan je šmokljan, a ova druga...”

„Da niste vi djeca Wakefieldovih?” prekine ih jedan ugodan glas iza Ellie.

Zbunjena, Ellie se okrene. Gospođa Murillo istupi i stane između djece i para došljaka. Ona i njezin suprug zatvorili su trgovinu čim su čuli povišene glasove. „Da, gospođo” reče Ellie blagim glasom. „Jesmo.”

„Hoćete li reći da su ovo dvoje djeca onih koji su došli iz svemira?” upita čovjek po imenu Jason.

Ellie je uspjela brzo izvući Benjyja iz radnje. „Jako nam je žao” reče Ellie prije nego što su ona i Benjy otišli. „Nismo vam htjeli prouzročiti bilo kakve teškoće.”

„Luđaci!” začuje Ellie kako je netko uzviknuo prije nego što su se vrata zatvorila iza njih.

Bio je to još jedan iscrpljujući dan. Nicole je bila vrlo umorna. Stajala je ispred zrcala i dovršavala umivanje. „Ellie i Benjy su imali nekakvo neugodno iskustvo dolje u selu” reče Richard iz spavaće sobe. „Ne žele mi baš mnogo pričati o tome.”

Nicole je provela trinaest dugih sati pomažući zbrinuti putnike s Ninje. Bez obzira na težak rad nje, Kenji Watanabea i drugih, činilo se da nitko nikada nije bio zadovoljan i uvijek je ostajalo još zadataka koje je trebalo obaviti. Mnogi doseljenici reagirali su razdražljivo kada im je Nicole pokušala objasniti postupke koje je MSA propisala za doznačavanje hrane, stambenih prostorija i radnih mjesta.

Previše je dana provela bez dovoljno spavanja. Nicole se zagleda u svoje podočnjake. Ali moramo završiti posao s ovom skupinom prije negoli stigne Santa Maria, reče sama sebi. S njima će biti daleko teže.

Nicole obriše lice ručnikom i prijeđe u spavaću sobu, gdje je Richard sjedio u pidžami. „Kakav je bio tvoj dan?” upita ga ona.

„Nije loš... Prilično zanimljiv, u stvari... Polako ali sigurno inženjeri se navikavaju na Einsteine.” Zastao je. „Jesi li čula što sam rekao o Ellie i Benjyju?”

Nicole uzdahne. Iz tona Richardovog glasa shvatila je njegovu pravu poruku. Unatoč umoru, izašla je iz spavaće sobe i uputila se niz hodnik.

Ellie je već spavala, ali Benjy je bio još budan u sobi koju je dijelio s Patrickom. Nicole sjedne pokraj Benjyja i uzme ga za ruku „Zdraa...vo ma...ma” reče dječak.

„Stric Richard mi je spomenuo da ste Ellie i ti išli u selo poslijepodne” reče Nicole najstarijem sinu.

Izraz bola počivao je nekoliko sekundi na dječakovom licu, a onda je nestao. „Da, ma...ma” reče on.

„Ellie mi je rekla da su ih prepoznali i da ih je jedan od novih doseljenika izgrdio” reče Patrick s drugog kraja sobe.

„Je li to točno, dušo?” upita Nicole Benjyja, i dalje ga držeći za ruku.

Dječak jedva primjetno potvrdi glavom, a onda se šutke zagleda u majku. „Što je to šmokljan, ma...ma?” upita iznenada, a oči mu se ispuniše suzama.

Nicole obavi ruke oko Benjyja. „Je li te netko nazvao šmokljanom danas?” upitala je blago.

Benjy kimne. „Ta riječ zapravo nema određeno značenje” odgovori Nicole. „Svakome tko je različit ili možda nepoželjan može se dogoditi da ga nazovu tim imenom.” Opet je pomilovala Benjyja. „Ljudi koriste takva imena kad ne razmišljaju. Tko god da te je tako nazvao, bio je vjerojatno zbunjen, ili uznemiren nekim događajima u svom životu, pa te je uvrijedio zato što te nije razumio... Jesi li napravio nešto što bi ga povrijedilo?”

„Ne, ma...ma. Samo sam mu rekao da mi se sviđa žuta kosa one že...ne.”

Nicole je trebalo nekoliko minuta dok nije shvatila bit onoga što se dogodilo u trgovini s porculanom. Kad je vidjela da je s Benjyjem sve u redu, ona prijeđe do drugog kraja sobe da i Patricku poželi laku noć. „A što je s tobom?” reče ona. „Kakav je bio tvoj dan?”

„Uglavnom dobar” reče Patrick. „Imao sam samo jednu nevolju – dolje u parku.” Pokušao se osmjehnuti.

„Neki od novih dječaka igrali su košarku i pozvali me da im se pridružim... Bio sam potpuno neupotrebljiv. Nekolicina njih mi se smijala.”

Nicole nježno zagrli Patricka. Patrick je jak, reče Nicole u sebi kada je izašla u hodnik, vraćajući se u spavaću sobu. Ali čak i njemu je potrebna podrška. Duboko je udahnula. Postupam li ispravno? upitala se po tko zna koji put od kada se duboko zapetljala u sve dimenzije planiranja ove naseobine. Osjećam se toliko odgovorna za sve ovdje. Želim da Novi Eden počne na pravi način... Ali mojoj djeci je još potreban dio moga vremena... Hoću li ikada postići pravu ravnotežu?

Richard je još bio budan kad se Nicole ugnijezdila pokraj njega. Ispričala mu je Benjyjev doživljaj. „Žao mi je što nisam mogao pomoći” reče Richard. „Ima nekih stvari koje samo majka...”

Nicole je bila toliko iscrpljena da je zaspala prije nego što je Richard završio rečenicu. Čvrsto joj je stisnuo rame. „Nicole” reče on, „ima još nešto o čemu moramo razgovarati. Na žalost, to ne može pričekati – možda ujutro nećemo imati vremena.”

Okrenula se i upitno pogledala Richarda. „U pitanju je Katie” reče on. „Stvarno mi je potrebna tvoja pomoć... Sutra navečer je još jedan od onih plesova za upoznavanje mladih – sjećaš se da smo prošlog tjedna rekli Katie da može poći, ali samo pod uvjetom da je Patrick s njom i da se vrati kući u pristojno vrijeme... Pa, večeras sam je našao kako stoji ispred zrcala u svojoj novoj haljini. Bila je vrlo kratka i previše je otkrivala. Kada sam je upitao za haljinu, a zatim rekao da mi ne izgleda odgovarajuća za jedan običan ples, ona se razbjesnila. Optužila me je da je ‘uhodim’, a potom mi je skresala da sam ‘beznadna neznalica’ kada je u pitanju moda.”

„Što si joj ti rekao?”

„Izgrdio sam je. Hladno me je pogledala, bez riječi. Nekoliko minuta kasnije otišla je iz kuće, opet bez riječ. Ostala djeca i ja večerali smo bez nje... Katie se vratila kući samo trideset minuta prije tebe. Zaudarala je na cigarete i pivo. Kada sam pokušao razgovarati s njom, samo mi je odbrusila ‘ne gnjavi me’, a zatim otišla u svoju sobu i zalupila vrata.”

Toga sam se bojala, pomisli Nicole, ležeći šutke pokraj Richarda. Svi predznaci su bili tu još od ranog djetinjstva. Katie je sjajna, ali je u isti tren sebična i nagla...

„Namjeravao sam joj reći da ne može sutra navečer na taj ples” govorio je Richard, „ali sam onda shvatio da je po normalnim mjerilima fizički ona odrastao čovjek. Uostalom, registracijska karta u Upravnom uredu određuje njezin uzrast na dvadeset četiri godine. Ne možemo se više odnositi prema njoj kao prema djetetu.”

Ali emocionalno možda je tek u četrnaestoj, pomisli Nicole, meškoljeći se, dok je Richard nabrajao sve teškoće koje su bili imali s Katie otkad su prvi ljudi počeli dolaziti u Ramu. Njoj ništa nije važno osim pustolovina i uzbuđenja.

Nicole se sjetila dana koji je provela s Katie u bolnici. Bilo je to tjedan dana prije nego što će stići kolonisti s Ninje. Katie je bila očarana svom onom složenom medicinskom opremom i pokazala je iskreno zanimanje za način kako ona funkcionira. Kada joj je Nicole, međutim, napomenula da bi mogla raditi u bolnici dok se ne otvori fakultet, mlada žena se samo nasmijala. „Šališ se?” rekla joj je kćer. „Ne mogu zamisliti ništa dosadnije. Posebno kada ovdje bude na stotine novih ljudi s kojima se treba upoznati.”

Ni Richard ni ja tu ne možemo učiniti mnogo, reče Nicole u sebi s uzdahom. Možemo patiti za Katie i dati joj svu svoju ljubav, ali ona je već odlučila da sve naše znanje i iskustvo nisu bitni.

U spavaćoj sobi vladala je šutnja. „Sutra ću razgovarati s Katie o toj haljini” reče ona, „ali sumnjam da će to išta promijeniti.”

Patrick je sjedio sam na stolici na rasklapanje pokraj zida školske gimnastičke dvorane. Srkao je sodu i bacio pogled na sat baš kada je glazba sporog ritma prestala, a desetak parova koji su plesali na podiju zaustavilo se. Katie i Olaf Larsen, visoki Šveđanin čiji je otac bio član osoblja zapovjednika Macmillana, razmijeniše kratak poljubac prije nego što su se, držeći se za ruke, uputili u pravcu Patricka.

„Olaf i ja idemo van popušiti koju cigaretu i popiti čašicu viskija” reče Katie kada su stigli do Patricka. „Zašto ne pođeš s nama?”

„Već kasnimo, Katie” odgovori Patrick. „Obećali smo da ćemo se vratiti kući do dvanaest i trideset.”

Šveđanin umirujuće potapša Patricka po leđima. „Hajde, dečko” reče on. „Opusti se. Tvoja sestra i ja lijepo se zabavljamo.”

Olaf je već bio pijan. Njegovo ljepuškasto lice rumenilo se od pića i plesa. Pokazao je prstom preko prostorije. „Vidiš li onu crvenokosu djevojku u bijeloj haljini s bujnim grudima? Ime joj je Beth i vruća je roba. Cijelu noć čeka da je pozoveš na ples. Hoćeš li da te upoznam s njom?”

Patrick zavrti glavom. „Slušaj, Katie” reče on. „Želim poći. Sjedio sam ovdje strpljivo...”

„Još pola sata, mali brate” prekine ga Katie. „Izaći ću van na kratko, onda ću se vratiti na još nekoliko plesova. Nakon toga idemo. Jel’ u redu?”

Poljubila je Patricka u obraz i krenula prema vratima s Olafom. Iz ozvučenja u dvorani začuje se ritam brzog plesa. Patrick je kao očaran promatrao mlade parove koji su se vrtjeli u ritmu. „Ne plešeš?” upita ga jedan mladi čovjek koji je hodao po rubu plesnog podija.

„Ne” reče Patrick. „Nikada nisam pokušao.”

Mladić začuđeno pogleda Patricka. A onda se zaustavi i nasmiješi. „Pa naravno” reče, „ti si jedan od Wakefieldovih... Zdravo, ja se zovem Brian Walsh. Iz Wisconsina sam, središnjeg dijela Sjedinjenih Država. Moji će roditelji biti zaduženi za utemeljenje sveučilišta.”

Osim s Katie, Patrick ni s kim nije razmijenio više od nekoliko riječi otkako su došli na ples prije nekoliko sati. Stoga je rado pružio ruku Brianu Walshu i nekoliko minuta zatim s njim prijateljski razgovarao. Brian je u vrijeme kada je njegova obitelj odabrana za naseobinu Lowell bio na pola puta do završetka studija iz računalnog inženjerstva, a imao je dvadeset godina. Bio je jedinac. Pokazivao je izuzetnu radoznalost za iskustvo svog novog prijatelja.

„Reci mi” obrati se on Patricku kada su se malo zbližili, „postoji li stvarno to mjesto zvano Čvorište? Ili je posrijedi dio neke rekla-kazala priče koju je MSA izmislila?”

„Ne” reče Patrick, zaboravljajući da ne bi trebalo raspravljati o tim stvarima. „Čvorište postoji. Moj otac kaže da je to izvanzemaljska postaja za procesiranje.”

Brian se malko nasmije. „Znači, negdje blizu Siriusa nalazi se divovski trokut koji je sagradila neka nepoznata supervrsta? A svrha mu je da njoj služi pri proučavanju drugih bića koja putuju svemirom? Huuu. To je najfantastičnija bajka koju sam ikada čuo. U stvari, gotovo sve što je tvoja majka rekla na onom otvorenom sastanku bilo je nevjerojatno. Moram, međutim, priznati da postojanje ove svemirske postaje i tehnološka razina robota čine njezinu priču vjerodostojnijom.”

„Sve što je moja majka rekla čista je istina” uzvrati Patrick. „A neke od najnevjerojatnijih priča namjerno je izostavila. Ona je, na primjer, vodila razgovor s kapuljastom jeguljom koja govori pomoću mjehurića. Također...” Patrick zašuti, sjetivši se Nicoleinog upozorenja.

Brian je zijevnuo u nevjerici. „Kapuljasta jegulja?” ponovi on. „Kako je mogla znati što joj je govorila?”

Patrick pogleda na sat. „Oprosti, Briane” reče on odjednom, „ali ovdje sam sa sestrom i trebao bih poći...”

„Je li to ona u maloj, stvarno kratkoj crvenoj suknji?” Patrick kimne. Brian položi ruku na rame svog novog prijatelja. „Dopusti mi da ti dam jedan savjet” reče on. „Netko bi trebao porazgovarati s tvojom sestrom. Način na koji se druži s momcima stvara dojam da je laka žena.”

„Ali to je samo Katie” odgovori Patrick braneći se. „Nikada nije bila ni s kim osim s nama u obitelji.”

„Oprosti” reče Brian, slegnuvši ramenima. „To ionako nije moja stvar... Slušaj, kako bi bilo da me ponekad zovneš? Vrlo sam uživao u našem razgovoru.”

Patrick se pozdravi s Brianom i krene prema vratima. Gdje je Katie? Zašto se nije vratila u plesnu dvoranu?

Čim je izašao, začuo je glasan smijeh. Katie je stajala na igralištu s trojicom muškaraca, od kojih je jedan bio Olaf Larsen. Svi su pušili, smijali se i pili iz boce koja je išla iz ruke u ruku.

„I, dakle, koji položaj ti najviše voliš?” upita crnomanjast mlad čovjek s brkovima.

„Oh, najviše volim da sam gore” reče Katie, smiješeći se. Potegla je iz boce. „Na taj način mogu kontrolirati cijelu stvar.”

„Ne zvuči loše“, odgovori čovjek čije je ime bilo Andrew. On se zahihota i položi ruku na njezino međunožje. Katie je makne, i dalje se smiješeći. Nekoliko sekundi kasnije opazila je Patricka koji se približavao.

„Dođi ovamo, mali brate” poviče Katie. „Ovo sranje što pijemo pravi je dinamit.”

Tri muškarca koja su okruživala Katie malo se odmakoše od nje kada je Patrick prišao blizu. Iako je još bio prilično žgoljav i nerazvijen, njegova visina je u slaboj svjetlosti stvarala dojam krupnog stasa.

„Katie, ja sad idem kući” reče Patrick kada joj je prišao, odbijajući istodobno bocu, „a mislim da bi i ti trebala poći sa mnom.”

Andrew se nasmije. „E, moj Larsene, kakve to cure dovodiš” reče on sarkastično, „s bratom tinejdžerom kao pratnjom.”

Katiene oči napuniše se ljutnjom. Potegla je još jedan gutljaj iz boce i dodala je Olafu. Zatim je dograbila Andrewa i divlje ga poljubila, pripijajući svoje tijelo uz njegovo.

Patricku bijaše neugodno. Olaf i treći čovjek su vriskali i zviždali dok je Andrew uzvraćao Katie poljubac. Poslije gotovo jedne minute Katie se otrgnula. „Pođimo sada, Patrick” reče ona s osmijehom. Oči su joj i dalje bile prikovane za muškarca s kojim se ljubila. „Mislim da je bilo dosta za jednu večer.”

12,

Eponina je gledala kroz prozor drugog kata na blago brežuljkastu padinu. URP-i su prekrivali brežuljke, a njihovo fino mrežasto tkanje gotovo da je zaklanjalo mrku zemlju ispod.

„Pa, Ep, što misliš?” upita Kimberly. „Lijepo je, nema što. A kada se posadi šuma, imat ćemo drveće, travu, možda i po koju vjevericu ispred prozora. To je plus, moraš priznati.”

„Ne znam” odgovori zbunjena Eponina poslije nekoliko sekundi. „Malo je manji od onog koji mi se sviđao jučer u Positanu. A pomalo se i pribojavam živjeti ovdje, u Hakoneu. Nisam navikla na toliko Istočnjaka...”

„Čuj, cimerice, ne možemo čekati dovijeka. Jučer sam ti rekla da moramo imati rezervnu varijantu. Sedam parova je željelo onaj apartman u Positanu – nikakvo čudo, jer su preostala samo četiri stana u cijelom naselju – a mi jednostavno nismo imale sreće. Sve što ti je sada ostalo, osim onih rupa od stanova u glavnoj ulici u Beauvoisu – gdje ne želim živjeti jer tamo ne možeš imati svoj mir – ili je ovdje ili u San Miguelu. A sve crnje i melezi žive u San Miguelu.”

Eponina sjedne na jednu od stolica. Nalazile su se u dnevnoj sobi povećeg dvosobnog stana. Bio je skromno ali ukusno namješten, s dvije stolice i velikom sofom koje su bile iste boje kao i pravokutni stolčić za kavu. Sve u svemu, stan je imao jednu kupaonicu, kuhinju kao dodatak dnevnoj sobi i dvije spavaće sobe, ukupno nešto više od stotinjak kvadrata.

Kimberly Henderson je nestrpljivo šetala po sobi. „Kim” reče polako Eponina, „žao mi je, ali teško se mogu usredotočiti na izbor stana kada se toliko toga događa oko nas. Kakvo je ovo mjesto? Gdje smo mi? Zašto smo ovdje?” Um joj se munjevito vratio na ono predavanje od prije tri dana, kada ih je zapovjednik Macmillan obavijestio da se nalaze unutar svemirskog broda koji su sagradili i opremili izvanzemaljci ‘s namjerom da promatraju Zemljane’.

Kimberly Henderson pripali cigaretu i nervozno otpuše oblak dima u zrak. Slegnula je ramenima. „Sranje, Eponina” reče ona. „Ne znam odgovor ni na jedno od tih pitanja... Ali znam da će nam, ako brzo ne odaberemo stan, ostati samo ono što nitko drugi ne želi.”

Eponina je promatrala prijateljicu nekoliko sekundi, a onda uzdahne. „Mislim da cijeli postupak nije bio pošten” požali se ona. „Putnici s Pinte i Ninje mogli su sebi odabrati kuće još prije no što smo mi stigli. Mi smo prisiljeni birati između onoga što su drugi odbacili.”

„A što si drugo očekivala?” brzo odgovori Kimberly. „Naš brod je nosio osuđenike – normalno da smo dobili otpatke. Ali barem smo napokon slobodne.”

„Iz čega zaključujem da želiš živjeti u ovom stanu?” Upita Eponina.

„Da” odgovori Kimberly. „Isto tako želim podnijeti zahtjev za ona dva stana koja smo jutros vidjeli, blizu tržnice u Hakoneu, u slučaju da izvisimo za ovaj ovdje. Ako prije večerašnjeg ždrijeba ne budemo imale stan, bojim se da ćemo se doista naći u govnima.”

To je bila pogreška, razmišljala je Eponina promatrajući Kimberly koja se šetala po sobi. Nikako nisam smjela pristati da s njom dijelim stan... ali kakav sam izbor uopće imala? Životni smještaj za pojedince je krajnje loš. Eponina nije bila pripravna za brze promjene u svom životu. Za razliku od Kimberly Henderson, koja je imala čitavu lepezu iskustava prije nego što je osuđena zbog ubojstva u devetnaestoj godini, Eponina je proživjela djetinjstvo i ranu mladost razmjerno zaštićena. Odrasla je u sirotištu blizu Limogesa, u Francuskoj, i sve dok je profesor Moreau nije odveo u Pariz u obilazak muzeja kada joj je bilo sedamnaest godina, nikada nije bila izvan svog rodnog kraja. Zato, je odluka da potpiše za naseobinu Lowell bila vrlo teška za nju. Ali suočena s doživotnom robijom u Bourgesu, podnijela je molbu MSA.

Eponina je bila odabrana zahvaljujući svom izuzetnom obrazovanju, posebno u svim područjima umjetnosti, glatkom engleskom i činjenici da je bila savršeni zatvorenik. Njezin dosje u dokumentaciji MSA kazivao je da bi ponajbolji posao za nju u naseobini Lowell bio ‘nastavnica predmeta drama i/ili umjetnosti’ u srednjoj školi. Unatoč poteškoćama u ranoj fazi misije, odmah nakon napuštanja Zemlje, Eponina je osjetila opipljivu navalu adrenalina i uzbuđenje kada se Mars pojavio u promatračkom prozoru Santa Marie. Bit će to novi život u novom svijetu, ponadala se.

Međutim dva dana prije zakazanog susreta s Marsom, stražari MSA objavili su da svemirski brod neće lansirati svoje šatlove kao što je bilo planirano. Umjesto toga, putnicima-osuđenicima rečeno je da će Santa Maria ‘privremeno skrenuti zbog susreta s jednom svemirskom postajom na Marsovoj stazi’. Eponina je bila i zbunjena i zabrinuta istodobno. Za razliku od većine svojih suputnika, ona je pažljivo pročitala sav materijal MSA namijenjen budućim doseljenicima i nigdje nije bilo ni riječi o nekoj svemirskoj postaji na Marsovoj stazi.

Tek nakon što su svi ljudi i roba sa Santa Marie istovareni u Novi Eden, Eponina i ostali osuđenici saznali su što se, zapravo, događa. Ali čak i nakon Macmillanove obavijesti, samo nekoliko osuđenika je povjeravalo da im je rečena istina. „Ma dajte“, rekao je Willis Meeker, „zar on stvarno misli da smo tako glupi? Da neki izvanzemaljci sagrade ovo mjesto i ove sulude robote? Sve je ovo namještaljka. Pokusni smo kunići za neku novu vrstu zatvora i to ti je to.“

„Ali, Willis” odgovorio mu je Malcolm Peabody, „a ovi ostali koji su došli na Pinti i Ninji? Razgovarao sam s nekima od njih. To su normalni ljudi, hoću reći, nisu osuđenici. Ako je tvoja teorija ispravna, što onda oni rade ovdje?”

„Kako, do vraga, ja to mogu znati, pederu? Nisam genij. Znam jedino da nam ono strašilo Macmillan nije dao pravo sranje.”

Eponinu nejasnoće glede Macmillanove obavijesti nisu spriječile da zajedno s Kimberly ode do Središnjeg grada i podnese zahtjev za tri stana u Hakoneu. Ovog puta su imale sreću pri izvlačenju i dobile su ono što im je bio prvi izbor. Dvije žene su provele cijeli dan useljavajući se u stan na rubu Šervudske šume, a potom su se prijavile u ured za zapošljavanje.

Budući da su dva druga svemirska broda stigla znatno prije Santa Marie, postupak uključivanja osuđenika u život Novog Edena bio je već razrađen. Kimberly, koja je doista imala sjajne preporuke kao medicinska sestra, odmah je dobila zaposlenje u središnjoj bolnici.

Prije nego je prihvatila mjesto u središnjoj srednjoj školi, Eponina je razgovarala sa školskim nadzornikom i četiri nastavnika. Njezin novi posao zahtijevao je kratko putovanje vlakom, iako je mogla ići i pješice do radnog mjesta da se odlučila za srednju školu u Hakoneu. Ali Eponina je smatrala da se vrijedi malo pomučiti. Vrlo su joj se sviđali upravitelj i osoblje koje je radilo u središnjoj srednjoj školi.

U početku je ostalih sedam liječnika zaposlenih u bolnici bilo sumnjičavo glede dva liječnika-osuđenika, posebno doktora Roberta Turnera, čiji je dosje suhoparno spominjao brutalno ubojstvo koje je počinio, ne ulazeći u pojedinosti u vezi s olakšavajućim okolnostima. Ali poslije samo tjedan dana, tijekom kojih su njegova izuzetna vještina, znanje i profesionalnost došli do punog izražaja, osoblje ga je jednoglasno izabralo za upravitelja bolnice.

Doktora Turnera je ovaj izbor iskreno zaprepastio i on se zakleo, u kratkom slovu povodom izbora, da će se potpuno posvetiti dobrobiti naseobine Novi Eden.

Njegov prvi službeni posao bio je pisanje prijedloga privremenoj vladi da se svaki građanin Novog Edena podvrgne sistematskom liječničkom pregledu kako bi se osnovala zdravstvena dokumentacija. Kada je njegov prijedlog prihvaćen, doktor Turner je uposlio Tiassoe da obave ovaj zadatak širom naseobine. Bioti su obavili sve rutinske preglede i prikupili podatke za analizu. Istodobno, sjećajući se izvanredne mreže podataka koja je povezivala sve bolnice u metropolitenskom području Dallasa, neumorni doktor Turner započeo je s nekoliko Einsteina raditi na stvaranju potpuno kompjutoriziranog sustava za praćenje zdravlja kolonista.

Jedne večeri, trećeg tjedna nakon što je Santa Maria pristala na Ramu, Eponina je sjedila kod kuće sama kao i obično (dnevni ritam Kimberly Henderson već se uhodao – gotovo je nikada nije bilo kod kuće. Ako nije bila na poslu, onda je bila vani s Toshiom Nakamurom i njegovim društvom), kada se oglasio videofon. Na monitoru se pojavilo lice Malcolma Peabodyja. „Eponina” prozbori on stidljivo, „moram te zamoliti za jednu uslugu.”

„O čemu je riječ, Malcolme?”

„Primio sam poziv od doktora Turnera iz bolnice prije pet minuta. Rekao mi je da u mojim zdravstvenim podacima koje su prošloga tjedna skupili oni roboti ima nekih ‘nepravilnosti’. Traži da dođem na detaljnije ispitivanje.” Eponina je strpljivo čekala nekoliko sekundi. „Ne razumijem” reče na kraju, „kakvu uslugu tražiš od mene?” Malcolm duboko udahne zrak. „To mora da je nešto ozbiljno, Eponina. Doktor me želi vidjeti odmah sada... Bi li htjela poći sa mnom?”

„Sada? „ uzvikne Eponina, gledajući na sat. „Uskoro će jedanaest.” Kroz glavu joj prođe da joj je Kimberly spomenula kako je Turner ‘radoholik’, jednako neumoran kao i oni crni roboti. Također se prisjetila zapanjujućeg plavetnila njegovih očiju.

„U redu” reče ona Malcolmu. „Vidimo se na postaji za deset minuta.”

Eponina je rijetko izlazila noću. Od kad je dobila posao kao nastavnica, provodila je najveći broj večeri pripremajući se za predavanja. Jedne subotnje večeri bila je izašla s Kimberly, Toshiom Nakamurom i još nekoliko drugih ljudi u japanski restoran koji tek što je bio otvoren. Ali hrana je imala čudan ukus, društvo je bilo uglavnom istočnjačko, a nekoliko muškaraca, nakon što su se ponapili, pokušalo ju je zavoditi. Kimberly ju je pokudila da je ‘probirljiva i suzdržana’ ali Eponina je odbila sve kasnije prijateljičine pozive na slične izlaske.

Stigla je na stanicu prije Malcolma. Dok ga je čekala, čudila se tome kako su ljudi svojim postojanjem ovdje promijenili naselje. Da vidimo, razmišljala je. Pinta je stigla ovamo prije četiri mjeseca, Ninja pet tjedana poslije toga. Svuda su već prodavaonice, i oko postaje i u samim naseljima. Pečat ljudskog postojanja. Ako ostanemo ovdje godinu-dvije, ova naseobina neće se moći razlikovati od Zemlje.

Malcolm je bio prilično nervozan i pričljiv tijekom kratkog putovanja vlakom. „Znam da je srce posrijedi, Eponina” reče on. „Imam oštre bolove, ovdje, još od Walterove smrti. U početku sam mislio da je to samo u mojoj glavi.”

„Ne brini” odgovori Eponina, tješeći prijatelja. „Kladim se da nije ništa ozbiljno.”

Eponina se jedva održavala u budnom stanju. Bilo je prošlo tri sata poslije ponoći. Malcolm je spavao na klupi pokraj nje. Što taj doktor radi?, pitala se. Rekao je da neće dugo.

Čim su bili došli, dr. Turner je pregledao Malcolma, a onda, rekavši mu da su mu potrebni „složeniji testovi” otišao je s njim u odvojeni dio bolnice. Malcolm se vratio u čekaonicu sat kasnije. Eponina je doktora vidjela samo nakratko kad je primao Malcolma u svoju ordinaciju na početku pregleda.

„Jeste li vi prijateljica gospodina Peabodyja?” reče jedan glas. Eponina je po svoj prilici zadrijemala. Kada joj se vid razbistrio, prekrasne plave oči su je gledale sa samo metar udaljenosti. Doktor je izgledao umorno i neraspoloženo.

„Da” reče Eponina tiho, trudeći se da ne probudi čovjeka koji je spavao oslonjen na njezino rame.

„Umrijet će vrlo skoro” reče dr. Turner. „Vjerojatno u sljedeća dva tjedna.”

Eponina osjeti kako joj krv struji tijelom. Čujem li ja to dobro?, pomisli ona. Je li rekao da će Malcolm umrijeti u za dva tjedna? Eponina je bila zgranuta.

„Bit će mu potrebna puna podrške” govorio je liječnik. Zastao je za trenutak, gledajući u Eponinu. Pokušavao li se sjeti gdje ju je ranije vidio? „Hoćete li biti u stanju pomoći mu?” upita dr. Turner.

„Na...nadam se” odgovori Eponina.

Malcolm se promeškolji. „Sada ga moramo probuditi” reče doktor.

U očima liječnika nije se mogao zapaziti nikakav osjećaj. Rekao je svoju dijagnozu, ne svoju tvrdnju, bez trunke osjećaja. Kim je u pravu, pomisli Eponina. On nije manje automat od onih robota Tiasso.

Na doktorov prijedlog, Eponina je krenula s Malcolmom niz hodnik, pa u sobu ispunjenu medicinskim instrumentima. „Netko pametan” reče dr. Turner Malcolmu, „odabrao je opremu koja je donesena sa Zemlje. Iako imamo malo osoblja, naši su dijagnostički aparati prvoklasni.

Stali su pred jednu prozirnu kocku sa stranicom od oko metar. „Ovaj zadivljujući uređaj” reče dr. Turner, „zove se projektor organa. Može rekonstruirati, s potpunom vjernošću, gotovo sve najvažnije organe ljudskog tijela. Ono što sad vidimo, kada pogledamo unutra, je kompjutorska grafička slika vašeg srca, gospodine Peabody; prikazuje ga u dlaku kako je izgledalo prije devedeset minuta kada sam vam u krvotok ubrizgao kontrastnu tekućinu. Ovaj uređaj vas je zatim skenirao brzinom od milijun snimaka u sekundi. Na temelju položaja kontrastne tekućine i velikog broja skenerskih presjeka, dobiven je jedan izuzetno točan trodimenzioni prikaz vašeg srca. To je ono što sad vidite unutar ove kocke.”

Dr. Turner zastane, brzo odvrati pogled, a onda se zagleda u Malcolma. „Ne nastojim vam otežati položaj, gospodine Peabody” reče on mirno, „ali želim vam objasniti na koji sam način saznao što nije u redu s vama. Tako ćete shvatiti da ne može biti nikakve pogreške.”

Malcolmove oči bile su razrogačene od straha. Doktor ga je uhvatio za ruku i poveo do određenog položaja uz kocku. „Pogledajte ravno ovdje, poleđinu srca, blizu vrha. Vidite li čudnu mrežastost i naboranost tkiva? To su vaši srčani mišići koji su doživjeli nepopravljivo raspadanje.” Malcolm je zurio u kocku čitavu vječnost, a zatim je oborio glavu. „Hoću li umrijeti, doktore?” upitao je tiho.

Robert Turner dotakne pacijentovu drugu ruku. „Da, hoćete, Malcolme. Na Zemlji bismo vjerojatno pričekali transplantaciju srca; ovdje je to, međutim, nemoguće, jer nemamo ni odgovarajuću opremu ni odgovarajućeg donora... Ako želite, ja vas mogu otvoriti i pogledati vaše srce izravno. Ali krajnje je nevjerojatno da bih mogao vidjeti išta što bi promijenilo prognozu.”

Malcolm odmahne glavom. Suze mu potekoše niz lice. Eponina počne i sama plakati. „Žao mi je što mi je trebalo toliko dugo da dođem do dijagnoze” reče dr. Turner, „ali u ovako ozbiljnom slučaju morao sam biti potpuno siguran.”

Nekoliko trenutaka kasnije Malcolm i Eponina krenuše prema vratima. Malcolm se okrene. „Što da radim sada?” upitao je doktora.

„Što god vam se sviđa” uzvrati dr. Turner.

Kada su Eponina i Michael otišli, dr. Turner se vratio u svoj ured, gdje je raširen na stolu ležao otisak kopije dijagrama i dokumentacije Malcolma Peabodyja. Doktor je bio duboko zabrinut. Bio je gotovo siguran – nije mogao tvrditi sve dok ne obavi obdukciju – da Peabodyjevo srce boluje od iste vrste bolesti koja je ubila i Waltera Brackeena na Santa Marii. Njih dvojica su bili prisni prijatelji nekoliko godina, od samog početka robijanja u Georigiji. Nije se slučajno kod obojice razvila ista srčana bolest. Ali ako to nije bila slučajnost, onda je vjerojatno posrijedi neki patogen. Svaka bolest koja pogađa srce je zabrinjavajuća. Ali takva koja može prijeći s jedne osobe na drugu? Mogućnost je bila zastrašujuća.

Bio je vrlo umoran. Prije nego što je položio glavu na stol, dr. Turner je napravio popis referenci za viruse srca koje je želio dobiti iz baze podataka. Zatim je brzo usnuo.

Petnaest minuta kasnije telefon ga je iznenada razbudio. Na drugom kraju žice nalazila se jedna Tiasso koja ga je zvala iz hitne pomoći. „Dvije Garcie otkrile su ljudsko tijelo u Šervudskoj šumi” reče biot, „i sada su na putu ovamo. Po slikama koje su mi emitirale mogu vam reći da će ovaj slučaj zahtijevati vašu osobnu pozornost.”

Dr. Turner stiže do prostorija hitne pomoći nekoliko trenutaka prije nego što su dvije Garcie stigle s tijelom. Koliko god iskusan bio, dr. Turner je morao maknuti pogled sa strahovito unakaženog leša. Glava je bila gotovo potpuno odstranjena od tijela – visjela je jedino na tankom mišićnom vlaknu – a lice je bilo izrezano i izobličeno do neprepoznatljivosti. Kao dodatak, u genitalnom predjelu hlača zjapila je krvava rupa.

Dva biota-Tiassoa odmah su prionule na posao, ispirući krv i pripremajući tijelo za obdukciju. Dr. Turner je sjeo na stolicu, podalje od radnog stola, i ispunio svoj prvi izvještaj o smrti u Novom Edenu.

„Kako mu je ime?” upitao je biote.

Jedna od Tiassoa počne pretraživati ono što je ostalo od mrtvačeve odjeće i pronađe osobnu kartu MSA.

„Danni” odgovori biot. „Marcello Danni.”

EPITHALAMIUM

1.

Vlak iz Positana bio je krcat. Zaustavio se na maloj postaji na obali Shakespeareovog jezera, na pola puta do Beauvoisa, na kojoj je izašla mješavina ljudi i biota. Mnogi su nosili košare i stolice na rasklapanje. Neka među malom djecom pojuriše s postaje prema gustoj, svježe pokošenoj travi koja je okruživala jezero. Smijali su se i valjali niz blagu padinu koja se pružala sto pedeset metara između postaje i ruba jezera.

Za one koji nisu voljeli sjediti na travi napravljeni su drveni stolovi s klupama u blizini uskog pristaništa koje se pedeset metara pružalo u vodu prije nego što se širilo u pravokutnu platformu. Na platformi su bili postavljeni jedan mikrofon, mali podij i nekoliko stolica; s tog mjesta guverner Watanabe trebao je odmah poslije vatrometa održati svečano slovo u povodu Dana naseobine.

Četrdesetak metara od pristaništa Wakefieldovi i Watanabeovi postavili su dugi stol prekriven plavo-bijelim stolnjakom. Hrana je bilo brižljivo poredana na stolu. Ispod njega, hladnjaci su bili puni pića. Njihove obitelji i prijatelji okupili su se u neposrednoj blizini; jedni su jeli, drugi igrali neke igre ili uživali u srdačnom razgovoru. Dva biota tipa Lincoln motala su se oko ove skupine ljudi, nudeći hranu i piće svima koji su sjedili podalje od stola i hladnjaka.

Poslijepodne je bilo vruće. Prevruće, zapravo – uzastopno treći izuzetno vruć dan. Ali dok je umjetno sunce dovršavalo svoj mini lûk po kupoli iznad njihovih glava i svjetlo se lagano prigušivalo, mnoštvo okupljeno na obalama Shakespeareovog jezera nije marila za vrućinu.

Posljednji vlak stigao je samo nekoliko minuta prije nego što je svjetlost potpuno zgasnula. Dolazio je sa sjevera iz postaje u Središnjem gradu, dovozeći naseljenike koji su živjeli u Hakoneu ili San Miguelu. Novopridošlih nije bilo mnogo. Većina ljudi stigla je ranije i rasprostrla sadržaj svojih izletničkih košara po travi. Eponina je bila u posljednjem vlaku. Zapravo, uopće nije namjeravala sudjelovati u svetkovini, ali se predomislila u posljednjem trenutku.

Eponina je djelovala zbunjeno kada je s platforme postaje zakoračila na travu. Kolika masa ljudi! Vjerojatno je cijeli Novi Eden ovdje, pomisli ona. Za trenutak je požalila što je došla. Svatko je ovdje bio s prijateljima i obitelji, a ona je bila sama.

Ellie Wakefield se igrala bacanja potkovice s Benjyjem kada je Eponina sišla iz vlaka. Odmah je prepoznala svoju nastavnicu po svijetlocrvenoj traci na ramenu, iako je ova bila dosta udaljena. „Mama, to je Eponina” reče Ellie, trčeći prema Nicole. „Mogu li je zamoliti da nam se pridruži?“

„Naravno” odgovori Nicole.

Jedan glas s razglasa prekine glazbu koju je izvodio mali orkestar, najavljujući početak vatrometa za deset minuta. Mjestimice se začuje pljesak. „Eponina” poviče Ellie. „Ovamo.” Ellie je mahala rukama.

Eponina je čula da je netko doziva, ali u prigušenoj svjetlosti nije jasno mogla vidjeti tko je to bio. Poslije nekoliko sekundi krenula je u Ellienom pravcu. Slučajno je naletjela na tek prohodalo dijete koje je samo lutalo po travi. „Kevine” vrisne majka. „Drži se podalje od nje!”

U tren oka jedna krupan, plavokos muškarac dograbi malog dečka i odvuče ga od Eponine. „Ne biste trebali dolaziti ovamo” reče taj čovjek, „gdje su pošteni ljudi.” Malo potresena, Eponina produži prema Ellie koja je hitala u njezinom pravcu preko trave. „Odlazi kući, četrdeset jedna!” poviče žena koja je promatrala malo prijašnji sudar. Jedan debeli desetogodišnjak s tupastim nosom pokaže prstom na Eponinu i šapne nešto na uho svojoj mlađoj sestri.

„Toliko mi je drago što vas vidim’,’ reče Ellie kada je došla do svoje nastavnice. „Hoćete li nam se pridružiti u jelu?” Eponina kimne. „Žao mi je svih ovih ljudi” reče Ellie dovoljno glasno da su je svi uokolo mogli čuti. „Sramota je što su takve neznalice.”

Ellie povede Eponinu do velikog stola i predstavi je svim nazočnima. „Slušajte svi! Za one među vama koji je ne poznaju, ovo je moja nastavnica i prijateljica Eponina. Ona nema prezime, pa je i ne pitajte za njega.”

Eponina i Nicole su se već srele nekoliko puta. Sada su se ljubazno pozdravile dok je jedan Lincoln nudio Eponini hranu i sodu. Nai Watanabe ponosno donese svoja dva blizanca, Keplera i Galileja, koji su prije tjedan dana proslavili drugi rođendan, da ih upozna s pridošlicom. Velika obližnja skupina naseljenika iz Positana s upadljivim zanimanjem gledala je u njih dok je Eponina uzimala Keplera u ruke. „Lijepa” reče mali dječak, pokazujući na Eponinino lice.

„Vjerojatno vam je teško zbog ovog’,’ prozbori Nicole na francuskom, pokazujući glavom u pravcu priglupih promatrača.

„Oui” odgovori Eponina. Teško?, pomisli ona. Kako bi bilo da kažemo da je apsolutno nepodnošljivo. Nije dovoljno loše što imam neku užasnu bolest koja će me vjerojatno ubiti. Moram također nositi ovu traku oko ruke da bi me drugi mogli izbjegavati ako tako žele.

Max Puckett podiže glavu sa šahovske ploče i opazi Eponinu. „Zdravo, zdravo” reče on. „Vi ste vjerojatno ona nastavnica o kojoj sam toliko slušao.”

„To je Max” reče Ellie, vodeći Eponinu u njegovom pravcu. „On se svima udvara, ali je bezopasan. A onaj stariji čovjek koji nas i ne primjećuje je sudac Pjotr Miškin... Jesam li to ispravno izgovorila, suče?”

„Da, naravno, mlada damo” uzvrati sudac Miškin, odlijepivši oči sa šahovske ploče. „Do vraga, Puckett, što ćeš napraviti s tim konjem? Kao i obično, igraš ili glupo ili blistavo, ali nikad ne znam kada koje od toga.”

Sudac konačno podigne pogled, ugleda Eponininu crvenu vrpcu i ustane. „Oprostite, gospođice, molim vas oprostite” reče on. „Dovoljno dugo ste prisiljeni da trpite i bez podnošenja omalovažavanja jednog ovako sebičnog starog osobenjaka.”

Minutu-dvije prije početka vatrometa svi su mogli zamijetiti jednu veliku jahtu koja se približavala izletištu sa zapadne strane jezera. Njezinu dugu palubu ukrašavala su raznobojna svjetla i zgodne djevojke. Ime NAKAMURA bijaše ugravirano na boku broda. Eponina prepozna Kimberly Henderson koja je stajala pokraj Toshija Nakamure na kapetanskom mostu iznad glavne palube.

Društvo s jahte mahalo je ljudima na obali. Patrick Wakefield dotrči uzbuđeno do stola. „Pogledaj, mama” reče on, „Katie je na jahti.”

Nicole stavi naočale da bi bolje vidjela. Zaista, njezina kći u bikiniju mahala je s palube jahte. „Samo nam je to trebalo” promrmlja Nicole sebi u bradu, baš kada prve rakete eksplodiraše iznad njih, ispunjavajući tamno nebo bojama i svjetlošću.

„Prije tri godine” započne Kenji Watanabe svoj govor, „izviđački odred s Pinte položio je stopalo na ovaj novi svijet. Nitko od nas nije znao što nas očekuje. Svi smo se pitali, a posebno tijekom duga dva mjeseca kada smo provodili po osam sati dnevno u somnariju, hoće li išta što podsjeća na normalan život ikada biti moguće ovdje u Novom Edenu.

Naši početni strahovi nisu se ostvarili. Naši strani domaćini, ma tko oni bili, ni u jednom trenutku nisu nam se umiješali u život. Možda je istina, kao što su nam Nicole Wakefield i ostali nagovijestili, da nas oni neprekidno promatraju, ali mi ni na koji način ne osjećamo njihovu nazočnost. Izvan naše kolonije svemirski brod Rama juri prema zvijezdi koju zovemo Tau Ceti, i to nevjerojatnom brzinom. Ovdje unutra, u našim dnevnim aktivnostima jedva da se osjeća utjecaj tih neobičnih vanjskih uvjeta.

Prije odlazaka u somnarij, dok smo još bili putnici unutar planetnog sustava naše matične zvijezde, Sunca, mnogi među nama mislili su da će ‘promatračko razdoblje’ biti kratko. Vjerovali smo da ćemo poslije nekoliko mjeseci biti vraćeni na Zemlju ili možda na naše prvobitno odredište, Mars, i da će treći svemirski brod Rama nestati u dalekim dubinama svemira kao i njegova dva prethodnika. Međutim, dok stojim ovdje pred vama, naši navigatori mi javljaju da se još uvijek udaljavamo od našeg Sunca, kao što smo činili tijekom više od dvije i pol godine, brzinom koja iznosa oko pola svjetlosne. Ako je doista sudbina odlučila da se jednog dana vratimo u naš Sunčev sustav, onda će taj dan biti najmanje nekoliko godina udaljen u budućnost.

Ove činjenice određuju najvažniju temu mog posljednjeg govora povodom Dana naseljavanja. Ta tema je jednostavna: prijatelji naseljenici, moramo preuzeti punu odgovornost za vlastitu sudbinu. Ne možemo očekivati da će nas nevjerojatne moći koje su stvorile ovaj maleni svijet spasiti od naših pogrešaka. Moramo održavati Novi Eden kao da ćemo s našom djecom ostati ovdje zauvijek. Od nas samih zavisi osiguranje kvalitete života ovdje, kako za sadašnje generacije, tako i za buduće.

U ovom trenutku, naša naseobina je suočena s izvjesnim brojem izazova. Obratite pozornost da ih nazivam ‘izazovima’, a ne problemima. Budemo li surađivali, moći ćemo odgovoriti na te izazove. Ako pažljivo sagledamo dugoročne posljedice naših čina, donijet ćemo prave odluke. Ali ne budemo li u stanju uvažavati pojmove kao što su ‘strpljenjem do nagrade’ i ‘za dobrobit svih’, onda će budućnost Novog Edena biti neizvjesna.

Dopustite mi da to ilustriram jednim primjerom. Richard Wakefield je objasnio, i na televiziji i u javnim nastupima, da je glavna shema nadzora naše klime utemeljena na određenim pretpostavkama o atmosferskim uvjetima unutar našeg modula. Još određenije, algoritam vremenske kontrole podrazumijeva da su razine ugljičnog dioksida i koncentracija čestica dima manji od neke zadane veličine. I bez točnog razumijevanja kako ta matematika funkcionira, možete pojmiti da izračunavanja koja vladaju vanjskim ulazima u naš modul neće biti ispravna ako temeljne pretpostavke nisu točne.

Nije mi namjera držati vam danas znanstveno predavanje o vrlo složenom predmetu. Ono o čemu doista želim govoriti je politika. Budući da većina naših znanstvenika vjeruje da je neobično vrijeme u posljednja četiri mjeseca posljedica nepravilno visokih razina ugljičnog dioksida i čestica dima u atmosferi, moja vlada je napravila određene prijedloge da bi se riješio taj problem. Sve moje preporuke Senat je odbio.

A zašto? Naš prijedlog da uvedemo postupnu zabranu korištenja vatre – koja je uostalom potpuno suvišna u Novom Edenu – nazvan je ‘ograničavanjem osobne slobode’. Naša brižljivo razrađena preporuka da se ponovno postavi dio mreže URP-a, kako bi gubitak biljnog pokrivača do koga je došlo zbog smanjenja Šervudske šume i Sjevernih travnjaka bio nadoknađen, također je odbačen. Razlog? Opozicija je zauzela stav da naseobina nije u stanju obaviti takav zadatak i, kao dodatak, da bi energija koju bi novi segmenti mreže URP-a trošili imalo za posljedicu bolne mjere ograničenja potrošnje električne struje.

Dame i gospodo, smiješno je da se guranjem glave u pijesak nadamo da će ovi problemi naše životne sredine nestati sami od sebe. Svako odlaganje poduzimanja akcije znači veću nevolju za naseobinu u budućnosti. Ne mogu vjerovati da toliko ljudi među vama prihvaća naivno razmišljanje opozicije da ćemo mi na neki način biti u stanju odgonetnuti kako zapravo algoritmi izvanzemaljaca za nadzor vremena rade, a onda ih namjestiti tako da rade ispravno pod uvjetima viših razina ugljičnog dioksida i čestica dima. Kakva kolosalna zabluda!”

Nicole i Nai su pažljivo promatrale reakciju na Kenjijev govor. Nekoliko njegovih istomišljenika savjetovalo mu je da napiše lagan govor pun optimizma, bez i jedne riječi spominjanja ključnih problema. Guverner je, međutim, bio čvrst u svojoj odluci da održi važan govor.

„Izgubio ih je.” Nai se nagne prema Nicole i šapne joj: „Previše je precizan.”

Na drvenoj tribini gdje je sada sjedilo oko pola nazočnih ljudi osjećala se, nema nikakve sumnje, uznemirenost. Nakamurina jahta, koja je za vrijeme vatrometa stajala usidrena tik uz obalu, isplovila je odmah nakon što je guverner Watanabe počeo govoriti.

Završivši priču o problemima životne sredine, Kenji prijeđe na retrovirus RV-41. Budući da je to pitanje uzburkalo jake strasti u koloniji, pažnja publike se primjetno pojačala. Guverner je objasnio kako je medicinsko osoblje Novog Edena, na čelu s dr. Robertom Turnerom, napravilo herojski korak u razumijevanju ove bolesti, ali da su potrebna još opširnija istraživanja da bi se odredio način liječenja. On se zatim okomio na histeriju koja je dovela do zakona, unatoč njegovom vetu, kojim se od svih naseljenika s RV-41 zahtijeva da neprekidno nose vrpce na rukavu.

„Buuu” huknula je velika skupina pretežno istočnjačkih izletnika na strani tribine suprotnoj od Nicole i Nai.

„...Ti jadni, nesretni ljudi suočeni su s dovoljno muka...” zborio je Kenji.

„To su kurve i pederi“, poviče jedan čovjek iza leđa društva Wakefield-Watanabe. Ljudi oko njega se nasmijaše i zapljeskaše.

„...Doktor Turner je često podsjećao da se ova bolest, kao i većina retrovirusa, ne može prenositi osim preko krvi i sperme...”

Gomila je postajala razularena. Nicole se uzdala da je Kenji svjestan situacije i da će skratiti svoje primjedbe. On je namjeravao govoriti još i o prednostima (odnosno nedostacima) pokretanja istraživanja Rame izvan Novog Edena, ali valjda je i njemu samom bilo jasno da je izgubio publiku.

Guverner Watanabe zastane na trenutak, a onda oštro zazviždi u mikrofon. To je privremeno umirilo sve slušatelje. „Još samo nekoliko riječi” reče on „i one ne bi trebale nikoga povrijediti. Kao što znate, moja žena i ja imamo blizance. Na ovaj Dan naseobine tražim od svakog od vas da porazmisli o svojoj djeci i zamisli jedan drugi Dan naseobine, udaljen stotinu, a možda i tisuću godina u budućnost. Zamislite da ste licem u lice s onima čije ste preci, s djecom djece vaše djece. Ako razgovarate s njima i držite ih u naručju, hoćete li im moći reći da ste učinili sve što je u vašoj moći da im ostavite svijet u kojem će moći sretno živjeti?

Patrick je opet bio uzbuđen. Pred kraj piknika Max ga je pozvao da provede noć i sljedeći dan na njegovoj farmi. „Novi semestar na fakultetu ne počinje prije srijede” reče mladić svojoj majci. „Mogu li ići? Molim te?”

Nicole je još bila pod dojmom reakcije gomile na Kenjijev govor i u prvi trenutak nije shvatila što je sin pita. Nakon što je zatražila da ponovi pitanje, pogledala je Maxa. „Vodit ćeš računa o mom sinu?”

Max kimne glavom. Max i Patrick pričekaše da bioti završe čišćenje izletničkog smeća, a onda se zajedno uputiše na stanicu. Pola sata kasnije bili su na postaji Središnjeg grada, čekajući ne tako česti vlak koji je izravno prometovao s farmerskim područjem. Na drugoj strani platforme jedna skupina Patrickovih drugova iz škole ulazila je u vlaku za Hakone. „Trebao bi poći s nama” jedan od mladića dovikne Patricku. „Besplatna pića za svakoga cijelu noć.” Max je opazio kako Patrickove oči slijede njegove drugove koji su ulazili u vlak. „Jesi li ikada bio u Vegasu?” upita Max.

„Nisam” odgovori on. „Majka i otac...”

„Bi li volio ići?”

Maxu je Patrickovo oklijevanje bilo dovoljno. Nekoliko sekundi kasnije ukrcali su se u vlak sa svima ostalima. „Osobno nisam baš lud za tim mjestom” reče Max dok su se vozili. „Djeluje lažno, previše površno... Ali sigurno ga vrijedi vidjeti i nije loše otići tamo kada je čovjek usamljen.” Prije otprilike dvije i pol godine, ubrzo nakon završetka dnevnih ubrzavanja, Toshio Nakamura je ispravno zaključio da će kolonisti ostati u Rami i Novom Edenu duže vrijeme. Još i prije prvog sastanka ustavnog odbora i izbora Nicole des Jardins Wakefield za privremenog guvernera, Nakamura je odlučio da će postati najbogatiji i najmoćniji čovjek naseobine. Polazeći od podrške osuđenika koju je stekao za vrijeme vožnje od Zemlje do Marsa na Santa Marii, proširio je svoje osobne kontakte i bio je u stanju, čim su u koloniji ustanovljene banke i novac, otpočeti izgradnju svog carstva.

Nakamura je znao da su najbolji proizvodi za prodaju oni koji pružaju zadovoljstvo i uzbuđenje. Njegov prvi pothvat, mala kockarnica, bila je trenutni uspjeh. Zatim je kupio neke poljoprivredne posjede na istočnoj strani Hakone i podigao prvi hotel u koloniji, zajedno s drugom, većom kockarnicom odmah do ulazne dvorane. Pridodao je i jedan mali, intimni klub, sa ženskim hostesama odjevenima poput japanskih gejša, a potom i raskalašeniji klub s djevojkama. Sve što je napravio bilo je uspješno. Pronicljivo investirajući, Nakamura je bio u stanju, odmah nakon izbora Kenjija Watanabea za guvernera, ponuditi kupnju jedne petine Šervudske šume od vlade. Njegova ponuda omogućila je Senatu da odustane od uvođenje viših poreza koji bi inače bili nužni da bi se platilo za prva istraživanja RV-41.

Dio otkupljene šume bio je raščišćen i tamo su ubrzo niknuli Nakamurina osobna palača, jedan novi, blistavi hotel-kockarnica, zabavna arena, restoranski kompleks i više klubova. Učvršćujući monopol, Nakamura je izvršio (i to uspješno) pritisak preko svog lobija za donošenje zakona koji bi ograničio kockanje na područje oko Hakonea. Njegovi gangsteri su potom uvjerili sve perspektivne poduzetnike da se nitko doista ne želi upustiti u kockarski biznis i natjecanje s ‘kraljem Japom!

Kada njegovu moć više ništa nije moglo ugroziti, Nakamura je dopustio svojim pomoćnicima da se razgranaju na polju prostitucije i droge, pri čemu nijedna od ove dvije stvari nije u Novom Edenu bila ilegalna. Pred kraj

Watanabeovog mandata, kada se vladina politika počela sve više kositi s njegovim osobnim interesima, Nakamura je odlučio staviti i vladu pod svoj nadzor. Ali nije se želio osobno baviti tim poslom. Bio mu je potreban neki naivac. Zato je unovačio lana Macmillana, zlosretnog bivšeg zapovjednika Pinte, kojeg je u izbornoj trci za guvernersko mjesto bio porazio Kenji Watanabe. Nakamura je ponudio Macmillanu mjesto guvernera u zamjenu za Škotlanđaninovu odanost.

U čitavoj koloniji nije ni izdaleka bilo takvog mjesta kakav je bio Vegas. Osnovni arhitektonski nacrt Novog Edena koji su napravili Wakefieldovi i Orao bio je u biti škrt, funkcionalan do krajnosti, s jednostavnom geometrijom i ravnim fasadama. Vegas je bio oličenje pretjeranosti, drečeći, neskladna mješavina arhitektonskih stilova. Ali bio je zanimljiv, i mladi Patrick O’Toole bio je očito uzbuđen kada su on i Max Puckett prošli kroz vanjske dveri kompleksa.

„Huuu” reče on, zureći u ogroman žmirkavi znak iznad ulaza.

„Ne želim umanjivati tvoje oduševljenje, momče” reče Max, paleći cigaretu, „ali energija potrebna da se napaja samo ovaj jedan znak zadovoljila bi gotovo jedan četvorni kilometar URP-a.”

„Zvučite kao majka i otac” uzvrati Patrick.

Prije ulaska u kockarnicu ili u bilo koji od klubova, svaka osoba morala se upisati u veliki registar. Nakamura ništa nije prepuštao slučaju. Imao je kompletan dosje o tome što je svaki posjetitelj Vegasa napravio kada je jednom ušao unutra. Na taj način Nakamura je znao koje područje svog biznisa treba proširiti. I, što je još važnije, karakterističan i omiljen porok (ili poroke) svakog od svojih klijenata.

Max i Patrick uđoše u kockarnicu. Dok su stajali pokraj jednog od stolova za krep, Max je pokušao objasniti mladom čovjeku kako se igra. Patrick, međutim, nije mogao odvojiti oči od konobarica u njihovoj oskudnoj odjeći. „Jesi li ikada nešto povalio” upita Max.

„Oprostite, gospodine?” odgovori Patrick.

„Jesi li ikada imao seks, znaš, odnos sa ženom?”

„Ne, gospodine” odgovori mladić.

Glas u Maxovoj glavi savjetovao ga je da on nije odgovoran za uvod mladića u svijet uživanja. No isti glas ga je podsjećao da je ovo Novi Eden, a ne Arkansas, jer bi inače odveo Patricka u Xanadu i uputio ga u tajne prvog seksa.

U kockarnici je bilo više od stotinu ljudi, ogromna gomila uzevši u obzir veličinu naseobine, i činilo se da se svi dobro zabavljaju. Konobarice su doista dijelile besplatna pića što su brže mogle – Max uzme jednu margaritu za sebe, a drugu doda Patricku.

„Ne vidim nijednog biota” primijeti Patrick.

„Nema nijednog u kockarnici” odgovori Max. „Čak ni kao krupijei gdje bi bili efikasniji od ljudi. Kralj Jap smatra da njihova nazočnost sputava kockarski nagon. Ali zato ih obilato koristi u svim restoranima.”

„Max Puckett, koliko se sjećam.”

Max i Patrick se okrenuše. Prelijepa mlada žena u mekoj, ružičastoj haljini približavala im se. „Nisam te vidjela mjesecima” reče ona.

„Zdravo, Samantha,” uzvrati Max, nakon što mu je nekoliko sekundi jezik začudo bio vezan.

„A tko je ovaj zgodni mladić?” reče Samantha, mašući svojim dugačkim trepavicama prema Patricku.

„Ovo je Patrick O’Toole” odgovori Max. „On je...”

„Oh, moj Bože” uzvikne Samantha. „Nikada dosad nisam srela ni jednog od prvo...bit...nih naseljenih.” promatrala je Patricka nekoliko trenutaka prije nego što je nastavila. „Recite mi, gospodine O’Toole” nastavila je, „je li doista istina da ste spavali godinama?

Patrick sramežljivo kimne. „Moja prijateljica Goldie veli da je cijela ta priča obično sranje, da ste vi i vaša obitelj u stvari agenti MSA. Ona čak ne vjeruje da smo ikada napustili Marsovu stazu... Goldie kaže da je sve ono užasno vrijeme u tankovima također dio podvale.”

„Uvjeravam vas, gospođice” odgovori Patrick ljubazno, „da smo doista godinama spavali. Imao sam svega šest godina kada su me roditelji položili u ležaj. Kada sam se probudio, izgledao sam otprilike kao što sada izgledam.“

„Pa, mislim da je to oča...ravajuće, iako nemam pojma što misliti o tome... Maxe, što si ti naumio? I, usput, hoćeš li me službeno predstaviti?”

„Oprosti... Patrick, ovo je gospođica Samantha Porter iz velike države Mississippi. Ona radi za Xanadu...”

„Ja sam prostitutka, gospodine O’Toole. Jedna od najboljih... Jeste li ikada ranije sreli neku prostitutku?”

Patrick pocrveni do ušiju. „Ne, gospođice” reče. Samantha podmetnu ruku pod njegovu bradu. „Zgodan je” obrati se ona Maxu. „Dovedi ga. Ako je nevin, napravit ću mu to besplatno. Darovala je Patricku mali poljubac, a onda se okrenula i odjedrila.

Nakon što je Samantha otišla, Max nije mogao smisliti ništa prikladno što bi rekao. Pomišljao je da se ispriča, ali je shvatio da to nije nužno. Samo je položio ruku na Patrickovo rame i njih dvojica odšetaše prema stražnjem dijelu kockarnice gdje su bili poredani stolovi za veće uloge.

„A sada yo“, uzvikne jedna mlada žena okrenuta leđima prema njima. „Pet i šest čine jo.”

Patrick se iznenađeno okrene prema Maxu. „Pa to je Katie” reče on, ubrzavajući korak u njezinom pravcu.

Katie je bila potpuno opčinjena igrom. Brzo je povukla dim iz cigarete, iskapila čašu koju joj je dodao jedan crnomanjast čovjek s njezine desne strane, a onda podigla kockice visoko iznad glave. „Svi brojevi” reče ona dodajući čipove krupijeu. „Evo ga dvadeset šest – plus pet žetona na tvrdu osmicu... Sada, budi tu, četrdeset četiri” reče ona, bacivši kockice prema suprotnom kraju stola naglim pokretom ručnog zgloba.

„Četrdeset četiri“, usklikne u glas gomila oko stola.

Katie je skakala gore-dolje u stolici, zagrlila svog kavalira, iskapila još jedno piće i povukla dug, dubok dim iz svoje cigarete.

„Katie” reče Patrick baš kada se ona spremala opet baciti kockicu.

Zastala je usred bacanja i okrenula se s izrazom znatiželje na licu. „Zaboga!” reče ona. „Pa ovo je moj mlađi brat.”

Katie teturavo priđe da ga pozdravi, dok su joj krupijei i ostali igrači dovikivali da nastavi igru.

„Pijana si, Katie” reče tiho Patrick dok ju je grlio.

„Ne, Patrick” uzvrati mu Katie, trgnuvši se i uputivši se natrag prema stolu. „Ja letim. Na svom sam šatlu prema zvijezdama.”

Okrenula se prema stolu za krep i visoko podigla desnu ruku. „A sada opet, yo. Jesi li tamo, yo?“ uzviknula je.

2.

Snovi su se opet pojavili u ranim jutarnjim satima. Nicole se probudila i pokušala se sjetiti što je sanjala, ali sve što je pamtila bile su tu i tamo razbacane slike. Omehovo lice bez tijela bilo je u jednom od njezinih snova. Njezin pradjed iz plemena Senuofo upozoravao ju je na nešto, 356 ali Nicole nije uspijevala shvatiti što joj je poručivao. U drugom snu, Nicole je vidjela kako Richard ulazi u mirni ocean trenutak prije nego što je razoran val poklopio obalu.

Nicole protrlja oči i pogleda na sat. Bilo je nešto prije četiri sata. Gotovo u isto vrijeme svakog jutra ovog tjedna, pomisli ona. Što li znače? Ustala je i otišla u kupaonicu. Nešto kasnije našla se u kuhinji odjevena u trenirku. Popila je čašu vode. Jedan biot-Lincoln, koji je nepokretan počivao naspram zida na drugom kraju kuhinjskog pulta, aktivira se i priđe Nicole.

„Želite li kavu, gospođo Wakefield?” upitao je, preuzimajući praznu čašu od nje.

„Ne, Linc” odgovori Nicole. „Idem van. Ako se netko probudi, reci mu da ću se vratiti prije šest.”

Krenula je niz hodnik prema vratima. Prije nego što će napustiti kuću, prošla je pokraj radne sobe s desne strane hodnika. Papiri su ležali razbacani po Richardovom stolu, pokraj novog kompjutera koji je sam napravio i na njemu. Richard je bio izuzetno ponosan na svoje novo računalo koje je složio na Nicolein poticaj, iako je bilo malo vjerojatno da je ovaj mogao zamijeniti njegovu omiljenu elektronsku igračku, standardno računalo MSA. Richard je religiozno nosio malo prijenosno sa sobom još od vremena prije lansiranja Newtona.

Nicole je prepoznala Richardov rukopis na nekim listovima, ali se uopće nije mogla snalaziti u simboličkom kompjuterskom jeziku. Probdio je ovdje mnoge sate u posljednje vrijeme, pomisli Nicole, osjećajući grižnju savjesti. Unatoč tome što vjeruje da je ono što radi pogrešno.

U početku, Richard je odbijao sudjelovanje u naporu da se dekodira algoritam koji je upravljao vremenom u Novom Edenu. Nicole se jasno sjećala njihove prepirke. „Složili smo se da ćemo sudjelovati u ovoj demokraciji” ljutila se tada ona. „Ako se oboje odlučimo za nepoštivanje njenih zakona, onda ostalima dajemo opasan primjer...”

„Ovo nije zakon” upao joj je Richard u riječ. „To je samo jedna odluka. A ti znaš isto tako dobro kao i ja da je posrijedi nevjerojatno glupa ideja. Ti i Kenji ste se borili protiv toga... A, napokon, nisi li ti bila ta koja mi je jednom rekla da je naša dužnost suprotstaviti se gluposti većine?”

„Molim te, Richarde” odgovorila je Nicole. „Lako možeš svakome objasniti kako misliš da je ta odluka pogrešna. Ali napori oko rješenja tog algoritma postali su sada glavno pitanje kampanje. Svi naseljenici znaju da smo mi bliski s Watanabeovima. Ako ti budeš zanemarivao odluku vlade, izgledat će kao da Kenji smišljeno pokušava minirati...”

I dok se Nicole sjećala nekadašnjeg razgovora sa suprugom, oči su joj uzalud lutale po radnoj sobi. Bila je donekle iznenađena kada joj se um opet usredotočio na sadašnjost, utvrdivši da je buljila u tri male figure na jednoj otvorenoj polici iznad Richardovog stola. Princ Hal, Falstaff i TB, pomisli ona. Koliko je već vremena prošlo otkako nas Richard nije zabavljao s vama?

Nicole se u mislima vratila na one duge i jednolične tjedne nakon što se obitelj probudila iz višegodišnjeg sna. Dok su čekali na dolazak ostalih naseljenika, Richardovi roboti bili su njihov glavni izvor zabave. U sjećanju, Nicole je još mogla čuti dječji radostan smijeh i vidjeti muža ozarenog od zadovoljstva. Bila su to jednostavnija, lakša vremena, reče ona sebi. Zatvorila je vrata radne sobe i nastavila niz hodnik. Prije nego što je život postao previše složen da bismo se igrali. Sada naši mali prijatelji samo šutke sjede na onoj polici.

Vani, ispod ulične svjetiljke, Nicole na trenutak zastane pokraj parkirališta za bicikle. Oklijevala je, gledajući svoj bicikl, a onda se okrenula i uputila u zadnje dvorište. Minutu kasnije, prešla je travnatu površinu iza kuće i krenula stazom koja je vijugala uz planinu Olimp.

Nicole je hodala duboko zamišljena. Nije obraćala pažnju na okolinu. Um joj je skakao s predmeta na predmet, od problema koji su morili Novi Eden, preko vlastitih čudnih snova, do zabrinutosti za djecu, a posebno za Katie.

Stigla je do račvanja staze. Jedan mali, lijepo dizajnirani znak objašnjavao je da lijeva staza vodi do donje postaje žičare, udaljene osamdesetak metara, odakle se moglo do vrha planine Olimp. Nicoleina nazočnost na račvanju elektronski je otkrivena i jedan biot-Garcia već joj je prilazio iz pravca žičare.

„Ne brini” poviče Nicole. „Ići ću pješice.”

Pogled je postajao sve spektakularniji kako su je zavoji vodili na stranu okrenutu ostatku naseobine. Nicole se zaustavi na jednom od tih vidikovaca, na pet stotina metara visine i na nepunih tri kilometra od njihove kuće. Bacila je pogled preko Novog Edena. Noć je bila kristalno čista, s malo ili nimalo vlage u zraku.

Danas neće kiša, pomisli Nicole, znajući da su jutra uvijek vlažna od vodene pare onih dana kada su se spremali pljuskovi. Odmah ispod nje prostiralo se naselje Beauvois – po svjetlima nove tvornice namještaja mogla je prepoznati najpoznatije zgrade u svome mjestu čak i s ove udaljenosti. Na sjeveru, naselje San Miguel bijaše skriveno iza goleme planine. Ali tamo, preko kolonije, daleko na drugoj strani zamračenog Središnjeg grada, Nicole je mogla prepoznati odbljeske svjetlosti koji su dolazili iz Nakamurinog Vegasa.

Odmah je utonula u loše raspoloženje. To prokleto mjesto ostaje otvoreno cijelu noć, gunđala je, koristeći kritične izvore energije i nudeći nezdravu zabavu.

Gledajući Vegas, nije mogla a da ne pomisli na Katie. Takav prirodni talent, zavapi ona, dok joj je tupa bol u srcu popratila sliku rođene kćeri. Nije joj išlo u glavu da je Katie još budna u tom svjetlucavom, fantazmagoričnom životu na drugoj strani kolonije. I kakav kolosalan gubitak, pomisli Nicole, vrteći glavom.

Richard i ona često su raspravljali o Katie. Postojala su samo dva predmeta oko kojih su se sukobljavali – Katie i politika Novog Edena. Reći da su se svađali oko politike ne bi bilo potpuno točno. Richard je u dubini duše osjećao da su svi političari osim Nicole i možda Kenji Watanabea ljudi bez načela. U raspravi se koristio metodom rafalnog iskazivanja mišljenja o bljutavim dogodovštinama u Senatu ili čak u Nicoleinoj sudnici, a potom bi odbijao uopće razmotriti problem.

S Katie je bila druga stvar. Richard je uvijek prigovarao da je Nicole previše stroga s Katie. Optužuje i mene, pomisli Nicole, zureći u udaljena svjetla, što ne provodim dovoljno vremena s njom. Tvrdi da je moje uskakanje u politiku naseobine ostavilo djecu s pola majke u najkritičnijem razdoblju njihovog života.

Katie gotovo uopće više nije bila kod kuće. Još je imala svoju sobu u kući Wakefieldovih, ali je noći uglavnom provodila u nekom od luksuznih apartmana koje je Nakamura napravio unutar kompleksa Vegas.

„Kako plaćaš stanarinu?” upitala je Nicole kćer jedne noći, u uvodu uobičajenog neugodnog razgovora.

„Što ti misliš, majko?” uzvratila je Katie svadljivo. „Radim. Imam puno vremena. Upisala sam samo tri predmeta na fakultetu.”

„À što to radiš?” upitala ju je Nicole.

„Ja sam hostesa, zabavljačica... znaš, sve što treba” odgovorila je Katie neodređeno.

Nicole odvrati pogled od svjetlosti Vegasa. Naravno, reče sebi. Potpuno je razumljivo da je Katie zbunjena. Ona nikada nije proživjela adolescenciju. Ali, ipak, čini se da se stvari ne poboljšavaju. Nicole se opet počne penjati oštrijim korakom, nastojeći rastjerati crne misli.

Između pet stotina i tisuću metara visine planina je bila prekrivena gustim drvećem koje je već dosezalo pet metara. Odavde je staza do vrha išla između planine i vanjskog zida kolonije u krajnje mračnom potezu koji se pružao više od kilometra. Tamo, blizu kraja, nalazio se jedan prekid u tmini kod točke koja je bila okrenuta sjeveru.

Nicole je dostigla najvišu točku u penjanju. Zaustavila se na vidikovcu i uputila pogled preko San Miguela. Ovo je dokaz, pomisli ona, odmahujući glavom, da nismo uspjeli u Novom Edenu. Unatoč svemu, u raju imamo siromaštvo i očaj.

Vidjela je da se problem vuče, čak ga je točno predvidjela pred kraj svog jednogodišnjeg mandata privremenog guvernera. Ironično, proces koji je nastao u San Miguelu, gdje je standard života sada bio upola niži nego u ostala tri sela Novog Edena, započeo je odmah poslije dolaska Pinte. Prva skupina kolonista uglavnom se naselila u jugoistočnom selu, koje će kasnije postati Beauvois, postavljajući presedan koji je došao do izražaja kada je Ninja stigla u Ramu. Budući da je primijenjen plan slobodnog naseljavanja, gotovo svi Istočnjaci odlučili su živjeti zajedno u Hakoneu; Europljani, bijeli Amerikanci i oni iz srednje Azije, opredijelili su se ili za Positano ili za ono što je ostalo slobodno u Beauvoisu. Meksikanci, ostali Hispanoamerikanci, crni Amerikanci i Afrikanci – svi su krenuli u San Miguelu.

Kao guverner, Nicole je pokušala ukloniti de facto segregaciju u Novom Edenu jednim utopijskim planom raseljavanja prema kojem bi zastupljenost rasa u svakom od četiri sela predstavljala naseobinu kao cjelinu. Možda bi njezin prijedlog i bio prihvaćen u samom početku povijesti kolonije, posebno odmah poslije dana u somnariju, kada je većina građana doživljavala Nicole kao božicu. No, već poslije godinu dana bilo je prekasno. Slobodno poduzetništvo već je stvorilo jaz u osobnom bogatstvu i vrijednosti nekretnina. Čak i Nicoleini najodaniji sljedbenici uvidjeli su nepraktičnost njezine zamisli o raseljavanju u tom trenutku.

Nakon prestanka Nicoleinog mandata kao guvernera, Senat je aklamacijom potvrdio Kenjijevo imenovanje Nicole za jednog od pet stalnih sudaca u Novom Edenu. Ipak, njezin ugled u naseobini pretrpio je znatnu štetu kada su opaske koje je iznijela u obranu svog odbačenog plana raseljavanja postale šire poznate javnosti. Nicole se zalagala za plan da kolonisti žive u malim, povezanim susjedstvima kako bi se kod njih razvilo istinsko uvažavanje rasnih i kulturnih razlika. Njezini kritičari su izjavljivali da su joj pogledi ‘beznadno naivni!

Nicole je netremice promatrala žmirkava svjetla San Miguela još nekoliko minuta, hladeći se od napornog uspona. Prije nego što se okrenula i uputila natrag prema svom domu u Beauvoisu, iznenada se sjetila jednog drugog skupa žmirkavih svjetala iz grada Davosa u Švicarskoj. Tijekom Nicoleinog posljednjeg skijaškog odmora, ona i njezina kćer Genevieve večerale su na planini iznad Davosa i poslije večere držale se za ruke u jedva podnošljivoj studeni na balkonu restorana. Svjetla Davosa sijala su kao sićušni dragulji mnogo kilometra ispod njih. Suze joj navriješe na oči dok je razmišljala o gracioznosti i smislu za humor svoje prve kćeri koju nije vidjela toliko godina. Hvala ti još jednom Kenji, promrmlja ona, krenuvši nadolje i prisjećajući se fotografija koje joj je njezin novi prijatelj donio sa Zemlje, što si sa mnom podijelio svoj posjet Genevieve.

Oko nje je opet vladala tama dok je išla vijugavom stazom niz planinski obronak. Vanjski zid kolonije sada se nalazio na lijevoj strani. Nastavila je razmišljati o životu u Novom Edenu. Sada nam je potrebna posebna hrabrost, reče ona samoj sebi. Hrabrost, vrijednosti i vizija. Ali duboko u srcu strahovala je da ih najgore tek čeka. Na žalost, pomislila je sumorno, Richard i ja, pa čak i djeca, odbačeni smo unatoč svemu što smo pokušali učiniti. Malo je vjerojatno da ćemo moći išta popraviti.

Richard je za svaki slučaj provjerio jesu li tri Einstein-biota ispravno iskopirala sve postupke i podatke koji su se nalazili na nekoliko monitora u njegovoj radnoj sobi. U trenutku kada su njih četvorica napuštala kuću, Nicole ga poljubi. „Ti si divan čovjek, Richarde Wakefielde” reče ona.

„Ti si jedina koja tako misli” odgovori on s usiljenim osmijehom.

„Ja sam, također, jedina koja to zna” reče Nicole. Zastala je načas. „Ozbiljno, dragi” nastavi ona, „cijenim to što činiš. Znam...”

„Neću se dugo zadržati” prekine je on. „Trojici Einsteina i meni ostalo je da pokušamo još samo tri osnovne zamisli... Ako danas ne uspijemo, odustajemo.”

S trojicom Einsteina koji su ga slijedili u korak Richard pohita do postaje u Beauvoisu gdje je uhvatio vlak za Positano. Vlak se zaustavio pokraj velikog parka na Shakespeareovom jezeru gdje je održan piknik za Dan naseobine prije dva mjeseca. Richard i njegova tri biota-pomoćnika iskrcaše se nekoliko minuta kasnije u Positanu i krenuše pješice kroz naselje prema jugozapadnom kutu naseobine. Tamo im je, nakon što su jedan čovjek i dvije Garcie provjerile njihove identifikacijske karte, dopušteno da prođu kroz izlaz iz kolonije u pojas koji je okruživao Novi Eden. Prošli su još jednu kratku elektronsku provjeru prije no što su stigli do jedinih vrata koja su bila usječena u debelom vanjskom zidu koji je opkoljavao habitat. Ona se otvoriše i Richard uvede biote u samog Ramu izvan Novog Edena.

Richard je bio zabrinut kada je, osamnaest mjeseci ranije, Senat izglasao odluku da se projektira i izradi probijajuća sonda kako bi se provjerili uvjeti u Rami neposredno izvan njihovog modula. Richard je surađivao s odborom koji je nadgledao inženjerski nacrt sonde; postojala je bojazan da bi vanjska sredina mogla biti izuzetno nepogodna i da sklop sonde možda neće moći uspješno zaštititi njihov habitat. Mnogo vremena i novca utrošeno je na osiguranje da granice Novog Edena budu hermetički zatvorene za vrijeme čitavog postupka, čak i dok sonda probija svoj put kroz zid.

Richard je bio izgubio vjerodostojnost u naseobini kada se pokazalo da životni uvjeti u Rami nisu bitno različiti od onih u Novom Edenu. Vani je istina vladala stalna tama, s malim, periodičnim varijacijama atmosferskog tlaka i sastava zraka, ali je ambijent Ramine sredine toliko bio sličan onome u naseobini, da istraživači nisu morali nositi svemirska odijela. U roku od dva tjedna nakon što je prva sonda otkrila dobroćudnu atmosferu Rame, kolonisti su dovršili izradu karata područja Središnje ravnice koja im je sada bila pristupačna.

Novi Eden i druga, gotovo istovjetna pravokutna konstrukcija na jugu, za koju su Richard i Nicole vjerovali da je habitat za neki drukčiji oblik života, bili su zajedno zatvoreni u veće, također pravokutno područje čije su ga izuzetno visoke, metalizirane, sive pregrade odvajale od ostatka Rame. Te pregrade na sjevernoj i južnoj strani ovog većeg područja bile su produžeci zidova samih habitata. Na istočnoj i zapadnoj strani oba zatvorena habitata, međutim, bilo je oko dva kilometra otvorenog prostora.

Na četiri ugla ovog vanjskog pravokutnika nalazile su se masivne valjkaste strukture.. Richard i ostalo tehničko osoblje u koloniji bili su uvjereni da neprobojni ugaoni cilindri sadržavaju tekućine i mehanizme za upumpavanje u svrhu održavanja povoljnih životnih uvjeta u habitatima.

Ovo novo vanjsko područje, koje nije imalo nikakav strop osim, dakako suprotne strane valjka samog Rame, zauzimalo je najveći dio sjevernog poluvaljka svemirske letjelice. Jedna velika metalna koliba, oblikovana kao iglo, bila je jedina građevina u Središnjoj ravnici između dva habitata. Ta građevina bila je kontrolni centar za Novi Eden i bila je smještena otprilike dva kilometra južno od zida kolonije.

Kada su izašli iz Novog Edena, Richard i tri Einsteina uputiše se prema tom kontrolnom centru, gdje su zajedno radili gotovo dva tjedna nastojeći ovladati glavnom računalnom logikom koja je upravljala vremenskim uvjetima unutar Novog Edena. Unatoč primjedbama Kenjija Watanabea, Senat je još ranije odobrio financijska sredstva za jedan ‘sveukupan napor najboljih inženjera’ da se promijene algoritmi izvanzemaljske kontrole vremenskih uvjeta. Zakon o tome objavili su nakon što je saslušana skupina japanskih znanstvenika, koji su zagovarali ideju da se stabilni vremenski uvjeti doista mogu održati unutar Novog Edena, čak i uz više razine ugljičnog dioksida i dima u atmosferi.

Za političare je to bio vrlo privlačan zaključak. Ako, možda, stvarno nije bilo nužno zabraniti loženje drveta niti trošiti energiju za mrežu URP-a i ako je bilo dovoljno samo uskladiti nekoliko parametara u stranom algoritmu koji je, poslije svega, prvobitno planiran pod pretpostavkama koje više nisu vrijedile, pa onda...

Richard je mrzio takav način razmišljanja. Izbjegavanje problema dokle god je to moguće – tako je on to nazivao. Ipak, što zbog Nicoleinih molbi, što zbog potpune nesposobnosti ostalih inženjera naseobine da razumiju proces vremenske kontrole, Richard je pristao prihvatiti se tog zadatka. Zahtijevao je, međutim, da radi potpuno sâm, dakako uz pomoć ovih Einsteina.

Toga dana, kada je Richard nakanio učiniti posljednji pokušaj dekodiranja algoritma vremenske kontrole Novog Edena, on i njegovi bioti zaustaviše se blizu jednog gradilišta udaljenog kilometar od izlaza iz kolonije. Pod jakim svjetlima Richard je mogao vidjeti skupinu arhitekata i inženjera koji su radili za vrlo dugačkim stolom.

„Neće biti teško napraviti taj kanal – zemljište je vrlo mekano.”

„Ali što ćemo s kanalizacijom? Hoćemo li iskopati septičke jame ili ćemo prevoziti otpadne materije natrag u Novi Eden na obradu?”

„Energetski zahtjevi za ovu naseobinu bit će značajni. Ne samo zbog rasvjete, s obzirom na tamu okolice, već i zbog opreme. Štoviše, dovoljno smo daleko od Novog Edena da moramo uzeti u obzir i nezanemarive gubitke u vodovima...”

Slušajući ovaj razgovor Richard osjeti mješavinu odvratnosti i bijesa. Arhitekti i inženjeri ispitivali su naime mogućnosti izgradnje jednog vanjskog sela u kojem bi bili smješteni nositelji virusa RV-41. Projekt, pod imenom Avalon, proizašao je iz tananog političkog kompromisa između guvernera Watanabea i njegove opozicije.

Kenji je dopustio da se financira ovo ispitivanje kako bi pokazao da je ‘širokogrudan’ po pitanju načina na koji treba djelovati protiv problema RV-41.

Richard i tri Einsteina produžiše stazom u pravcu juga. Sjeverno od kontrolnog centra susreli su se s grupom ljudi i biota koji su hitali prema drugom habitatu gdje su radili na sondi za probijanje omotača. Sa sobom su nosili nekakvu glomaznu opremu.

„Zdravo, Richarde” reče Marilyn Blackstone, njegova sunarodnjakinja Britanka, koju je Richard preporučio kao vođu projekta. Marilyn je bila iz Tauntona, u Somersetu. Dobila je svoju inženjersku diplomu u Cambridgeu 2232. godine i bila je izuzetno stručna.

„Kako napredujete?” upita Richard.

„Ako imaš malo vremena, dođi pa pogledaj” predloži Marilyn.

Richard ostavi tri Einsteina kod kontrolnog centra i pođe s Marilyn i njenom ekipom preko Središnje ravnice prema dugom habitatu. Hodajući, prisjećao se razgovora s Kenjijem Watanabeom i Dmitrijem Uljanovim u guvernerovom uredu jednog poslijepodneva prije nego što je projekt sonde bio službeno odobren.

„Želim da se razumije“, rekao je tada Richard, „da sam kategorički protiv bilo kakvih nastojanja da se provaljuje u intimnost drugog habitata. Nicole i ja smo uvjereni da je on utočište jedne druge vrste života. Nema nikakvog uvjerljivoga razloga za probijanje.”

„Pretpostavimo da je prazan” odgovori Dmitrij. „Pretpostavimo da je taj habitat postavljen tamo za nas, s idejom da se ustanovi jesmo li dovoljno pametni da otkrijemo kako ga upotrijebiti.”

„Dmitrij” zamalo da nije viknuo Richard, „jesi li ti slušao išta od onoga što smo ti Nicole i ja govorili svih ovih mjeseci? Još se tvrdoglavo držiš jednog apsurdnog homocentričnog pojma o našem mjestu u ovom svemiru. Samo zato što smo vladajuća vrsta na planetu Zemlji, ti pretpostavljaš da smo i superiorna bića. Nismo... Vjerojatno ima na stotine...”

„Richarde” prekine ga Kenji blagim glasom, „poznato nam je tvoje mišljenje o tom predmetu. Ali kolonisti Novog Edena se ne slažu s tobom. Oni nikada nisu vidjeli Orla, oktopauke ili bilo koje od onih divnih stvorenja o kojima govoriš. Oni žele znati ima li prostora za proširenje...

Kenji je već tada bio uplašen, razmišljao je Richard, dok se istraživačka ekipa primicala drugom habitatu. Užasava ga pomisao da bi Macmillan mogao pobijediti Uljanova na izborima i predati Novi Eden u ruke Nakamuri.

Čim je ekipa stigla na mjesto gdje se izvodio projekt, dva Einsteina su počela raditi. Brižljivo su instalirala kompakt lasersku bušilicu na točki gdje je već bila započeta rupa u zidu. Poslije sljedećih pet minuta bušilica je počela polako bušiti rupu u metalu.

„Koliko ste do sada probili?” upita Richard.

„Svega oko trideset pet centimetara” odgovori Marilyn. „Radimo polako. Ako zid ima istu debljinu kao naš, proći će još tri ili četiri tjedna dok ga ne probijemo... Usput rečeno, spektrografske analize djelića zida pokazuju da je građen od istog materijala kao i naš zid.

„A kada jednom prodrete unutra?”

Marilyn se nasmije. „Ne brini, Richarde. Pridržavamo se svih postupaka koje si preporučio. Imat ćemo najmanje dva tjedna pasivnog promatranja prije nego što prijeđemo na sljedeću fazu. Dat ćemo im priliku da reagiraju – ako su oni doista unutra.”

Sumnja u njezinom glasu bijaše očita. „Ne i ti, Marilyn” reče Richard. „Što je sa svima vama? Mislite li da smo Nicole, ja i djeca jednostavno izmislili sve one priče?”

„Izuzetne tvrdnje traže izuzetne dokaze” odgovori ona.

Richard odmahne glavom. Htio se upustiti u prepirku s Marilyn, ali je onda shvatio da ga čeka važniji posao. Poslije nekoliko minuta ljubaznog inženjerskog razgovora, otišao je do kontrolnog centra gdje su ga čekala njegova tri Einsteina.

S Einsteinima je bio užitak raditi budući da je Richard mogao iskušavati odjednom više svojih zamisli. Kad god je na umu imao neku ideju, opisao ju je jednom od biota i bio je potpuno siguran da će zamisao biti ispravno provedena u djelo. Einsteini nikada sami nisu predlagali neku metodu; oni su, međutim, bili savršena memorijska sredstva i često su podsjećali Richarda da je jedna od njegovih ideja slična nekoj ranijoj koja nije polučila uspjeh.

Svi drugi inženjeri naseobine koji su nastojali mijenjati algoritam vremenskih uvjeta najprije su pokušavali shvatiti unutrašnju logiku rada stranog superračunala, smještenog u sredini kontrolnog centra. Bila je to njihova temeljna pogreška. Znajući unaprijed da su unutrašnje operacije superračunala za njega isto što i čarolija, Richard se usredotočio na izoliranje i identificiranje izlaznih signala koji su izlazili iz ogromnog procesora. Napokon, razmišljao je, osnovna struktura tog procesa mora biti jasna. Neki sustav mjerenja definira uvjete unutar Novog Edena u bilo kojem trenutku. Strani algoritmi na temelju podataka tih mjerenja izračunavaju naredbe koje se na neki način prenose do ogromnih cilindričnih struktura, gdje se onda zbiva stvarna fizička aktivnost koja za posljedicu ima modifikacije atmosfere habitata.

Richardu nije trebalo mnogo da nacrta blok-dijagram rada tog procesa. Kako nije bilo izravnih električnih veza između kontrolnog centra i cilindričnih struktura, očito je postojala svojevrsna elektromagnetska komunikacija između dvije jedinice. Ali kakve vrste? Kada je Richard skenirao spektar da bi vidio na kojim se valnim dužinama odvija komunikacija, otkrio je puno potencijalnih signala.

Analiziranje i tumačenje tih signala sličilo je pomalo na traženje igle u plastu sijena. Uz pomoć biota-Einsteina, Richard je napokon utvrdio da se najčešće emitiranje obavlja u mikrovalnom pojasu. Cijeli jedan tjedan on i Einsteini su katalogizirali razmjenu mikrovala, nadzirući vremenske uvjete u Edenu prije i poslije postupka bilježenja i nastojeći se istodobno usredotočiti na određeni komplet parametara koji su modulirali povratni signal emitiran iz cilindričnih struktura. Tijekom tog tjedna Richard je, također, provjerio i upotrijebio jedan prijenosni predajnik mikrovala koji su on i bioti zajedno napravili. Svrha ove sprave bila je da proizvodi zapovjedni signal koji je trebao biti isti kao onaj koji dolazi iz kontrolnog centra.

Njegov prvi pokušaj tog posljednjeg dana bijaše potpuni promašaj. Sluteći da bi problem mogao biti u točnosti određivanja trenutka emitiranja, on i Einsteini su zatim razvili kontrolnu rutinu koja im je trebala omogućiti da pošalju signal s točnošću djelića mikrosekunde kako bi cilindri primili zapovijed u precizno određenom vremenskom odsječku.

U trenutku kada je Richard poslao cilindrima ono za što je smatrao da predstavlja novi skup parametara, u kontrolnom centru se oglasio prodorni alarm. Nije proteklo više od nekoliko sekundi, a u zraku iznad Richarda i biota stvorila se sablasna slika Orla.

„Ljudska bića” reče holografski Orao. „Budite vrlo pažljivi. Velika pažnja i znanje uloženi su da bi se stvorila osjetljiva ravnoteža u vašem habitatu. Ne mijenjajte ove kritične algoritme osim ako to nije zaista nužno.”

Iako šokiran, Richard nije sjedio prekriženih ruku, naredivši Einsteinima da zabilježe to što su vidjeli. Orao ponovi svoje upozorenje još jednom, a zatim nestane. Cijela scena je, međutim, ostala spremljena u memorijama biota.

3.

„Namjeravaš li zauvijek biti ovako utučen?” upita Nicole, gledajući supruga preko stola. „Uostalom, do sada se ništa strašno nije dogodilo. Vrijeme je lijepo.”

„Mislim da je i bolje nego prije, striče Richarde” umiješa se Patrick. „Na sveučilištu si pravi junak – iako neki klinci misle da si dijelom izvanzemaljac.”

Richard se s mukom nasmiješi. „Vlada ne slijedi moje preporuke” reče on spuštenim tonom, „i ne obraća pažnju na Orlovo upozorenje. Štoviše, neki ljudi u inženjerskom uredu pričaju da sam ja sam stvorio i podmetnuo hologram Orla. Možete li vi to zamisliti?”

„Kenji vjeruje u tvoju priču, dragi.”

„Zašto onda dopušta onim meteorolozima da postojano pojačavaju snagu izazvanih reakcija? Oni ni slučajno ne mogu predvidjeti dugoročne posljedice.”

„Što te toliko brine, oče?” upita Ellie nekoliko trenutaka kasnije.

„Rukovanje tako ogromnom količinom plina vrlo je složen proces, Ellie, a ja prije svega imam veliko poštovanje za izvanzemaljce koji su napravili infrastrukturu Novog Edena. Oni su bili ti koji su zahtijevali da se ugljični dioksid i koncentracije čestica održavaju ispod zadanih vrijednosti. Vjerojatno su imali dobar razlog za tako nešto.” Patrick i Ellie dovršili su doručak i ispričali se. Nekoliko minuta nakon što su djeca otišla iz kuće, Nicole obiđe oko stola i položi ruke na Richardova ramena. „Sjećaš li se one noći kada smo s Patrickom i Ellie razgovarali o Albertu Einsteinu?

Richard nabra obrve i pogleda Nicole.

„Kasnije iste noći, već u krevetu, primijetila sam da je Einsteinovo otkriće jednakosti materije i energije ‘užasno’ zbog toga što je vodilo do stvaranja nuklearnog oružja... Sjećaš li se svoga odgovora?”

Richard odmahne glavom.

„Rekao si mi da je Einstein bio znanstvenik koji je posvetio život traganju za znanjem i istinom. ‘Ne postoji znanje koje je užasno’, rekao si, ‘samo ono što ljudska bića učine s tim znanjem može biti nazvano užasnim.’”

Richard se nasmiješi. „Pokušavaš li me osloboditi odgovornosti glede ovog problema s klimom?”

„Možda” uzvrati Nicole. Sagnula se i poljubila mu usne. „Znam da si jedno od najpametnijih, najkreativnijih ljudskih bića koje je ikada živjelo i ne volim te vidjeti kako nosiš cijelo breme kolonije na svojim leđima.”

Richard joj uzvrati poljubac s primjetnom žestinom. „Misliš li da bismo to mogli obaviti prije nego što se Benjy probudi?” prošapće on. „Danas ne ide u školu, a sinoć je ostao do kasno u noć.”

„Možda” odgovori Nicole koketno se osmjehnuvši. „Možemo barem pokušati. Prvo ročište zakazano je tek u deset sati.”

Eponinin predmet za starije razrede u Središnjoj srednjoj školi jednostavno se zvao „umjetnost i literatura”; on je obuhvaćao mnoge vidove kulture koju su naseljenici makar privremeno ostavili za sobom. U svom osnovnom opsegu, Eponina je pokrivala jedan multikulturan skup ideja, ohrabrujući svoje učenike da teže nezavisnom proučavanju u bilo kojem određenom području koje im se učini poticajno. Premda je redovno koristila planove predavanja i programe u svom podučavanju, Eponina je spadala u onu vrstu predavača koji su krojili svaki od svojih satova u skladu s pokazanim zanimanjem učenika.

Osobno, Eponina je smatrala da su Jadnici Victora Hugoa najveći roman ikad napisan, kao i da je Pierre Auguste Renoir, slikar impresionist iz devetnaestog stoljeća, iz njezinog rodnog Limogesa, najbolji likovni umjetnik koji je ikada živio. Uključila je radove oba svoja zemljaka u program, ali je brižno složila ostatak izvornog materijala kako bi na pravedan način predstavila i ostale nacije i kulture.

S obzirom na to da su joj Kavabata-bioti svake godine pomagali u režiranju neke školske predstave, bilo je prirodno da je kao primjere japanske literature uzela romane pravog Kavabate: Tisuću ždralova i Snježna zemlja. Tri tjedna predavanja o poeziji obuhvaćalo je pjesnike od Frosta, preko Rilkea, pa do Omara Hajjama. Međutim, u središtu pjesničkog stvaralaštva bila je Benita Garda, ne samo zbog nazočnosti Garcia-biota svuda po Novom Edenu, već i zato što su Benitina poezija i život jednostavno očaravali mlade ljude.

U Eponininom višem razredu bilo je samo jedanaest učenika one godine kada joj je nametnuto da nosi crvenu vrpcu oko ruke, nakon što je otkriveno da je bila pozitivna na antitijela RV-41. Cijeli slučaj je stavio školsku upravu pred tešku dilemu. Iako je nadzornik hrabro odbijao napade glasne grupe roditelja, uglavnom iz Hakonea, koji su tražili da Eponina bude ‘otpuštena iz srednje škole, on i njegovo osoblje ipak su podlegli histeriji u naseobini, proglasivši njezin predmet za starije učenike izbornim. Posljedica je bila da joj je razred bio znatno manji nego tijekom prošle dvije godine.

Eponinina omiljena učenica bila je Ellie Wakefield. Unatoč velikoj praznini u znanju te mlade žene zbog mnogih prespavanih godina na putu od Čvorišta do Sunčevog sustava, njezina prirodna inteligencija i glad za učenje učinili su je zvijezdom razreda. Eponina je često tražila od Ellie da ispunjava posebne zadatke. Onog jutra kada je razred započeo proučavanje Benite Garcie – istoga dana kada je Richard Wakefield s kćeri razgovarao o svojim brigama glede vremenskih prilika u koloniji – od Ellie je zatraženo da nauči napamet jednu od pjesama iz prve knjige Benite Garcie Snovi meksikanske djevojke, napisane kada je Meksikanka bila još tinejdžerica. No prije Ellienog recitiranja Eponina je pokušala zapaliti maštu mladih ljudi kratkim predavanjem o Benitinom životu.

„Prava Benita Garcia bila je jedna od najneobičnijih žena koje su ikada živjele“ reče Eponina, klimnuvši prema bezizražajnom Garcii-biotu u kutu, koji joj je pomagao u svim rutinskim poslovima podučavanja. „Pjesnikinja, astronaut, politički vođa, mistik – njezin život bio je istodobno i odraz njezinog vremena i nadahnuće za svakoga.

Otac joj je bio krupan veleposjednik u meksičkoj državi Yucatan, daleko od umjetničkog i političkog središta nacije. Benita je bila jedinica, kći majke iz plemena Maya i mnogo starijeg oca. Najveći dio djetinjstva provela je sama na obiteljskoj plantaži koja je graničila sa zadivljujućim majanskim ruševinama kod Uxmala. Kao djevojčica, Benita se često igrala među piramidama i zgradama tog tisućama godina starog središta za ceremonije.

Od početka je bila nadarena učenica, ali njena mašta i polet bili su ti koji su je odvajali od ostatka razreda. Benita je napisala svoju prvu pjesmu kad joj je bilo devet godina, a do petnaeste godine, kad je bila u katoličkoj školi jukatanske prijestolnice Meride, dvije njezine pjesme objavljene su u uglednom Diario de Mexico.

Nakon srednje škole, Benita je iznenadila svoje nastavnike i obitelj izjavivši da želi postati astronaut. Te, 2129. godine, postala je prva Meksikanka ikada primljena u Svemirsku akademiju u Coloradu. Kad je diplomirala četiri godine kasnije, velika kriza svemirskih putovanja već je bila započela. Poslije sloma 2134. godine svijet je potonuo u depresiju znanu kao Veliki Kaos i sva svemirska istraživanja bila su doslovno zaleđena. Benita je 2137. godine napustila MSA, misleći da joj je svemirska karijera završena.

Godine 2144. jedan od posljednjih međuplanetnih transportera, James Martin, dovukao se nekako od Marsa do Zemlje dovezavši uglavnom žene i djecu iz kolonija na Marsu. Ta svemirska letjelica jedva da je bila u stanju stići do Zemljine staze i činilo se kao da će svi putnici poginuti. Benita Garcia i troje njezinih prijatelja iz astronautskih odreda sklepah su jedno spasilačko vozilo i uspjeli spasiti dvadeset četvoro putnika u najspektakularnijoj misiji svih vremena.”

Elliena svijest je slobodno odlutala od Eponinine priče i zamislila kako je uzbudljivo moralo biti u Benitinom spasilačkom pohodu. Benita je ručno upravljala svojim vozilom, bez komunikacije sa Zemljom, i stavila život na kocku da bi spasila druge. Je li moguće veće požrtvovanje u odnosu na svoje sudrugove, pripadnike iste vrste?

Dok je Ellie razmišljala o nesebičnosti Benite Garde, u svijest joj je prodrla slika vlastite majke. Uslijedila je zatim neobična montaža majčinih slika. Ellie je najprije vidjela majku u njezinoj odori suca kako razgovijetno zbori pred Senatom. U sljedećim slikama Nicole je kasno noću masirala leđa njezinog oca u njegovoj radnoj sobi, strpljivo podučavala Benjyja u čitanju svaki dan, vozila bicikl pokraj Patricka, idući na partiju tenisa u parku, ili diktirala Linču što da pripremi za večeru. U posljednjoj slici Nicole je sjedila na Ellienoj postelji kasno noću, odgovarajući na pitanja o životu i ljubavi. Moja majka je moj heroj, shvatila je iznenada Ellie. Ona je nesebična kao Benita Garcia.

„...Zamislite, ako možete, šesnaestogodišnju Meksikanku, kod kuće za vrijeme raspusta, kako se polako penje uz strme stube piramide Čarobnjaka u Uxmalu. Ispod nje, u već vrelom ljetnom jutru, iguane se igraju između stijena i ruševina...”

Eponina kimne Ellie. Trenutak je za pjesmu. Ellie ustane i počne recitirati:

Sve si to vidio, gušteru stari

Vidio sve naše radosti, suze,

Naša srca snova puna

I groznih želja.

Mijenja li se to ikada?

Je li moje indijanske majke majka

Sjedila tu, na ovoj stubi,

Prije tisuću godina

I pričala ti o strastima

Koje ne bi htjela, ne bi mogla dijeliti?

Noću gledam zvijezde

I usudim se vidjeti sebe među njima.

Moje srce lebdi iznad ovih piramida,

Leti slobodno u svemogućnost.

Da, Benita, iguana mi veli,

Tebi, i tvoje majke majci,

Čije će se čežnje snovi davni

Sad kroz tebe ispuniti.

Kada je Ellie završila recitiranje, obrazi su joj blistali od krupnih suza koje su kapale. Nastavnica i drugi učenici vjerojatno su pomislili da su je pjesma i predavanje o Beniti Garcii duboko dirnuli. Nikako nisu mogli razumjeti da je Ellie upravo doživjela emocionalnu epifaniju, da je upravo otkrila istinsku dubinu svoje ljubavi i poštovanja prema rođenoj majci.

Bio je posljednji tjedan pokusa za školsku kazališnu predstavu. Eponina je odabrala jedno staro djelo, Čekajući Godota, Samuela Becketta, dobitnika Nobelove nagrade iz dvadesetog stoljeća, imajući u vidu da je njegova tema izuzetno primjenjiva na život u Novom Edenu. Dva glavna lika, oba odjevena u prnje tijekom cijele drame, glumili su Ellie Wakefield i Pedro Martinez, zgodan devetnaestogodišnjak koji je spadao u one ‘problematične’ tinejdžere pridodane naseljeničkom kontingentu u posljednjim mjesecima prije lansiranja.

Eponina ne bi mogla pripremiti predstavu bez Kavabata. Bioti su zamislili i kreirali postavku i kostime, upravljali rasvjetom, pa čak i rukovodili pokusima kad ona nije mogla biti nazočna. Škola je raspolagala s ukupno četiri Kavabate, a trojica među njima bila su dodijeljena Eponini tijekom šest tjedana prije izvođenja predstave.

„Odlično” reče glasno Eponina, približavajući se svojim učenicima na pozornici. „Za danas je dosta.”

„Gospođice Wakefield” reče Kavabata 52, „na tri mjesta vaše riječi nisu bile potpuno točne. U dijelu u kojem govorite...”

„Sutra joj to reci” prekine ga Eponina, otpuštajući biota blagim pokretom ruke. „Tada će joj to više značiti.” Okrenula je lice prema maloj glumačkoj ekipi. „Ima li nekih pitanja?”

„Znam da smo se već gnjavili s ovim, gospođice Eponina” reče Martinez kolebljivim glasom, „ali pomoglo bi mi ako bismo još jednom to raspravili... Rekli ste nam da Godot nije lik, da je on, ili to, u stvari pojam ili fantazija... da svi mi čekamo na nešto... Oprostite, ali teško mi je točno razumjeti što...”

„Čitava drama je u biti osvrt na apsurdnost života” odgovori Eponina poslije nekoliko sekundi. „Smijemo se zbog toga što vidimo sebe u tim dripcima na sceni, čujemo vlastite glasove kada oni govore. Becket je prikazao ono što je bitna žudnja ljudskog duha. Tko god da je, Godot će sve srediti. On će na neki način preoblikovati naše živote i usrećiti nas.”

„Zar Godot ne bi mogao biti Bog?” upita Pedro. „Apsolutno” reče Eponina. „Ili čak superrazvijeni izvanzemaljci koji su napravili svemirsku letjelicu Rama i koji nadziru Čvorište gdje je Ellie boravila sa svojom obitelji. Bilo koja moć ili sila ili biće koje je iscjelitelj svjetskih nevolja moglo bi biti Godot. Zbog toga ta drama i je univerzalna i svevremena.”

„Pedro” uzvikne jedan glas iz pozadine malog auditorija, „jesi li pri kraju?”

„Samo trenutak, Mariko” uzvrati mladić. „Vodimo zanimljiv razgovor. Zašto ne dođeš i ne pridružiš nam se?” Mlada Japanka ostane u dovratku. „Ne” reče ona osorno. „Ne želim – pođimo već jednom.”

Eponina napusti pozornicu, a Pedro skoči s pozornice. Ellie priđe svojoj nastavnici dok je mladić hitao prema vratima.

„Zašto joj dopušta da se tako ponaša?” otme se Ellie.

„Ne pitaj me” odgovori Eponina sliježući ramenima. „Ja ti sigurno nisam nikakav stručnjak po pitanju odnosa između muškaraca i žena.”

Ta djevojka Kobayashi je problem, pomisli Eponina, prisjećajući se kako se Mariko jedne večeri poslije probe ponašala prema Ellie i njoj, kao da su insekti, a ne ljudska bića. Muškarci su ponekad tako glupi.

„Eponina” upita Ellie, „imaš li nešto protiv ako moji roditelji dođu na generalnu probu? Beket je jedan od očevih najomiljenijih dramskih pisaca i...”

„Gospođice Eponina“, razleže se jedan mladi muški glas preko prostorije. Bio je to Derek Brewer, jedan od Eponinih učenika koji je bio zaljubljen u svoju nastavnicu. Derek je preskočio nekoliko stuba prema njoj, a onda opet poviče. „Jeste li čuli novost?”

Eponina odmahne glavom. Derek je očito uzbuđen. „Sudac Miškin je nošenje vrpca na ruci proglasio neustavnim!” Eponini je bilo potrebno nekoliko sekundi da shvati informaciju. Do tog trenutka Derek je već bio nadomak nje, ushićen što joj je baš on donio radosnu vijest. „Jesi... jesi li siguran?” upita Eponina.

„Upravo smo čuli na radiju u uredu.”

Eponina pruži ruku prema svom ramenu i mrskoj joj traci. Na trenutak se zagleda u Dereka i Ellie, a onda jednim brzim pokretom strgne traku s ramena i baci je u zrak. Dok je promatrala kako ova u luku pada prema podu, oči joj se ispuniše suzama.

„Hvala ti, Derek”, reče ona.

U sljedećem trenutku osjetila je kako je četiri mlade ruke grle. „Čestitam” reče Ellie nježno.

4.

Bioti su potpuno sami vodili pečenjarnicu, uglavnom hamburgera, u Središnjem gradu. Prometnim lokalom upravljali su Lincolni, a četiri Garcie posluživale su posjetitelje. Dva Einsteina pripremala su hranu, a samo jedna Tiasso održavala je besprijekornu čistoću velikog prostora. Mjesto je donosilo veliku dobit svom vlasniku, jer nikakvih troškova, ne računajući ulaganje u preuređenje zgrade i u sirovine, nije bilo.

Ellie je uvijek jela ovdje četvrtkom navečer, kada je kao dobrovoljac radila u bolnici. Toga dana, koji je postao poznat kao dan Miškinove objave, Ellie se u restoranu pridružila njezina nastavnica Eponina, sada bez trake na ramenu.

„Pitam se kako to da te nikada nisam vidjela u bolnici” reče Eponina, grickajući pomfrit. „Što uopće tamo radiš?“

„Uglavnom razgovaram s bolesnom djecom” odgovori Ellie. „Ima ih četvoro-petoro s ozbiljnim bolestima – jedan mali dječak čak ima RV-41 – i oni se vesele posjetima ljudi. Tiasso-bioti vrlo su djelotvorni u vođenju bolničkih poslova i izvođenju svih mogućih postupaka, ali ne suosjećaju.”

„Ako ti ne smeta što te to pitam” reče Eponina, nakon što je sažvakala i progutala zalogaj hamburgera, „zašto to radiš? Ti si mlada, lijepa, zdrava. Ima na tisuće stvari koje bi možda radije činila.”

„Zapravo, ne” uzvrati Ellie. „Moja majka ima vrlo snažan osjećaj za zajednicu, kao što znaš, i ja se osjećam vrednijom kada razgovaram s bolesnom djecom.” Oklijevala je za trenutak. „Osim toga, vrlo sam nespretna u društvu... Fizički imam devetnaest ili dvadeset godina, što je starost za srednju školu, ali s druge strane uopće nemam društvenog iskustva.” Ellie pocrveni. „Jedna od mojih prijateljica iz škole rekla mi je da mladići misle da sam izvanzemaljka.”

Eponina se nasmiješi svojoj štićenici. Čak bi i to bolje bilo nego imati RV-41, pomisli ona. Ali mladići doista mnogo propuštaju ako te zaobilaze.

Nakon što su napustile mali restoran, dvije žene prošetaše do glavnog trga Središnjeg grada. Nasred trga nalazio se spomenik, približno valjkastog oblika, koji je bio otkriven na svetkovini upriličenoj povodom prvog Dana naseobine. Spomenik je bio visok dva i pol metra. U valjku je u visini očiju visjela prozirna kugla promjera oko pola metra. Malo svjetlo u središtu kugle predstavljalo je Sunce, ploča paralelna s tlom bila je ravnina ekliptike na kojoj su se nalazili Zemlja i ostali planeti Sunčevog sustava, a svjetla rasuta po kugli označavala su relativne položaje svih zvijezda u krugu polumjera dvadeset svjetlosnih godina od Sunca.

Jedna osvijetljena linija koja je povezivala Sunce i Sirius predstavljala je stazu koju su Wakefieldovi prešli na svojoj odiseji do Čvorišta i od njega. Jedna druga malena linija svjetlosti širila se od Sunčevog sustava duž staze koju je slijedio Rama III otkako je preuzeo ljudske koloniste na Marsovoj stazi. Njihova svemirska letjelica, koja je bila predstavljena velikim, žmirkavim, crvenim svjetlom, trenutno se nalazila u položaju na oko jedne trećine puta između Sunca i zvijezde Tau Ceti.

„Shvatila sam da je ideja za ovaj spomenik potekla od tvog oca” reče Eponina kada su dvije žene stale pokraj te nebeske sfere.

„Da” reče Ellie. „Otac je doista izuzetno kreativan kada su znanost i elektronika posrijedi.”

Eponina je netremice promatrala žmirkavo crveno svjetlo. „Zabrinjava li ga uopće što idemo u drugom pravcu, a ne prema Siriusu ili Čvorištu?”

Ellie slegne ramenima. „Mislim da ne” reče ona. „Ne razgovaramo mnogo o tome... Jednom mi je rekao da nitko od nas ionako nije sposoban razumjeti što izvanzemaljci rade.”

Eponina prijeđe pogledom po trgu. „Pogledaj sve ove ljude koji žure tamo-amo... Ja provjeravam naš položaj barem jednom tjedno.”

Iznenada je postala vrlo ozbiljna. „Od prvog trena kada su mi rekli da imam RV-41 javila mi se jaka potreba da točno znam gdje sam u svemiru... Pitam se je li to dio mog straha od smrti.”

Poslije dugog šutnje Eponina položi ruku na Ellieno rame. „Jesi li ikada pitala Orla o smrti?” reče ona.

„Nisam” odgovori Ellie blago. „Imala sam samo četiri godine kada smo otišli iz Čvorišta. Nisam imala predodžbu o smrti.”

„Kad sam bila dijete, razmišljala sam kao dijete...” reče si Eponina. Nasmijala se. „O čemu ste razgovarali s Orlom?“

„Ne sjećam se točno” reče Ellie. „Patrick mi je rekao da je Orao jako volio gledati nas kako se igramo.”

„Doista?” reče Eponina. „To je iznenađenje. Iz opisa tvoje majke pomislila bih da je Orao bio previše ozbiljan da bi se zanimao za igru.”

„Još ga mogu jasno vidjeti u sjećanju” reče Ellie, „iako sam bila sasvim mala. A mogu se sjetiti i glasa.”

„Jesi li ga ikada sanjala?” upita Eponina nekoliko sekundi kasnije.

„Oh, da. Mnogo puta. Jednom je stajao na vrhu ogromnog stabla, gledajući me s oblaka.”

Eponina se opet nasmije. Zatim brzo pogleda na sat. „Oh, Bože” reče ona. „Kasnim na zakazani pregled. Kada ti moraš biti u bolnici?”

„U sedam” reče Ellie.

„Onda je najbolje da odmah krenemo.”

Kada se Eponina javila u ured dr. Turnera na svoj uobičajeni dvotjedni pregled, dežurna Tiasso odvela ju je do laboratorija, uzela joj uzorke krvi i mokraće, a zatim ju je zamolila da sjedne i pričeka. Biot je obavijestio Eponinu da doktor ‘ima pune ruke posla!

Jedan crnoputi muškarac oštrih očiju i prijateljskog osmijeha također je sjedio u čekaonici. „Zdravo” reče on kada im se oči susretoše, „Moje ime je Amadou Diaba. Ja sam ljekarnik.”

Eponina se predstavi, imajući dojam da je ovog čovjeka već negdje vidjela.

„Veliki dan, a?” upita čovjek poslije kraćeg šutnje. „Kakvo olakšanje je skinuti onu prokleti traku.”

Eponina se sada sjetila Amadoua. Vidjela ga je jednom na grupnom sastanku bolesnika od RV-41. Netko je rekao Eponini da je Amadou stekao retrovirus putem transfuzije krvi u prvim danima kolonije. Koliko nas je ukupno?, pomisli Eponina. Devedeset troje. Ili devedeset četvoro? Od kojih je petoro zaraženo putem transfuzije...

„Izgleda da velike vijesti uvijek idu ruku pod ruku” nastavio je Diaba. „Miškinova odluka objavljena je samo nekoliko sati prije nego što su one nogate stvari prvi put viđene.”

Eponina ga iznenađeno pogleda. „O čemu govorite?” upitao ga.

„Još ništa niste čuli o nogonjama?” reče Amadou, prigušeno se smiješeći. „Gdje ste, zaboga, vi bili?”

Amadou je malo pričekao prije nego što se dao u objašnjavanje. „Istraživački tim koji radi na onom drugom habitatu posljednjih nekoliko dana bavio se proširivanjem bušotine. Danas su se iznenada suočili sa šest čudnih stvorenja koja su ispuzala iz rupe napravljene u zidu. Te nogonje, kako ih je nazvao televizijski reporter, očito žive u drugom modulu. Sliče na dlakave loptice za golf pričvršćene na šest velikih člankovitih nogu i kreću se vrlo, vrlo brzo... Gmizale su više od sat vremena između ljudi, biota i opreme. A onda su opet iščezle kroz rupu.“ Eponina se upravo spremala upitati ga nešto o tim nogonjama, kad dr. Turner izađe iz svoje ordinacije. „Gospodine Diaba i gospođice Eponina” prozbori on. „Imam detaljne izvještaje o svakome od vas. Tko će biti prvi?” Doktor je i dalje imao najveličanstvenije plave oči. „Gospodin Diaba je stigao prije mene” odgovori Eponina. „Zato...”

„Dame uvijek imaju prednost” prekine je Amadou. „Čak i u Novom Edenu.”

Eponina uđe u ordinaciju dr. Turnera. „Dobro je dok je dobro” reče joj doktor kada su se našli nasamo. „Virus je u vašem sustavu, u to nema sumnje, ali nema nikakvog znaka bilo kakvog pogoršanja stanja srčanog mišića. Ne znam točno zašto, ali je sigurno da ova bolest kod jednih pacijenata napreduje brže nego kod drugih...”

Kako je to moguće, moj lijepi doktore, pomisli Eponina, da tako pažljivo pratiš podatke o mom zdravlju, a da nikad nisi uočio poglede koje ti šaljem sve ovo vrijeme?

„Držat ćemo vas i dalje na redovitom imunološkog liječenja. To nema nikakve ozbiljne nuspojave, a možda je djelomično zaslužno što ne možemo zapaziti nijedan dokaz razornog djelovanja virusa... Kako se inače osjećate?” Zajedno su hodali natrag prema čekaonici. Dr. Turner je upoznao Eponinu sa simptomima koji bi označili da se virus pomaknuo u drugu fazu svog razvoja. Dok su razgovarali, vrata se otvoriše i Ellie Wakefield uđe u sobu. U prvom trenutku, Turner je zanemario njenu nazočnost, ali malo kasnije ispravio je očiti propust.

„Mogu li vam pomoći, mlada damo?” obrati se on Ellie. „Došla sam nešto pitati Eponinu” odgovori Ellie pokajnički. „Ako smetam, mogu pričekati vani.”

Dr. Turner zavrti glavom, a onda je postao iznenađujuće zbunjen u posljednjim rečenicama upućenim Eponini. U početku, nije shvaćala što se dogodilo. Ali kada je pošla s Ellie, opazila je da doktor očima guta njezinu učenicu. Tri godine, prođe Eponini kroz glavu, žudjela sam vidjeti taj izraz u njegovim očima. Mislila sam da nije sposoban za to. A Ellie, blago njoj, uopće ga nije ni primijetila.

Bio je to dug i naporan dan. Eponina je osjećala strašan umor hodajući od postaje do svog stana u Hakoneu. Emocionalno olakšanje koje je doživjela poslije skidanja one trake prestalo je. Sada je bila malo utučena. Osim toga, borila se protiv osjećaja ljubomore prema Ellie Wakefield.

Zaustavila se ispred svog stana. Široka crvena pruga na njezinim vratima svakoga je opominjala da unutra živi nositelj RV-41. Još jednom se zahvalivši sucu Miškinu, Eponina pažljivo odlijepi traku. Na vratima je ostao jedva vidljiv trag. Prebojit ću ga sutra, pomisli Eponina.

Kada se našla u stanu, srušila se na meku stolicu i posegnula za cigaretama. Osjetila je plimu zadovoljstva kad je udahnula prvi dim. Nikada ne pušim u školi pred učenicima, razmišljala je. Neću im biti loš primjer. Pušim samo ovdje, kod kuće, kada sam sama. Eponina jedva da je ikada izlazila navečer. Mještani Hakonea vrlo jasno su joj dali do znanja da je ne žele u svome društvu – dvije zasebne delegacije tražile su čak od nje da napusti naselje, a mnoge ružne poruke pojavljivale su joj se na vratima. Ali Eponina je tvrdoglavo odbijala da se iseli. Budući da Kimberly Henderson nikada nije bila u stanu, Eponina je imala više životnog prostora nego što bi mogla sebi priuštiti pod normalnim okolnostima. Također je znala da nosilac RV-41 ne bi bio dobrodošao ni u jednom naselju.

Eponina je zaspala na stolici i sanjala polja žutog cvijeća. Umalo nije prečula kucanje na vratima, iako je ovo bilo vrlo jako. Bacila je pogled na sat – jedanaest. Kada je otvorila vrata, Kimberly Henderson uđe u stan.

„Oh, Ep” reče ona. „Tako mi je drago da si ovdje. Imam očajničku potrebu porazgovarati s nekim. S nekim kome mogu vjerovati.”

Kimberly pripali cigaretu grčevitom kretnjom i odmah upadne u klepetav monolog. „Da, da, znam” reče Kimberly, primijetivši prijekor u Eponininim očima. „U pravu si, nafiksana sam. Ali bilo mi je potrebno... Stari dobri kokomo... I umjetno izazvan osjećaj samopouzdanja barem je bolji od razmišljanja o sebi kao o hrpi govana.”

Požudno je povukla dim, a onda ga je ispuštala u kratkim, isprekidanim izdisajima. „Onaj govnar stvarno me je ovog puta sredio. Gurnuo me je preko ruba... prljavi kurvin sin – misli da može raditi što mu je volja... Podnosila sam njegove izlete i čak dopuštala da nam se neke mlađe cure pridruže ponekad – trojka razbija dosadu... ali ja sam uvijek bila ichiban, numero uno, ili sam makar mislila da jesam...”

Kimberly ugasi cigaretu i počne stiskati šake. Bila je na rubu plača. „I tako, noćas mi je rekao da se selim.., ‘Što’, rekoh, ‘Što misliš time reći?’... ‘Seliš se’, kaže on... Bez osmijeha, bez diskusije. ‘Pakiraj svoje stvari’, kaže on, ‘ima jedan stan za tebe tamo iza Xanadua’.

‘Tamo gdje žive kurve’, odgovorih... On se malo nasmiješi i ne reče ništa. ‘To je to, otpuštena sam’, kažem ja... Razbjesnila sam se...’Ne možeš mi to napraviti, rekla sam ... Pokušala sam ga udariti, ali on mi je ščepao ruku i lupio me svom snagom preko lica. ‘Napravit ćeš kako sam ti naredio’, kaže on... ‘Neću, ti smeće jedno’... Zgrabila sam jednu vazu i bacila je. Udarila je u stol i razbila se. U tren oka dvojica muškaraca saviše mi ruke iza leđa... ‘Odvedite je’, rekao je kralj Jap.

„Odveli su me u novi stan. Bio je vrlo lijep. U garderobi se nalazila velika kutija puna smotanog kokomoa... Popušila sam cijeli komad i poletjela... Hej, rekoh sebi, ovo i nije tako loše. Barem ne moram ispunjavati Toshiove nastrane seksualne želje... Otišla sam do kockarnice i počela se ludo zabavljati, letjela sam više nego sokol, sve dok ih nisam vidjela... u javnosti, pred svima... Podivljala sam – vikala sam, vrištala, psovala – čak sam je i napala... netko me je udario po glavi... Ležala sam na podu kockarnice, a Toshio se nadnosio nada mnom... ‘Ako još jednom učiniš nešto slično’, prosiktao je, ‘bit ćeš pokopana pokraj Marcella Dannia”!

Kimberly zaroni lice u dlanove i počne jecati. „Oh, Ep” reče malo kasnije, „osjećam se tako beznadno. Nemam kamo. Što da radim?”

Prije nego što je Eponina išta mogla reći, Kimberly je nastavila. „Znam, znam” reče ona. „Mogu se vratiti u bolnicu. Još su im potrebne bolničarke, prave – usput, gdje je tvoj Lincoln?”

Eponina se nasmiješi i pokaže na spremište. „Dobra si” nasmije se Kimberly. „Držati robota u mraku. Izvadiš ga da očisti kupaonicu, opere suđe, skuha jelo. A onda, hooop, natrag u spremište...” Nasmijala se. „Njihov alat ne radi, znaš li. Hoću reći, imaju onu stvar, štoviše anatomski savršenu, ali ne može im se dići. Jedne noći kada sam se nafiksala natjerala sam jednog da se popne na mene, ali on nije znao što mi to znači kada sam mu rekla ‘metni mi ga’... Baš kao i neki muškarci koje poznajem.”

Kimberly skoči i počne šetati po sobi. „Ne znam točno zašto sam došla” reče ona, paleći još jednu cigaretu. „Pomislila sam da bismo ti i ja... hoću reći, bile smo prijateljice neko vrijeme...” Glas joj utrnu. „Sada se spuštam, počinjem osjećati depresiju. To je strašno, užasno. Ne mogu to podnijeti. Ne znam što sam očekivala, ali ti imaš svoj život...Bolje će biti da pođem.”

Kimberly prijeđe preko sobe i lagano zagrli Eponinu. „Čuvaj se, može?” reče Kimberly. „Ne brini za mene. Bit ću u redu.”

Tek kad su se vrata zatvorila iza Kimberly, Eponina shvati da nije ni prozborila dok je njezina bivša prijateljica bila u sobi. Bila je sigurna da je više nikada neće vidjeti.

5.

Bio je to otvoreni sastanak Senata i svatko u naseobini tko je to htio mogao je nazočiti. Galerija je imala samo tri stotine sjedala i sva su bila puna. Još stotinu ljudi stajalo je duž zidova i sjedilo između redova. Guverner Kenji Watanabe, predsjedavajući skupa, obratio se dvadeset četvorici članova zakonodavnog tijela Novog Edena.

„Danas nastavljamo raspravu o proračunu” reče Kenji nakon što je prethodno nekoliko puta udario čekićem po stolu da bi umirio slušatelje, „tako što ćemo prvo čuti izlaganje doktora Roberta Turnera, upravitelja bolnice u Novom Edenu. On će nam reći na što su utrošena sredstva za zdravstvo u prošloj godini i predočiti svoje zahtjeve za sljedeću godinu.”

Dr. Turner dođe do govornice i dâ znak dvama Tiasso-biotima koje su sjedile pokraj njega. Bioti brzo postaviše projektor i viseći kockasti ekran, pripremajući vizualni materijal koji je trebao propratiti izlaganje dr. Turnera.

„Tijekom prošle godine učinili smo krupne korake” počne dr. Turner, „i u izgradnju dobrih zdravstvenih uvjeta za naseobinu i u razumijevanju naše kuge, retrovirusa RV-41, koji nam nastavlja kositi po naseobini. Tijekom proteklih dvanaest mjeseci ne samo da smo potpuno odredili životni ciklus ovog složenog organizma već smo i razvili testove otkrivanja koji nam omogućavaju da precizno identificiramo svakog, odnosno sve osobe koje nose ovu bolest...

Tijekom trotjednog razdoblja, završenog prije sedam mjeseci, svatko u Novom Edenu bio je podvrgnut testovima. Identificirano je devedeset šest osoba u koloniji koje su u to vrijeme bile zaražene retrovirusom. Od dovršetka testiranja otkriven je samo jedan novi nositelj. U međuvremenu su zabilježena tri smrtna slučaja od RV-41, tako da je trenutna populacija oboljelih devedeset četiri...

RV-41 je smrtonosan virus koji napada mišić srca, uzrokujući njegovo nepovratno atrofiranje. Bolesnik na kraju umire. Nema poznatog lijeka. Eksperimentiramo različitim tehnikama za suzbijanje napredovanja bolesti i odnedavno smo imali sporadične, ali neuvjerljive uspjehe. U ovom trenutku, sve dok ne napravimo značajniji napredak u našem radu, moramo se, na žalost, pomiriti s činjenicom da će sve osobe zaražene virusom na kraju podleći njegovom djelovanju.

Dijagram koji vidite na projekcionoj kocki pokazuje različite faze bolesti. Retrovirus se prenosi između pojedinaca prigodom razmjene tjelesne tekućine, koja podrazumijeva svaku kombinaciju sperme i krvi. Nema indicija da postoje i drugi putovi prenošenja. Ponavljam” reče dr. Turner, sada već vičući da bi nadjačao graju na galeriji, „potvrdili smo prenošenje samo u slučajevima gdje su sperma i krv u igri. Ne možemo kategorički tvrditi da ni ostale tjelesne izlučevine kao što su znoj, sluz, pljuvačka i mokraća nisu potencijalni posrednici prenošenja, ali naši podaci čvrstu podupiru tezu da se RV-41 ne može prenositi putem tih tekućina.”

Huk u galeriji se širio. Guverner Watanabe udario je čekićem nekoliko puta ne bi li utišao nazočne. Robert Turner pročisti grlo i nastavi. „Ovaj poseban virus vrlo je pametan, ako smijem upotrijebiti tu riječ, i posebno se dobro prilagođava u ljudskom organizmu. Kao što možete vidjeti iz dijagrama na kocki, on je razmjerno bezazlen u prve dvije faze, kada u biti samo prebiva, ne nanoseći štetu, u krvnim stanicama i u stanicama sperme. Moguće je da on već u to vrijeme započinje napad na imunološki sustav. Ne možemo to sa sigurnošću reći zbog toga što tijekom te faze svi dijagnostički podaci pokazuju da je imunološki sustav zdrav.

Ne znamo što pokreće slabljenje imunološkog sustava. Neki neobjašnjivi proces u našim složenim tijelima – a upravo je to područje gdje treba poduzeti najintenzivnija istraživanja – iznenada signalizira virusu RV-41 da je imunološki sustav ranjiv i virus odmah kreće u napad. Gustoća virusa u krvi i spermi naglo poraste za nekoliko redova veličine. U toj fazi bolest je najzaraznija, a imunološki sustav ne djeluje u potpunosti.

Dr. Turner zastane. Prije nego što je produžio, nakratko je premetao svoje papire. „Čudno je da imunološki sustav nikada ne preživljava ovaj napad. RV-41 nekako zna kada može pobijediti i uopće se ne množi sve dok se u organizmu ne slože određeni uvjeti ranjivosti. Kada je jednom imunološki sustav uništen, započinje atrofija srčanih mišića i slijedi predvidiva smrt.

U kasnijim fazama bolesti retrovirus RV-41 potpuno nestaje iz sperme i krvi. Kao što možete zamisliti, ovo iščezavanje izaziva katastrofu u dijagnostičkom postupku. Kamo je otišao? Da li se skriva’ na neki način, postaje li nešto drugo što još nismo identificirali? Nadzire li postupno razaranje srčanog mišića ili je ta atrofija samo usput ni učinak ranijeg napada na imunološki sustav? Na sva ova pitanja u sadašnjem trenutku nemamo odgovor.”

Doktor je za trenutak prekinuo govor da ispije čašu vode. „Dio našeg plana protekle godine” nastavi potom, „bio je istražiti porijeklo ove bolesti. Krenule su glasine da je RV-41 na neki način domaći u Novom Edenu, možda ubačen ovdje kao neka vrsta dijaboličnog izvanzemaljskog eksperimenta. Takvo razmišljanje potpuno je besmisleno. Sigurno je da smo retrovirus donijeli sa Zemlje. Dva putnika sa Santa Marie umrla su od RV-41 u rasponu od tri mjeseca, s tim što je prvi preminuo na putovanju između Zemlje i Marsa. Možemo pretpostavljati, iako to ni u kojem slučaju nije ohrabrujuće, da se naši prijatelji i kolege također bore s ovim vragom i na Zemlji.

Što se tiče porijekla RV-41, ostaju mi samo špekulacije. Da je baza medicinskih podataka koju smo ponijeli sa Zemlje veća za red veličine, možda bih bio u stanju identificirati njegovo porijeklo bez nagađanja... Ipak, naglasit ću da je genom ovog retrovirusa iznenađujuće sličan jednom patogenu, proizvodu ljudskog genetskog inženjeringa, koji je kao dio ispitivanja univerzalnog cjepiva korišten u ranim godina dvadeset drugog stoljeća.

Dopustite da vam to pobliže objasnim. Poslije uspješnog utvrđivanja preventivnog cjepiva za retrovirus AIDS-a, koji je bio užasna pošast tijekom dva desetljeća dvadesetog stoljeća, medicinska tehnologija iskoristila je domete biološkog inženjeringa da proširi raspon svih raspoloživih cjepiva. Određenije govoreći, biolozi i liječnici namjerno su konstruirali nove i sve smrtonosnije retroviruse i bakterije da bi dokazali da ta klasa cjepiva ima širok raspon uspješne primjene. Sav taj posao obavljen je, naravno, pod strogom kontrolom i bez rizika za populaciju.

Kada se, međutim, dogodio Veliki Kaos, fond za istraživanja drastično je smanjen i mnogi medicinski laboratoriji morali su biti napušteni. Svi opasni patogeni uskladišteni u izoliranim točkama po svijetu bili su, kako se vjerovalo, uništeni. Osim ako... i na ovom mjestu moja spekulacija prelazi u objašnjenje.

Retrovirus koji nas ovdje ugrožava vrlo je sličan retro-virusu AQT19, skovanom 2107. godine u medicinskom laboratoriju Laffont u Senegalu. Moguće je, moram priznati, da bi i neki prirodno razvijen virus mogao posjedovati genom sličan AQT19, što bi moju spekulaciju učinilo pogrešnom. Međutim, uvjeren sam da svi AQT19 u tom napuštenom laboratoriju u Senegalu nisu bili uništeni. Uvjeren sam da je baš taj retrovirus nekako preživio i blago mutirao u sljedećem stoljeću – živeći vjerojatno u majmunskim domaćinima – i konačno pronašao svoj put do ljudskih bića. U tom slučaju, mi ljudi smo zapravo stvorili bolest koja nas ubija.”

Na galeriji se podigla galama. Guverner Watanabe opet je udaranjem čekića umirio publiku, osobno smatrajući da bi bilo bolje da je dr. Turner zadržao svoje zaključke za sebe. Od tog trenutka upravitelj bolnice je započeo izlaganje o svim projektima za koja su nužna sredstva u nastupajućoj godini. Dr. Turner je zahtijevao da se sredstva za zdravstvo udvostruče u odnosu na prethodnu godinu. Iz redova Senata začulo se mrmljanje.

Nekoliko govornika koji su uslijedili poslije Roberta Turnera bili su doista samo popunjavanje praznog prostora. Svatko je znao da jedini drugi značajan govor toga dana treba održati Jan Macmillan, opozicijski kandidat za guvernera na izborima zakazanim za tri mjeseca. Znalo se, također, da sadašnji guverner Dmitrij Uljanov podržava znatno povećanje sredstava za zdravstvo, čak i ako bi to značilo uvođenje novih poreza. Macmillan se, dakako, suprotstavljao svakom povećanju financiranja rada dr. Turnera. lana Macmillana bio je svojedobno uvjerljivo porazio Kenji Watanabe u prvim općim izborima održanim u naseobini. Od tada, gospodin Macmillan se preselio iz Beauvoisa u Hakone, bio izabran za člana Senata iz okruga Vegasa i zauzeo istaknuti položaj u širećem carstvu Toshija Nakamure. Bio je to savršen brak. Nakamuri je bio potreban netko ‘prihvatljiv’ da vlada kolonijom u njegovo ime, a Macmillan je kao ambiciozan čovjek, ali bez jasno određenih vrijednosti ili načela, želio postati guverner.

„Najlakše je” počne lan Macmillan čitanje svog izlaganja, „saslušati dr. Turnera, a zatim otvoriti naša srca i novčanike te dati sredstva za sve njegove zahtjeve. Zbog toga ova rasprava o proračunu i nije u redu. I načelnik svakog ministarstva mogao bi energično agitirati za svoje prijedloge. Ali kada slušamo svaku točku odvojeno, gubimo predodžbu o široj slici. Time ne želim reći da program dr. Turnera ne zavređuje pažnju. Međutim, doista mislim da nam je u ovom trenutku nužna rasprava o prioritetima.”

Macmillanov govornički stil znatno je popravljen otkako se preselio u Hakone. Očito je da su ga brižljivo obučavali. On, međutim, nije bio prirodan govornik, tako da su povremeno njegove izvježbane geste djelovale gotovo komično. Bit njegovog izlaganja svodila se na to da nositelji RV-41 čine manje od pet posto populacije Novog Edena, a da su troškovi za njihovo liječenje nevjerojatno visoki.

„Zašto bi ostatak građana bio primoran podnositi siromaštvo zbog potreba jedne tako male skupine” rekao je on. „Osim toga” dodao je, „ima i drugih, mnogo značajnijih stvari koje zahtijevaju dodatan novac, stvari koje se tiču svakog od nas i koje će vrlo vjerojatno utjecati na naš opstanak.”

Predstavljajući svoju verziju priče o nogonjama koje su ‘izjurile’ iz susjednog modula Rame i ‘zgrozile’ istraživačku ekipu, učinio je da to zazvuči kao da je njihov ‘napad’ bio prvi nalet u pripremljenom ratu između dvije vrste. Macmillan je patetično naglasio da bi za nogonjama mogla uslijedila ‘još strašnija stvorenja’ koja bi preplašila koloniste, a naročito žene i djecu. „Novac za obranu” rekao je, „je novac potrošen za sve nas.”

Kandidat Macmillan je, također, naglasio da su istraživanja životne sredine još jedna aktivnost „daleko važnija za opću dobrobit kolonije” od zdravstvenog programa koji je ocrtao dr. Turner. On je pohvalio rad koji su obavljali klimatski inženjeri te ponudio viziju budućnosti u kojoj bi kolonisti Novog Edena potpuno mogli predvidjeti svakodnevne vremenske prilike.

Njegov govor mnogo puta je prekidan pljeskom s galerije. Kada je konačno posvetio nekoliko riječi osobama oboljelim od RV-41, gospodin Macmillan je predložio ‘daleko racionalniji’ plan za suočavanje s ‘njihovom užasnom tragedijom’. „Sagradit ćemo za njih novo naselje” naglasio je, „izvan Novog Edena, gdje će moći u miru proživjeti svoje posljednje dane.

„Po mom mišljenju” dodao je, „napori zdravstvenih radnika u budućnosti trebali bi biti ograničeni na izoliranje i identificiranje svih mehanizama putem kojih se RV-41 prenosi s jedne osobe na drugu. Dok se to istraživanje ne dovrši, u najboljem je interesu svih nas u naseobini, uključujući i nesretne ljude koji imaju tu bolest, da smjestimo nositelje bolesti u karantenu kako ne bi došlo do novih slučajeva zaraze”

Nicole se sa cijelom svojom obitelji nalazila na galeriji. Natjerali su i Richarda da dođe, iako su znali da mrzi političke skupove. Richardu se Macmillanov govor zgadio. Što se Nicole tiče, ona je bila uplašena. Ono što je taj čovjek iznosio imalo je vidan odjek. Pitam se tko li mu je to napisao, razmišljala je pred kraj govora. Proklinjala je sebe što je podcijenila Nakamuru.

Na samom kraju Macmillanovog govora Ellie Wakefield je tiho napustila svoje mjesto na galeriji. Njezini roditelji bili su zapanjeni, nekoliko trenutaka kasnije, vidjevši je kako se dolje u dvorani približava govornici. Začuđeni su bili i ostali nazočni na galeriji, misleći da je lan Macmillan bio posljednji govornik toga dana. Svi su se već spremali krenuti. Većina je ipak opet zauzela svoje mjesto kada je Kenji Watanabe predstavio Ellie.

„U okviru predmeta građanskog prava u našoj srednjoj školi” započne ona s primjetnom nervozom u glasu, „proučavali smo ustav kolonije i poslovnik o radu Senata. Nije dovoljno poznata činjenica da bilo koji građanin Novog Edena ima pravo govoriti na ovakvim otvorenim skupovima...”

Prije no što je nastavila, Ellie duboko udahne. Gore na galeriji, njezina majka i njezina nastavnica Eponina nagnule su se naprijed i rukama čvrsto stegnule šipku ispred sebe. „Dobila sam želju govoriti danas” reče Ellie s naporom, „zato što smatram da imam jedinstveno gledište po pitanju bolesnika od RV-41. Kao prvo, mlada sam, a kao drugo, do prije tri godine nisam imala priliku poznati nijednog pripadnika ljudskog roda, osim članova moje obitelji.

Zbog oba ta razloga ljudski život smatram blagom. Pažljivo biram riječi. Blago je nešto što svi visoko vrednujete. Ovaj čovjek, ovaj nevjerojatni liječnik koji radi cijeli dan, a ponekad i cijelu noć, čuvajući naše zdravlje, očito i sam vjeruje da je ljudski život blago.

Kada je ranije danas govorio, dr. Turner vam nije rekao zašto bismo trebali financirati njegov program, već samo kakva je to bolest i kako bismo se trebali boriti protiv nje. On je pretpostavio da vi razumijete zašto. No nakon slušanja gospodina Macmillana” reče Ellie, skrenuvši pogled prema prethodnom govorniku, „imam nekih sumnji o tome”

Moramo nastaviti proučavanje ove užasne bolesti sve dok možemo to izdržati i voditi, jer ljudski život je dragocjen. Svaki pojedinac je jedinstveno čudo, zapanjujuća kombinacija složenih kemikalija s posebnim nadarenostima, snovima i iskustvima. Ništa ne može biti važnije cjelokupnoj naseobini od aktivnosti usmjerenih na očuvanje ljudskog života.

Iz današnje rasprave sam razumjela da je program gospodina Turnera skup. Ako bi se porezi morali zbog toga povećati, onda bi se svatko od nas morao odreći poneke stvarčice koja mu je draga. No to je mala cijena za blagotvornost druženja s drugom ljudskom jedinkom.

Moja obitelj i prijatelji ponekad mi prigovaraju da sam beznadno naivna. Možda je to i istina. Ali možda mi moja naivnost dopušta da stvari vidim jasnije nego što su to drugi ljudi u stanju. U ovom slučaju vjerujem da postoji samo jedno pitanje koje treba postaviti. Ako biste vi, ili neki član vaše obitelji, oboljeli od RV-41, da li biste u tom slučaju vi podržali program dr. Turnera... Najljepša vam hvala.” Sablasna tišina širila se dvoranom dok je Ellie silazila s govornice. A onda se razlijegao gromoglasan pljesak. Suze su potekle iz Nicoleinih i Eponinih očiju. Dr. Robert Turner pružio je obje ruke prema Ellie.

6.

Kada je Nicole otvorila oči, Richard je sjedio pokraj nje na krevetu. U ruci je držao šalicu s kavom. „Rekla si nam da te probudimo u sedam” reče on.

Sjela je u postelji i preuzela kavu. „Hvala ti, dragi” uzvrati Nicole. „Ali zašto nisi pustio Linča...”

„Odlučio sam ti osobno donijeti kavu... Stigle su nove vijesti iz Središnje ravnice. Želio sam popričati s tobom o njima, iako znam da ne voliš mudrovati rano ujutro.” Nicole srkne dug, spor gutljaj kave. Nasmiješila se svome suprugu. „Kakve vijesti?” upitala je.

„Sinoć su se dogodila još dva incidenta s nogonjama. To čini ukupno dvanaest samo ovog tjedna. Prema izvještajima, naše obrambene snage uništile su trojicu koji su ‘zlostavljali’ naše inženjersko osoblje.”

„Jesu li nogonje pokušale uzvratiti napad?”

„Ne. Nisu. Na prvi zvuk paljbe pojurili su prema rupi u drugom habitatu... Većina je pobjegla, baš kao i prekjučer.“

„I ti još misliš da su oni samo obični promatrači, poput pauka-biota u Rami I i II?”

Richard kimne. „A ti možeš samo zamisliti kakvu sliku o nama dobivaju Drugi... Pucamo na nenaoružana stvorenja bez ikakvog povoda... reagiramo na neprijateljski način na nešto što je očigledan pokušaj uspostavljanja kontakta.

„Ni meni se to ne sviđa” odvrati Nicole blago. „Ali što možemo učiniti? Senat je izričito ovlastio istraživačku ekipu da se brani.”

Richard joj je upravo htio odgovoriti, kad je opazio Benjyja koji je stajao u dovratku. Mladić se široko osmjehivao. „Smijem li ući, majko?” upitao je.

„Naravno, dragi” uzvrati Nicole. Raširila je ruke. „Dođi i daj mi jedan veliki rođendanski zagrljaj.”

„Sretan rođendan, Benjy” reče Richard dječaku koji se, iako krupniji od većine ljudi, uspuzao kao dijete na krevet i zagrlio majku.

„Hvala, striče Richarde.”

„Idemo li danas na izlet u Šervudsku šumu?” upita Benjy polako.

„Da, svakako” odgovori mu majka. „A večeras ćemo prirediti veliku zabavu.”

„Huraaa!” uzvikne Benjy.

Bila je subota. Patrick i Ellie ostali su duže u krevetu, jer nisu išli u školu. Linc je posluživao doručak Richardu, Nicole i Benjyju, dok su odrasli promatrali jutarnje vijesti na televiziji. Prikazan je kratak filmski izvještaj o najnovijem ‘sukobu s nogonjama’ blizu drugog habitata, kao i komentari oba kandidata za guvernera.

„Kao što sam već tjednima ponavljao” obraćao se lan Macmillan novinaru, „moramo dramatično ubrzati pripreme za obranu. Konačno smo počeli poboljšavati oružje za naše snage, ali nužno je da se smjelije angažiramo na tom polju.”

Vijesti su se završile intervjuom s ravnateljicom meteorološke službe. Žena je objasnila da je nedavno suho i vjetrovito vrijeme prouzrokovano ‘pogreškama modeliranja’ u njihovoj kompjuterskoj simulaciji. „Tijekom čitavog tjedna” rekla je, „bezuspješno smo nastojali stvoriti kišu. Sada, naravno, za vrijeme vikenda, programirali smo sunčano vrijeme... Ali obećavamo da ćemo imati kišu sljedeće nedjelje.”

„Nemaju oni pojma što rade” progunđa Richard, isključivši televizor. „Preopteretili su sustav i izazvali kaos.”

„Što je to ka...os, striče Richarde?” upita Benjy.

Richard je za trenutak oklijevao. „Pretpostavljam da je najjednostavnija definicija ako kažemo da je to suprotno od reda. Ali u matematici, ta riječ ima još točnije značenje. Koristi se da opiše pogrešne reakcije na manja narušavanja reda.” Richard se nasmije. „Oprosti, Benjy. Ponekad govorim tim znanstvenim nerazumljivim jezikom.” Benjy se nasmiješi. „Sviđa mi se kad razgovaraš sa mnom kao da sam normalan” reče on pažljivo. „A pone... kad po...nešto i ra...zumijem.”

Nicole je djelovala zamišljeno dok je Lincoln raspremao stol. Kada je Benjy izašao iz sobe oprati zube, ona se nagne prema suprugu. „Jesi li razgovarao s Katie?” upitala je. „Jučer popodne i sinoć nije odgovarala na pozive.” Richard zavrti glavom.

„Benjy će biti potišten ako se ona ne pojavi na njegovoj zabavi... Poslat ću Patricka da je danas pronađe.”

Richard ustane sa stolice i obiđe oko stola. Pružio je ruku i uzeo Nicoleinu. „A što je s vama, gospođo Wakefield? Ima li malo mjesta za odmor i razonodu u vašem prenatrpanom rasporedu? Uostalom, vikend je.”

„Svratit ću do bolnice da pomognem u obučavanju dvije nove patronažne sestre. Potom ćemo Ellie i ja ostati ovdje s Benjyjem do deset sati. Na putu natrag skoknut ću do sudnice – nisam ni pogledala pripremljene izvještaje za slučajeve koji me očekuju u ponedjeljak. Imam kratak sastanak s Kenjijem u dva i trideset i predavanje iz patologije u tri... Trebala bih se vratiti kući do četiri i trideset.”

„Što će ti dati upravo dovoljno vremena da organiziraš zabavu za Benjyja. Draga, stvarno, morala bi malo usporiti. Ti ipak nisi biot.”

Nicole poljubi muža. „I to mi ti govoriš. Nisi li ti onaj koji neprekidno radi dvadeset ili trideset sati kada zagrize u neki uzbudljiv projekt?” Zastala je za trenutak, a lice joj poprimi ozbiljan izgled. „Sve je to vrlo važno, dragi... Osjećam da smo do grla zapali u ovu kašu i da moja aktivnost doista nešto znači ovdje.”

„Nema sumnje u to, Nicole. Sigurno je da tvoj rad ostavlja nekoga traga. Ali ti nikada nemaš vremena za sebe.”

„To je luksuz” reče Nicole, otvarajući vrata Patrickove sobe. „Kojem ću se posvetiti u poznim godinama.”

Kada su izašli iz šume na široku livadu, zečevi i vjeverice razbježaše se s njihovog puta. Na suprotnoj strani proplanka, mirno pasući nasred oaze visokog ljubičastog cvijeća, stajao je jedan jelen mužjak. Okrenuo je glavu s novim rogovljem prema Nicole, Ellie i Benjyju kada mu se oni približiše, a onda je jurnuo put šume.

Nicole pogleda na kartu. „Ovdje negdje trebali bi biti izletnički stolovi, odmah pokraj livade.”

Benjy je klečao iznad skupine žutog cvijeća po kojem su lijetale pčele. „Mee...ed” reče on s osmijehom. „Pčele prave mee...ed u košnicama.”

Poslije nekoliko minuta pronašli su stolove i rasprostrti stolnjake po njima. Linc je pripremio sendviče – Benjy je obožavao maslac od kikirikija i džem – te svježe naranče i grejpfrut s voćnjaka u San Miguelu. Dok su ručali, jedna druga obitelj smještala se na drugom kraju proplanka. Benjy im mahne.

„Oni lju...di ne znaju da mi je rođen...dan” reče on.

„Ali mi znamo” uzvrati Ellie, podižući čašu s limunadom u znak zdravice. „Čestitam ti, brate.”

Nešto prije nego što su završili s jelom, jedan mali oblak prijeđe iznad njihovih glava i jake boje livade za trenutak zgasnuše. „Vrlo neobičan tamni oblak” Nicole se obrati Ellie. Malo kasnije oblaka nestane i trava i cvijeće se opet okupaše u žarkoj sunčevoj svjetlosti.

„Hoćeš li sada puding?” upita Nicole Benjyja. „Ili ćeš pričekati?”

„Pođimo prvo igrati bejzbol” uzvrati Benjy. Uzeo je opremu za bejzbol iz izletničke torbe i dodao loptu Ellie. „Dođi” ponovi on, potrčavši preko livade.

Dok je dvoje njezine djece bacalo loptu tamo-amo, Nicole je raščišćavala ostatke od ručka. Upravo se htjela pridružiti Ellie i Benjyju, kada je začula alarm na svom ručnom radiju. Pritisnula je tipku prijemnika i ekran digitalnog sata ustupi mjesto televizijskoj slici. Nicole pojača zvuk da bi čula što joj Kenji Watanabe želi reći.

„Žao mi je što te uznemiravam, Nicole” reče Kenji, „ali imamo hitan slučaj. Primili smo tužbu zbog silovanja i obitelj želi odmah podići optužnicu. Riječ je o osjetljivom slučaju, u tvojoj nadležnosti, pa mislim da bi se trebalo odmah pozabaviti s tim... Ne želim ti reći ništa više na ovoj liniji.”

„Dolazim za pola sata” odgovori Nicole.

U početku je Benjy bio utučen što se njegov piknik mora prekinuti. Ellie je, međutim, uvjerila majku da nema razloga da ona i Benjy ne ostanu u šumi još nekoliko sati. Prije nego što je otišla s livade, Nicole doda Ellie kartu Šervudske šume. U tom trenutku još jedan, veći, oblak prijeđe preko umjetnog sunca Novog Edena.

U Katienom stanu nije bilo nikoga. Patrick je na trenutak bio zbunjen. Gdje da je traži? Nijedna od njezinih prijateljica s fakulteta nije živjela u Vegasu, tako da stvarno nije znao odakle početi.

Poznao je Maxa Pucketta iz javne govornice. Max mu je dao imena, adrese i telefonske brojeve tri osobe koje je poznavao u Vegasu. „Nijedan od tih ljudi nije od one vrste koju bi poželio pozvati kući na večeru s tvojim roditeljima, ako shvaćaš što želim reći” reče Max smiješeći se, „ali svi su dobroćudni i vjerojatno će ti pomoći pronaći sestru.” Jedino ime koje je Patrick prepoznao bila je Samantha Porter, čiji se stan nalazio samo nekoliko stotina metara od telefonske govornice. Iako je već bilo rano poslijepodne, Samantha je još na sebi imala spavaćicu kada je konačno otvorila vrata. „Pomislila sam da si to ti kada sam pogledala na monitor” reče ona sa zavodničkim osmijehom na usnama. „Ti si Patrick O’Toole, zar ne?”

Patrick kimne, a onda s jakim osjećajem neugode počne cupkati s noge na nogu. Dugo je šutio. „Gospođice Porter” reče napokon, „imam problem...”

„Previše si mlad da bi imao problem” prekine ga Samantha. Onda se nasmije od srca. „Zašto ne uđeš da porazgovaramo o tome?”

Patrick pocrveni. „Ne, gospođice” reče on, „nije to ta vrsta problema... Jednostavno, ne mogu pronaći sestru, Katie, pa sam pomislio da biste mi vi mogli pomoći.” Samantha, koja se već napola okrenula da uvede Patricka u stan, opet se okrene prema njemu. „I zbog toga si me došao vidjeti?” reče ona. Zavrtjela je glavom i opet se nasmijala. „Kakvo razočarenje! Mislila sam da si došao da se malo zabavimo. Onda bih svima mogla reći, jednom zauvijek, jesi li ili nisi svemirac.”

Patrick je i dalje cupkao na ulazu. Poslije nekoliko sekundi Samantha samo slegne ramenima. „Vjerujem da Katie najveći dio vremena provodi u palači” reče ona. „Idi u kockarnicu i pitaj za Sherry. Ona će znati gdje ti je sestra.”

„Da, da, gospodine Kobayashi, razumijem. Wakarimasu“, govorila je Nicole japanskom posjetitelju u svom uredu.

„Mogu shvatiti kako se osjećate. Možete biti sigurni da će pravda biti zadovoljena.”

Ispratila je čovjeka do čekaonice, gdje se pridružio svojoj ženi. Oči gospođe Kobayashi još su bile natečene od plača. Njihova šesnaestogodišnja kćer Mariko ležala je u bolnici Novog Edena, gdje je bila podvrgnuta kompletnom medicinskom pregledu. Bila je gadno premlaćena, ali stanje joj nije bilo kritično.

Nicole nazove dr. Turnera čim je završila razgovor s Marikom roditeljima. „U djevojčinoj vagini ima svježe sperme” reče doktor, „i modrica na gotovo svakom kvadratnom centimetru tijela. „Emocionalno je svakako shrvana. Nema sumnje daje posrijedi silovanje.”

Nicole uzdahne. Mariko Kobayashi je kao silovatelja označila Pedra Martineza, mladog čovjeka koji je zajedno s Ellie glumio u školskoj dramskoj predstavi. Je li to bilo moguće? Nicole otkotrlja stolicu na drugu stranu ureda i otvori bazu podataka naseobine.

MARTINEZ, PEDRO ESCOBAR... rođen 26. svibnja 2228, Managua, Nicaragua... majka neudana, Maria Escobar, sluškinja, domaćica, često nezaposlena... otac vjerojatno Ramon Martinez, crni lučki radnik s Haitija... šestoro polubraće i sestara, svi mlađi... osuđivan zbog prodaje kokomoa, 2241, 2242... silovanje, 2243... osam mjeseci u popravnom domu u Managui... savršen zatvorenik... prebačen u Dom za rehabilitaciju u Mexico City, 2244...IE 1.86, SC 52.

Nicole je dva puta pročitala kratak kompjutorski izvod, a zatim je pozvala Pedra u ured. Sjeo je, kada mu je Nicole to ponudila, i prikovao oči za pod. Jedan Lincoln-biot stajao je u kutu tijekom cijelog razgovora i brižljivo vodio bilješke.

„Pedro” reče Nicole blagim glasom. Nije bilo odgovora. Čak nije ni podigao pogled. „Pedro Martinez” ponovi ona odlučnije, „primaš li na znanje da si optužen za silovanje Mariko Kobayashi prošle noći?... Sigurna sam da nije potrebno objašnjavati da je to vrlo ozbiljna optužba... Sada ti se pruža prilika da odgovoriš na te optužbe.”

Pedro je i dalje šutio. „U Novom Edenu” produži Nicole poslije kraće stanke, „imamo pravni sustav koji je možda drugačiji od onog koji si iskusio u Nikaragui. Ovdje se slučaj kriminala ne može pretvoriti u optužnicu ako jedan sudac, nakon što ispita činjenice, ne utvrdi da ima dovoljno razloga za podizanje optužnice. Zato i razgovaram s tobom.”

Poslije poduže šutnje mladić promrmlja nešto nerazgovjetno, ne dižući uopće glavu.

„Molim?” upita Nicole.

„Ona laže” reče Pedro, mnogo glasnije. „Ne shvaćam zašto, ali Mariko laže.”

„Hoćeš li mi ispričati svoje viđenje događaja?”

„Koja korist od toga? Ionako mi nitko neće povjerovati.“

„Pedro, poslušaj me... Ako, na temelju prvog ispitivanja, moj sud zaključi da nema dovoljno razloga da se nastavi gonjenje, tvoj slučaj bi mogao biti zaključen... dakako, ozbiljnost ove optužbe nalaže vrlo detaljno ispitivanje, što znači da ćeš morati dati potpunu izjavu i odgovoriti na neka vrlo neugodna pitanja...”

Pedro Martinez podigne glavu i pogleda Nicole žalostivim očima. „Sutkinjo Wakefield” reče on smireno, „Mariko i ja smo imali odnos sinoć... ali to je bila njezina zamisao... ona je mislila kako bi bilo zabavno ako odemo u šumu...” Mladić zašuti i zagleda se u pod.

„Jesi li imao odnose s Mariko prije toga?” upita ga Nicole poslije nekoliko sekundi.

„Samo jednom – prije otprilike deset dana” uzvrati Pedro.

„Pedro, je li vaš ljubavni čin od sinoć... bio ekstreman u fizičkom smislu?”

Suze navriješe u Pedrove oči i otkotrljaše se niz obraze. „Nisam je tukao” reče on plaho. „Nikad je ne bih povrijedio...”

Dok su razgovarali, iz daljine se začuo neobičan zvuk, kao pucanje velikog biča, samo što je imao dublji ton.

„Što je to bilo?” upita se glasno Nicole.

„Zvučalo je kao grom” primijeti Pedro.

Grom se mogao čuti i u naselju Hakone, gdje je Patrick sjedio u luksuznom apartmanu Nakamurine palače i razgovarao sa svojom sestrom Katie. Ona je bila odjevena u skupu svilenu haljinu za odmor, plave boje.

Patrick nije obratio pozornost na neobjašnjivu buku. Bio je ljut. „Želiš li mi reći da ti nije ni na kraj pameti da se pojaviš na proslavi Benjyjevog rođendana večeras? Kako ću to objasniti majci?”

„Reci joj što te je volja” odvrati Katie. Izvadila je cigaretu iz tabakere i stavila je u usta. „Reci joj da me nisi mogao naći.” Pripalila je cigaretu zlatnim upaljačem i odpuhnula dim u pravcu brata. On ga pokuša otjerati pokretom ruke.

„Ma hajde, mali brate” reče Katie, smiješeći se. „Neće te ubiti.”

„Ne odmah, dakako” odgovori on.

„Slušaj, Patrick” reče Katie, ustajući i šećući po apartmanu. „Benjy je idiot, imbecil. Nikada nismo bili naročito bliski. Neće ni primijetiti da me nema ako mu netko na to ne skrene pozornost.”

„Varaš se, Katie. On je inteligentniji nego što misliš. Stalno pita za tebe.”

„To je najobičnija budalaština, mali brate” uzvrati Katie. „Govoriš mi to samo da bi kod mene izazvao osjećaj krivnje... Slušaj me, neću doći. Hoću reći, možda bih i razmislila kada bi tamo bili samo ti, Benjy i Ellie – iako mi i ona ide na jetra nakon onog svog ‘divnog’ govora. Ali ti znaš kako to izgleda kada se ja i majka nađemo na istom mjestu. Stalno navaljuje na mene kao neka dosadna muha zunzara.”

„Ona je zabrinuta za tebe, Katie.”

Katie se nervozno nasmije i povuče dug dim iz cigarete. „I te kako, Patrick... Jedino o čemu brine je hoću li osramotiti obitelj.”

Patrick ustane s namjerom da ode. „Ne moraš odmah ići” reče Katie. „Zašto ne ostaneš još malo? Stavit ću na sebe neku krpu i pođimo u kockarnicu... Sjećaš li se kako smo se nekada lijepo zabavljali?”

Katie krene prema spavaćoj sobi. „Uzimaš li droge?” upita je iznenada Patrick.

Zastala je i zagledala se u brata. „Tko to želi saznati?” upita Katie izazivački. „Ti ili madame astronaut, doktorica, guvernerica, sutkinja Nicole des Jardins Wakefield?“

„Želim znati” reče Patrick smireno.

Katie prijeđe preko sobe i pomiluje Patricka po licu. „Ja sam tvoja sestra i volim te” reče ona. „Ništa drugo nije važno.”

Tamni oblaci skupili su se iznad malog obronka Šervudske šume. Vjetar je šibao između drveća, zabacujući unatrag Ellienu dugu kosu. Sijevne munja i gotovo u isti tren prolomi se prasak groma.

Benjy se trže i Ellie ga privuče bliže sebi. „Prema karti” reče ona, „samo smo otprilike kilometar od ruba šume.“

„Koliko je to daleko” upita Benjy.

„Ako brzo hodamo” poviče Ellie glasom koji je nadjačavao huk vjetra, „mogli bismo do ruba za desetak minuta.” Zgrabila je Benjyja za ruku i povukla ga niz stazu.

Trenutak kasnije munja raskoli jedno stablo pokraj njih i debele grane padoše po stazi. Jedna udari Benjyja u leđa i sruši ga na zemlju. Tijelo mu se srušilo na stazu, ali mu se glava našla među biljkama i bršljanom u podnožju stabala. Grmljavina ga je potpuno zaglušila.

Nekoliko sekundi ležao je na tlu šume, pokušavajući shvatiti što mu se dogodilo. Zatim se s mukom uspravi na noge. „Ellie” reče on, gledajući prema ležećem tijelu sestre na drugoj strani staze. Oči su joj bile sklopljene.

„Ellie?“ krikne Benjy. Napola hodajući, a napola puzeći dođe nekako do nje. Uhvatio ju je za ramena i blago potresao. Oči joj se nisu otvarale. Oteklina na čelu, iznad i na strani desnog oka već je dostigla veličinu krupne naranče.

„Što da ra...dim?” poviče Benjy na sav glas. Nanjušio je vatru i u istom trenutku podigao pogled prema drveću. Vidio ju je kako skače s grane na granu, nošena vjetrom. Uslijedila je još jedna munja, još jedan grom. Ispred njega, niz puteljak, u pravcu u kojem su on i Ellie do malo prije išli, Benjy je mogao vidjeti kako jedna veća vatra bukti kroz drveće s obje strane staze. Uhvatila ga je panika.

Uzeo je sestru u naručje i blago je pljusnuo po licu. „Ellie” reče on, „molim te, molim te, probudi se.” Nije se ni pomakla. Vatra se brzo širila oko njega. Prijetila je da ubrzo cijeli ovaj dio šume pretvori u pakao.

Benjy je bio u šoku. Pokušao je podići Ellie, ali se spotaknuo i pao. „Ne, ne, ne” poviče on, opet ustajući i saginjući kako bi podigao Ellie na ramena. Dim je postajao sve gušći. Benjy je polako odmicao niz stazu, dalje od vatre, s Ellie na leđima.

Bio je iscrpljen kad je stigao do livade. Nježno je položio Ellie na jedan od betonskih stolova, a onda je i sam sjeo na klupu. Požar je bjesnio potpuno nesputano na sjevernoj strani proplanka. Što da sad radim? – pomislio je. Pogled mu pade na kartu koja je virila iz džepa Elliene košulje. To mi može pomoći. Izvukao je kartu i zagledao se u nju. U prvi tren nije mogao razumjeti ništa od onoga što je vidio, te ga opet obuzme panika.

Opusti se, Benjy, začuje kako mu majka govori umirujućim glasom. Malo je teško, ali ti to možeš učiniti. Karte su vrlo važne. One nam govore kamo moramo ići... A prva stvar koju uvijek moraš učiniti je da pravilno okreneš kartu kako bi mogao pročitati tekstove. Shvaćaš. Tako je. Gornji pravac se najčešće zove sjever. Dobro. Ovo je karta Šervudske šume...

Benjy okrene kartu u rukama tako da su sada slova stajala kako treba. Sijevanje i grmljavina su se nastavljali. Iznenadna promjena smjera vjetra utjera mu dim u pluća i on snažno zakašlje. Pokušavao je pročitati riječi na karti.

Opet je začuo majčin glas. Ako odmah ne prepoznaš riječ, onda idi slovo po slovo i čitaj ih vrlo polako. Zatim pusti da se svi zvuci sliju zajedno sve dok ne slože riječ koju razumiješ.

Benjy pogleda Ellie koja je ležala na stolu. „Probudi se, oh, molim te, probudi se, Ellie” reče on. „Potrebna mi je tvoja pomoć.” I dalje se nije micala.

Nagnuo se nad kartu i koncentrirao najviše što je mogao. Glasno je sricao sva slova s mukotrpnom odlučnošću, iznova i iznova, dok nije uvjerio samog sebe da je zelena mrlja na karti zapravo livada na kojoj je upravo sjedio. Bijele linije su staze, reče on sebi. Postoje tri bijele linije koje se ulijevaju u zelenu mrlju.

Benjy podiže pogled s karte, izbroji tri staze koje su vodile s livade i osjeti navalu samopouzdanja. Trenutak kasnije, međutim, jak nalet vjetra ponio je žar preko proplanka i zapalio drveće na južnoj strani. Benjy se trgne iz razmišljanja. Moram krenuti, reče, opet podižući Ellie na leđa.

Sada je već znao da je glavni požar bjesnio u sjevernom području karte, prema naselju Hakoneu. Benjy opet baci pogled na papir u rukama. To znači da moram ostati na bijeloj crti u donjem dijelu, prođe mu kroz glavu.

Mladić pohita stazom baš kad mu je još jedno stablo buknulo iznad glave. Sestra mu je visjela preko ramena, a spasonosna karta počivala u desnoj ruci. Benjy je zastajkivao svakih deset metara da pogleda u kartu, stalno provjeravajući ide li u dobrom smjeru. Kada je stigao do glavnog raskrižja puteljaka, Benjy pažljivo spusti Ellie na tlo i prstom počne pratiti bijele crte na karti. Minutu nakon toga on se široko nasmiješi, opet naprti sestru i uputi se stazom koja je vodila u selo Positano. Munja još jednom bljesne, zagrmi, a onda se na Šervudsku šumu spusti snažan pljusak.

7.

Nekoliko sati kasnije, Benjy je blaženo spavao kod kuće u svom krevetu. Dotle je bolnica u Novom Edenu podsjećala na ludnicu. Ljudi i bioti jurili su uokolo, nosila s tijelima stajala su po hodnicima, pacijenti su vrištali od bolova. Nicole je razgovarala telefonom s Kenjijem Watanabeom. „Ovdje nam je potrebna svaka Tiasso, i to što prije. Pokušajte zamijeniti Garciama ili čak Einsteinima one koje su angažirane na gerijatrijskoj njezi ili njezi djece. Neka u ambulantama naselja ostane samo ljudsko osoblje. Stanje je vrlo ozbiljno.”

Od zaglušne buke u bolnici jedva da je mogla čuti što joj je Kenji odgovorio. „Loše, stvarno loše” reče ona, kao odgovor na njegovo pitanje. „Do sada smo primili dvadeset sedmoro, od kojih su, koliko znamo, četvero mrtvi. Cijelo područje Nare – ona enklava drvenih kuća u japanskom stilu iza Vegasa koja je okružena šumom – doživjelo je pravu katastrofu. Vatra je buknula prebrzo... Ljude je uhvatila panika.”

„Doktorice Wakefield, doktorice Wakefield. Molim vas, odmah dođite do 204” Nicole spusti telefonsku slušalicu i pojuri niz hodnik. Potrčala je uz stube do drugog kata. Čovjek koji je umirao u 204 bijaše jedan stari prijatelj, Koreanac Kim Lee, koji joj je bio veza s naseljem Hakone u vrijeme kada je Nicole bila privremeni guverner.

Gospodin Kim je bio među prvima koji je sagradio novu kuću u Nari. Kad je izbio požar, uletio je u zapaljenu zgradu da spasi svog sedmogodišnjeg sina. Sin je preživio zato što ga je gospodin Kim brižljivo štitio dok se probijao kroz plamen. Na žalost, Kim Lee je pretrpio opekotine trećeg stupnja gotovo po cijelom tijelu.

Nicole prođe u hodniku pokraj dr. Turnera. „Mislim da ne možemo ništa više učiniti za vašeg prijatelja u 204” reče on. „Volio bih čuti vaše mišljenje... Pozovite me dolje u ordinaciji za hitnu pomoć. Upravo su donijeli još jednu ženu u kritičnom stanju. Bila je zarobljena u svojoj kući.”

Nicole duboko udahnu zrak i polako otvori vrata sobe. Žena gospodina Kima, ljepuškasta Koreanka u svojim srednjim tridesetim, sjedila je tiho u jednom kutu. Nicole joj priđe i zagrli je. Dok je Nicole tješila gospođu Kim, Tiasso koja je nadzirala sve podatke o gospodinu Kimu prinese joj komplet dijagrama. Čovjekovo stanje doista je bilo beznadno. Kada je Nicole podigla oči s papira, s iznenađenjem je ugledala svoju kćer Ellie s velikim zavojem na desnoj srani glave kako stoji pokraj kreveta gospodina Kima. Ellie je držala ruku umirućeg čovjeka.

„Nicole” reče gospodin Kim bolnim šapatom čim ju je prepoznao. Njegovo lice nije bilo ništa drugo do crna izgorjela koža. Čak mu je i izgovaranje jedne riječi pričinjavalo bol. „Želim umrijeti” reče čovjek, klimnuvši u pravcu svoje žene u kutu.

Gospođa Kim ustane i priđe Nicole. „Moj suprug želi da potpišem dokument o eutanaziji” reče ona. „Ali ja nisam voljna to učiniti osim ako mi vi ne kažete da nema apsolutno nikakvih izgleda da on opet bude sretan.” Počela je plakati, ali se onda naglo smirila.

Nicole je oklijevala za trenutak. „Ne mogu vam to reći, gospođo Kim” reče Nicole sumornim glasom. Pogled joj je šetao između opečenog čovjeka i njegove žene. „Ono što vam mogu reći je da će on najvjerojatnije umrijeti u roku od sljedeća dvadeset četiri sata i da će neprekidno patiti do trenutka same smrti. Ako se pak dogodi medicinsko čudo i Kim preživi, bit će ozbiljno unakažen i unazađen do kraja života.”

„Želim sada umrijeti” ponovi gospodin Kim s naporom.

Nicole pošalje Tiasso po dokument o eutanaziji. Ti papiri su zahtijevali potpise nazočnog liječnika, supružnika i osobe koja je bila u pitanju ako je ona, po mišljenju liječnika, bila u stanju odgovarati za svoje postupke. Kada je Tiasso izašla, Nicole pokaže Ellie rukom da je pričeka u hodniku.

„Što ti radiš ovdje?” upita je Nicole tiho kada su se našle podalje od ušiju drugih ljudi. „Rekla sam ti da ostaneš kod kuće i odmaraš se. Imala si ozbiljan potres mozga.”

„U redu sam, majko” reče Ellie. „Osim toga, kada sam čula da je gospodin Kim gadno opečen, željela sam učiniti nešto da mu pomognem. On nam je bio tako divan prijatelj.”

„U užasnom je stanju” uzvrati Nicole, vrteći glavom. „Ne mogu vjerovati da je još živ.”

Ellie pruži ruku i dotakne majku po podlaktici. „On želi da mu smrt bude korisna” reče ona. „Gospođa Kim mi je pričala o tome... Već sam poslala po Amadoua, ali je potrebno da ti razgovaraš s dr. Tarneom.”

Nicole se netremice zagleda u kćer. „O čemu ti zaboga govoriš?”

„Zar se ne sjećaš Amadoua Diabe?... Eponininog prijatelja, nigerijskog ljekarnika čija je baka bila iz naroda Senoufo. On je jedan od onih koji je zaražen s RV-41 preko transfuzije krvi... U svakom slučaju, Eponina mi je rekla da mu se srce naglo pogoršava.”

Nicole je šutjela nekoliko sekundi. Nije mogla vjerovati svojim ušima. „Tražiš od mene” reče napokon, „da zahtijevam od doktora Turnera da obavi ručnu transplantaciju srca, i to upravo sada, usred ove krize?”

„Ako on pristane, to bi se moglo izvesti kasno noćas, zar ne? Srce gospodina Kima može se održati u dobrom stanju do tada.”

„Slušaj, Ellie” reče Nicole, „Mi čak ne znamo...”

„Već sam to provjerila” prekine je Ellie. „Jedna od ovih Tiasso ustanovila je da bi gospodin Kim bio prihvatljiv donator organa.”

Nicole opet zavrti glavom. „U redu, u redu” reče ona. „Razmislit ću o tome. U međuvremenu, želim da legneš i odmoriš se. Potres mozga nije bezazlena stvar.”

„Tražite od mene da učinim što?” s nevjericom u glasu upita dr. Robert Turner Nicole.

„Zapravo, doktore Turner“ reče Amadou svojim odsječnim britanskim naglaskom, „nije doktorica Wakefield ta koja doista traži to. Ja sam taj. Preklinjem vas da izvedete tu operaciju. I molim vas da je ne smatrate riskantnom. Sami ste mi rekli da neću živjeti duže od tri mjeseca. Svjestan sam da mi se može dogoditi da umrem na operacionom stolu. Ali ako preživim, prema statistikama koje ste mi pokazali, imam pedeset posto izgleda da poživim još osam godina. Mogu se čak i oženiti i imati dijete.”

Dr. Turner se okrene i pogleda prema zidnoj uri. „Zaboravite na trenutak, gospodine Diaba, da je prošla ponoć i da sam radio neprekidno devet sati na žrtvama požara. Razmotrite malo što tražite od mene. Nisam izvodio transplantaciju srca posljednjih pet godina. I nikada nisam izveo nijednu bez pomoći najboljeg kardiološkog osoblja i opreme na Zemlji. Sav kirurški posao, na primjer, uvijek su izvodili roboti.”

„Sve ja to razumijem, doktore Turnere. Ali to nije bitno. Bez te operacije sigurno ću umrijeti. U bliskoj budućnosti gotovo sigurno neće biti novog donatora. Osim toga, Ellie mi je rekla da ste nedavno preispitivali sve postupke transplantacije srca, kao dio vašeg rada u pripremanju proračunskog zahtjeva za novu opremu...”

Dr. Turner pocrveni i ispitivački pogleda Ellie. „Majka mi je ispričala o svim vašim pripremama, doktore Turner. Nadam se da niste ljuti što sam ponešto od toga rekla Amadou.”

„Bit će mi zadovoljstvo pomoći vam koliko je to u mojoj moći” doda Nicole. „Iako osobno nikada nisam obavila nijedan kirurški zahvat, završila sam praksu na kardiološkom institutu.”

Dr. Turner se počne obazirati po sobi, gledajući najprije Ellie, a potom Amadoua i Nicole. „Onda smo to sredili, pretpostavljam. Ne vidim da ste mi ostavili mnogo izbora.”

„Napravit ćete to?” uzvikne Ellie s mladenčkim uzbuđenjem.

„Pokušat ću” odgovori doktor. Prišao je Amadou Diabi i raširio mu obje ruke. „Vi znate, zar ne, da su izgledi da se opet probudite vrlo mali?”

„Da, doktore Turner. Ali i vrlo mali izgledi veće su od nikakvih... Hvala vam.”

Dr. Turner se okrene prema Nicole. „Naći ćemo se u mome uredu zbog dogovora o postupku za petnaest minuta. I, usput, doktorice des Jardins, biste li bili ljubazni i kod neke Tiasso nam naručite kavu.”

Pripremanje za transplantaciju prizvalo je sjećanja koja je dr. Robert Turner pokopao u dubinama svoje svijesti. Jednom, pa i dvaput je čak zamislio kako se vratio u Medicinski centar u Dallasu. Uglavnom se sjećao kako je sretan bio tih davnih dana na jednom drugom svijetu. Volio je svoj posao; volio je svoju obitelj. Život mu je bio gotovo savršen.

Doktori Turner i Wakefield brižljivo su evidentirali točan niz postupaka koje je trebalo slijediti prije operacije. Kasnije, za vrijeme same operacije, prestali su provjeravati jedno drugoga kada bi svaka od faza bila gotova. Nijedan neočekivan događaj nije se dogodio u bilo kojem trenutku tijekom operacije. Kada je dr. Turner uklonio Amadouovo staro srce, okrenuo ga je kako bi Nicole i Ellie (ona je željela ostati u slučaju da iskrsne nešto u čemu bi mogla biti od koristi) mogle vidjeti teško atrofirane mišiće. Čovjekovo srce bilo je prava katastrofa. Amadou bi vjerojatno umro za manje od mjesec dana.

Umjetno srce, jedna automatska crpka održavala je cirkulaciju pacijentove krvi dok novo srce nije spojeno na sve glavne arterije i vene. Ovo je bila najteža i najopasnija faza operacije. Prema spoznajama dr. Turnera, ovaj dio operacije nikada nije izveden ljudskom rukom.

Kirurške vještine dr. Turnera dovedene su do savršenstva tijekom ove tri godine u Novom Edenu. Čak je i samoga sebe iznenadio lakoćom kojom je povezao novo srce na Amadouove krvne žile.

Pred kraj operacije, kada su sve opasne faze prošle, Nicole se ponudila da obavi nekoliko preostalih poslova. Ali dr. Turner je odmahnuo glavom. Unatoč činjenici da je u već svitala zora, želio je sâm dovrši operaciju.

Je li zamor bio razlog što su oči dr. Turnera izvodile trikove s njim tijekom posljednjih minuta operacije? Ili je to bila navala adrenalina koja je pratila nadu da će operacija biti uspješna? Što god da je bilo posrijedi, u završnom dijelu operacije Robertu Turneru se povremeno činilo kao da vidi značajne promjene na licu Amadoua Diabe. Lice njegovog pacijenta u nekoliko navrata se promijenilo na njegove oči: crte Amadoua postajale su crte Carla Tysona, mladog crnca koga je dr. Turner ubio u Dallasu. Jednom, nakon što je završio jedan šav, dr. Turner je pogledao Amadoua i bio prestrašen iscerenim licem Carla Tysona. Doktor žmirne i pogleda opet, ali sada je na operacionom stolu opet ležao Amadou.

Kako se ova pojava ponovila nekoliko puta, dr. Turner upita Nicole je li ona opazila nešto neobično u vezi s Amadouovim licem. „Ništa osim osmijeha” odgovorila je. „Nikada nisam vidjela da se itko osmjehuje pod anestezijom kao on.”

Kada je operacija završila i Tiasso izvijestile da su sve pacijentove vitalne funkcije uredne, dr. Turner, Nicole i Ellie su se unatoč potpunoj iznemoglosti osjećali pobjednički. Doktor je pozvao dvije žene da mu se pridruže u njegovome uredu na još jednoj slavljeničkoj šalici kave. U tom trenutku još nije bio svjestan što će uskoro predložiti Ellie.

Ellie je bila zaprepaštena. Samo je zurila u doktora. On skrene pogled prema Nicole, a zatim se opet zagleda u Ellie. „Znam da je ovo kao grom iz vedra neba” reče dr. Turner. „Ali u mojoj svijesti nema nikakve sumnje. Dovoljno sam čekao. Volim te. Želim se oženiti s tobom. Što prije to bolje.”

Čitave minute u sobi je vladao potpuni tajac. Tijekom te šutnje, doktor je odšetao do vrata ureda i zaključao ih. Čak je iskopčao i telefon. Ellie zausti da će reći nešto. „Ne” reče on uzbuđeno, „nemoj ništa još reći. Ima još nešto što prvo moram učiniti.”

Sjeo je na stolicu i duboko uzdahnuo. „Nešto što sam trebao učiniti odavno” reče smireno. „Osim toga, obje zaslužujete da saznate cijelu istinu o meni.”

Oči dr. Turnera se zasuze još prije nego što je počeo priču. Kad je progovorio, glas mu uzdrhta, ali se ubrzo sabrao i nastavio mirnijim tonom.

„Imao sam trideset tri godine i bio bezgranično sretan. Već sam slovio za jednog od vodećih kardioloških stručnjaka u Americi i imao sam divnu, voljenu ženu i dvije kćeri, stare dvije i tri godine. Živjeli smo u vili s bazenom unutar jednog malog naselja četrdesetak kilometara sjeverno od Dallasa, u Teksasu.

Jedne noći kada sam se vraćao kući iz bolnice – bilo je vrlo kasno, jer sam se zadržao nadzirući jednu neobično delikatnu operaciju na otvorenom srcu – ljudi iz osiguranja zaustavili su me na ulaznim dverima u naselje. Djelovali su uzbuđeno, kao da nisu znali što činiti sa mnom, ali poslije telefonskog razgovora i nekoliko čudnih pogleda upućenih meni, mahnuli su mi da mogu proći.

Dva policijska vozila i jedno ambulantno bila su parkirana ispred moje kuće. Tri televizijska kombija stajala su u slijepoj ulici odmah iza mog doma. Kada sam već skrenuo auto na svoju stazu, jedan policajac me zaustavi. Uz bljeskalice koje su sijevale svuda uokolo i reflektore televizijskih kamera koji su me zasljepljivali, onaj policajac me uvede u moju kuću.

Supruga mi je ležala ispod deke na malom krevetu u glavnom predvorju, pokraj stuba koje su vodile na kat. Vrat joj je bio prerezan. Čuo sam kako neki ljudi razgovaraju gore i potrčao sam uz stube da vidim kćeri. Djevojčice su ležale tamo gdje su bile ubijene – Christie na podu u kupaonici, a Amanda u krevetu. Ta zvijer je i njima prerezala grla.”

Duboki, neutješni jecaji potresoše dr. Turnera. „Nikada neću zaboraviti taj užasan prizor. Amanda je po svemu sudeći ubijena u snu, jer na njoj nije bilo nikakvih drugih ozljeda osim prerezanog... Kakva vrsta ljudskog bića je mogla ubiti tako nevina stvorenja?”

Suze su tekle niz lice dr. Turnera. Grudi su mu se nekontrolirano tresle. Nekoliko sekundi nije mogao govoriti. Ellie tiho priđe njegovoj stolici i sjedne na pod držeći ga za ruku.

„Sljedećih pet mjeseci bio sam potpuno izvan sebe. Nisam mogao raditi, nisam mogao jesti. Ljudi su pokušavali pomoći – prijatelji, psihijatri, kolege liječnici – ali ja nisam mogao funkcionirati. Jednostavno, nisam mogao prihvatiti činjenicu da su mi žena i djeca ubijeni.

Policija je pronašla osumnjičenog za manje od tjedan dana. Ime mu je bilo Cari Tyson. Bio je to mladi crnac, star dvadeset tri godine, koji je isporučivao kućama namirnice iz obližnje prodavaonice. Moja žena je uvijek koristila televiziju za kupovine. Cari Tyson je dolazio u našu kuću više puta – sjećam se da sam ga čak i ja vidio jednom ili dvaput – i sigurno je dobro poznavao kuću i okućnicu.

Premda nisam funkcionirao, bio sam svjestan svega što se događa u istrazi o ubojstvu Linde i djece. U početku, sve je izgledalo jednostavno. Svježi otisci prstiju Caria Tyson otkriveni su posvuda po kući. Znalo se da je tog poslijepodneva isporučivao robu po susjedstvu. Najveći dio Lindinog nakita je nedostajao, tako da je pljačka bila očigledan motiv. Vjerovao sam da će osumnjičeni biti osuđen i pogubljen po kratkom postupku.

Ubrzo se, međutim, slučaj počeo komplicirati. Nijedan komad nakita nikada nije otkriven. Ljudi iz osiguranja zabilježili su ulazak i izlazak Caria Tysona u glavnom dnevniku zajednice, ali ispadalo je da se on zadržao u Greenbriaru dvadeset dvije minute – malo vremena da se isporuči sva naručena roba, izvede pljačka i počine tri ubojstva. Štoviše, nakon što je jedan poznati odvjetnik preuzeo obranu Tysona i pomogao mu da pripremi iskaz pod zakletvom, Tyson je izjavio da ga je Linda tog poslijepodneva zamolila da joj premjesti dio namještaja. Bilo je to savršeno objašnjenje za postojanje njegovih otisaka po čitavoj kući...”

Dr. Turner zastane, prisjećajući se, dok mu se bol ocrtavao na licu. Ellie mu blago stisne ruku i on produži.

„Do vremena suđenja tužitelj je pripremio verziju po kojoj je Tyson kritičnog poslijepodneva dopremio robu u kuću; tu je, poslije razgovora s Lindom, zaključio da ću se zadržati na kirurškom odjelu do kasno u noć. Kako je moja žena bila ugodna i bezazlena osoba, doista nije isključeno da je u čavrljanju s mladićem spomenula da ću se vratiti kasno... U svakom slučaju, prema tužiteljevim riječima, Tyson se vratio nakon što je završio svoju smjenu u prodavaonici. Preskočio je kameni zid koji je okruživao kompleks našeg naselja i prešao preko igrališta za golf. Zatim je ušao u kuću s namjerom da opljačka Lindin nakit, očekujući da će svi ukućani biti u dubokom snu. Očito je da mu se Linda našla na putu i on je u panici prvo ubio Lindu, a onda i djecu, kako bi uklonio svjedoke.

Unatoč činjenici da nitko nije vidio Tysona kako se vraća u naše susjedstvo, smatrao sam da je tužiteljevo objašnjenje događaja potpuno uvjerljivo i da će taj čovjek biti osuđen bez ikakvih poteškoća. Uostalom, on nije imao nikakav alibi za razdoblje u kojem je zločin počinjen. Blato koje je otkriveno na Tysonovim cipelama točno se poklapalo s blatom u potoku koji je morao prijeći da bi došao do stražnjeg dijela naše kuće. On se, poslije ubojstva, dva dana nije pojavljivao na poslu. Štoviše, kada je uhićen, kod sebe je imao veliki iznos novca za koji je tvrdio da ga je ‘zaradio na pokeru!

Tijekom dijela sudskog procesa koji je pripadao obrani pojavile su se u meni ozbiljne sumnje u ispravnost američkog pravosudnog sustava. Odvjetnik je čitav slučaj pretvorio u rasno pitanje, predstavljajući Carla Tysona kao siromašnog, nesretnog crnca koji je optužen na temelju posrednih nalaza. Njegov branitelj se zdušno zalagao za verziju po kojoj je Tyson toga dana samo isporučio namirnice u moju kuću. Netko je drugi, rekao je odvjetnik, neki nepoznati manijak, preskočio ogradu našeg naselja Greebriar, ukrao nakit, a zatim ubio Lindu i djecu.

Tijekom posljednja dva dana procesa uvjerio sam se, više na temelju promatranja ponašanja članova porote nego po drugim stvarima, da će Tyson biti oslobođen. Jednostavno sam poludio od nezadovoljstva. U mojoj svijesti nije bilo nikakve sumnje da je taj mladi čovjek počinio zločin. Pomisao da bi mogao biti oslobođen bila mi je nepodnošljiva.

Svakog dana suđenja – koje je trajalo oko šest tjedana – pojavljivao sam se u sudnici s mojom malom liječničkom torbom. U početku su stražari iz osiguranja pretresali torbu svaki put kada bih ulazio, ali poslije nekog vremena, a osobito nakon što je većina njih počela suosjećati s mojom nevoljom, jednostavno su me propuštali bez provjere.

Tjedan dana prije završetka suđenja odletio sam u Kaliforniju, s obrazloženjem da sudjelujem na jednom skupu liječnika, ali, u stvari, zato da ‘na crno’ kupim pušku koji bi mi stala u liječničku torbu. Kao što sam i očekivao, na dan kada je trebalo donijeti presuda, sudski stražari nisu tražili da je otvorim.

Nakon što je proglašena oslobađajuća presuda, u sudnici se podigla velika galama. Svi crnci na galeriji vikali su od oduševljenja. Cari Tyson i njegov branitelj, jedan Židov po imenu Irwing Bernstein, su se zagrlili. Bio sam spreman u tom trenutku. Otvorio sam torbu, brzo sklopio pušku, preskočio ogradu i ubio ih obojicu, svakoga jednim metkom.”

Dr. Turner duboko udahne i zastane. „Nikada ranije nisam priznao, čak ni sebi, da je ono što sam napravio bilo pogrešno. Međutim, tijekom operacije vašeg prijatelja, gospodina Diaba, jasno sam shvatio koliko mi je emocionalna poremećenost trovala dušu svih ovih godina... Moj nasilnički čin osvete nije mi vratio ženu i djecu. Niti me je učinio sretnim, ako izuzmem ono bolesno životinjsko zadovoljstvo koje sam osjetio u trenutku kada sam bio siguran da će Tyson i njegov branitelj umrijeti.”

Pokajničke suze pojaviše se u očima dr. Turnera. Okrenuo se prema Ellie. „Iako te možda ne zavređujem, ja te ipak volim, Ellie Wakefield, i svim srcem želim da se udaš za mene. Nadam se da mi možeš oprostiti ono što sam nekad učinio.”

Ellie pogleda dr. Turnera i opet mu stisne ruku. „Znam vrlo malo o ljubavi” reče ona polako, „jer nemam nikakva iskustva u tome. Ali znam da je ono što osjećam kada razmišljam o vama divno. Divim vam se, poštujem vas, možda vas čak i volim. Htjela bih porazgovarati sa svojim roditeljima o tome, naravno... ali da, doktore Roberte Turnere, ako oni nemaju ništa protiv, bila bih vrlo sretna da se udam za vas.”

8.

Nicole se zagledala u svoje lice u zrcalu. Prošla je prstima preko bora ispod očiju i poravnala sijede pramenove svoje kose. Gotovo pa si starica, reče ona sebi. Zatim se nasmiješila. „Starim, starim, ubrzo ću u staro željezo” reče ona glasno sebi.

Nasmije se i okrene da bi mogla vidjeti kako izgleda sa stražnje strane. Svijetlozelena haljina koju je namjeravala nositi na Ellienom vjenčanju tijesno joj je prilegla uz tijelo koje je još bilo vitko i atletsko i poslije svih ovih godina. Nije loše, pomisli Nicole s odobravanjem. Važno je da se Ellie ne osjeća neugodno.

Na kraju stola pokraj njezinoga kreveta nalazile su dvije fotografije Genevieve i njezinog supruga Francuza koje joj je dao Kenji Watanabe. Vrativši se u spavaću sobu, Nicole uzme fotografije i počne ih promatrati. Nisam mogla biti na tvom vjenčanju, Genevieve, prođe joj iznenada kroz glavu uz osjećaj duboke tuge. Nikada nisam upoznala tvog muža.

Nadvladavši svoje osjećaje, Nicole brzim koracima prijeđe na drugu stranu spavaće sobe. Zurila je gotovo minutu u fotografiju Simone i Michaela O’Toolea, snimljenu na dan njihovog vjenčanja u Čvorištu. A napusti la sam te samo tjedan dana poslije tvog vjenčanja... Bila si tako mlada, Simona, reče u sebi Nicole, Ali na mnogo načina bila si daleko zrelija od Ellie...

Nije željela dovršiti ovu misao. Sjećanje na Simonu i Genevieve donosilo joj je previše bola. Bilo je potrebnije usredotočiti se na sadašnjost. Nicole hotimice poseže rukom i dohvati sliku Ellie koja je visjela na zidu pokraj fotografija njezine braće i sestara. Ti si, dakle, treća moja kćer koju udajem, pomisli Nicole. Zvuči nevjerojatno. Život se ponekad prebrzo zbiva.

Niz slika Ellie bljesne kroz Nicoleinu svijest. Opet je vidjela to stidljivo djetešce pokraj sebe u bijeloj sobi Rame II, Ellieno zaprepašteno lišće dok su se u šatlu primicali Čvorištu, crte njezinog pubertetskog lica u trenutku buđenja iz dugog sna i konačno Ellienu zrelu odlučnost i hrabrost da govori građanima Novog Edena u obranu programa dr. Turnera. Bilo je to dojmljivo emocionalno putovanje kroz prošlost.

Nicole vrati Ellienu sliku na mjesto i počne se skidati. Upravo je stavljala haljinu u ormar, kad začuje čudan zvuk, kao da je netko plakao, ali na samoj granici čujnosti. Što je to bilo? upita se ona. Nekoliko sekundi je nepomično sjedila, ali nije čula nikakav drugi šum. Kada je, međutim, ustala, odjednom je obuzme čudan osjećaj da su i Genevieve i Simona u sobi s njom. Nicole se brzo okrene, ali nigdje nije bilo nikoga.

Što se događa sa mnom? upita se ona. Jesam li preumorna od rada? Zar me je ova kombinacija Martinezovog slučaja i vjenčanja gurnula preko ruba? Ili je to samo još jedna u nizu mojih psihičkih epizoda?

Nicole se pokuša smiriti, dišući sporo i duboko. Nije, međutim, mogla odagnati osjećaj da se Genevieve i Simona stvarno nalaze u sobi s njom. Njihova nazočnost pokraj nje bila je tako opipljiva, da se morala suzdržavati da im se ne obrati.

Razgovijetno je pamtila razgovor koji je vodila sa Simonom prije njezine udaje za Michaela O’Toolea. Možda su zbog toga ovdje, pomisli Nicole. Došle su me podsjetiti da sam, prezauzeta, zaboravila razgovarati s Ellie prije vjenčanja. Nicole se nervozno nasmije, ali trnci u lijevoj ruci nisu prestajali.

Oprostite mi, drage moje, obrati se Nicole Ellienim fotografijama i duhovima Genevieve i Simone u sobi. Obećavam vam da ću sutra...

Ovog puta vrisak bijaše sasvim razgovijetan. Nicole se sledi, a adrenalin pojuri kroz njezin krvotok. U sljedećoj sekundi već je trčala kroz kuću prema radnoj sobi gdje je Richard radio.

„Richarde” reče ona još prije nego što je stigla do vrata radne sobe, „jesi li čuo...”

Nicole naglo zašuti usred rečenice. Radna soba bila je pravi kaos. Richard je ispružen ležao na podu, okružen s dva monitora i hrpom elektronske opreme. U jednoj ruci držao je malog robota, princa Hala, a u drugoj ono dragocjeno prijenosno računalo. Tri biota – dvije Garcie i djelomično rastavljen Einstein – naginjali su se nad njim.

„Draga” reče Richard mirno. „Što radiš ovdje. Mislio sam da si već zaspala.”

„Richarde, sigurna sam da sam čula krik onih letećih stvorenja s Rame. Prije samo jedne minute. Bio je blizu” Nicole je oklijevala, razmišljajući treba li mu reći i nešto o posjeti Genevieve i Simone.

Richard se namršti. „Ništa nisam čuo” odgovori on. „Je li netko od vas čuo nešto?” upitao je biote. Svi oni zavrtješe glavama, uključujući i Einsteina, čije su grudi bile širom rastvorene i s četiri kabla priključene na monitore na podu.

„Znam da sam nešto čula” bila je ustrajna Nicole. Zašutjela je na trenutak. Je li ovo još jedan znak konačnog sloma? – pitala se. Prešla je zatim pogledom po kaosu pred sobom. „Usput, dragi, što to radiš?”

„Ovo?” reče Richard uz neodređeno odmahivanje ruke. „Oh, ništa posebno. Još jedan od mojih malih projekata.“

„Richarde Wakefield” reče ona vrlo hitro, „ne govoriš mi istinu. Ova zbrka na podu ne može biti ‘ništa naročito’ – znam te dobro ptico. A sada mi reci što je tako tajnovito...”

Richard je promijenio sliku na ekranima sva tri aktivna monitora, a onda je energično zavrtio glavom. „Ne sviđa mi se ovo” promumlja on. „Nimalo.” Podigao je pogled prema Nicole. „Jesi li kojim slučajem pregledavala moje nedavne zapise, uskladištene u središnjem superračunalu? Makar nehotice?”

„Ne, naravno da ne. Ne znam čak ni tvoju ulaznu lozinku... Ali nisam te to pitala...”

„Netko jest...” Richard uključi rutinu dijagnostičkog osiguranja i baci pogled na jedan od monitora. „Najmanje pet puta u posljednja tri tjedna... Sigurna si da nisi ti?“

„Da, Richarde, sigurna sam” odvrati Nicole povišenim glasom. „Ali ti i dalje nastojiš promijeniti predmet razgovora... Želim da mi objasniš o čemu se ovdje radi.”

Richard položi princa Hala na pod ispred sebe i pogleda u Nicole. „Nisam još spreman za objašnjenje, draga” reče on poslije nekoliko trenutaka oklijevanja. „Molim te, daj mi nekoliko dana.”

Nicole bijaše zbunjena. Poslije nekog vremena, međutim, njezino lice se ozari. „U redu, dragi, ako je riječ o vjenčanom daru za Ellie, onda ču rado pričekati...”

Richard se vratio svom radu. Nicole klonu na jedinu stolicu u sobi koja nije bila zatrpana. Promatrajući supruga, shvatila je koliko je umorna. Uvjerila je sebe da je zbog umora umislila onaj krik.

„Dragi” opet se javi Nicole tihim glasom minutu ili dvije kasnije.

„Da”, odgovori on, gledajući je s poda.

„Pitaš li se ikad što se stvarno događa ovdje u Novom Edenu? Hoću reći, zašto su nas graditelji Rame ostavili potpuno same? Većina ljudi ovdje živi svoj život, jedva svjesna činjenice da putujemo u međuzvjezdanom svemirskom brodu koji su sagradili izvanzemaljci. Kako je to moguće? Zašto se Orao ili neka jednako čudesna manifestacija te superiorne tehnologije ponekad iznenada ne pojavi? Onda bi možda naši mali problemi...”

Nicole zašuti kada se Richard odjednom nasmije. „Što je?” reče ona.

„To me podsjeća na razgovor koji sam jednom vodio s Michaelom O’Tooleom. Bio je nezadovoljan što nisam slijepo htio prihvatiti očevidna svjedočenja apostola. Tada mi je rekao da je Bog trebao znati da smo mi vrsta nevjernih Toma i da je trebao organizirati učestale povratke uskrsnulog Krista.”

„Ali to je bila potpuno različita situacija” pobuni se Nicole.

„Zar?” uzvrati Richard. „Ono što su rani kršćani izvijestili o Isusu nije bilo ništa teže prihvatljivo od našeg opisa Čvorišta i dugog, vremenski rastegnutog putovanja relativističkim brzinama... Ostalim naseljenicima mnogo je lakše vjerovati da je ovaj svemirski brod sagradila MSA zbog nekog svog eksperimenta. Malo je onih koji dovoljno dobro poznaju znanost da bi znali da je Rama izvan naših tehnoloških mogućnosti.”

Nicole je šutjela nekoliko trenutaka. „Postoji li išta što bismo mogli učiniti da ih uvjerimo...”

Prekinulo ju je trostruko zujanje koje je označavalo da je telefonski poziv hitan. Nicole se, spotičući se, domogne telefona i podigne slušalicu. Na monitoru se pojavi zabrinuto lice Maxa Pucketta.

„Imamo opasnu situaciju ovdje u zatvorskom dvorištu“ reče on. „Bijesna gomila, sedamdeset do osamdeset ljudi, uglavnom iz Hakonea. Žele Martineza. Već su sredili dva Garcia-biota i napali još tri. Sudac Miškin pokušava ih urazumiti, ali to je vrlo gadna rulja. Izgleda da je Mariko Kobayashi izvršila samoubojstvo prije dva sata. Ovdje je čitava njezina obitelj, uključujući i njezinog oca...”

Za manje od minute Nicole se opet odjenula. Richard je uzalud nastojao je odgovoriti od odlaska. „Bila je to moja odluka” reče ona dok je uzjahivala bicikl. „Moje je da se pozabavim i posljedicama.”

Spustila se niz ulicu do glavne biciklističke staze, a onda je počela okretati pedale kao mahnita. Pri punoj brzini mogla je stići do upravnog centra za četiri-pet minuta, dakle, za manje od pola vremena koliko bi joj trebalo vlakom u ovo doba noći. Kenji je pogriješio, pomisli Nicole. Trebali smo jutros održati konferenciju za novinare. Imala bih priliku objasniti svoju odluku.

Gotovo stotinu ljudi okupilo se na glavnom trgu Središnjeg grada. Motali su se ispred ulaza u zatvor Novog Edena u kojem je Pedro Martinez bio zatvoren još od prvog dana nakon optužbe za silovanje Mariko Kobayashi. Sudac Miškin je stajao na vrhu stubišta ispred zatvorskog kompleksa. Obraćao se razljućenoj gomili preko megafona. Dvadeset biota, uglavnom Garcia s po dva Lincolna i Tiassoa u grupi, napravilo je zid ispred suca Miškina i sprečavalo rulju da se popne stubama i dosegne suca.

„Slušajte, ljudi” govorio je sjedokosi Rus, „ako je Pedro Martinez doista kriv, onda će biti i osuđen. Ali naš ustav mu jamči pošten proces...”

„Umukni, stari” poviče netko iz gomile. „Želimo Martineza” reče jedan drugi glas.

S lijeve strane, ispred kazališta, šest mladih Istočnjaka dovršavalo je improvizirana vješala. Gomila je počela klicati kada je jedan od njih privezao debelo uže s omčom prebačenom preko poprečne grede. Jedan golem Japanac, u svojim ranim dvadesetim, progurao se u prve redove mase. „Skloni nam se s puta, stari” rekao je. „I odvedi te mehaničke glupane sa sobom. Mi nismo u svađi s tobom. Ovdje smo da provedemo pravdu za obitelj Kobayashi.“

„Sjetite se Mariko” poviče jedna mlada žena. Začuo se zvuk lomljave kada je jedan riđokosi mladić udario jednu od Garcia po licu svojom palicom za bejzbol. Garda, uništenih očiju i lica izobličenog do neprepoznatljivosti, nije uzvratila niti je napustila svoje mjesto u kordonu.

„Bioti neće odgovarati na vaše nasilje” poviče sudac Miškin u megafon. „Oni su programirani da budu miroljubivi. Njihovo uništavanje ne služi ničemu. To je besmisleno, suludo nasilje.”

U tom trenutku, dva čovjeka dotrčaše na trg iz pravca Hakonea i istoga trena privuku pažnju gomile. Nepunu minutu kasnije razularena rulja počne klicati na pojavu dva ogromna trupca; svaki trupac nosilo je po desetak mladih muškaraca. „Sada ćemo ukloniti biote koji štite ubojicu Martineza” reče mladi japanski predvodnik. „Ovo ti je posljednja prilika, stari. Skloni se ili ćeš i ti nastradati.” Mnogi iz gomile pritrčaše i zauzeše mjesta oko trupaca koje su namjeravali upotrijebiti kao staromodne ovnove za probijanje zidova. U tom trenutku Nicole Wakefield stiže na trg na svom biciklu.

Brzo je sišla s bicikla, probila se kroz masu i popela uz stube da bi stala pokraj suca Miškina. „Hiro Kobayashi” poviče ona u megafon prije nego što ju je gomila uopće prepoznala. „Došla sam ovamo objasniti vam zašto neće biti suđenja s porotom za Pedra Martineza. Hoćete li prići bliže kako bih vas mogla vidjeti?”

Stariji Kobayashi, koji je stajao na rubu trga, priđe sporim koracima i stane ispred Nicole.

„Kobayashi-san” obrati mu se Nicole na japanskom. „Strašno mi je žao zbog smrti vaše kćeri...”

„Licemjerko” poviče netko na engleskom i gomila se uskomeša.

„Kao roditelj” nastavi Nicole, „mogu zamisliti koliko je užasno doživjeti smrt djeteta...

„A sada” reče ona, prebacivši se na engleski i obraćajući se gomili, „dopustite mi da objasnim svima vama svoju današnju odluku. U ustavu našeg Novog Edena stoji da svaki građanin mora imati pravo na ‘potpuno pravedan sudski postupak’. U svim drugim slučajevima otkako je ova naseobina osnovana optužnice su vodile do suđenja s porotom. U slučaju gospodina Martineza, međutim, zbog izazvanog publiciteta, uvjerena sam da se ne bi mogla pronaći porota koja bi obavila svoju dužnost nepristrano.”

Kor zvižduka i protesta nakratko je prekinuo Nicole. „Naš ustav ne govori” nastavi ona, „što treba učiniti da bi se osigurao ‘pravedan sudski postupak’ ako se izuzme građanska porota. Ipak, naši suci su izabrani da provode zakon i obrazovani su da rješavaju slučajeve na temelju podnijetih dokaza. Zbog toga sam prenijela optužnicu protiv Martineza u nadležnost Specijalnog suda Novog

Edena. Na tom mjestu svi dokazi – od kojih neki nikada nisu izneseni u javnost – bit će pažljivo izvagani.”

„Ali svi mi znamo da je Martinez kriv” uzvikne izbezumljeni gospodin Kobayashi. „On je čak i sam priznao da je imao seks s mojom kćerkom. Znamo, također, da je silovao jednu djevojku u Nikaragui, na Zemlji... Zašto ga štitite? Što je s pravdom za moju obitelj?”

„Zato što zakon...” započne Nicole, ali je gomila nadglasa.

„Hoćemo Martineza. Hoćemo Martineza.” Povici su bujali i ljudi s trga opet pograbiše velike trupce koji su poslije pojave Nicole bili privremeno odloženi na pločnik. Dok se pobješnjela rulja nekontrolirano upinjala da uzdigne „ovnove za probijanje zidova” jedan od trupaca slučajno je udario u spomenik koji je označavao položaj Rame u svemiru. Kugla se rasprsne, a dijelovi koji su označavali obližnje zvijezde padnu na pločnik. Malo žmirkavo svjetlo koje je predstavljalo samog Ramu rasprsne se u komadiće.

„Građani Novog Edena” poviče Nicole u megafon, „poslušajte me. Ima nešto u vezi s ovim slučajem što nitko od vas ne zna. Kad biste me samo poslušali...”

„Ubijte crnu kučku!“, poviče onaj riđokosi mladić koji je udario Garciu-biota bejzbol palicom.

Nicole pogleda momka, a oči su joj sijevale od bijesa. „Što si rekao?” zagrmi ona.

Povici iznenada zamukoše. Mladić je odjednom ostao usamljen. Nervozno se osvrtao oko sebe i cerio se. „Ubijte crnu kučku” ponovio je.

Nicole se u tren oka nađe u podnožju stubišta. Gomila se razmicala dok je ona trčala prema riđokosom mladiću. „Kaži to još jednom” reče ona, raširenih nosnica kada se našla samo metar od svog suparnika.

„Ubijte...” zausti on.

Žestoko ga je udarila po obrazu otvorenom rukom. Pljuska je odjeknuo po utihnulom trgu. Nicole se naglo okrene i uputi se prema stubama, ali je tada ruke ščepaše sa svih strana. Onaj zgranuti dječak stisne šake...

U tom trenutku dva reska pucnja uzdrmaše trg. Dok su svi pokušavali shvatiti što se događa, još dva pucnja prasnuše u nebo iznad glava gomile. „To sam samo ja i moja kremenjača” reče Max Puckett u megafon. „A sada narode bud’te dobri i pustite gospođu sutkinju da prođe... tako, to je već bolje... a onda kući, da se lijepo raziđemo.”

Nicole se oslobodi ruku koje su je držale, no gomila se nije razilazila. Max podiže pušku, nanišani debeli čvor užeta iznad omče na sklepanim vješalima i opet opali. Uže se rasprsne u komadiće, a djelići popadaše po gomili.

„Slušaj, narode” reče Max. „Ja sam mnogo razdražljiviji od ova dva suca. I već znam da ću provesti neko vrijeme u ovom zatvoru zbog kršenja zakona o upotrebi oružja. Isto tako znam da vraški ne bih volio upucati nekoga od vas...”

Max uperi pušku u masu. Svi nagonski ustuknuše. Max opali na prazno iznad njihovih glava i od srca se nasmije kad se ljudi počeše razilaziti s trga.

Nicole nije mogla zaspati. Ona scena joj se neprekidno vrtjela u svijesti. Stalno je vidjela sebe kako ulazi u gomilu i udara onog riđokosog mladića. Što me ne čini ništa boljom od njega, pomisli ona.

„Još si budna, zar ne?” reče Richard.

„Mmmmmm.”

„Jesi li dobro?”

Šutjela je neko vrijeme. „Ne, Richarde...” odgovori Nicole. „Nisam... Doista sam ljuta na sebe zbog udaranja onog mladića.”

„Hej, pusti to” reče on. „Prestani mučiti samu sebe... On to zaslužuje... Uvrijedio te je na najgori način... Takvi ljudi ne razumiju ništa drugo osim nasilja.”

Richard pruži ruku i počne trljati Nicoleina leđa. „Do vraga” reče on, „nikada te nisam vidio tako napetu... sva si u čvorovima od glave do pete.”

„Zabrinuta sam” reče Nicole. Imam užasan osjećaj da će se cijelo tkanje našeg života u Novom Edenu ubrzo raspasti... I da je sve što sam učinila ili radim potpuno beskorisno.”

„Učinila si najbolje što si uopće mogla, draga... Moram priznati da sam iznenađen time koliko si uporno pokušavala.” Richard joj je nastavljao nježno masirati leđa. „Ali ne smiješ zaboraviti da ovdje imaš posla s ljudskim bićima... Možeš ih prebaciti na jedan drugi svijet i ponuditi im raj, ali oni ostaju okovani svojim strahovima, nesigurnostima i kulturnim predrasudama. Novi svijet može biti doista nov samo ako svi ljudi počnu s potpuno praznom sviješću, kao nova računala bez ikakvog softvera i bez ikakvog operativnog sustava, kao netaknuti potencijal.”

Nicole se nekako osmjehne. „Nisi baš optimist, dragi.“

„A zašto bih bio? Ništa od onoga što sam vidio ovdje u Novom Edenu ili na Zemlji ne navodi me na pomisao da je čovječanstvo sposobno postići sklad sa samim sobom, a još manje s drugim živim bićima. Povremeno se pojavljuju pojedinci, ili čak skupine, koje su u stanju nadrasti osnovne genetske značajke vrste, kao i one koje su uvjetovane životnom sredinom... Ali takvi ljudi su čuda, a nikako pravilo.”

„Ne slažem se s tobom” reče Nicole tiho. „Tvoje gledište je previše tmurno. Ja vjerujem da većina ljudi očajnički želi postići taj sklad. Mi jednostavno ne znamo kako to učiniti. Zbog toga nam je potrebno više obrazovanja. I više dobrih primjera.”

„Čak i taj riđokosi mladić? Vjeruješ li da bi se on obrazovanjem mogao izliječiti od svoje netrpeljivosti?“

„Moram tako misliti, dragi” reče Nicole. „Inače... Plašim se da bih jednostavno odustala.”

Richard proizvede nekakav zvuk između kašlja i smijeha.

„Što je sad?” upita Nicole.

„Samo sam se pitao” reče, „je li Sizif ikada sebe zavaravao tako što je vjerovao da se kamen sljedeći put neće otkotrljati nizbrdo.”

Nicole se nasmiješi. „On je morao vjerovati da postoje neki izgledi da će kamen ostati na vrhu, inače ne bi toliko naporno radio... Barem ja tako mislim.”

9.

Silazeći iz vlaka u Hakoneu, Kenji Watanabe se sjeti jednog drugog sastanka s Toshiom Nakamurom, prije mnogo godina, na planetu udaljenom milijardama kilometara I tada mi je telefonirao, pomisli Kenji. Zahtijevao je da razgovaramo o Keiko.

Kenji se zaustavi ispred izloga jedne radnje i zategne kravatu. U iskrivljenom odrazu lako je mogao zamisliti sebe kao tinejdžera iz Kyota punog ideala koji ide na sastanak sa svojim rivalom. Ali to je bilo prije mnogo godina, reče Kenji sebi I ništa nije bilo na kocki osim naših ega. Sada je čitava sudbina našeg malog svijeta...

Njegova žena Nai bila je do zadnjeg trenutka protiv tog susreta. Tražila je od Kenjija da pozove Nicole i posavjetuje se s njom. Nicole je također bila protiv bilo kakvog sastanka guvernera i Toshija Nakamure. „On je nepošten, megaloman opčinjen moći” rekla je Nicole. „Ništa dobro ne može proizaći iz tog susreta. On samo želi otkriti tvoju slabost.”

Pa zašto si onda pošao?, jedan glas u Kenjijevoj glavi upita ga dok je promatrao ogromnu palaču koju je njegov drug iz djetinjstva sagradio za sebe. Nisam sasvim siguran, odgovori jedan drugi glas. Možda zbog časti. Ili samopoštovanja. Nečeg dubokog u mom naslijeđu.

Nakamurina palača i okolne kuće bile su drvene, u klasičnom kjotovskom stilu. Plavi pločasti krovovi, brižljivo njegovani vrtovi, stabla-čuvarkuće, besprijekorno čisti pločnici – čak i miris cvijeća podsjećali su Kenjija na njegov rodni grad na dalekom planetu.

Na vratima ga je dočekala jedna divna mlada djevojka u sandalama i kimonu, koja se poklonila i rekla: „Ohairi kudasai“, na vrlo službeni japanski način. Kenji ostavi cipele na stolici i obuje sandale. Djevojčine oči bile su spuštene prema podu dok ga je vodila kroz zapadnjačke prostorije palače u dio zvani tatami mat gdje je, kako se pričalo, Nakamura provodio najveći dio svog slobodnog vremena, zabavljajući se sa svojim konkubinama.

Poslije kraćeg hodanja djevojka se zaustavi i pomakne papirnatu pregradu ukrašenu slikama ždralova u letu. „Dozo“, reče ona, dajući mu znak rukom da uđe. Kenji stupi u prostoriju i sjedne prekriženih nogu na jedan od dva jastuka ispred sjajnog, crnog, lakiranog stola. On će zakasniti, pomisli Kenji. Sve je to dio strategije.

Jedna druga mlada djevojka, također lijepa i smjerna, odjevena u divni pastelni kimono, bešumno uđe u sobu noseći vodu i japanski čaj. U jednom kutu nalazio se drveni paravan s četiri ploče. I s udaljenosti od nekoliko metara Kenji je vidio da su izvanredno lijepo izrezbarene. On ustane s jastuka da ih pobliže pogleda.

Strana okrenuta prema njemu prikazivala je ljepotu Japana, s tim što je svaka ploča opisivala po jedno godišnje doba. Zimska slika predstavljala je skijaški centar u japanskim Alpama obavijen debelim snježnim pokrivačem; proljetna ploča prikazivala je trešnje u punom cvatu pokraj rijeke Kama u Kyotu. Ljeto je bilo predstavljeno kristalno bistrim danom sa snježnom kapom planine Fidži koja se nadnosila nad zeleni krajolik. Jesenja ploča pružala je obilje boja drveća u okružju grobnice obitelji Tokugawa i mauzoleja u Nikkou.

Kakva zadivljujuća ljepota, pomisli Kenji, iznenada osjetivši duboku nostalgiju. Pokušao je ponovno stvoriti svijet koji smo ostavili za sobom. Ali zašto? Zašto troši svoj prljavo zarađeni novac na ovako veličanstvenu umjetnost... Čudan je to, neuravnotežen čovjek.

Četiri ploče na stražnjoj strani paravana govorile su o jednom drugom Japanu. U žarkim bojama prikazana je bitka kod zamka u Osaki, u ranom sedamnaestom stoljeću, poslije koje je Ieyasu Tokugawa postao neprikosnoveni šogun Japana. Platno bijaše prekriveno ljudskim figurama – samurajima u bici, muškim i ženskim članovima dvora, raštrkanim po okolici zamka, a tu je bio i sam gospodar Tokugawa – veći od ostalih i s izgledom vrhunskog zadovoljstva zbog svoje pobjede. Kenji s iznenađenjem primijeti da je izrezbareni šogun likom više nego slučajno podsjećao na Nakamuru.

Kenji je upravo krenuo da opet sjedne na jastuk, kada se paravan otvori i unutra uđe njegov stari suparnik. „Omachido sama deshita“, prozbori Nakamura, blago se naklonivši u njegovom pravcu.

Kenji uzvrati naklon, iako donekle nespretno, jer nije mogao odvojiti pogled od svog zemljaka. Toshio Nakamura bio je odjeven u kompletnu samurajsku opremu, uključujući mač i nož. Sve je ovo dio psihološke igre, reče Kenji sebi. Smišljeno da me zbuni i zaplaši...

„Ano, hajememashoka“, reče Nakamura, spuštajući se na jastuk preko puta Kenjija. „Koshaga, oishii desu, ne?“

„Totemo oishii desu“, odgovori Kenji, srknuvši još malo čaja koji doista bijaše izvanredan. Ali on nije moj šogun, prođe Kenjiju kroz glavu. Moram promijeniti ovu atmosferu prije nego što počne razgovor.

„Nakamura-san, obojica smo zauzeti ljudi” počne guverner Watanabe. „Najbolje bi bilo da skratimo formalnosti i odmah uđemo u srž problema. Tvoj predstavnik mi je jutros rekao u telefonskom razgovoru da si uznemiren’ razvojem događaja u posljednja dvadeset četiri sata i da imaš neke pozitivne prijedloge’ za popuštanje postojeće napetosti u Novom Edenu. Zato sam i došao na razgovor s tobom.”

Nakamurino lice bijaše bezizražajno; samo je jedva čujno šištanje u glasu kada je progovorio pokazivalo da je nezadovoljan Kenjijevom izravnošću. „Zaboravio si svoj japanski odgoj, Watanabe-san. Nedopustivo je neljubazno započinjati poslovni razgovor prije nego što pohvališ domaćinovu okolinu i upitaš ga za njegovo zdravlje. Takvo kršenje običaja uvijek vodi do neugodnog nesporazuma, koji bi se mogao izbjeći...”

„Oprosti” prekine ga Kenji prizvukom nestrpljivosti u glasu, „ali od svih ljudi ti si posljednji od koga bih primao lekcije o odgoju. Osim toga, nismo u Japanu, pa čak ni na Zemlji, i naši drevni japanski običaji ovdje su jednako neprikladni kao i odjeća koju nosiš...”

Kenji nije imao namjeru uvrijediti Nakamuru, ali nije bilo bolje strategije kako natjerati suparnika da otkrije svoje prave namjere. Ovaj skoči na noge. Za trenutak je guverner očekivao da će Nakamura isukati samurajski mač.

„U redu” reče Nakamura, dok su mu oči neprijateljski sijevale, „obavit ćemo to na tvoj način... Watanabe, izgubio si nadzor nad kolonijom. Građani su nezadovoljni tvojom upravom, a moji ljudi mi javljaju da se šire glasovi o pobuni i ustanku. Zabrljao si po pitanjima životne sredine i RV-41, a sada je ona tvoja crnkinja sutkinja, poslije bezbrojnih odlaganja, objavila da crni napasnik neće biti podvrgnut suđenju pred porotom. Neki među razumnijim kolonistima, znajući da nas dvojica dolazimo iz istih krajeva, zamolili su me da posredujem, da te pokušam uvjeriti da odstupiš prije nego što dođe do krvoprolića i kaosa.”

Ovo je nevjerojatno, pomisli Kenji, slušajući Nakamuru. Ovaj čovjek je potpuno izvan pameti. Guverner odluči da u razgovoru kaže što je manje moguće.

„Dakle, ti misliš da bih trebao podnijeti ostavku?” upita Kenji poslije neugodno duge tišine.

„Da” odgovori Nakamura, glasom u kojem je jačao zapovjedni ton. „Ali ne odmah. Ne prije sutra. Danas bi trebao upotrijebiti svoju izvršnu vlast i izuzeti slučaj Martinez iz nadležnosti Nicole des Jardins Wakefield. Ona je očito opterećena predrasudama. Suci Iannella ili Rodiquez mnogo su prikladniji izbor. „Obrati pozornost” reče on s usiljenim osmijehom, „da ne predlažem da se slučaj prebaci na sud suca Nishimure.”

„Ima li još nešto?” upita Kenji.

„Samo još jedno. Reci Uljanovu da povuče svoju kandidaturu na izborima. Nema nikakvih izgleda da pobijedi, a nastavljanje te raskolne kampanje samo će nam otežati posao da se skupimo zajedno nakon Macmillanove pobjede. Nužno je da budemo ujedinjeni. Jasno mi je da neprijatelji koji naseljavaju onaj drugi modul predstavljaju ozbiljnu prijetnju koloniji. Ti nogonje, koje ti, čini se, smatraš ‘bezazlenim promatračima’, samo su izvidnici...”

Kenji je bio začuđen svim tim što je čuo. Kako je uopće moguć ovako iskrivljen razum? Ili je možda uvijek takav i bio?

„...Moram naglasiti da je nužno djelovati brzo” govorio je Nakamura, „posebno glede problema s Martinezom i tvoje ostavke. Zatražio sam od Kobayashi-sana i ostalih pripadnika azijske zajednice da ne prenagljuju, ali poslije prošle noći nisam siguran da ću ih moći obuzdati. Njegova kćer bila je lijepa, nadarena djevojka. Pismo koje je ostavila prije samoubojstva jasno daje do znanja da nije mogla živjeti sa sramotom koja je rasla sa svakim novim odlaganjem suđenja siledžiji. Pravedni bijes širom...” Guverner Watanabe je na trenutak zanemario svoju namjeru da se ne upušta u prepirku. „Jesi li ti svjestan” reče on, i sam ustajući, „da je kod Mariko Kobayashi, one noći kada je navodno silovana, pronađena sperma dvije različite osobe? A da su Mariko i Pedro Martinez stalno tvrdili da su cijelu večer proveli sami zajedno?... Čak i kada je Nicole prošlog tjedna spomenula Mariko da ima dokaza da je imala još jedan seksualni odnos, djevojka se i dalje grčevito držala svoje priče.”

Nakamura na trenutak izgubi svoju mirnoću. Blijedo je zurio u Kenjija Watanabea. „Nismo bili u stanju identificirati drugog muškarca” nastavi Kenji. „Uzorci sperme su na tajanstven način nestali iz bolničkog laboratorija prije nego što se mogla učiniti kompletna analiza DNA. Sve što imamo je zabilješka s prvog pregleda.”

„Ta zabilješka bi mogla biti pogrešna” uskoči Nakamura s obnovljenim samopouzdanjem.

„Malo vjerojatno. No, u svakom slučaju, mogu razumjeti dilemu sutkinje Wakefield. Svi su u naseobini već osudili Pedra kao krivca. Ona je izuzela porotu da ne bi došlo do nepravedne presude.”

Zavladao je dug muk. Guverner se spremao otići. „Iznenađuješ me, Watanabe” reče Nakamura poslije poduže šutnje, „potpuno si propustio shvatiti smisao ovog sastanka. Je li taj mulac Martinez silovao Mariku Kobayashi ili ne uopće nije bitno... Ja sam obećao njezinom ocu da će Nikaragvanac biti kažnjen. I samo je to važno.” Kenji Watanabe je promatrao druga iz djetinjstva s neskrivenim gađenjem. „Idem sada” reče on, „prije nego što se istinski naljutim.”

„Nećeš imati drugu priliku” reče Nakamura, s očima punim neprijateljstva. „Ovo je bila moja prva i posljednja ponuda.”

Kenji zavrti glavom, sam otvori papirnati paravan i izađe u hodnik.

Nicole je šetala duž plaže u divnoj sunčevoj svjetlosti. Na oko pedeset metara ispred nje Ellie je stajala pokraj dr. Turnera. Na sebi je imala vjenčanu haljinu, ali je mladoženja bio u kupaćim gaćicama. Nicolein pradjed Omeh bio je odjeven u svoju dugu zelenu plemensku odoru.

Omeh položi Ellienu ruku u ruku doktora Turnera i započne pjevanjem Senuofoa. Uzdigao je oči prema nebu. Tamo gore letio je usamljeni leteći stvor, kričeći u ritmu svadbenog poja. Dok je Nicole promatrala let tuđinske ptice, nebo se zamrači. Dojuriše olujni oblaci i prekriše dotad vedro nebo.

Ocean se zamuti, a vjetar počne puhati. Nicoleina kosa, sada već potpuno sijeda, vijorila se iza nje. Svatovi se raštrkaše. Svi su bježali prema kopnu da izbjegnu nailazeću oluju. Nicole se nije mogla pomaknuti. Pogled joj je bio prikovan za veliki predmet koji se ljuljao na valovima.

Predmet je, zapravo, bio jedna velika zelena vreća, slična onim prastarim vrećama korištenim za vrtno gnojivo u dvadeset prvom stoljeću. Vreća je bila puna i prilazila je obali. Nicole ju je željela dohvatiti, ali se plašila uzburkanog mora. Pokazala je rukom prema vreći. Zavapila je za pomoć.

U gornjem lijevom uglu vidokruga sna ugledala je jedan kanu. Kako je kanu prilazio, Nicole shvati da su putnici, njih osmero, u njemu izvanzemaljci, narančaste boje i manji od ljudi. Izgledali su kao da su napravljeni od krušnog tijesta. Imali su oči i lica, ali ne i tjelesne dlake. Usmjeriše kanu do one zelene vreće i pokupiše je.

Narančasti izvanzemaljci izbaciše zelenu vreću na obalu. Nicole nije prilazila sve dok oni opet ne uđoše u kanu i vratiše se na otvoreno more. Mahnula im je u znak pozdrava i prišla vreći. Imala je patent zatvarač koji ona pažljivo povuče. Nicole otvori vreću do pola i ugleda mrtvo lice Kenjija Watanabea.

Zadrhti, vrisne i sjedne u krevetu. Pružila je ruku prema Richardu, ali krevet bijaše prazan. Digitalni sat na stolu pokazivao je 2.48 poslije ponoći. Pokušala je usporiti disanje i očistiti svijest od posljedica jezivog sna.

Jasna slika mrtvog Kenjija Watanabea plutala je u njezinoj svijesti. Idući prema kupaonici, Nicole se sjećala najavljujućih snova koji su prethodili smrti njezine majke, kada joj je bilo samo deset godina. A što ako Kenji stvarno umre?, pomisli ona, osjećajući prve znakove panike. Prisilila je sebe misliti na nešto drugo. Gdje li je Richard u ovo doba noći?, čudila se. Nicole odjene kućnu haljinu i izađe iz spavaće sobe.

Tiho je prošla pokraj dječjih prostorija i uputila se u prednji dio kuće. Benjy je hrkao kao i obično. U radnoj sobi gorjelo je svjetlo, ali od Richarda ni traga. Dva nova biota i princ Hal također nisu bili ovdje. Jedan od monitora na Richardovom radnom stolu još je svijetlio.

Nicole se osmjehne samoj sebi i prisjeti se njihovog dogovora. Dotakla je tipku NICOLE na tastaturi i ekran se promijeni. „Najdraža Nicole” pisalo je u poruci, „ako se probudiš prije negoli se vratim, ne brini. Planiram se vratiti do zore, najkasnije do osam ujutro. Radim nešto s biotima serije 300 – sjećaš se, s onima koji nisu potpuno programirani i zato im se mogu povjeriti specijalni zadaci – a imam razloga vjerovati da mi netko uhodi rad. Zbog toga sam ubrzao dovršenje svog tekućeg projekta i odlazim izvan Novog Edena zbog konačnog testa. Volim te. Richard.”

U Središnjoj ravnici bili je mračno i hladno. Richard je nastojao biti strpljiv. Poslao je svog usavršenog Einsteina (Richard ga je nazivao Super-AI) i Garciu 325 do sonde kod drugog habitata. Oni su objasnili noćnom čuvaru, standardnom Garcia-biotu, da se najavljeni termin eksperimenta promijenio i da će se sada obaviti jedno posebno istraživanje. Super AI je potom izvukao svu opremu iz otvora u drugom habitatu i položio je na tlo. Ovaj postupak oduzeo je više od sata dragocjenog vremena. Kada je Super-AI završio posao, mahnuo je Richardu da dođe. Garcia 325 je lukavo odvela biota-stražara na drugu stranu iza sonde kako bi Richard prošao neprimijećen.

On nije gubio vrijeme. Izvukao je princa Hala iz džepa i stavio ga u otvor. „Idi brzo” reče Richard postavivši mali monitor na dno prolaza. Otvor u drugi habitat bio je postupno proširivan tijekom posljednjih tjedana, tako da je sada imao približno kvadratni presjek sa stranicama od osamdesetak centimetara. Za malenog robota bilo je više nego dovoljno prostora.

Princ Hal potrči kroz bušotinu. Razlika u visini između prolaza i dna unutrašnjosti drugog habitata iznosila je oko metar. Robot snalažljivo pričvrsti mali kabel za potporni dio koji je zalijepio za pod prolaza, a zatim se spusti dolje. Richard je pratio svaki Halov pokret na ekranu, dajući mu istodobno upute preko radija.

Richard je očekivao da se unutra, u prstenastom međuprostoru, nalazi još jedan zaštitni omotač drugog habitata. Bio je u pravu. Dakle, osnovni nacrt dva habitata je sličan, pomisli on. Richard je također predviđao da mora postojati neka vrsta otvora u unutrašnjem zidu, neke dveri ili vrata kroz koja su nogonje ulazile i izlazile, te da je princ Hal dovoljno malen da može proći u habitat kroz takav ulaz.

Halu nije trebalo dugo da pronađe ulaz u glavni dio habitata. Bilo je, međutim, očito da se ta vrata nalaze na dvadeset metara iznad dna međuprostora. Promatrajući video zapise o nogonjama na kojima se vidjelo kako se penju uz okomite strane biota-buldožera u nadzornom punktu Avalona, Richard se pripremio i za takvu prepreku.

„Penji se” naredi on princu Halu nakon što je bacio nervozan pogled na sat. Bilo je gotovo šest sati. U Novom Edenu će ubrzo svanuti. Ne mnogo nakon toga, redovni inženjeri vratit će se na svoje radno mjesto.

Ulaz u unutrašnjost habitata nalazio se na visini sto puta većoj od Halove. Njegov uspon odgovarao bi čovjekovom penjanju na zgradu od šezdeset katova. Richard je kod kuće nešto malo uvježbavao robota u tome, ali je uvijek bio pokraj njega. Da li je na zidu koji je očekivao Hala bilo udubljenja za ruke i ispupčenja za noge? Na monitoru se to nije moglo vidjeti. Jesu li sve jednadžbe u mehaničkom inženjerskom potprocesoru princa Hala bile ispravne? To ćemo uskoro otkriti, pomisli Richard kada je njegov najbolji učenik započeo uspon.

Princu Halu se jednom omakla noga pa je visio neko vrijeme na rukama, ali je na kraju uspio stići do vrha. Na uspon mu je, međutim, otišlo trideset minuta. Richard je znao da mu vrijeme istječe. Kada se Hal izvukao na prag kružne rupe, Richard je shvatio da je robotov prodor u sam habitat blokiran mrežastom pregradom. Ipak, mali dio unutrašnjosti bio je vidljiv u mutnoj svjetlosti. Richard pažljivo postavi Halovu sićušnu kameru kako bi mogao vidjeti kroz oka mreže.

„Stražar se mora vratiti u glavnu postaju” Garda 325 je dojavio Richardu preko radija. „Vjerojatno da podnese dnevni izvještaj u 6.30.”

Sranje, pomisli Richard. To je još samo šest minuta. Polako je pomicao Hala po ispustu praga ne bi li uspio zamijetiti neke predmete u unutrašnjosti stranog habitata. Ali Richard ovdje nije zapažao ništa određeno. „Ispuštaj krikove” naredi tada Richard, okrećući robotov audiopredajnik do kraja. „Ispuštaj krikove sve dok ti ne kažem da prestaneš.”

Richard nije do maksimalnih mogućnosti provjeravao novo pojačalo koje je u međuvremenu ugradio u princa Hala. Zato je bio iznenađen jačinom Halove imitacije glasanja letećih stvorenja. Od odjeka koji je došao kroz bušotinu Richard odskoči unatrag. Vraški dobro, reče sebi kada se pribrao. Ako me pamćenje nije izdalo.

Stražar-biot se ubrzo stvori kod Richarda i, slijedeći svoje programirane upute, zatraži od njega osobne papire i objašnjenje što radi ovdje. Super-AI i Garcia 325 pokušali su zbuniti stražara, ali budući da on od Richarda nije dobio zadovoljavajući odgovor, zatražio je da surađuje s njim na sastavljanju posebnog izvješća. Na monitoru Richard vidje kako se cijela mrežasta pregrada otvara i šest nogonja stvori se oko princa Hala. Robot je nastavljao vrištati.

Stražar-Garcia počne slati poziv za hitnu pomoć. Richard je bio svjestan da mu je preostalo još samo nekoliko minuta prije nego što bude primoran na povlačenje. Dođite, do vraga, dođite, reče on, gledajući u monitor između nervoznih osvrtanja prema Središnjoj ravnici. Još se nikakva svjetla nisu približavala iz pravca Novog Edena.

U prvom trenutku Richard pomisli da mu se privida. A onda se to ponovilo – klepetav zvuk velikih krila. Jedan od nogonja djelomično je zaklanjao vidik, ali nekoliko trenutaka kasnije Richard zasigurno prepozna poznate mu pandže koje su posezale za princem Halom. Ptičji krik koji je uslijedio samo je potvrdio prizor. Slika na monitoru se zamuti.

„Ako uzmogneš” poviče Richard u radio, „pokušaj se vratiti u prolaz. Doći ću po tebe kasnije.”

Okrenuo se i brzo spremio monitor u torbu. „Idemo” reče Richard svojim pratiteljima. Zatim potrčaše prema Novom Edenu.

Hitajući kući, Richard se osjećao pobjednički. Moje slutnje su se obistinile, reče on sebi, likujući. Ovo sve mijenja... Sada mogu mirno dati kćerinu ruku doktoru Turneru.

10.

Vjenčanje je bilo zakazano za šest sati navečer u kazališnoj dvorani Središnje srednje škole. Prijem za mnogo veću skupinu ljudi trebao se održati u gimnastičkoj dvorani, susjednoj zgradi udaljenoj ne više od dvadeset metara od prve. Cijeloga dana Nicole se borila s nedostatkom vremena, obavljajući u posljednji čas nužne pripreme.

Nije imala vremena razmisliti o značaju Richardovog novog otkrića. Došao je kući sav uzbuđen, željan razgovarati o njima poznatim pticama, ali i o tome tko bi mogao uhoditi njegova istraživanja, no Nicole se nije mogla usredotočiti ni na što drugo osim na vjenčanje. Oboje su se složili da nikome ne kažu ništa za ptice sve dok ne uspiju ozbiljnije porazgovarati o tome.

Nicole je rano ujutro otišla u šetnju s Ellie po parku. Razgovarale su više od sat vremena o braku, ljubavi i seksu, ali je Ellie bila toliko uzbuđena zbog vjenčanja da se nije uspijevala koncentrirati na ono što joj je majka pričala. Pred kraj šetnje, Nicole se zaustavila ispod jednog stabla da joj još jednom priopći svoju poruku u sažetom obliku.

„Zapamti barem ovu stvar, Ellie” rekla je Nicole, držeći obje kćerine ruke u svojim. „Seksualni odnos je važan čimbenik u braku, ali nije najvažniji. Zbog tvog nedostatka iskustva malo je vjerojatno da će u početku biti lijepo. Međutim, ako se ti i Robert budete voljeli i vjerovali jedno drugome i oboje iskreno željeli da dajete i primate zadovoljstvo, otkrit ćeš da će se i tjelesno usklađivanje povećavati iz godine u godinu.”

Dva sata prije ceremonije, Nicole, Nai i Ellie stigle su zajedno u školu. Eponina ih je već čekala. „Jesi li nervozna?” upita je učiteljica s osmijehom na licu. Ellie kimne. „I ja sam smrtno uplašena” doda Eponimna, „iako sam samo jedna od djeveruša mlade.”

Ellie zamoli majku da joj bude počasna pratilja. Nai Watanabe, Eponina i njezina sestra Katie bile su djeveruše. Dr. Edward Stafford, čovjek koji je dijelio strast Roberta Turnera za povijest medicine, bio je kum. Kako nije imao drugih bliskih suradnika, izuzimajući biote u bolnici, Robert je ostatak svojih svatova pokupio iz obitelji Wakefield i kruga njihovih prijatelja. Kenji Watanabe, Patrick i Benjy bili su mu svjedoci.

„Majko, osjećam mučninu” reče Ellie kada su se sve žene okupile u garderobi. „Bit će me takva sramota ako povratim na svoju vjenčanu haljinu. Ne bih li trebala nešto pojesti?” Nicole je predvidjela ovu situaciju. Pružila je Ellie jednu bananu i malo jogurta, uvjeravajući kćer da je sasvim normalno što se osjeća neugodno prije tako velikog događaja.

Nicolein nemir je rastao kako je vrijeme prolazilo, a Katie se nije pojavljivala. S obzirom na to da je u nevjestinoj garderobi sve bilo u najboljem redu, odlučila je ući u dvoranu i potražiti Patricka. Muškarci su završili odijevanje još prije no što je Nicole zakucala na vrata.

„Kako je nevjestina majka?” upita sudac Miškin kada je ona ušla. Krupnom, starom sucu zapala je u čast da obavi ceremoniju vjenčanja.

„Malo uplašena” odgovori Nicole uz usiljeni osmijeh. Pronašla je Patricka u drugom dijelu sobe gdje je dotjerivao Benjyjevu odjeću.

„Kako izgledam?” upita Benjy majku kada im je ona prišla.

„Vrlo, vrlo lijepo” odgovori ona sinu koji je blistao od zadovoljstva. „Jesi li jutros razgovarao s Katie?” upita Patricka.

„Ne” reče on. „Ali sam još sinoć, kao što si tražila, dogovorio vrijeme njezinog dolaska... Zar još nije stigla?”

Nicole zavrti glavom. Već je bilo šest i petnaest, svega četrdeset pet minuta prije zakazanog početka ceremonije. Izašla je u dvoranu s namjerom da telefonira, ali joj je miris dima od cigarete poručio da je Katie konačno stigla.

„Pomisli samo, sestrice!” vikala je Katie kada se Nicole vratila u garderobu. „Večeras ćeš imati svoj prvi seks. Huuuu! Kladim se da je već sama ta pomisao dovoljna da razbudi to tvoje raskošno tijelo.”

„Katie” reče Eponina. „Mislim da je potpuno neprikladno...”

Nicole uđe u sobu i Eponina zašuti. „O, majko” reče Katie, „kako divno izgledaš. Zaboravila sam da se ispod one sudačka odore krije jedna prava žena.”

Katie otpuše dim u zrak i gucne iz boce šampanjca koja je stajala na polici pokraj nje. „Znači, tu smo” reče ona mlatarajući rukama, „da budemo na vjenčanju moje male sestre...”

„Prekini, Katie, previše si popila.” Nicolein glas bio je hladan i oštar. Uzela je bocu i Katienu kutiju cigareta. „Završi odijevanje i prekini izigravati klauna... Ovo će ti se vratiti nakon obreda.”

„U redu, sutkinjo... kako vi kažete” reče Katie, još jednom duboko udahnuvši i praveći kolute dima. Iscerila se ostalim damama. A onda, kada je pokušala dohvatiti košaru za smeće kako bi otresla pepeo od cigarete, izgubila je ravnotežu. Katie bolno udari o policu, rušeći nekoliko otvorenih bočica s kozmetičkim sredstvima, prije nego što je i sama tresnula o pod. Eponina i Ellie skočiše joj pomoći.

„Jesi li dobro?” upita Ellie.

„Pazi na svoju haljinu, Ellie” reče Nicole, gledajući s prezirom Katie koja je opružena ležala na podu. Nicole dohvati papirnate salvete i počne brisati ono što se prolilo.

„Da, Ellie” reče sarkastično Katie nekoliko sekundi kasnije, kada se već pridizala s poda. „Pazi na svoju haljinu. Treba biti bez i jedne mrljice kada se budeš udavala za svoga dvostrukoga ubojicu.”

U sobi nitko nije disao. Nicole je bila smrtno blijeda. Približila se Katie, a zatim stala točno ispred nje. „Ispričaj se sestri” zapovijedi joj ona.

„Neću” odgovori Katie prkosno, samo nekoliko trenutaka prije nego što joj je Nicoleina otvorena ruka sletjela na obraz. Suze pokuljaše iz Katienih očiju. „Aha” reče ona brišući lice, „ovo je najslavnija pljuskačica u Novom Edenu. Samo dva dana nakon što je nasrnula na mladića na trgu Centralnog grada, udara rođenju kćer i ponavlja svoj najpoznatiji čin...”

„Majko, nemoj... molim te” upadne Ellie, bojeći se da će Nicole opet udariti Katie.

Nicole se okrene i pogleda zaprepaštenu mladu. „Žao mi je” promrmljala je.

„Tako je” obrecne se Katie ljutito. „Kaži njoj da ti je žao. Ja sam ta koju si udarila, suče. Sjećaš li me se – tvoja starija, neudana kćer. Ona koju si nazvala ‘odvratnom’ samo prije tri tjedna... Rekla si mi da su moji prijatelji ljigavi i nemoralni... jesu li to točne riječi? Pa ipak, svoju dragocjenu Ellie, taj primjer vrline, predaješ u ruke dvostrukom ubojici... s još jednim ubojicom kao djeverušom...”

Sve žene su shvatile otprilike u isti tren da Katie nije bila samo pijana i neodgojena. Ona je bila duboko emocionalno poremećena. Njezine divlje oči osuđivale su sve oko sebe dok je nastavljala svoju siktavu kritiku.

Ona tone, reče Nicole sebi, I očajnički vapi za pomoć. Ne samo da sam previdjela njezine pozive već sam je još dublje gurnula u blato.

„Katie” reče Nicole tihim glasom, „Oprosti. Glupo i nepromišljeno sam se ponijela.” Prišla je kćeri raširenih ruku.

„Ne, ne, ne... Ne želim tvoje sažaljenje.” Krenula je prema vratima. „U stvari, ne želim ni sudjelovati na ovom prokletom vjenčanju... Ja ne spadam ovdje... Sretno, sestrice. Ispričat ćeš mi jednog dana kakav je taj zgodan doktor u krevetu.”

Katie se okrene i teturajući pođe prema vratima. Kada je otišla, i Ellie i Nicole su tiho zaplakale.

Nicole se trudila koncentrirati na vjenčanje, ali joj srce nije dalo mira poslije one neželjene scene s Katie. Pomogla je Ellie da opet dotjera šminku, neprekidno prekorijevajući sebe zbog onako ljutitog ispada s Katie.

Malo prije početka ceremonije Nicole je svratila u mušku garderobu i obavijestila ih da je Katie odlučila da neće doći na vjenčanje. Onda je kratko bacila pogled na publiku koja se polako okupljala, zapažajući da je desetak biota već zauzelo sjedala. Moj Bože, pomisli Nicole, nismo bili dovoljno određeni prilikom pozivanja. Nije bilo ništa neobično što su neki kolonisti poveli svoje Lincolne i Tiassoe sa sobom zbog vršenja posebnih poslova, pogotovo ako su imali djecu. Prije nego što se vratila u nevjestinu garderobu, Nicole se ozbiljno zabrinula hoće li biti dovoljno mjesta za sve.

Samo nekoliko trenutaka kasnije, ili se barem tako činilo, nevjestina pratnja okupila se na pozornici oko suca Miškina, a glazba je najavila dolazak mlade. Poput ostalih, Nicole se okrenula i upravila pogled prema stražnjem dijelu kazališne dvorane. Odande je, idući između redova, ruku pod ruku s Richardom prilazila njezina veličanstvena najmlađa kćer. Izgledala je prekrasno u svojoj bijeloj haljini s crvenim porubom. Nicole se borila protiv suza, ali kada je ugledala krupne kapljice koje su blistale na obrazima nevjeste, nije se više mogla suzdržati. Volim te, moja Ellie, reče Nicole sebi. Koliko samo želim da budeš sretna.

Sudac Miškin je, na zahtjev obje strane, pripremio jedan eklektički obred. Veličao je ljubav muškarca i žene i govorio o tome koliko je njihova veza važna u pravilnom stvaranju obitelji. Njegove riječi zalagale su se za popustljivost, strpljenje i nesebičnost. Održao je diskretnu molitvu, prizivajući Boga da u mladoženji i nevjesti „izazove suosjećanje i razumijevanje koji oplemenjuju ljudsku vrstu.”

Ceremonija je bila kratka i lijepa. Dr. Turner i Ellie razmijenili su prstene i izrekli svoje zakletve jakim, odlučnim glasovima. Okrenuli su se prema sucu Miškinu i spojili ruke. „S ovlaštenjem koje mi je povjerila naseobina Novog Edena, proglašavam Roberta Turnera i Eleanoru Wakefield za muža i ženu.”

Baš kada je dr. Turner blagim pokretom uzdizao Ellien veo zbog tradicionalnog poljupca, odjekne pucanj, za kojim poslije nekoliko trenutaka uslijedi još jedan. Sudac Miškin posrne naprijed prema tek vjenčanom paru, a krv mu šikne iz čela. Kenji Watanabe padne pokraj njega. Eponina se sruši između mladog para i gostiju kada se začuše još dva pucnja. Svi su vrištali. U kazalištu nastane kaos.

Uslijediše još dva pucnja jedan za drugim. Max Puckett je u trećem redu konačno razoružao Lincolna-biota koji je pucao. Max se okrenuo gotovo istog trenutka kada je začuo prvi pucanj i skočio preko stolica samo sekundu kasnije. Međutim, Lincoln-biot, koji se uzdigao sa svog sjedala na riječ „ženu” ispalio je iz svog automatskog oružja ukupno šest hitaca prije nego što ga je Max potpuno savladao.

Krvi je bilo po cijeloj pozornici. Nicole dotrča i pogleda guvernera Watanabea. Već je bio mrtav. Dr. Turner je držao u naručju suca Miškina sve dok dragi starac nije ispustio svoju plemenitu dušu. Treći metak očito je bio namijenjen dr. Turneru, jer je zakvačio Eponinu po boku poslije njezinog hrabrog skoka da spasi mladoženju i mladu.

Nicole dohvati mikrofon koji je pao zajedno sa sucem Miškinom. „Dame i gospodo. Ovo je užasna, užasna tragedija. Molim vas da ne podlegnete panici. Vjerujem da više nema opasnosti. Molim vas, ostanite na svojim mjestima dok ne pomognemo ozlijeđenima.”

Posljednja četiri metka nisu nanijela mnogo štete. Eponina je krvarila, ali njezino stanje nije bilo kritično. Max je stigao do Lincolna malo prije nego što je ovaj ispalio četvrti hitac gotovo sigurno spasivši Nicolein život, jer ju je to zrno promašilo za samo nekoliko centimetara. Dvoje gostiju bilo je okrznuto mecima koje je Lincoln ispalio dok je padao.

Richard se pridruži Maxu i Patricku koji su držali biota ubojicu. „Neće odgovoriti ni na jedno prokleto pitanje” reče Max.

Richard baci pogled na Lincolnovo rame. Biot je nosio broj tri stotine trideset tri. „Odvedite ga iza” reče Richard. „Želim ga kasnije pregledati.”

Na pozornici, Nai Watanabe je klečala, držeći glavu svog voljenog Kenjija u krilu. Tijelo joj je drhtalo od dubokih, očajničkih jecaja. Pokraj nje blizanci Galileo i Kepler jaukali su od straha. Ellie, čija je vjenčanica bila poprskana krvlju, pokušavala je utješiti male dječake.

Dr. Turner je pomagao Eponini. „Ambulantna kola će stići ovamo za samo pet minuta” reče on nakon što joj je zavio ranu. Poljubio ju je u čelo. „Nema načina da vam Ellie i ja zahvalimo za ono što ste učinili za nas.”

Nicole je sišla među goste, provjeravajući je li netko od pogođenih ozbiljnije ranjen. Upravo se spremala opet uzeti mikrofon i priopćiti svima da mogu krenuti kući, kad u kazalište uleti jedan izbezumljeni naseljenik.

„Jedan Einstein je poludio” povikao je prije nego što je vidio što se dogodilo unutra. „Uljanov i sudac Iannella su ubijeni.”

„Moramo oboje poći. I to odmah, reče Richard. „Ali čak i ako ti nećeš, Nicole, ja idem. Znam previše o biotima iz serije tri stotine – kao i ono što su Nakamurini ljudi učinili da ih promjene. Bit će mi za petama već večeras ili ujutro.”

„U redu, dragi” odgovori Nicole. „Shvaćam. Ali netko mora i ostati boriti se protiv njih. Čak i ako je to beznadno. Ne smijemo podleći njihovoj tiraniji.”

Prošla su tri sata od Ellienog tragičnog vjenčanja. Panika se širila naseobinom. Televizija je upravo izvijestila da je pet ili šest biota istodobno poludjelo i da je barem jedanaest uglednih građana Novog Edena već ubijeno. Na sreću, Kawabata-biot koji je izvodio koncert u Vegasu nije uspio u napadu na kandidata za guvernera lana Macmillana i uglednog industrijalca Toshia Nakamuru...

„Sranje” proprati Richard posljednji dio vijesti. „To je sve dio njihovog plana.”

Bio je uvjeren da je cjelokupna čistka orkestrirana iz Nakamurinog stožera. Štoviše, Richard nije uopće sumnjao da su on i Nicole također planirane mete. Bio je uvjeren da će današnji događaji izroditi jedan potpuno novi Eden pod kontrolom Nakamure, s lanom Macmillanom kao njegovim marionetskim guvernerom.

„Zar se nećeš barem pozdraviti s Patrickom i Benjyjem?” upita Nicole.

„Bolje ne” uzvrati Richard. „Ne zbog toga što ih ne volim, već zato što se bojim da bih se onda mogao predomisliti.”

„Hoćeš li koristiti naš izlaz u nuždi?”

Richard kimne. „Nikad me ne bi pustili da normalno izađem.”

Dok je on provjeravao svoju ronilačku opremu, Nicole uđe u njegovu radnu sobu. „Baš sada su izvijestili da ljudi uništavaju biote svuda po naseobini. Jedan od intervjuiranih naseljenika je rekao da su ova masovna ubojstva dio strane zavjere.”

„Sjajno” reče Richard namršteno. „Propaganda je već počela djelovati.”

Spakirao je onoliko hrane i vode koliko je mislio da može lako ponijeti. Kada je bio spreman, čvrsto je zagrlio Nicole i držao je tako cijelu minutu. U očima su im sjale suze.

„Znaš li kamo ideš?” upita Nicole nježno.

„Manje-više” odgovori Richard, stojeći na stražnjim vratima. „Ne želim ti reći, naravno, da ne bi bila umiješana...”

„Shvaćam” rekla je. Oboje su začuli nešto ispred kuće i Richard pojuri u zadnje dvorište.

Vlak za Shakespeareovo jezero nije više prometovao. Garcie koje su radile na prethodnom vlaku dotukla je skupina bijesnih naseljenika i cijeli sustav je bio u zastoju. Richard se krupnim koracima uputi prema istočnoj strani Shakespeareovog jezera.

Dok je teškom mukom koračao, noseći breme ronilačke opreme i naprtnjaču, imao je osjećaj da ga netko prati. Dva puta mu se učinilo da je krajičkom oka spazio nekoga, ali kada se zaustavio i pogledao oko sebe, nije vidio nikoga. Konačno je stigao do jezera. Ponoć je već bila prošla. Još jednom se osvrnuo prema svjetlima naseobine i počeo na sebe stavljati ronilačku opremu. Richardu se sledila krv u žilama kada je jedna Garcia izašla iza grma baš kada se svlačio.

Očekivao je smrtonosni hitac. Poslije nekoliko sekundi Garcia progovori: „Jeste li vi Richard Wakefield?” upita biot.

Richard niti što reče niti se pomakne. „Ako jeste” nastavi biot poslije nekog vremena, „donosim vam poruku od vaše žene. Kaže da vas voli i želi vam sreću.”

Richard duboko i sporo udahne. „Recite joj da i ja nju volim” uzvrati on.

SUĐENJE

1.

U najdubljim dijelovima Shakespeareovog jezera nalazio se otvoren ulaz koji je vodio u dugačak podmorski tunel što je išao ispod sela Beauvois i zida modula. Tijekom izrade nacrta za Novi Eden, Richard, koji je imao zavidno praktično iskustvo u izradi postrojenja za izvanredna stanja, istaknuo je značaj postojanja izlaza iz naseobine u nuždi.

„Ali koji bi to bili slučajevi nužde?” bio ga je upitao tada Orao.

„Nikad se ne zna” odgovorio je Richard. „Nepredvidive okolnosti često se pojavljuju u životu. Svaki krupan inženjerski projekt zahtjeva zaštitu u tom smislu.”

Richard je pažljivo plivao kroz tunel, usporavajući svakih nekoliko minuta i provjeravajući zalihe zraka. Kada je došao do kraja, probio se kroz niz zabravljenih pregrada da bi na kraju izbio u suh podzeman prolaz. Hodao je oko sto metara prije nego što je skinuo ronilačku opremu i ostavio je uz zid tunela. Došavši do izlaza, koji je bio na istočnom rubu zatvorenog prostora što je obuhvaćao oba habitata u Sjevernom poluvaljku Rame, izvadio je iz impregnirane naprtnjače termalnu jaknu.

Iako je bio siguran da nitko nije mogao znati gdje se on nalazi, vrlo je oprezno otvorio okrugla vrata prolaza na stropu. Zatim se polako izvukao na Središnju ravnicu. Do sada je dobro, pomisli, odahnuvši. A sada na plan B.

Richard je četiri dana ostao na istočnoj strani ravnice. Koristeći svoj izvanredan mali dvogled, mogao je vidjeti svjetla koja su ukazivala na veliku aktivnost oko kontrolnog centra, područja Avalona i lokacije sonde kod zida drugog habitata. Kao što je i predvidio, tragalačke ekipe su dan-dva lutale po predjelu između habitata, ali je samo jedna skupina krenula u njegovom pravcu. Lako im se maknuo s puta..

Oči su mu se navikle na ono što je u prvi tren izgledalo kao potpuna tama u Središnjoj ravnici. U stvari, zahvaljujući odbljescima Ramine površine, postojala je stalna mala količina svjetlosti. Richard zaključi da se izvor ili izvori svjetlosti vjerojatno nalaze u Južnom poluvaljku, na drugoj strani udaljenijeg zida drugog habitata.

Richard poželi da može letjeti, jer bi tako bio u stanju nadletjeti zidove i slobodno se kretati golemim prostranstvom ovog valjkastog svijeta. Vrlo niska razina odražene svjetlosti pobuđivala je njegovo zanimanje za ostale dijelove Rame. Je li još postojalo Cilindrično more na jugu pregradnog zida? Je li New York i dalje postojao kao otok u tom moru? I što se, ako se uopće išta, nalazilo u Južnom poluvaljku, području još većem od ovog koje je sadržavalo dva sjeverna habitata?

Petog dana nakon bijega, Richard se probudio iz jednog posebno uznemirujućeg sna o svom ocu i odmah se uputio u pravcu onoga što je – sada je znao – bio habitat ptica. Promijenio je ritam spavanja, tako da je sada bio potpuno suprotan u odnosu na normalan ciklus u Novom Edenu; unutar kolonije sada je bilo oko sedam navečer. Bilo je sigurno da su svi ljudi koji su radili kod sonde već završili svoj radni dan.

Kada je došao na oko pola kilometra od otvora u zidu ptičjeg habitata, Richard zastane te provjeri pomoću dvogleda ima li još ljudi ondje. Zatim je poslao Falstaffa da namami biota-stražara.

Richard nije bio siguran je li prolaz koji je vodio u drugi habitat svuda ravnomjerno širok. U radnoj sobi nacrtao je kvadrat stranica od osamdeset centimetara i uvjerio sebe da će se moći provući kroz njega. Ali što ako prolaz nije svuda bio iste širine? Ubrzo ćemo i to otkriti, reče Richard u sebi, primičući se mjestu izbušenog prolaza.

U prolaz je u međuvremenu opet ubačen samo jedan komplet kablova i instrumenata, tako da nije imao poteškoća to ukloniti. I Falstaff je bio uspješan na svoj način – Richard nije ni čuo ni vidio biota-stražara. Bacio je malu naprtnjaču u otvor, a zatim pokušao upuzati unutra. Najprije je skinuo jaknu, a zatim košulju, hlače i cipele. Svezao je odjeću u svežanj, pričvrstio ga za naprtnjaču i zaronio u otvor.

Bilo je to vrlo sporo puzanje. Richard je jedva puzao, pomažući se rukama i laktovima i gurajući u isti tren naprtnjaču ispred sebe. Sa svakim pokretom dodirivao je zidove i strop. Kada je prodro nekih petnaestak metara duboko u tunel, zaustavio se jer su mu se mišići već bili zamorili. Do drugog kraja nedostajalo je još gotovo četrdeset metara.

Odmarajući se, shvati da su mu laktovi, koljena, pa čak i tjeme njegove proćelave glave već oderani i da krvare. Vađenje zavoja iz naprtnjače nije dolazilo u obzir – već je i okretanje na leđa zbog pogleda unatrag bio ogroman napor u ovako tjeskobnom prostoru.

Također je shvatio da je vrlo hladno. Dok je puzao, grijala ga je energija nužna za napredovanje. Čim se, međutim, zaustavio, njegovo izloženo tijelo naglo se ohladilo. Prianjanje tijela uz hladnu, metaliziranu površinu ni u kom slučaju nije olakšavalo stvar. Zubi mu počeše cvokotati. Richard nastavi sporo i bolno puzanje sljedećih petnaestak minuta. Zatim ga uhvati strahovit grč u desnom kuku i on, refleksno trgnuvši tijelo, udari glavom o strop prolaza. U početku bijaše tek malo ošamućen od udarca, ali se zatim sledi od straha kada je osjetio da mu s vrha glave niz lice curi krv. Ispred njega nije bilo ni traga nekom svjetlu. Mutna svjetlost koja mu je omogućavala da na monitoru prati princa Hala ugasla se. S mukom se okrenuo na leđa da bi pogledao iza sebe. Svuda je vladao mrkli mrak i on opet osjeti strašnu hladnoću. Osjećao je i bol u glavi i pitao se koliko je rana ozbiljna. Obuzme ga panika kada je shvatio da i dalje krvari.

Do tada nije osjećao klaustrofobiju. Sad, odjednom, zarobljen u mračnom prolazu, pritisnut zidovima sa svih strana, on osjeti kao da ne može disati. Činilo mu se da ga zidovi mrve. Nije više vladao sobom. Vrisne.

Za manje od pola minute nekakva svjetlost zasija u prolazu iza njegovih stopala. Začuo je onaj smiješan engleski naglasak Garcie-biota, ali nije mogao razumjeti što je robot govorio. Gotovo sigurno, pomisli on, ispunjava izvanredni izvještaj. Bolje će biti da požurim. Nastavio je puzati, zanemarujući umor, okrvavljenu glavu i oguljena koljena i laktove. Richard je baš izračunao da mu je ostalo još samo deset metara, petnaest najviše, kad mu se odjednom učini da se prolaz sužava. Nije mogao proći! Napeo je svaki mišić, ali nije vrijedilo. Bio je konačno zakopan. Dok se trudio zauzeti neki drukčiji položaj puzanja koji bi bio povoljniji u geometrijskom smislu, začuo je neko tiho, ubrzano kuckanje koje se približavalo iz smjera ptičjeg habitata.

Nekoliko trenutaka kasnije bili su svugdje oko njega. Richard je proživio pet sekundi potpunog užasa prije nego što mu je um poručio da osjećaji golicanja posvuda po koži potječu od nogonja. Sjećao se da ih je vidio na televiziji – mala kružna stvorenja od oko dva centimetra u promjeru pričvršćena na šest radijalno simetričnih, člankovitih nogu, koje su, potpuno ispružene, mjerile gotovo deset centimetara.

Jedno od njih mu je stalo ravno na lice, opkoračivši nogama nos i usta. On ga pokuša otresti, ali opet lupi glavom. Počne se meškoljiti, ne bi li ih se nekako riješio, i u tome opet krene naprijed. Ispuzao je preostale metre do izlaza zajedno s nogonjama svuda po sebi.

Došao je do kraja vanjskog omotača ptičjeg habitata i u istom trenutku začuo jedan ljudski glas iza sebe. „Zdravo, ima li koga tamo?” poviče taj glas. „Tko god da je, molim da se predstavi. Ovdje smo da vam pomognemo.” Jak snop osvijetli prolaz.

Richard sada otkrije da ima još jedan problem. Izlaz se nalazio na metar iznad dna međuprostora. Trebao sam puziti natraške, prođe mu kroz glavu, i vući naprtnjaču s odjećom za sobom. Tako bi bilo mnogo lakše.

Bijaše prekasno za kajanje. S naprtnjačom i odjećom na podu ispod sebe i uz zvuk drugog ljudskog glasa koji je sada postavljao pitanja otraga, Richard produži puzati sve dok nije prebacio polovicu tijela preko ruba otvora. Kada je osjetio da pada, postavi ruke ispred glave i priljubi bradu uz prsa, pokušavajući se sklupčati u loptu. U sljedećem trenutku pao je i otkotrljao se ptičji habitat. Dok je padao, nogonje odskočiše i nestadoše u pomrčini. Svjetla koja su ljudi slali u prolaz odbijala su se od unutrašnjih zidova omotača. Nakon što se uvjerio da nije ozlijeđen i da mu glava više ne krvari ozbiljno, Richard pokupi stvari i odšepa dvije stotine metara na lijevu stranu. Zaustavio se točno ispod one ulazne rupe gdje su ptice zarobile princa Hala.

Unatoč umoru, Richard nije htio odlagati uspon. Čim se odjenuo i previo rane, počeo se penjati. Bio je uvjeren da će neka pokretna kamera ubrzo biti gurnuta u onaj uski prolaz kroz vanjski omotač habitata u potrazi za njim.

Na sreću, ispred prozorskog ulaznog otvora pružao se mali ispust, dovoljan da se Richard smjesti na njega. Sjedio je na njemu dok je rezao metalnu mrežu. Očekivao je da se nogonje pojave svaki tren, ali ništa se nije događalo. Nije vidio niti čuo ništa u unutrašnjosti habitata. Iako je dva puta pokušao pozvati princa Hala preko radija, nikakvog odgovora nije bilo.

Richard je zurio u mrkli mrak habitata letećih stvorova. Što se tamo nalazi?, pitao se. Atmosfera u unutrašnjosti, razmišljao je, mora biti ista kao i u međuprostoru, jer je zrak slobodno cirkulirao između. Upravo kad se spremao izvaditi svjetiljku, začuo je zvuke ispod i iza sebe. Nekoliko sekundi kasnije ugledao je svjetlosni snop koji je dolazio u njegovom pravcu odozdo, s dna međuprostora.

Prebacio se preko ruba u unutrašnjost habitata, ali samo onoliko koliko se usuđivao, da bi izbjegao onu svjetlost i pažljivo oslušnuo zvuke. To je pokretna kamera, pomisli on. Ali ona ima ograničen doseg. Ne može operirati bez fizičke veze.

Richard je bio miran kao bubica. Što da sad radim?, upita se kada je postalo očito da svjetlo prikvačeno za kameru nastavlja pretraživati isti prostor ispod ulazne rupe. Vjerojatno su nešto vidjeli. Ako uključim svoju svjetiljku, po odbljesku će znati gdje se nalazim.

Bacio je neki mali predmet u unutrašnjost habitata da vidi je li udaljenost dna ista kao u međuprostoru. Nije čuo ništa. Pokušao je još jednom, bacivši ovaj put malo veći predmet, ali i dalje ne bijaše zvuka udarca o dno.

Srce mu stane lupati kao ludo kada mu je um poručio da je dno habitata daleko dublje od dna međuprostora. U svijesti mu iskrsne osnovna struktura Rame, sa svojom debelom vanjskom školjkom, i on shvati da bi se dno habitata moglo nalaziti i nekoliko stotina metara ispod mjesta na kojem je sjedio. Nagne se i zagleda u prazninu.

Pokretna kamera odjednom se prestane kretati i njezina svjetla se usmjeriše na određenu točku u međuprostoru. Richard je nagađao da mu je nešto, vjerojatno, ispalo iz naprtnjače dok je u žurbi teturao od prolaza do prostora ispod ovog otvora. Znao je da će se ubrzo uključiti i druga svjetla s kamerama. U oku svoje svijesti vidio je sebe zarobljenog i vraćenog u Novi Eden. Nije točno znao koje je zakone kolonije prekršio, ali je sigurno da ih je bilo mnogo. Uhvati ga duboki očaj pri pomisli da bi mogao provesti mjesece, pa čak i godine, u zatvoru. Ni pod kakvim uvjetima, odluči on, neću dopustiti da mi se to dogodi. Pružio je ruku niz unutrašnju stranu zida habitata, provjeravajući ima li dovoljno izbočina ili usjeka za njegove ruke i noge. Zadovoljan što je otkrio da spuštanje nije nemoguće, počeo je kopati po naprtnjači, tražeći penjačko uže. Kada ga je našao, pričvrsti jedan kraj za šarke koje su držale mrežastu pregradu. Samo u slučaju ako se okliznem, reče sebi.

U međuprostoru ispod njega pojavilo se sada i drugo svjetlo. Richard se počne spuštati u habitat s užetom sigurno vezanim oko struka. Nije visio o njemu, ali ga je koristio za povremeno oslanjanje dok je u mraku tražio uporište za noge. Spuštanje nije bilo teško u tehničkom smislu; bilo je mnogo malih ispusta na koje je mogao staviti stopala.

Spuštao se i spuštao. Kada je procijenio da se spustio šezdeset ili sedamdeset metara, odluči da se zaustavi i izvuče svjetiljku iz ranca. Nije bio nimalo utješen kada je svjetlost zasjala niz zid. I dalje nije mogao vidjeti dno. Ono što je mogao vidjeti, možda pedeset metara ispod sebe, bilo je nešto vrlo mutno, kao oblak ili čak magla. Sjajno, pomisli Richard sarkastično, to je doista sjajno.

Nakon još tridesetak metar, penjačko uže se istegnulo u svoj svojoj dužini. Richard je mogao osjetiti vlagu od magle. Do tada je već osjećao strahovit umor. Budući da se nije htio odreći sigurnosti koje mu je pružalo uže, on se popne natrag nekoliko metara, omota uže nekoliko puta oko sebe i s tijelom pripijenim uz zid zaspi dubokim snom.

2.

Snovi su mu bili vrlo čudni. Često je u njima padao, prevrćući se preko glave, sve niže i niže, nikada ne dolazeći do dna. U posljednjem snu prije buđenja, Toshio Nakamura i dva Istočnjaka ispitivali su ga u maloj sobi bijelih zidova.

Kad se probudio, Richard prvih nekoliko sekundi nije znao gdje se nalazi. Prvo što je napravio bilo je da odmakne desni obraz od metalne površine zida. Nekoliko trenutaka kasnije, kada se dosjetio da je spavao u okomitom položaju na zidu unutrašnjeg dijela ptičjeg habitata, upalio je svjetiljku i pogledao naniže. Srce mu je malko poskočilo kada je vidio da one magle više nema. Umjesto nje, mogao je vidjeti kako se zid produžava daleko dolje, gdje je uranjao u nešto što mu je izgledalo kao voda.

Podigao je glavu i pogledao iznad sebe. Budući da je znao da se nalazi na oko devedeset metara ispod ulazne rupe (penjačko uže bilo je dugo sto metara), preračunao je da je udaljenost do vode oko dvije stotine pedeset metara. Osjetio je slabost u koljenima kada mu je mozak poručio u kakvom se položaju nalazi. Čim se počeo raspetljavati iz dodatnih omči koje je napravio od užeta prije nego što je zaspao, opazio je da mu ruke i šake podrhtavaju.

Osjećao je strahovitu želju da pobjegne, da se opet popne do ulazne rupe i napusti jednom zauvijek ovaj strani svijet. Ne, reče Richard sebi, boreći se protiv nagonske reakcije. Ne još. Samo ako ne bude nijednog drugog prihvatljivog izlaza.

Shvatio je da prvo mora nešto pojesti. Vrlo živahno se oslobodio dijela užeta i izvukao malo hrane i vode iz naprtnjače. Zatim se djelomično okrenuo i uperio svjetiljku prema unutrašnjosti habitata. Richardu se učini da vidi neke konture u daljini, ali nije mogao biti siguran. Možda je to samo moja mašta, pomisli on.

Kada je završio s jelom, procijenio je zalihe hrane i vode, a zatim promislio o svojoj situaciju. Sve je vrlo jednostavno, reče on sebi, nervozno se smiješeći. Mogu se vratiti u Novi Eden i postati zatvorenik ili mogu ostati bez sigurnosti užeta i produžiti dolje niz zid. Zastao je za trenutak i pogledao gore, pa dolje. Ili, pak, ostati ovdje i nadati se nekom čudu.

Prisjetivši se da su se ptice brzo pojavile kada je princ Hal zavrištao, Richard počne vikati. Poslije dvije do tri minute prestao je vikati i počeo pjevati. Neprekidno je pjevao više od sat vremena. Započeo je melodijama iz svojih sveučilišnih dana u Cambridgeu, a onda se prebacio na pjesme koje su bile popularne u vrijeme njegovih usamljeničkih tinejdžerskih godina. Iznenadio se kako je dobro zapamtio sve te pjesmice. Pamćenje je začuđujuće sredstvo, razmišljao je. Po čemu se ravna njegova selektivnost? Kako to da se sjećam gotovo svih riječi tih blesavih pjesmica iz pubertetskog doba, a gotovo ničeg iz moje odiseje u Rami? Upravo je pružio ruku u naprtnjaču da popije još malo vode, kada se odjednom pojavi svjetlo u habitatu. To ga je toliko zaprepastilo da mu noge izgubiše oslonac i nekoliko je sekundi cijelom težinom visio na užetu. Svjetlost nije bila zasljepljujuća, kao onda kada je stigao u Ramu II i vozio se u stolici-dizalu, ali je nesumnjivo bila svjetlost. Čim se opet sigurno učvrstio, počeo je razgledavati svijet koji se razotkrio pred njim.

Izvor svjetlosti bila je velika, natkrivena lopta koja je visjela sa stropa habitata. Richard procjeni da je lopta udaljena od njega otprilike kilometar, a isto i oko kilometar iznad vrha najupadljivije građevine na vidiku, velikog valjka tamne boje u geometrijskom središtu habitata. Jedna neprozirna nadstrešnica prekrivala je tri četvrtine gornjeg dijela lopte, tako da je većina njezine svjetlosti bila usmjerena naniže.

Osnovno građevinsko načelo unutrašnjosti habitata bilo je radijalna simetrija. U središtu se nalazio uspravan tamni valjak koji je izgledao kao da je napravljen od zemlje. Od dna do vrha mjerio je vjerojatno kilometar i pol. Richard je, doduše, mogao vidjeti samo jednu stranu te građevine, ali se po zakrivljenosti moglo proračunati da joj je promjer između dva i tri kilometra.

Na vanjskoj strani valjka nije bilo ni prozora ni vrata. Svjetlost se nigdje nije mogla probiti u njegovu unutrašnjost. Jedina pojedinost koja se zamjećivala na površini građevine bila je niz širokih, zavojitih linija, s tim što je svaka od njih kretala od vrha, pa se, opisujući pun krug oko valjka, završavala pri dnu točno ispod svoje početne točke. Dno valjka nalazio se otprilike na istoj visini kao i ulazni otvor kroz koji je Richard ušao u habitat.

Valjak su opasivala dva prstena od niza malih, bijelih struktura. Prsteni su bili međusobno razmaknuti oko tri stotine metara. Dva sjeverna kvadranta (Richard je ušao u ptičji habitat na sjeverni ulaz) ovog prstena bila su istovjetna; svaki od njih imao je pedeset do šezdeset zgrada postavljenih po istom uzorku. Zbog načela simetrije, Richard je pretpostavio da i ostala dva kvadranta slijede isti nacrt.

Jedan uski, kružni kanal, širok možda sedamdeset ili osamdeset metara, opasivao je te strukture. I taj kanal i prsteni bijelih zgrada bili su smješteni na istoj visini kao i dno tamnog valjka. Međutim, s druge strane kanala veliko područje na kojem se vidjelo neko raslinje pretežno zelene boje zauzimalo je najveći dio ostatka habitata. Tlo tog zelenog predjela ravnomjerno se spuštalo od kanala do obala četiri stotine metara širokog jarka čije su vode zapljuskivale unutrašnji zid. Četiri ista kvadranta u zelenom području bila su dalje podijeljena na po četiri segmenta, koja je Richard, polazeći od analogija sa Zemljom, nazvao prašuma, šuma, pašnjak i pustinja.

Richard je desetak minuta mirno promatrao golemu panoramu. S obzirom na to da se razina osvjetljenja smanjivala razmjerno udaljenosti od valjka, bliža područja nije vidio ništa jasnije od onih u daljini. Ipak, pojedinosti su bile dovoljno upečatljive. Što je više gledao, to je više stvari zapažao. U zelenom dijelu bilo je malih jezera i rijeka, jedan malen otok u jarku, i ono što je podsjećalo na putove između bijelih građevina. Naravno, zaključio je iznenada. Što bih drugo i mogao očekivati. Mi smo reproducirali malu Zemlju u Novom Edenu. Ovo vjerojatno predstavlja, na neki način, domovinski planet onih letećih stvorova.

Posljednja misao podsjetila ga je na to da su i Nicole i on od početka bili uvjereni da te ptice više nisu (ako su ikada i bile) vrsta svemirskih putnika s visokom tehnologijom. Richard izvuče dvogled i osmotri tamni valjak. Kakve tajne krijete? pitao se, uzbuđen na trenutak mogućnostima pustolovine i otkrića.

Richard je zatim počeo pretraživati nebo, ne bi li zamijetio koju pticu. Učinilo mu se da je jednom ili dvaput ugledao leteća stvorenja kod vrha tamnog valjka, ali te mrlje su tako brzo ulijetale i izlijetale iz vidnog polja dvogleda da nije mogao biti potpuno siguran. Gdje god da je gledao – po cijelom onom zelenom prostranstvu, u susjedstvu bijelih građevina, pa čak i po jarku – nije zapažao nikakve kretnje. Nije bilo nijednog vidljivog znaka da u ovom habitatu ima života.

Svjetlo se ugasi poslije četiri sata i Richard se opet nađe u mraku priljubljen uz okomiti zid. Provjerio je termometar, uključujući i njegovu bazu ranije zabilježenih podataka. Temperatura nije varirala za više od pola stupnja u odnosu na 26 stupnjeva Celzija od kada je ušao u habitat. Sjajna regulacija topline, reče Richard sebi. Ali zašto tako stroga? Zašto trošiti toliko energije da bi se održavala ista temperatura? Kako se tama protezala satima, tako je Richard postajao nestrpljiviji. Iako je redovno odmarao pojedine sklopove mišića, povremeno mijenjajući položaj i oslonac na uže, tijelo mu se polako iscrpljivalo. Došao je trenutak da nešto poduzme. Nevoljko je zaključio da bi bilo budalasto napustiti uže i spustiti se do jarka. Što bih uostalom i kada bih došao dolje? razmišljao je. Da preplivam? A što onda? Opet bih se morao vratiti ako brzo ne pronađem neku hranu.

Počeo se polako uspinjati prema ulaznoj rupi. Dok se odmarao na oko pola puta do ulaza, učinilo mu se da čuje neki vrlo tihi zvuk desno od sebe. Richard prekine penjanje, osigura se s užetom i izvadi iz naprtnjače prijemnik. Pojačao je prijem do najviše razine i stavio slušalice. U početku nije ništa čuo. Ali poslije nekoliko minuta uhvatio je jedan zvuk koji je dopirao iz pravca jarka ispod njega. Nije bilo moguće točno razaznati ono što je čuo – kao da se više čamaca kretalo kroz vodu – ali se dolje, izvan svake sumnje, nešto događalo.

Je li to čuo i blage zamahe krila, opet s desne strane? Bez ikakvog razmišljanja Richard iznenada krikne iz sve snage, a onda naglo prekine krik. Onaj zvuk lepetanja naglo zamre, ali za trenutak-dva nije bilo nikakve sumnje da ga je čuo.

Richard je likovao. „Znam da ste tamo” povikao je veselo. „Znam da me promatrate.”

Sad je imao plan; složen i nezgodan, ali i to je bilo bolje nego ništa. Richard provjeri zalihe hrane i vode, uvjeravajući sebe da su otprilike dovoljne, a onda duboko udahne zrak. Sad ili nikad, pomisli.

Uvježbavao je spuštanje bez oslanjanja na uže. Tako je išlo znatno teže i sporije, ali ipak je išlo. Kada je došao do kraja užeta, Richard se odveže i obasja svjetiljkom ponor ispod sebe. Bar je do vrha pojasa magle bilo dovoljno raspoloživih ispusta. Produžio je naniže vrlo pažljivo, priznajući sam sebi da je uplašen. Više puta mu se učinilo da mu srce otkucava u ušima.

A sada, ako sam u pravu, pomisli Richard kada se spustio u maglu, ovdje bi me društvo trebalo čekati. Vlaga je udvostručila poteškoće spuštanja. Jednom se poskliznuo i zamalo nije pao, ali se nekako uspio zadržati. Richard se zaustavi na točki gdje su mu ruke i stopala bili neobično čvrsto postavljeni. Proračunao je da ga od jarka dijeli još pedesetak metara. Sada ću pričekati dok ne čujem nešto. Trebali bi mi prići bliže u magli.

Ubrzo je opet začuo krila. Ovog puta zvučalo je kao dva leteća stvora. Richard je ostao ondje gdje se zaustavio više od sat vremena, sve dok se magla nije počela razilaziti. Još nekoliko puta je čuo krila promatrača.

Namjeravao je pričekati da svjetlost opet dođe pa da se spusti do vode. Ali kada se magla podigla, a svjetlost se nije pojavila, Richard se zabrinuo. Počeo se spuštati niz zid kroz pomrčinu. Čuo je kako promatrači lete na desetak metara iznad vode. Dvije minute kasnije, unutrašnjost ptičjeg habitata zablista svjetlošću.

Richard nije gubio vrijeme. Plan mu je bio jednostavan. Polazeći u razmišljanju od buke čamaca koju je čuo u mraku, pretpostavio je da se u jarku nešto događalo što je bilo važno za ptice ili za one koji su živjeli u tamnom valjku. Ako to nije bilo točno, razmišljao je, zbog čega bi oni produžili svoju aktivnost, znajući da ih on može čuti? Da su je odgodili samo za nekoliko sati, on bi gotovo sigurno otišao iz habitata.

Richard je namjeravao ući u jarak. Ako se ptice osjećaju ugrožene na bilo koji način, razmišljao je, poduzet će nešto. Ako ne, odmah ću započeti penjanje i vratiti se u Novi Eden.

Prije nego što će zagaziti u vodu, skine cipele i jedva ih ugura u naprtnjaču. Neka budu suhe, možda će mu trebati za još jedno penjanje. Nekoliko sekundi kasnije, čim je stopalom dotaknuo površinu vode, dvije ptice doletješe preko jarka iz skrovišta u zelenom pojasu.

Bile su kao lude. Klepetale su i kričale i ponašale se kao da namjeravaju rastrgnuti Richarda oštrim pandžama. On je sa svoje strane toliko bio uzbuđen što su na njega obratile pažnju da je praktično zanemarivao njihovu predstavu. Ptice su lebdjele iznad njega i pokušavale ga pritisnuti uza zid. On je šljapkao po vodi i pažljivo ih promatrao.

Dvije ptice bile su nešto drugačije od onih koje su Nicole i on susretali u Rami II. I ovi leteći stvorovi imali su baršunasti omotač, baš kao i oni raniji, ali je baršun bio ljubičaste boje. Nadalje, bili su manji (možda su mlađi, pomisli Richard) i mnogo žešći. Jedno od stvorenja za kvačilo je pandžama Richardov obraz kada se ovaj nije dovoljno brzo pomaknuo prema zidu.

Richard se napokon popeo uza zid, ali tek nekoliko centimetara iznad vode, što njih očito nije zadovoljilo. Dvije ptice su gotovo odmah počele praviti krugove i uske spirale pokraj zida, dajući time Richardu do znanja da nastavi penjanje. Kako to njemu nije padalo na pamet, one se gotovo izbezumiše.

„Želim poći s vama’,’ reče Richard, pokazujući prema tamnom valjku u daljini. Svaki put kada bi ponovio taj znak rukom, divovska stvorenja bi zakričala, zaklepetala, i poletjele u pravcu ulazne rupe.

Leteći stvorovi su postajali sve nervozniji i Richard se prestrašio da bi ga mogli napasti. Odjednom mu padne na pamet sjajna zamisao. Ali mogu li se sjetiti ulaznog koda? upitao se uzbuđeno. Bilo je to prije mnogo godina.

Kada je pružio ruku u naprtnjaču, ptice odmah pobjegoše. „To dokazuje” reče Richard naglas, uključujući svoje omiljeno prijenosno računalo, „da su nogonje elektronski promatrači. Kako biste inače vi znali da ljudska bića mogu držati oružje u ovakvim naprtnjačama?”

Pritisnuo je pet slova na tastaturi, a onda se, kada se monitor aktivirao, široko osmjehnuo. „Dođite” reče Richard, mašući dvjema divovskim pticama koje su se vratile gotovo na drugu obalu jarka. „Dođite” ponovi on, „imam vam nešto pokazati.”

Podigao je monitor i na njemu kompjuterski crtež koji je upotrijebio prije mnogo godina u Rami II da bi uvjerio leteće stvorove da prenesu njega i Nicole preko Cilindričnog mora. Bio je to lijep crtež koji je prikazivao tri ptice kako nose dva ljudska obličja preko vode. Dva stvorenja se pažljivo približiše. To je to, reče Richard sebi uzbuđeno. Dođite i dobro pogledajte.

3.

Richard nije znao koliko je dugo boravio u ovoj polumračnoj sobi. Izgubio je vezu s tijekom vremena još otkako su mu oduzeli naprtnjaču. Iz dana u dan živio je na isti način. Spavao je u uglu sobe. Kad god bi se probudio, bilo iz drijemeža ili dugog sna, dvije ptice bi iz hodnika ušle u njegovu sobu i dale mu jednu mana-dinju za jelo. Znao je da dolaze od zaključanih vrata na kraju hodnika, ali kad god bi pokušao spavati blizu vrata, oni mu tada jednostavno ne bi donosili hranu. Poruka je bila jednostavna da ne može biti jednostavnija.

Otprilike svakog drugog dana novi par ptica ulazio je u njegov zatvor i čistio smeće. Odjeća mu je bila u prnjama i bio je nepodnošljivo prljav. Richard, međutim, nije znao kako bi svojim stražarima objasnio da se želi okupati.

U početku je likovao. Kada su dva mlada leteća stvora konačno prišla da pogledaju crtež, a potom, nekoliko minuta kasnije, učinila prvi pokušaj da mu oduzmu kompjuter, Richard je odlučio da programira ponavljanje crteža u beskraj.

Za manje od sat vremena najveći stvor kojeg je ikada vidio, jedan od onih sa sivim baršunom i tri sjajna crvena prstena oko vrata, došao je s dvojicom mladih i njih trojica ga podigoše u zrak. Prenijeli su ga preko jarka, spustili ga privremeno u pustinjsko područje, a onda, poslije čavrljanja koje je vjerojatno bila rasprava o najpovoljnijem načinu nošenja, podigli ga visoko u zrak.

Bijaše to let od kojeg je zastajao dah. Pogled koji je Richard imao na krajolik u habitatu podsjetio ga je na putovanje balonom jednom davno iznad južne Francuske. Letio je u pandžama ptica cijelim putem do vrha tamnog valjka, točno ispod one svijetle, natkrivene kugle. U međuvremenu ih je susrelo barem šest drugih ptica, od kojih je jedna nosila Richardov kompjuter koji je i dalje ponavljao svoj crtež. Spustili su se zatim okomitim hodnikom u unutrašnjost valjka.

U prvih petnaest sati ili tako nekako Richarda su vodili od jedne velike grupe ptica do druge. Pomislio je da ga njegovi domaćini predstavljaju svim građanima ptico-grada. Pretpostavivši da nije bilo mnogo ptica koje su više nego jednom nazočile tim kratkim seansama čavrljanja i kričanja, Richard je proračunao da ukupno ima oko sedam stotina ptica.

Poslije njegove šetnje kroz konferencijske dvorane ptičjeg carstva Richard je odveden u jednu malu sobu gdje su ga ona ptica s tri prstena i dvojica njenih pomoćnika, ogromna stvorenja također sa po tri crvena vratna prstena, motrili dan i noć tijekom tjedan dana. Za to vrijeme Richardu je bio dopušten pristup njegovom računalu i svim ostalim predmetima iz naprtnjače. Na kraju tog promatračkog razdoblja, međutim, oduzeta mu je sva imovina, a on je odvedenu zatvor.

To je vjerojatno bilo prije tri mjeseca, tjedan dana manje ili više, reče Richard sebi jednog dana dok je započinjao jednu od dvije šetnje koje su mu bile osnovna fizička aktivnost. Hodnik izvan sobe bio je dugačak otprilike dvije stotine metara. Obično je prelazio po osam dužina, naprijed i natrag od vrata na kraju hodnika do kamenog zida odmah ispred svoje sobe.

I tijekom čitavog ovog razdoblja nisam počašćen ni jednim posjetom vođa. Ono razdoblje promatranja vjerojatno je, zapravo, bilo sudski proces... barem na ptičji način... i utvrđena mi je krivnja ili tako nešto? Je li to razlog da su me strpali u ovu smrdljivu ćeliju?

Richardove cipele su se raspadale, a odjeća bila u dronjcima. S obzirom na to da je temperatura bila ugodna (zaključio je da se svuda u ovom habitatu mora biti oko 28 stupnjeva), hladnoća ga nije brinula. Ali zbog više razloga nije mu se sviđala pomisao da će ostati gol kada mu se odjeća sasvim raspadne. Osmjehnuo se sam sebi, prisjetivši se svoje skromnosti tijekom promatračkog razdoblja. Nije lako obavljati nuždu dok tri gigantske ptica prate svaki tvoj pokret.

Dojadilo mu je i jesti mana-dinju za svaki obrok, ali je ona barem bila hranjiva. Tekućina u središtu osvježavala je, a vlažno tkivo imalo je ugodan ukus. Čak i ona sintetička stvar iz bijele sobe dobro bi došla za promjenu, više puta je spomenuo samom sebi.

U svoj toj osami za Richarda je najveći izazov bio da sačuva mentalnu svježinu. Počeo je rješavati matematičke probleme u glavi. Odnedavno se zabrinuo da mu je oštrina pamćenja znatno otupjela zbog starosti, te je, da mu prođe vrijeme, krenuo rekonstruirati događaje, pa čak i glavne kronološke dijelove svog života.

Tijekom tih vježbi pamćenja posebno su ga zanimale rupe u pamćenju za vrijeme njegove odiseje u Rami II tijekom putovanja od Zemlje do Čvorišta. Premda je Richardu bilo teško prisjetiti se svih pojedinačnih doživljaja s te odiseje, jedenje mana-dinja uvijek mu je prizivalo ulomke sjećanja iz tog dugotrajnog boravka s pticama.

Jednom se, poslije ručka, iznenada sjetio neke velike svetkovine s mnogo ptica. Pamtio je vatru u kupolastoj građevini i zajedničke jadikovke ptica kad se vatra ugasila. Richard je bio zbunjen. U sjećanju nije bilo ničeg što bi taj doživljaj povezalo s nečim drugim. Kada se to zbilo? Je to bilo odmah nakon što su me oktopauci zarobili?, pitao se. No, kao i obično, kad god bi se pokušao sjetiti ičega što je doživio s oktopaucima, završavao bi sa strašnom glavoboljom.

Richard je opet razmišljao o svojoj odiseji kada je, u posljednjem krugu svoje dnevne šetnje, prolazio pokraj jedine svjetiljke u hodniku. Pogledao je ispred sebe i vidio da su vrata zatvora otvorena. Konačno sam poludio. Priviđaju mi se stvari.

Ali vrata su stajala otvorena i kada im je prišao. Richard uđe u dovratak i zaustavi se da ih opipa kako bi utvrdio da nije sišao s uma. Prošao je ispod još dva svjetla prije nego što je došao do malog otvorenog skladišta s desne strane. Osam ili deset mana-dinja bilo je uredno složeno na policama. Aha, pomisli Richard. Shvaćam. Proširili su mi zatvor. Od sada mi je dopušteno da sam uzimam hranu. Još kada bi se negdje našla neka kupaonica...

Dalje niz hodnik doista je pronašao tekuću vodu u jednoj maloj sobi s lijeve strane. Richard se žudno napije, umije se i osjeti strahovito iskušenje da se okupa. Radoznalost mu je, međutim, prevagnula. Želio je saznati veličinu svog novog stana.

Hodnik koji je prolazio pokraj njegove ćelije račvao se u dva kraka. Richard je mogao krenuti na obje strane. Pomišljajući da se nalazi u nekoj vrsti labirinta zbog provjere mentalnih sposobnosti, on ostavi košulju na križanju i krene desno. Iz tog pravca dopiralo je znatno više svjetlosti.

Prešavši dvadesetak metara, ugledao je dvije ptice koje su se približavale iz daljine. U stvari, najprije je začuo njihovo čavrljanje, jer su očito bile zanijete živahnim razgovorom. Kada su prišle na samo pet metara, Richard se zaustavi. Dvije ptice ga pogledaju, dadu mu do znanja da ga poznaju s dva krika različite visine i produže niz hodnik.

Zatim je susreo tri ptice koje su se ponašale na približno isti način. Što se ovdje događa, pitao se Richard nastavljajući dalje. Znači li to da više nisam u zatvoru?

U prvoj velikoj sobi na koju je naišao, četiri leteća stvora sjedila su u krugu, dodajući jedan drugom neke uglačane štapiće i neprekidno čavrljajući. Kasnije, malo prije no što se prolaz proširio u glavnu sobu za sastanke, Richard zastane u dovratku još jedne odaje odakle je kao očaran promatrao kako dva nogonja na četvrtastom stolu izvode nešto što je njega podsjećalo na sklekove. Šest ptica šutke je i s velikom pažnjom promatralo nogonje.

U sobi za sastanke nalazilo se dvadesetak pticolikih stvorova. Svi su bili okupljeni oko jednog stola i zurili u nekakav dokument koji je sličio na papir i bio rasprostrt ispred njih. Jedan od stvorova držao je jedan pokazivač u pandžama i koristio ga da ukaže na određene točke dokumenta. Papir je sadržavao čudne škrabotine i bio potpuno nerazumljiv, ali Richard uvjeri sebe da ptice zapravo gledaju u nekakvu kartu.

Kada je pokušao prići stolu ne bi li bolje vidio, ptice ispred njega blago ga odgurnuše. U jednom trenutku, tijekom ptičjeg razgovora koji je uslijedio, Richard je po jeziku tijela oko stola pomislio da je jedno od pitanja upućeno njemu. Doista gubim razum, reče on sebi, vrteći glavom.

Ali još uvijek ne znam zašto mi je dana sva ova sloboda, razmišljao je Richard, sjedeći u svojoj sobi i jedući mana-dinju. Prošlo je šest tjedana otkako je otkrio da su vrata njegovog zatvora otvorena. U ćeliji su u međuvremenu obavljene brojne preinake. Na zidove su postavljene dvije svjetiljke u obliku fenjera, a Richard je sada spavao na hrpi nečega što ga je podsjećala na sijeno. U kutu sobe neprekidno je stajao spremnik pun svježe vode.

U početku, kada su prestale sve početne zabrane, Richard je bio duboko uvjeren da će se za dan-dva dogoditi nešto izuzetno značajno. U izvjesnom smislu bio je u pravu, jer su ga sljedeće jutro probudila dva mlada leteća stvora i započela jezičnu poduku. Krenuli su od jednostavnih predmeta kao što su mana-dinja, voda i sam Richard, pri čemu bi najprije pokazali predmet, a zatim polako ponovili zvuk, točnije jasno klepetanje za tu određenu stvar. Uz pojačan napor Richard je naučio dobar dio njihovog rječnika, premda njegova sposobnost da razlikuje tijesno povezane krikove i klepetanje nije bilo dovoljno oštra. Bio je, međutim, potpuno beznadan slučaj kad je on morao proizvesti bilo kakav zvuk. Jednostavno, nije imao fiziološku opremu za govorenje ptičjim jezikom.

Ali, unatoč tome, Richard je ipak očekivao da će njegovo sagledavanje šire slike postati jasnije, no to se nije dogodilo. Leteći stvorovi su ga nesumnjivo pokušavali podučavati i dali su mu određenu slobodu kretanja po jednom dijelu valjka – čak bi povremeno i ručao s njima ako bi se našao u društvu kada bi se pojavila mana-dinja – ali kakva je bila svrha svega toga? Po načinu na koji su ga promatrali, što se posebno odnosilo na vođe, Richard je zaključio da oni očekuju neku vrstu njegovog odgovora. Ali kakvog odgovora?, pitao se Richard po stoti put dovršavajući mana-dinju.

Koliko je Richard mogao zaključiti, ptice nisu imale pisani jezik. Nije vidio nijednu knjigu niti je ikada zatekao nekoga od tih stvorova da piše. Postojali su, doduše, oni čudni dokumenti slični kartama koje su povremeno proučavali, ili je barem tako Richard tumačio njihovu djelatnost, ali ih oni nikada nisu sami crtali... Ili upisivali nešto u njih... bijaše to zagonetka.

A što reći o nogonjama? Richard se s tim stvorovima susretao dva ili tri puta tjedno, a jedan par njih se jednom zadržao u njegovoj sobi nekoliko sati. Nikako se, međutim, nisu htjeli smiriti i pružiti mu priliku da ih malo prouči. U jednom trenutku, kada je na kratko uhvatio jednog od nogonja, Richard je pretrpio jak udar, gotovo sigurno električni, koji ga je prisilio da ga odmah pusti.

Richardov um skakao je sa slike na sliku dok je pokušavao konstruirati nekakav smisleni uzorak svog života u ptičjem habitatu. Osjećao je veliku potištenost. Bio je stalno uvjeren da iza ovog zatočeništva, a potom i sve veće slobode, stoji u pozadini neki razložni plan. Nastavio je tragati za odgovorom, prebirući po svijesti sva iskustva u ovome svijetu.

U samo jedno područje ptičjeg životnog prostora nije imao pristup, a do njega ionako ne bi mogao doprijeti, jer nije bio u stanju letjeti. Povremeno je viđao jednog ili dva leteća stvora kako odlijeću u široki okomiti hodnik i spuštaju se ispod razine na kojoj je on obično bio. Jednom je vidio kako iz tih mračnih dubina donose male ptiće ne veće od ljudske ruke. Drugom prilikom pokazao je dolje prema toj pomrčini ptici koja je bila u njegovom društvu, ali je ova samo odmahnula glavom. Većina ptica je naučila kretnje glavom sa značenjem „da” i „ne” iz Richardovog rječnika.

Ali vjerojatno sam nešto propustio. Po svemu sudeći, nedostaju mi neki podaci. Čvrsto je odlučio poduzeti iscrpnu pretragu cijelog ptičjeg životnog okoliša, uključujući ne samo stanove na suprotnoj strani okomitog hodnika, gdje ga obično nisu rado viđali, već i veliko skladište mana-dinja na donjoj razini. Moram izraditi detaljnu kartu, reče sam sebi. Da mi ne promakne nešto zaista bitno.

Čim je Richard prenio životni prostor ptica u svoj trodimenzioni crtež, odmah mu je bilo jasno što je do tada previđao. Naizgled nasumično postavljeni prolazi u valjku, uključujući vodoravne i okomite hodnike, kako za hodanje tako i za letenje, nikada se u Richardovoj glavi nisu složili u cjelovitu sliku. Naravno, reče on sebi, projicirajući različite kutove složene karte na monitoru kompjutera. Kako sam mogao biti tako glup? Više od sedamdeset posto valjka i dalje mi je nepoznato.

Richard odluči odnijeti kompjuterske slike jednom od vođa i na neki način tražiti da mu se omogući vidjeti ostatak valjka. Lakše reći nego učiniti. Baš tog dana leteći stvorovi su bili neobično uznemireni, a hodnici su odjekivali od čavrljanja, krikova, jurnjave tamo-amo. Richard je vidio kako trideset ili četrdeset najvećih ptica uzlijeće iz velikog okomitog hodnika valjka u nekoj vrsti organizirane formacije.

Richard je konačno uspio privući pozornost jednog od divova s tri prstena. On je kao opčinjen promatrao pojedinosti na kompjuterskom monitoru i različite geometrijske oblike svoje kuće, ali Richard nije uspijevao prenijeti svoju osnovnu poruku – da je želio vidjeti ostatak valjka.

Vođa je pozvao nekoliko svojih kolega da i sami pogledaju demonstraciju i Richard bi počašćen uvaženim ptičjim čavrljanjem. Prestali su međutim na njega i slike obraćati pažnju kada se jedna druga ptica iznenada pojavila na sastanku, donoseći očito neku važnu vijest koja se očito ticala njihovih tekućih neprilika.

Richard se vrati u ćeliju. Osjećao se odbačen. Ležao je na slamarici i razmišljao o obitelji koju je ostavio u Novom Edenu. Možda je vrijeme da se vratim, pomisli on, pitajući se kako izgleda protokol za dobivanje dozvole za odlazak iz ptičjeg svijeta. I dok je tako ležao, jedan posjetitelj dođe u njegovu sobu.

Richard nikada do tada nije vidio ovu pticu. Oko vrata je imala četiri kobaltno plava prstena, a baršun koji joj je prekrivao tijelo bio je crne boje s mjestimičnim bijelim pjegama. Oči su joj bile iznenađujuće bistre i – barem je tako Richard protumačio – vrlo tužne. Stvor je pričekao da Richard ustane, a onda je počeo govoriti, vrlo polako. Richard je razumio po koju riječ, a posebno najvažniju, više puta ponovljenu kombinaciju ‘slijedi me!’.

Tri druge ptice čekale su ispred ćelije. Hodale su iza Richarda i njegovog uvaženog posjetitelja. Skupina je napustila kompleks u kojem se nalazila Richardova ćelija, prešla preko jedinog mosta koji je presijecao veliki okomiti hodnik i ušla u odjeljak valjka gdje su bile uskladištene mana-dinje.

Na dnu jednog od skladišta s mana-dinjama nalazilo se udubljenje u zidu koje Richard nije zapazio prilikom pretrage. Kada su se Richard i ptice primakli udubljenju na nekoliko metara, zid sklizne u stranu i otkri ono što je izgledalo kao veliko dizalo. Ptičji veliki vođa mahne mu da uđe.

Čim se Richard našao unutra, svaki od četiri stvora pročavrlja ‘zbogom’, a onda zajedno oblikovaše krug koji je značio oproštaj, uz okret i naklon. Richard se iskreno trudio da izvede onomatopeju njihovog zvuka prije nego što se i sam naklonio i povukao dublje u dizalo. Vrata se zatvoriše za njim nekoliko sekundi kasnije.

4.

Vožnja dizalom bila je dosadno spora. Golemo vozilo imalo je kvadratni pod sa stranicama od približno dvadeset metara, a strop se uzdizao na visini od osam metara iznad Richardove glave. Pod dizala bio je ravan, s izuzetkom dvije usporedne tračnice, s obje Richardove strane, koje su se protezale od vrata do zadnjeg dijela. U ovome mogu prevoziti ogromne terete, pomisli Richard, zureći u strop iznad sebe.

Pokušao je izračunati brzinu spuštanja dizala, ali to bijaše nemoguće. Nije raspolagao nikakvim referentnim sustavom. Prema Richardovoj karti valjka, skladište mana-dinja trebalo se nalaziti na oko tisuću sto metara iznad podnožja. Znači, ako idemo do kraja, pri normalnoj brzini dizala na Zemlji, onda će ovo putovanje potrajati nekoliko minuta.

Bile su to tri najduže minute u njegovom životu. Richard nije imao nikakvu predodžbu o tome što ga čeka kada se vrata dizala otvore. Možda ću se naći vani, pomisli odjednom. Možda ću biti na rubu onog područja s bijelim građevinama... Šalju li me, kojim slučajem, kući?

Upravo je počeo razmišljati je li se, i koliko, promijenio život u Novom Edenu, kad se dizalo zaustavi. Velika vrata se otvoriše i tijekom sljedećih nekoliko sekundi Richard nije bio siguran da li mu je srce iskočilo iz grudi. Stojeći ravno ispred njega i očito zureći u njega svim svojim očima, nalazila su se dva stvorenja čudnija od svega što je ikada zamišljao.

Richard je stajao kao skamenjen. Ono što je gledao bilo je toliko nevjerojatno da je fizički bio paraliziran dok mu se svijest suočavala s bizarnim podacima koje je primala kroz osjetila. Svako biće ispred njega imalo je po četiri oka na svojoj ‘glavi’. Naime, kao dodatak dvjema velikim, mliječnim ovalima s obje strane nevidljive crte simetrije te dvodijelne glave, svako biće imalo je još po dva oka na vrhu štapića koji su virili deset do dvanaest centimetara povrh čela. Iza te velike glave tijela su im imala tri segmenta, s parom udova uz svaki od njih, što je sve ukupno činilo šest nogu. Bića su sada stajala uspravno na dvije zadnje noge, s tim što su četiri prednja uda bila uredno pripijena uz glatke trbuhe krem boje.

Stvorovi krenuše prema njemu u dizalo pa se Richard, uplašen, odmakne unatrag. Dva stvora okrenuše se jedan prema drugome i počeše razmjenjivati glasove visoke frekvencije koji su dolazili iz malih, kružnih otvora ispod ovalnih očiju. Richard žmirne pa opet otvori oči, osjeti vrtoglavicu i spusti se na jedno koljeno da bi se malo smirio. Srce mu je udaralo kao ludo.

I stvorovi promijeniše položaj, spuštajući i srednje noge na pod. U tom položaju podsjećali su na divovske mrave s prednjim parom nogu uzdignutim od zemlje i visoko podignutim glavama. Cijelo to vrijeme crne kugle na krajevima štapića s očima nastavljale su se okretati, skenirajući punih tristo šezdeset stupnjeva, a mliječni materijal u tamnim ovalima također se pomicao s jedne strane na drugu.

Nekoliko minuta su manje ili više mirovali, kao da su ohrabrivali Richarda da ih ispita. Boreći se protiv vlastitog straha, on se trudio proučiti ih na objektivan znanstveni način. Stvorenja nisu bila veća od osrednjeg psa, ali su sigurno bila lakša. Tijela su im bila tanka i vitka. Prednji i zadnji segmenti bili su veći od srednjeg, a sva tri dijela tijela imala su uglačane poklopce na vrhu koji su bili građeni od neke vrste tvrdog materijala.

Richard bi ih razvrstao u vrlo velike kukce da nije bilo tih neobičnih udova, koji su bili debeli, možda čak i mišićavi, i prekriveni kratkom, vrlo gustom, crno-bijelo prošaranom ‘dlakom’ koja je davala dojam da stvorenja nose duge hlače. Njihove ruke, ako je to bio pravilan naziv, bile su bez dlaka i imale su po četiri prsta, uključujući i palac na prednjem paru.

Richard je upravo bio prikupio dovoljno hrabrosti da opet pogleda te nevjerojatne glave, kad se iza dva stranca začuje zvuk vrlo visoke učestalosti sličan sireni. Oni se okrenuše. Richard se pridigne i ugleda treće stvorenje koje se približavalo u brzom trku. Bilo je čudesno promatrati njegove kretnje. Trčalo je kao mačka sa šest nogu, držeći tijelo paralelno s tlom i potiskivalo se unaprijed različitim parom nogu na svakoj točki trka.

Njih troje se upustiše u brz razgovor, a pridošlica, uzdižući glavu i prednje noge, dade Richardu nedvosmislen znak da izađe iz dizala. Krenuo je iza ovog trija i ušao u jednu vrlo veliku prostoriju.

I ova je prostorija bila skladište mana-dinja, ali to joj je bila i jedina sličnost s onom u ptičjem dijelu valjka. Posvuda uokolo je bila visoka tehnologija i automatska oprema. Na stropu deset metara iznad njih jedna mehanička beračica dinja kretala se duž tračnica. Hvatala bi pojedinačne dinje i tovarila ih u teretna kola na tračnicama na jednom kraju sobe. Dok su Richard i njegovi domaćini promatrali, jedna teretna kola skliznuše po tračnicama i zaustaviše se ispred dizala.

Stvorenja požuriše niz jedan od prolaza u prostoriji i Richard ubrza korak. Pričekali su ga kod vrata, a onda skrenuše lijevo, osvrćući se da vide je li još iza njih. Richard je trčao za njima sljedeće dvije minute, sve dok ne stigoše u veliko predvorje, visoko mnogo metara, s jednim prijevoznim uređajem u središtu.

Taj je uređaj bio daleki rođak dizala. U stvari, bila su tu dva ista, s tim što je jedan išao gore, a drugi dolje, po spiralnoj stazi oko dvije debele šipke u središnjem dijelu atrija. Dizala su se kretala brzo pod vrlo strmim kutom. Svakih oko pet metara stizala su na sljedeću razinu, ili pod, i putnik je potom prelazio jedan metar do zavojitog dizala oko druge šipke. Ono što je trebala biti ograda na rubovima dizala bila je pregrada visoka svega trideset centimetara. Strana stvorenja vozila su se u vodoravnom položaju, sa svih šest nogu na pokretnoj rampi. Richard, koji je u početku stajao, brzo se spustio na sve četiri da ne bi pao.

Tijekom vožnje, desetak stvorenja, vozeći se na donjoj polovici dizala, prošlo je pokraj Richarda, gledajući ga svojim zapanjujućim licima. Ali kako jedu?, pitao se Richard, zapažajući da kružne rupe koje su koristili za ispuštanje glasova nikako nisu bile dovoljno velike da prime puno hrane. Na glavi nije bilo drugih otvora, iako su se primjećivali neki mali čvorovi i nabori čija mu je svrha ostajala nepoznata.

Richarda su vodili na osmu ili devetu razinu. Sva tri stvorenja pričekala su ga dok nije stigao do određene platforme. Richard ih je potom slijedio do šestokutne zgrade sa svijetlocrvenim oznakama na pročelju. Ovo je zabavno, pomisli Richard, buljeći u neobične črčkarije. Već sam vidio ovo pismo... Naravno, na karti ili već nekom dokumentu koji su ptice čitale.

Richard je smješten u jednu dobro osvijetljenu i ukusno namještenu sobu, ukrašenu crno-bijelim geometrijskim uzorcima. Oko njega su se nalazili razni predmeti svih oblika i veličina, ali on nije imao pojma što oni predstavljaju. Koristeći jezik znakova, stranci su stavili Richardu do znanja da treba ostati na tom mjestu. Zatim su otišli. Zabrinuti gospodin Wakefield proučavao je namještaj, pokušavajući dokučiti koji bi od tih predmeta mogao biti krevet, a onda se opružio po podu i zaspao.

Mirmimačke. Tako ću ih zvati. Richard se probudio poslije četvorosatnog spavanja i nije mogao prestati razmišljati o stranim stvorenjima. Želio im je dati neko dobro ime.

Nakon što je odustao od mačkomrava i mačkosekta, sjetio se da se netko tko proučava mrave zove mirmekolog. Opredijelio se za naziv mirmimačka zato što mu je zvučalo bolje s ‘i’ umjesto s ‘e!

Richardova soba bijaše raskošno osvijetljena. U stvari, svako mjesto koje je do sada posjetio u habitatu mirmimačaka bilo je dovoljno osvijetljeno, što je bilo u izrazitoj suprotnosti s mračnim katakombnim hodnicima gornjeg dijela tamnog valjka. Nisam vidio nijednog letećeg stvora još od one vožnje dizalom, razmišljao je Richard. Očito je da ove dvije vrste ne žive zajedno. Barem ne potpuno. Ali obje koriste mana-dinje... Kakva je, zapravo, njihova veza.

Dvije mirmimačke stupiše kroz ulaz i postaviše uredno razrezanu dinju i čašu vode ispred njega. Richard je bio i gladan i žedan. Nekoliko sekundi nakon doručka onaj par stvorenja se vratio. Koristeći ruke na prednjim nogama, mirmimačke mu dadoše znak da ustane. Richard ih je netremice promatrao. Jesu li ovo ista ona bića od jučer?, pitao se. I je li to isti par koji mu je donio dinju i vodu? U mislima se prisjetio svih mirmimačaka koje je vidio, uključujući i one s kojima se mimoišao vozeći se dizalom. Nije bio u stanju zamijetiti ni jednu jedinu značajku po kojima bi se oni mogli razlikovati ili identificirati. Znači, sve izgledaju isto, pomisli on. Pa kako se onda međusobno razlikuju?

Te dvije mirmimačke ga povedoše u hodnik, a onda skrenuše desno. Ovo je divno, reče Richard sebi, dok je trčao za njima nakon što se nekoliko sekundi divio ljepoti njihovog hoda. Sigurno misle da su svi ljudi atlete. Jedna od mirmimačaka se zaustavi na četrdesetak metara ispred njega. Nije se okrenula, ali je Richard znao da ga promatra, jer su oba oka na štapićima bila okrenuta u njegovom pravcu. „Dolazim” poviče Richard. „Ali ne mogu trčati tako brzo.”

Nije prošlo mnogo vremena prije nego što je Richard shvatio da ga ovaj par stranaca, zapravo, vodi u obilazak habitata mirmimačaka. Obilazak je bio logično planirana. Prvo zaustavljanje, vrlo kratko, imali su u skladištu mana-dinja. Richard je promatrao kako dva teretna vozila ispunjena dinjama klize niz tračnice u dizalo slično onom (ili isti to) kojim se on spustio dan ranije.

Nakon sljedećih pet minuta trčkaranja Richard uđe u potpuno različit dio jazbine mirmimačaka. Dok su zidovi u drugim sekcijama bili uglavnom metalizirano sivi ili bijeli, osim u njegovoj sobi, ovdje su sve sobe i hodnici bili bogato ukrašeni bojama, geometrijskim uzorcima ili i jednim i drugim. Jedna ogromna prostorija imala je veličinu kazališta i tri bazena puna vode na podu. U toj sobi nalazilo se oko sto mirmimačaka, od kojih je polovina očito plivala u bazenima (samo s očima na štapićima i gornjim dijelom poklopaca iznad površine vode), a druga ili sjedila na ispustima koji su razdvajali tri bazena ili lutala po drugom dijelu ove čudne zgrade.

Ali jesu li, zapravo, plivali? Kada je bolje pogledao, Richard je primijetio da se stvorenja nisu gibala u bazenu – jednostavno su bila potopljena na jednom mjestu i ostajala ispod vode nekoliko minuta. U dva bazena nalazila se neka gusta tekućina, slična bogatoj krem juhi na Zemlji, a u trećem, bistrom bazenu, gotovo sigurno voda. Richard je pratio pogledom jednu mirmimačku kada se ona premjestila iz bazena s gustom tekućinom u bazen s vodom, da bi se potom opet prebacila u prvi bazen. Što to rade?, pitao se Richard. I zašto su me dovele ovdje?

U tom trenutku jedna od mirmimačaka dotakne ga po ramenu. Ona pokaže prvo na samog Richarda, zatim na bazene, i na kraju na Richardova usta. Nije imao predodžbu što mu priopćava. Mirmimačka-vodič onda krene niz nagib prema bazenima i potopi se u jedan od njih s gustom tekućinom. Kada se vratila, podiže se na stražnji par nogu i pokaže na žljebove između segmenata svog mekog trbuha krem boje.

Vidjelo se da je mirmimačkama vrlo važno da Richard razumije što se događa u bazenima. Na drugoj točki on je promatrao splet mirmimačaka i neke strojeve visoke tehnologije koji su mrvili vlaknasti materijal, a zatim ga miješali s vodom i drugim tekućinama praveći rijetku kašu koja je nalikovala onoj što je počivala u bazenima. Poslije nekog vremena jedno od tih stvorenja umoči prst u tu kašu, a onda ga prinese Richardovim usnama. Vjerojatno mi tumače da bazeni služe za hranjenje, pomisli Richard. Dakle, oni ipak ne jedu mana-dinje? Ili bar imaju raznovrsniju ishranu? Sve je ovo očaravajuće.

Ubrzo su opet počeli trčkarati prema drugom udaljenom uglu jazbine. Tamo je Richard vidio trideset ili četrdeset manjih stvorenja, očito mladih mirmimačaka, kojima su se bavili odrasli nadzornici. Po fizičkom izgledu mladi su sličili na svoje starije, s izuzetkom jedne glavne razlike – nisu imali poklopce. Richard zaključi da stvorenja ne izlučuju tvrdi gornji pokrivač dok ne dostignu punu zrelost. Premda je Richard zamišljao da je ovo bavljenje mladima približno odgovara školi, ili možda dječjem vrtiću, on, dakako, nije mogao u to biti siguran. Ali u jednom trenutku bijaše siguran da je čuo kako mladi u jedan glas ponavljaju niz zvukova koje je proizvela odrasla mirmimačka.

Richard je zatim sa svojim vodičima krenuo dizalom. Negdje na dvadesetom katu, stvorenja napustiše dizalo i otvoreni atrij te pojuriše niz jedan hodnik koji se završavao u ogromnoj tvornici ispunjenoj mirmimačkama i strojevima zaposlenim na zavidnom nizu zadataka. Činilo se da su njegovi vodiči stalno nekuda žure, tako da je Richard teško mogao proučiti bilo koji proizvodni postupak. Tvornica je podsjećala na prodavaonicu strojeva na Zemlji. Bilo je tu zvukova svih vrsta, mirisa kemikalija i metala, kao i cviljenja mirmimačjeg komuniciranja. Na jednom mjestu Richard je ugledao par mirmimačaka koje su popravljale beračicu sličnu onoj kakvu je vidio u skladištu mana-dinja dan ranije.

U jednom kutu tvornice nalazio se poseban odjel koji je bio odvojen od ostalih radnih prostorija. Iako ga vodiči nisu poveli u tom pravcu, Richardova radoznalost bila je probuđena. Nitko ga nije zaustavio kada je prešao prag tog posebnog odjela. Unutar velike kocke jedan mirmimačka-operator nadzirao je neki automatski proizvodni postupak.

Dugački, tanki, člankoviti komadi lakog materijala ili plastike pristizali su iz jednog pravca u ovu sobu na pokretnoj traci. Male kugle oko dva centimetara promjera ulazile su iz susjedne kocke također na pokretnoj traci. Tamo gdje su se dvije trake susretale, jedan veliki pravokutni stroj, smješten u ležištu koje je visjelo s visokog stropa, spuštao se na one dijelove uz neobičan zvuk usisavanja.. Trideset sekundi kasnije mirmimačka-operator izdao bi naredbu za povlačenje stroja, a dvije nogonje sišle bi s trake, obavilo svoje duge noge oko sebe i uskočio u jednu kutiju koja je podsjećala na golemi karton za pakiranje jaja.

Richard je promatrao dok se ovaj postupak nije nekoliko puta ponovio. Bio je pomalo zbunjen. Znači, mirmimačke izrađuju nogonje. I karte, a vjerojatno i svemirske letjelice tamo odakle oni i ptice dolaze. Pa što je onda ovo? Neka složena vrsta simbioze?

Zavrtio je glavom dok se proces sastavljanja nogonja nastavljao pred njim. Trenutak kasnije Richard začuje zvuk mirmimačke iza sebe. Okrene se. Jedan od njegovih vodiča pružao je krišku mana-dinje prema njemu.

Richard je već bio iscrpljen. Nije mogao procijeniti koliko je obilazak trajao, ali je imao dojam da trčkara već mnogo sati.

Nije znao kako preraditi u glavi sve ono što je vidio. Poslije vožnje malim dizalom do gornjih razina područja mirmimačaka, gdje je vidio ne samo bolnicu za ptice, koju su vodile mirmimačke, već je nazočio kad su se izlegle ptice iz tamnih, kožastih jaja pod budnim očima liječnika-mirmimačaka, njemu postane jasno da se doista radi o složenoj simbiozi ove dvije vrste. Ali zašto i kako?, pitao se kada su mu vodiči dopustili da malo predahne u blizini dizala. Jasno je da leteći stvori imaju koristi od mirmimačaka. Ali što ove velike mravi-mačke dobivaju od ptica.

Njegovi vodiči povedoše ga niz jedan širok hodnik prema velikim vratima udaljenim nekoliko stotina metara. Prvi puta nisu trčali. Dok su se primicali vratima, tri druge mirmimačke uđoše u prolaz iz manjih pobočnih hodnika i stvorenja počeše razgovarati svojim jezikom visoke frekvencije. U jednom trenutku svih petoro stane i Richardu se učini da je u tijeku nekakva svađa. Pažljivo ih je promatrao dok su govorili, obraćajući posebno pozornost na njihova lica. Čak su im i nabori i prijevoji oko otvora za proizvodnju zvuka bili potpuno jednaki. Nije bilo nikakvoga načina da čovjek razlikuje jednu mirmimačku od druge.

Poslije dužeg vremena čitava skupina opet krene prema vratima. Richard je iz daljine podcijenio njihovo veličinu. Kako su se približavali, mogao je vidjeti da su visoka između dvanaest i petnaest metara i više od tri metra široka. Površina im je bila gusto i veličanstveno izrezbarena. Središnji dio tog umjetničkog rada činila je dekoracija od četiri kvadrata s letećim stvorom u gornjem lijevom kvadratu, mana-dinjom u gornjem desnom, mirmimačkom u trku u donjem lijevom prostoru i nečim što je izgledalo kao slatka vuna s raspršenim debelim grozdom kvrga u donjem desnom.

Richard zastane, diveći se umjetničkom radu. Isprva je imao neodređeni osjećaj da je negdje već vidio ova vrata ili barem njihov nacrt, ali onda reče sebi da je to nemoguće. Dok je, međutim, prstima prelazio preko reljefa figure mirmimačke, sjećanje mu odjednom bljesne. Da, reče Richard uzbuđeno samom sebi. Naravno! U dubini ptičje jazbine u Rami II. Tamo gdje je bila ona vatra.

Trenutak kasnije, vrata se širom otvore i Richard uđe u nešto što je bilo slično velikoj podzemnoj katedrali. Prostorija u kojoj se nalazio pružala se pedesetak metara u visinu. Imala je kružnu bazu promjera oko trideset metara, i šest odvojenih bočnih lađa oko kruga. Zidovi su bili blistavo sjajni. Doslovce svaki četvorni decimetar sadržavao je skulpture ili freske, do tančina izrađene i oblikovane. Bijaše to ljepota od koje zastaje dah.

U središtu te katedrale nalazila se uzdignuta platforma na kojoj je stajala jedna mirmimačka i nešto govorila. Ispod nje bilo je dvanaest mirmimačaka i sve su sjedile na svoje četiri zadnje noge i promatrale govornika napetom pažnjom.

Hodajući po prostoriji, Richard je shvatio da dekoracija na zidu, na oko metar širokoj traci desetak centimetara od poda, predstavlja jednu cjelovitu priču. Polako je pratio pogledom dekoraciju sve dok nije stigao do mjesta za koje mu se učinilo da znači početak priče. Prva slika prikazivala je uklesan primjerak jedne mana-dinje. Na sljedeće tri ploče moglo se vidjeti kako nešto raste unutar dinje. Što god da je to bilo, na drugoj ploči je izgledalo vrlo sitno. No već na četvrtom reljefu to je zauzimalo gotovo cjelokupnu unutrašnjost dinje.

Na petoj ploči mogla se vidjeti jedna sićušna glava s dva mliječna, ovalna oka, kvrgavim štapićastim priraštajima i malim kružnim otvorom ispod očiju koji probija sebi put iz dinje. Šesti reljef, koji je pokazivao mladu mirmimačku vrlo sličnu onima koje je Richard vidio ranije toga dana, potvrđivala je ono što se rađalo u Richardovoj glavi dok je slijedio dekoracije. Do vraga, reče Richard u sebi, pa mana-dinja je jaje mirmimačaka! Misao mu je žurila naprijed. Ali to nema smisla. Ptice jedu dinje... U stvari, mirmimačke su čak i mene hranile njima... O čemu se tu radi?

Richarda je toliko zapanjilo ono što je otkrio (a bio je i strašno umoran od jurnjave za vodičima) da je sjeo ispod reljefa koji je prikazivao mlade mirmimačke. Trudio se shvatiti odnos između mirmimačaka i ptica. Nije se mogao sjetiti analogne simbioze na Zemlji, iako je znao da vrste često surađuju da bi poboljšale uzajamne izglede na opstanak. Ali kako je jedna vrsta mogla ostati u prijateljskom odnosu s drugom kada su njezina jaja služila kao isključiva hrana drugoj? Richard zaključi da se ono što je do sada smatrao temeljnim biološkim načelom ne može primijeniti na leteće stvorove i mirmimačke.

I dok je Richard razmišljao o čudnim novim stvarima koje je upravo saznao, jedna skupina mirmimačaka okupila se oko njega. Sve su mu davale znak da ustane. Minutu kasnije on ih je slijedio niz zavojitu rampu do druge strane prostorije prema nekoj odvojenoj kripti u prizemlju te nazovi-katedrale.

Prvi put otkako je Richard ušao u ovaj habitat osvjetljenje je bilo prigušeno. Mirmimačke oko njega kretale su se polako, gotovo svečano, napredujući niz široki hodnik. Na drugom kraju tog prolaza nalazila su se dvoja vrata koja su se otvarala u veliku sobu ispunjenu mekim, bijelim materijalom. Iako je taj materijal, koji je iz daljine podsjećao na pamuk, imao veliku gustoću, pojedina njegova vlakna bila su vrlo tanka, osim kada su bila spojena u čvoruge ili ganglije koje su bile rasute u neodređenom uzorku širom velikog bijelog volumena.

Richard i mirmimačke zastadoše u dovratku, na otprilike metar od mjesta na kojem je započinjala ona tvar. Pamučasta mreža širila se u svim pravcima koliko je Richardov pogled dosezao. Dok je očima proučavao zamršeno mrežasto tkanje, djelići materijala počeše se polako kretati, rastvarajući se i oblikujući prolaz prema vlastitoj unutrašnjosti. To je živo, pomisli Richard. Srce mu je tuklo u ušima.

Pet minuta kasnije otvorio se jedan prolaz upravo toliko velik da Richard prodre desetak metara u tu tvar. Sve mirmimačke oko njega pokazivale su mu prema pamučastoj mreži. Richard počne odmahivati glavom. Žao mi je, prijatelji, poželi reći, ali nešto mi se u cijeloj ovoj situaciji ne sviđa. Zato bih radije preskočio ovaj dio turističkog razgledavanja, ako nemate ništa protiv.

Mirmimačke su nastavljale pokazivati. Richard nije imao izbora, znao je to. Što mi namjeravaju učiniti?, upita se kad je napravio prvi korak. Pojesti me? Je li sve ovo bilo zbog toga? Pa to ne bi imalo nikakvog smisla.

Okrenuo se. Mirmimačke se nisu micale. Richard duboko udahne i uđe svih desetak metara do točke gdje je ispruženom rukom mogao dotaknuti čudne ganglije u toj živoj mreži. Dok je pažljivo ispitivao tu čvornatu tvar, sve se oko njega opet počne kretati. Richard se naglo okrene i vidje da se onaj prolaz iza njega zatvara. U prvom trenutku, uspaničen, pokušao je potrčati natrag, ali mu je odmah bilo jasno da je to najobičnije gubljenje energije. Mreža ga je uhvatila i on se predao, spreman prihvatiti što god da se dalje dogodi.

Richard je stajao savršeno mirno dok ga je mreža obuhvaćala. Nekakva vlakna, slična koncima, bila su milimetarske širine. Polako ali postojano prekrivala su njegovo tijelo. Hej, čekajte, pomisli Richard, čekajte. Zadavit ćete me. Ali na njegovo iznenađenje, iako mu se stotine vlakana već omotalo oko glave i lica, i dalje je disao bez poteškoća.

Prije nego što su mu ruke postale potpuno nepokretne, Richard je pokušao strgnuti jedno od tih vlakana s nadlaktice. Bilo je to gotovo nemoguće. Omotavajući ga, žilice su mu u isti tren prodirale u kožu. Poslije nekoliko trzaja napokon je uspio oslobodi dio nadlaktice od bijelih vlakana, ali je na tim mjestima krvario. Richard osmotri svoje tijelo i proračuna da je oko milijun žive mreže već prodrlo ispod omotača njegove kože. Stresao se od jeze.

Richard se i dalje čudio kako to da već nije ugušen. I dok se pitao na koji način zrak dopire do njega kroz mrežu, začuje još jedan glas unutar svoje glave. Prestani analizirati sve oko sebe, govorio je glas. Ionako nikad nećeš razumjeti. Bar jednom u životu iskusi nevjerojatnu pustolovinu.

5.

Richard je izgubio dimenziju vremenu. Pokatkad je tijekom ovih dana (ili su to možda bili tjedni) koje je proživio unutar mreže mijenjao položaj tijela. Također je, iz razumljivih razloga, skinuo odjeću. Richard je trenutno ležao na leđima, poduprt izuzetno gustim slojem tananog mrežastog prediva koje je omotavalo njegovo tijelo.

Um mu je prestao postavljati ozbiljna pitanja koja se tiču mogućeg preživljavanja. Na neki način, kad god bi osjetio glad ili žeđ, želje bi mu bile brzo zadovoljene. Izmet je nestajao u roku od nekoliko minuta. S disanjem ne bijaše nikakvih poteškoća, iako je bio potpuno okružen živom paučinom.

Richard je probdio mnoge svoje svjesne sate proučavajući biće oko sebe. Kada je pažljivo promatrao, mogao je vidjeti da se sićušni elementi nalaze u stalnom gibanju. Uzorci u mreži oko njega mijenjali su se vrlo sporo, ali je ta promjena bila nesumnjiva. Richard je mentalno doživljavao staze onih ganglija koje je mogao vidjeti. U jednom trenutku, tri ganglija smjestila su se u njegovu blizinu i oblikovala trokut ispred njegove glave.

Mreža je razvila redoviti ciklus međudjelovanja s Richardom. Tijekom petnaest do dvadeset sati na tisuće vlakana ostajalo je pričvršćeno za njega, a onda bi ga potpuno oslobodili za nekoliko sljedećih sati. Kad god nije bio pričvršćen za mrežu, Richard je spavao bez snova. Ako bi mu se dogodilo da ostane u budnom stanju „nepričvršćen” uvijek bi osjećao uzrujanost i apatičnost. Ali svaki put kad bi se niti počele obavijati oko njega, zapljuskivao bi ga novi priljev energije.

Uvijek je sanjao živahne i sadržajne snove kad bi bio obavijen mrežom. Richard nikada ranije nije mnogo sanjao i često se podsmjehivao Nicoleinoj zaokupljenosti vlastitim snovima. Ali kako su njegovi snovi postajali složeniji i u nekim slučajevima doista neobični, Richard je počeo uvažavati Nicoleino poklanjanje pažnje snovima. Jedne noći je sanjao da je opet tinejdžer i da promatra kazališnu predstavu Kako vam drago u svom rodnom gradu Stratford-on-Avonu. Prelijepa plava djevojka koja je igrala Rosalindu siđe s pozornice i obrati mu se šapatom.

„Jesi li ti Richard Wakefield?” upita ga ona u snu.

„Jesam” odgovori.

Glumica počne ljubiti Richarda, najprije blago, a onda sve strastvenije, istražujući jezikom unutar njegovih usta. Iskusio je navalu strahovite želje, od čega se odjednom probudio, osjetivši neobičnu zbunjenost od svoje golotinje i erekcije. Što je sad ovo značilo? pitao se Richard, ponavljajući frazu koju je često čuo od Nicole.

U nekim fazama tog neobičnog zarobljeništva sjećanja na Nicole postajala su mnogo oštrija, mnogo jasnije ocrtana. Richard na svoje iznenađenje otkrije da je, oslobođen drugih poticaja, bio u stanju, kada se koncentrira, ponoviti čitave razgovore s Nicole, uključujući i takve pojedinosti kao što su izrazi lica koje je koristila da naglasi neke rečenice. U stalnoj osami dugog razdoblja unutar mreže, Richarda su često mučila živa sjećanja koja su mu nedostatak voljene žene činila još težim.

Sjećanja na djecu bijahu jednako oštra. Puno su mu nedostajala, posebno Katie. Sjećao se posljednjeg razgovora sa svojom razmetnom kćeri, nekoliko dana prije vjenčanja, kada je došla kući po neke svoje stvari. Katie je djelovala utučeno, žudjela je za podrškom, ali on nije bio u stanju pomoći joj. Negdje se dogodio prekid veze, pomisli Richard. Slike Katie kao mlade privlačne žene bile su zamijenjene slikama nestašne desetogodišnje djevojčice koja trči po trgovima ramanskog New Yorka. Spoj ove dvije slike izazvao je kod Richarda osjećaja gubitka Od kada se Katie probudila, nikada s njom nisam uspio doći u korak, shvati on s uzdahom. Stalno sam želio svoju djevojčicu. Jasnoća sjećanja na Nicole i Katie uvjerila je Richarda da se nešto izvanredno dogodilo s njegovim pamćenjem. Otkrio je da se mogao sjetiti točnih rezultata utakmica svakog četvrtfinala, polufinala i finala svjetskih prvenstava u nogometu između 2174. i 2190. godine. Richard je kao mlad čovjek znao sve te beskorisne podatke, jer je u to vrijeme bio strastven nogometni navijač. Međutim, tijekom godina prije lansiranja Newtona, kada se toliko novih stvari nagomilalo u njegovom mozgu, često se čak ni u razgovoru sa svojim prijateljima nije mogao sjetiti ni najvažnijih sudionika u ključnim utakmicama svjetskih prvenstava.

Kako su mu se slike iz pamćenja izoštravale, Richard je otkrivao da opet doživljava emocije povezane s tim slikama. Bilo je to kao da opet potpuno oživljava svoje iskustvo. U dugom nizu prisjećanja ne samo da je oživio preplavljujući osjećaj ljubavi i obožavanja koje je iskusio prema Sari Tydings kada ju je prvi put vidio na sceni, već i treperenje i uzbuđenje iz razdoblja udvaranja, uključujući i razuzdanu strast njihove prve ljubavne noći. Tada ga je to ostavilo bez daha, baš kao i sada, mnogo godina kasnije, ovako umotanog u nešto poput nervne mreže jednog stranog bića. Njegova reakcija bila je podjednako snažna.

Ubrzo mu se učinilo da više nema nikakvu vlast nad izborom sjećanja koja su kuljala iz njegovog mozga. U početku, ili je barem tako vjerovao, svrsishodno je razmišljao o Nicole i djeci, pa čak i o svom udvaranju mladoj Sari Tydings, samo da bi sebe usrećio. A sada, reče on jednog dana u zamišljenom razgovoru s okružujućom mrežom, nakon što si mi prvo osvježila pamćenje – tko zna za koju svrhu – čini se da si odlučila pročitati mi ga do kraja.

Tijekom mnogih sati Richard je uživao u prisilnom očitavanju vlastitog pamćenja, a posebno u onim dijelovima koji su pokrivali njegov život u Cambridgeu i Svemirskoj akademiji, onih dana uljepšanih stalnom radošću novih spoznaja. Kvantna fizika, kambrijska eksplozija, vjerojatnost i statistika, pa čak i opširan zaboravljeni rječnik iz doba učenja njemačkog jezika podsjećali su ga koliko je sreća u njegovom životu ovisila o uzbuđenju u procesu učenja. U jednom drugom, osobito ugodnom prisjećanju svijest mu je hitro skakala od drame do drame, pokrivajući svako živo izvođenje Shakespearea koje je gledao uzrasta između deset i sedamnaest godina. Svakome je potreban heroj, pomisli Richard poslije te montaže scena. Kao poticaj da istisne najbolje iz sebe. Moj heroj je, nema sumnje, bio William Shakespeare.

Neka sjećanja bila su bolna, osobito ona iz djetinjstva. U jednom od njih Richardu je opet bilo osam godina. Sjedio je na klupi za malim stolom u obiteljskoj dnevnoj sobi. Atmosfera je bila napeta. Njegov otac, pijan i ljutit na cijeli svijet, sve ih je mrko gledao dok su oni šuteći jeli. Richard je slučajno prosuo malo juhe, a već u sljedećoj sekundi dobio je pljusku od koje je odletio u kut sobe gdje je drhtao od straha i zaprepaštenosti. Godinama se nije toga prisjetio. Richard nije bio u stanju zaustaviti suze ni sada kada se podsjetio kako se bespomoćno i uplašeno osjećao pokraj svog neurotičnog, nasilnog oca.

Jednog dana, Richard se iznenada počne sjećati pojedinosti duge odiseje u Rami II, što je bilo propraćeno jakom, gotovo neizdrživom glavoboljom. Vidio je sebe u nekoj čudnoj sobi u kojoj je ležao okružen trojicom ili četvoricom oktopauka. Desetine sondi i drugih instrumenata bilo je uključeno u njega tijekom nekog neobičnog testa.

„Prekinite, prekinite” poviče Richard, razarajući sliku iz pamćenja silnim vapajem. „Glava me ubija.”

Glavobolje je začudo nestalo i Richard se u svijetu svog pamćenja opet našao među oktopaucima. Oživio je u sjećanju dane i dane testiranja kojima je bio podvrgnut, te ona sićušna živa bića koja su bila umetana u njegovo tijelo. Prisjetio se, također, niza nastranih seksualnih pokusa u kojima je bio podvrgnut svim vrstama vanjskih podražaja i nagrađivan kad god bi ejakulirao.

Richarda su zapanjila ova nova sjećanja kojima ranije nije imao pristupa – baš nijednom otkako se probudio iz kome u kojoj ga je njegova obitelj našla u New Yorku. Sada se sjećam i drugih stvari o oktopaucima, pomisli on uzbuđeno. Oni međusobno razgovaraju pomoću boja koje kruže oko njihovih glava. Bili su u biti prijateljski raspoloženi, ali odlučni saznati što više o meni. Oni...

Mentalna slika nestane, a Richardova glavobolja se vrati. Niti one mreže upravo su se otkvačile. Richard osjeti strahovitu iscrpljenost i ubrzo utone u san.

Nakon dana i dana nizanja sjećanja, iščitavanje naglo prestane. Richardov um više nije bio gonjen vanjskom prisilom. Vlakna one mreže ostajala su nepričvršćena sve duža vremenska razdoblja.

Prošao je cijeli tjedan bez ikakvih događanja. Početkom drugog tjedna, međutim, jedan neobičan loptasti ganglij, mnogo veći i gušće upleten negoli obični čvorovi u živoj mreži, počne se razvijati na oko dvadeset centimetara od Richardove glave. Ganglij je rastao sve dok nije dostigao veličinu košarkaške lopte. Odmah nakon toga to veliko klupko ispusti na stotine vlakana koja prodriješe u kožu oko gornjeg dijela Richardove lubanje. Napokon, pomisli Richard, zanemarivši bol prouzročen invazijom niti u njegov mozak, sada ćemo vidjeti o čemu se tu zapravo radi.

Odmah je počeo vidjeti neku vrstu slika, iako su bile toliko neoštre da na njima nije mogao prepoznati ništa posebno. Kvaliteta Richardovih mentalnih predodžbi vrlo brzo se međutim poboljšala, jer je lukavo smislio nekakav primitivan način komunikacije s mrežom. Čim mu se prva slika pojavila u svijesti, Richard je zaključio da je mreža, koja mu je danima iščitavala pamćenje, sada nastojala nešto upisati u njegov mozak. Ali mreža očito nije imala nikakvoga načina mjeriti kvalitetu slika koje je Richard primao. Sjećajući se svojih dječačkih posjeta očnom liječniku i komunikacijskog postupka koji je bio primijenjen u konačnom određivanju stakala za njegove naočale, Richard je upotrijebio prste da označi da li je svaka promjena koju je mreža izvodila u procesu emitiranja činila sliku boljom ili lošijom. Na taj način, ubrzo je bio u stanju ‘vidjeti’ ono što mu je stranac pokušavao pokazati.

Prve slike prikazivale su jedan planet snimljen iz svemirske letjelice. Oblacima prekriven svijet s dva mala mjeseca i udaljenom, usamljenom, žutom zvijezdom kao izvorom topline i svjetlosti nesumnjivo je bio rodni planet ove žive paučine. Komplet slika koji je uslijedio predstavio je Richardu raznovrsnost krajolika tog planeta.

Magla je bila sveprisutna na zavičajnom svijetu tih sesilija. Ispod magle, na većini slika vidjela se siva ogoljela ravnica. Samo je u priobalnom području, gdje se golo zemljište suočavalo s valovima zelene tekućine jezera i oceana, bilo nekakvih nagovještaja života. U jednom od ovih oaza Richard je vidio ne samo mnoštvo poznatih mu letećih stvorenja već i očaravajuću mješavinu drugih živih bića. Richardu se činilo da bi mogao provesti dane u promatranju samo jedne ili dvije od ovih slika, ali nizanje tih prizora nije ovisilo o njemu. Bio je siguran da se iza ove komunikacije mreže krije neka viša svrha, pa je stoga prvi niz slika bio tek uvod.

Ostale slike prikazivale su ili pticu ili mana-dinju ili mirmimačku ili mrežu sesilija ili neku kombinaciju iz ovog kvarteta. Sve scene su, prema Richardovoj pretpostavci, bile uzete iz ‘normalnog života’ na njihovom rodnom planetu a prikazivale su opću temu simbioze između vrsta. Na nekoliko slika ptice su prikazane u obrani podzemnih kolonija mirmimačaka i sesilija od napad nekih bića koja su izgledala kao male životinje i biljke. Ostale slike opisivale su mirmimačke kako nadziru leženje ptica ili prenose velike količine mana-dinja do ptičjih jazbina.

Richard je bio zbunjen kad je vidio nekoliko slika koje su prikazivale mana-dinje smještene unutar sesilijskih bića. Zašto bi mirmimačke polagale svoja jaja ovdje?, pitao se. Da ih zaštite? Ili su možda ove čudne mreže neka vrsta placente koja razmišlja?

Konačni dojam koji je ostao u Richardovoj svijesti poslije nizanja svih tih slika bio je da su sesilije, u smislu hijerarhije, dominantna vrsta od tri postojeće. Sve slike su davale na znanje da su i mirmimačke i ptice odavali čast i poštovanje mrežastim bićima. Da li ove mreže obavljaju na neki način sva važna razmišljanja za potrebe mirmimačaka i letećih stvorova?, pitao se Richard. Kakva nevjerojatna simbioza... Kako se takvo što moglo uopće razviti?

Cijeli taj niz sadržavao je nekoliko tisuća slika. Nakon što je ‘film’ bio dva puta prikazan, niti se odvoje od Richarda i povuku u svoj divovski ganglij. Tijekom sljedećih nekoliko dana Richard je bio zapravo ostavljen na miru, ne računajući spajanja s domaćinom, nužna za biološko preživljavanje.

Kad se u mreži oblikovao prolaz, a Richard ugledao vrata kroz koja je ušao ovamo prije mnogo tjedana, pomislio je da je došao trenutak njegovog oslobađanja. Ali uzbuđenje mu je potrajalo vrlo kratko. Na pokušaj prve njegove kretnje, sesilijska mreža je još jače stegnula sve dijelove njegovog tijela.

Pa kakva je onda svrha tog prolaza? Richard je promatrao kako jedna trojka mirmimačaka dolazi iz pravca hodnika. Stvorenje u sredini imalo je dvije slomljene noge, a i leđni segment bijaše slomljen kao da ga je pregazio veliki automobil ili kamion. Dva sudruga donesoše onesposobljenu mirmimačku u mrežu, a zatim odoše. U roku od nekoliko sekundi sesilija se počne omotavati oko pridošlice.

Richard se nalazio na oko dva metra od ranjene mirmimačke. Područje između njega i ranjenog stvorenja isprazni se od svih vlakana i čvorova. Richard nikada do tada nije vidio toliki prazan prostor unutar sesilije. Moje obrazovanje se, dakle, nastavlja, promrmlja on. Što se sada očekuje da naučim? Da sesilije liječe mirmimačke, baš kao što mirmimačke liječe ptice?

Mreža nije ograničila svoju pozornost samo na ozlijeđene dijelove mirmimačke. U stvari, tijekom čitavog jednog dugog budnog razdoblja Richard je gledao kako mreža oko tog stvorenja stvara čahuru. U isto vrijeme, onaj veliki ganglij iz Richardove neposredne blizine preselio se u blizinu čahure.

Kasnije, poslije kraćeg drijemanja, Richard je primijetio da se veliki ganglij vratio na svoje staro mjesto do njega. S druge strane praznine odmotavanje čahure bližilo se kraju. Richardov puls se udvostručio kada je čahura potpuno nestala, a od mirmimačke nije bilo ni traga.

Richard nije imao mnogo vremena za čuđenje što se dogodilo s mirmimačkom. Za samo nekoliko minuta vlakna velikog ganglija opet mu se priljubiše na lubanju i započne još jedna filmska predstava na platnu njegove svijesti. Na prvoj slici Richard ugleda pet ljudskih vojnika ulogorenih pokraj obale jarka u ptičjem habitatu. Ručali su. Pokraj njih na tlu ležao je upečatljiv arsenal oružja, uključujući i dvije strojnice.

Slike koje uslijediše prikazivale su ljude u njihovom jurišu kroz drugi habitat. Dvije među tim premijernim scenama bile su posebno jezive. U prvoj je jedna mlada ptica bila pogođena u zraku i padala je na do. Dva zadovoljna ljudska stvora čestitala su jedan drugom u donjem lijevom kutu okvira. Druga slika opisivala je veliku kvadratnu rupu u jednom od zatravljenih dijelova zelenog područja. U toj rupi mogli su se vidjeti ostaci nekoliko mrtvih ptica. Jedan čovjek s ručnim kolicima u kojima su ležali leševi još dvije ptice približavao se toj masovnoj grobnici s lijeve strane.

Richarda je strahovito potreslo ono što je vidio. Kakve su ovo slike, pitao se. I zašto ih sada gledam? Brzo je u svijesti prešao preko svih nedavnih događaja u sesilijskom svijetu i zaključio, ne bez straha, da je onesposobljena mirmimačka, po svemu sudeći, stvarno vidjela sve što je Richardu pokazano i da je mrežasto stvorenja na neki način uzelo slike iz svijesti mirmimačke i prenijelo ih u Richardov mozak.

Kada je konačno shvatio ono što je gledao, Richard posveti veću pozornost samim slikama. Invazija i ubijanje koje je vidio potpuno su ga porazili. U jednoj od posljednjih slika prikazana su tri ljudska vojnika kako napadaju jedan kompleks ptičjih staništa unutar mrkog valjka. Preživjelih nije bilo.

Ta sirota stvorenja osuđena su na propast, reče Richard sebi. Iona to sigurno moraju znati...

Suze se iznenada pojaviše u Richardovim očima i duboka žalost, dublja od bilo čega što je ikada iskusio, proprati svijest o tome da pripadnici njegove vlastite vrste sustavno istrebljuju te ptice. Prestanite, oh, molim vas, prestanite. Zar ne shvaćate što činite? Ti leteći stvorovi također predstavljaju čudo biokemije uzdignutu do razine svijesti. Oni su kao mi. Oni su naša braća.

U sljedećih nekoliko sekunda Richardovi brojni susreti i odnosi s pticolikim stvorenjima poplaviše mu sjećanje i na trenutak protjeraše umetnute slike. Oni su mi spasili život, pomislio je, vrativši svijest na onaj let preko Cilindričnog mora prije mnogo godina. Bez ikakve koristi za sebe. Koje bi ljudsko biće, reče on u sebi gorko, učinilo takvo dobro djelo za njih? Richard je rijetko jecao u životu, ali sada ga je tuga za pticama s drugog planeta nadvladala. Dok je plakao, svi događaji, počevši od ulaska u ptičju jazbinu nizali su mu se u pamćenju. Richardu se posebno jasno urezala ona promjena u ponašanju prema njemu i nakon toga prebacivanje u svijet mirmimačaka. A onda je uslijedio ovaj obilazak s vodičima i konačno smještaj ovdje... Očito je da pokušavaju komunicirati sa mnom... Ali zašto?

U tom trenutku Richard je imao epifaniju takve snage da mu suze opet navriješe na oči. Zato što su očajni, odgovori on na vlastito pitanje. Oni me mole za pomoć.

6.

U unutrašnjosti sesilije opet se stvorila velika praznina. Richard je pažljivo promatrao kako se tridesetak malih ganglija oblikuje u loptu promjera od oko pedeset centimetara na drugoj strani praznine. Jedno neobično debelo vlakno povezivalo je svaki od ganglija sa središtem lopte. Nakon što se ta ganglijska lopta pomaknula u drugi položaj, on ugleda, na mjestu gdje se prethodno nalazila ona lopta, sićušan zeleni predmet s više stotina vrlo tankih končića koji su ga pričvršćivali za mrežu.

Predmet je vrlo sporo rastao. Ganglijska lopta je već završavala preseljenje u tri nova položaja, ponavljajući svaki put isto kuglasto ustrojstvo, prije negoli je Richard prepoznao da u sesiliji nastaje mana-dinja. Bio je kao gromom ošinut. Nije mogao ni zamisliti na koji bi način ona iščezla mirmimačka iza sebe ostavila jaja kojima bi trebalo toliko dugo da porastu. A u tom trenutku vjerojatno su bili veliki samo nekoliko stanica. Sićušni embriji na neki način su othranjeni ovdje...

Vlastite misli prekine mu iznenadna spoznaja da su se ove nove mana-dinje razvijale u dijelu sesilije koji se nalazio gotovo dvadeset metara od mjesta na kojem je mirmimačka bila učahurena. Znači da je ovo mrežasto stvorenje premjestilo jaja s jednog mjesta na drugo? A onda ih tjednima zadržavalo?

Njegov logički um počeo je odbijati hipotezu prema kojoj bi mirmimačke uopće bile sposobne nesti jaja. Polako ali sigurno, došao je do alternativnog objašnjenja da je posrijedi biologija znatno složenija od ičega što je poznato na Zemlji. A što ako su, pitao se, mana-dinje, mirmimačke i sesilije samo razni oblici onoga što bismo mi nazvali jednom jedinom vrstom?

Zapanjen mogućim posljedicama ove jednostavne zamisli, Richard je proveo dva budna razdoblja preispitujući u sebi sve što je vidio unutar ovog drugog habitata. Zureći u četiri mana-dinje koje su rasle pred njegovim očima, Richard zamisli jedan ciklus metamorfoza u kojem su se iz mana-dinje rađale mirmimačke, a ove, sa svoje strane, umirući pridodavale novu tvar sesilijskoj mreži koja je onda nesla jaja mana-dinje i započinjala proces iz početka. Ništa što je do sada vidio nije se kosilo s ovim objašnjenjem. Ali u Richardovom mozgu bubnjalo je tisuće pitanja, ne samo o tome kako se taj niz metamorfoza odigrava već i, prije svega, zašto se ova vrsta razvila u tako složeno biće.

Najveći dio Richardovih proučavanja odnosio se na polja koja je uvijek s ponosom nazivao ‘tvrdom znanošću’. Matematika i fizika bila su osnovna područja njegovog obrazovanja. Nastojeći razumjeti mogući životni ciklus ovog stvorenja u kojem je živio već tko zna koliko tjedana, Richard je bio iznenađen svojim neznanjem. Poželio je znati mnogo više o biologiji. Jer kako da im pomognem?, pitao se. Nemam pojma ni odakle početi.

Mnogo kasnije Richard će se zapitati je li do tog trenutka stvorenje naučilo ne samo da mu čita pamćenje već i da mu tumači misli.

Posjetitelji su došli nekoliko dana poslije. Opet se oblikovao prolaz u sesiliji između Richardovog položaja i prvobitnih ulaznih vrata. Četiri istovjetne mirmimačke priđoše prolazom i mahnuše Richardu da im se pridruži. Nosile su njegovu odjeću. Kada je Richard učinio napor da se pokrene, mreža ga nije ni pokušala spriječiti u tome. Noge su mu klecale, ali nakon što se odjenuo, bio je u stanju slijediti mirmimačke niz hodnik u dubinu tamnog valjka.

Velika prostorija očito je odnedavno bila izmijenja. Veliki mural na zidovima još nije bio dovršen. U stvari, u isto vrijeme dok je Richardova mirmimačka nastavnik ukazivala na pojedinosti dovršenih slika, mirmimačke umjetnici još su radili na ostatku murala. Tijekom prvih lekcija koje je primio u ovoj sobi, više od dvanaest stvorenja bilo je uključeno u crtanje ili slikanje još drugih dijelova.

Richardu je bila dovoljna jedna posjeta odaji s muralom da shvati njezinu svrhu. Čitava ta prostorija bila je napravljena samo da bi se njemu pružila informacije o tome na koji bi im način mogao pomoći da prežive. Bijaše jasno da su izvanzemaljci svjesni da će ih ljudska bića nadvladati i uništiti. Slike u ovoj sobi bile su pokušaj pružanja podataka za Richarda, koji su mu bili nužni ako ih je želio spasiti. No je li on mogao dovoljno naučiti na temelju tih slika?

Umjetnički rad bijaše sjajan. S vremena na vrijeme Richard bi prigušivao aktivnost lijevog dijela mozga, koji se trudio protumačiti poruku slika, kako bi desni dio mogao što više uživati u daru mirmimačaka umjetnika. Stvorenja su radila u uspravnom položaju, s dvije stražnje noge na podu, dok su četiri prednje noge zajedno crtale ili slikale. Razgovarali su između sebe, očito postavljajući razna pitanja, ali pri tom nisu pravili buku koja bi mogla uznemiriti Richarda.

Čitava prva polovica murala bila je, zapravo, udžbenik iz strane biologije. Ona je dokazivala da je Richardovo temeljno razumijevanje ovih čudnih bića bilo ispravno. U glavnom nizu bilo je više od stotinu pojedinačnih slika, od kojih je dvadeset četiri prikazivalo različite faze u razvoju embrija mirmimačaka. Time mu je omogućeno da znatno proširi znanje koje je pokupio s onih skulptura u katedrali mirmimačaka. Osnovni paneli koji su objašnjavali razvoj embrija slijedili su ravnu liniju oko zidova odaje. Iznad i ispod ovih glavnih slika-nizova nizali su se dopunski ili dodatni okviri od kojih je većina bila izvan Richardove moći shvaćanja.

Na primjer, četiri dopunske slike okruživale su sliku mana-dinje koja je nedavno izvađena iz sesilijske mreže, ali u kojoj se još nije začela aktivnost na stvaranju mirmimačke. Richard je bio siguran da mu ove četiri dodatne slike moraju pružiti određenu informaciju o okolišnim uvjetima nužnim za početak procesa začeća. Mirmimačka-umjetnik je, međutim, predstavila scene sa svog domovinskog planeta, ilustrirajući željene uvjete s maglo vitim pejzažom i jezerima, prirodnom florom i faunom – sve to zbog prenošenja podataka. Richard je samo zavrtio glavom kada mu je nastavnik pokazao te slike.

U jednom dijagramu preko vrha glavnog niza korištena su sunca i mjeseci da bi se odredile vremenski razmjeri. Iz tog prikaza Richard je razumio da je trajanje „mirmimačkaste” faze u razvoju ove vrste vrlo kratko u usporedbi s trajanjem faze sesilija. Više od toga, međutim, iz dijagrama nije mogao shvatiti.

Richard je, također, bio donekle zbunjen glede brojčanih odnosa između različitih manifestacija te vrste. Bilo mu je jasno da iz svake mana-dinje proizlazi po jedna mirmimačka (nema primjera blizanaca na slikama) te da je jedna sesilija sposobna stvoriti puno mana-dinja. Ali kakav je bio brojčani odnos sesilija prema mirmimačkama? Na jednoj slici velika sesilija predstavljena je s desetak različitih mirmimačaka u svojoj unutrašnjosti, pri čemu se svaka nalazila u drukčijoj fazi učahurenja. Što je to trebalo značiti?

Richard je spavao u maloj sobi nedaleko od odaje s muralom. Predavanja su trajala tri do četiri sata, poslije čega bi ga nahranili i ostavljali da odspava. Ponekad, kad bi ušao u odaju, Richard bi pogledao prema slikama na drugoj polovici murala, od kojih neke još nisu bile dovršene. U tom slučaju svjetla u odaji bi odmah utrnula. Mirmimačke su željele da Richard najprije savlada znanje iz biologije.

Poslije otprilike deset dana dovršen je i drugi dio murala. Kada su mu konačno dopustile da ga pogleda, Richard je bio ošamućen. Crteži mnogih ljudskih bića i ptica bili su izuzetno vjerni. I sam Richard se desetak puta pojavljivao na slikama. S dugačkom kosom i bradom, pretežno sijed, jedva je prepoznao sebe. Na ovim slikama mogao bih proći za Krista, našali se on sam sa sobom dok je obilazio prostoriju.

Dio preostalog murala predstavljao je kratak pregled povijesti napada ljudi na ptičji habitat. Tu je bilo više pojedinosti nego što ih je Richard vidio na mentalnom filmu dok se nalazio unutar sesilije, ali nije saznao ništa bitno novo. Užasne pojedinosti masakra opet su ga, međutim, emocionalno potresle.

Slike su, također, pokrenule jedno značajno pitanje u njegovoj svijesti. Zašto mu sadržaj ovih slikarija nije izravno prenijela sesilija, čime bi se uštedio ovoliki trud mirmimačaka-umjetnika? Možda je, razmišljao je Richard, sesilija samo sredstvo za bilježenje i nema sposobnost maštanja. Možda mi ona može pokazati samo ono što su mirmimačke već vidjele.

Na ostatku murala bilo je oslikano ono što su mirmimačke/sesilije tražile da Richard napravi. Na svakome od svojih portreta on je nosio veliku plavu naprtnjaču preko ramena. Ta naprtnjača je s prednje strane imala dva velika džepa i još dva otraga, a u svakom se nalazila po jedna mana-dinja. Bila su tu još dva dodatna džepa s obje strane naprtnjače. U jedan je bila stavljena srebrnasta valjkasta cijev duga oko petnaest centimetara, a drugi je sadržavao dva mala kožasta jaja letećih stvorenja.

Mural je prikazivao željenu aktivnost Richarda u vremenskome nizu. Trebao je napustiti tamni valjak kroz izlaz ispod razine tla i izbiti u zeleni pojas na drugoj strani prstena bijelih građevina i uskog kanala. Odatle, uz pomoć dvije ptice, spustit će se do obale jarka, gdje će ga pokupiti mala podmornica. Podmornica će zaroniti ispod zida habitata, ući u veliku vodu, a onda izroniti kod obale jednog otoka s mnogo nebodera.

Proučavajući mural, Richard se osmjehivao. To znači da su i Cilindrično more i New York još tu, pomisli on. Sjetio se što je Orao rekao o tome da se nepotrebne promjene Rame nikada ne obavljaju. To bi značilo da je i ona bijela soba još tamo.

Mnoge dodatne slike prikazivale su pojedinosti Richardovog bijega. Neke među njima pružale su informacije o stranim biljkama i životinjama u zelenom pojasu, a druge su bile izravne upute za upravljanje podmornicom. Kada je Richard pokušao prekopirati u svoje prijenosno računalo ono što mu se učinilo najvažnije od ovih informacija, odjednom se učinilo da je nastavnik postao nestrpljiv. Richard se upitao nije li se krizna situacija u međuvremenu pogoršala.

Sljedećeg dana, poslije dugotrajnog drijemanja, Richard je opremljen naprtnjačom i uveden u sesilijinu prostoriju. Tamo su četiri mana-dinje, čiji je rast promatrao puna dva tjedna, izvađene iz mreže i stavljene u njegovu naprtnjaču. Bile su prilično teške. Richard je procijenio da ukupno teže dvadeset kilograma. Jedna mirmimačka zatim upotrijebi neki instrument sličan velikim škarama i od sesilije izreže valjkastu količinu koja je sadržavala četiri ganglija i pridružena vlakna. Ovaj sesilijski materijal smješten je u srebrnastu cijev koja je gurnuta u jedan od manjih bočnih džepova Richardove naprtnjače. Još je trebalo spremiti ptičja jaja.

Richard duboko udahne. Ovo je vjerojatno zbogom, pomisli on kada mu mirmimačke pokazaše u pravcu hodnika. Zbog nekog razloga sjetio se tvrdnje Nai Watanabe da je tajlandski pozdrav zvani vai, to jest mali naklon s rukama sklopljenim ispred gornjeg dijela grudi, sveopći znak poštovanja. Smiješeći se, Richard izvede vai ispred šest mirmimačaka koje su ga okruživale. Na njegovo zaprepaštenje, svaka od njih postavi svoje četvoro prednjih nogu u parove ispred trbuha i naklone se u njegovom pravcu.

Duboki podrum tamnog valjka bio je očito nenaseljen. Nakon što su napustili sesilijsku odaju, Richard i njegov vodič najprije su prošli pokraj velikog broja mirmimačaka, posebno u blizini atrija. Ali kada uđoše na rampu kojom se silazi u podrum, više ne sretoše nijednu.

Richardov vodič pustio je jednog nogonju ispred njih. On jurne duž posljednjeg uskog tunela i kroz zasvođen izlaz za slučaj nužde u zeleni pojas. Kada se vratio, skočio je mirmimački iza glave i ostao tamo nekoliko sekundi, da bi zatim opet skočio na pod. Vodič mahne Richardu da nastavi kroz tunel.

Vani, u zelenom pojasu, Richarda dočekaše dvije velike ptice koje se odmah podigoše u zrak. Jedna od njih imala je gadan ožiljak na krilu, kao da ju je po tom mjestu zakvačio rafal. Richard se nalazio u šumi srednje gustoće s raslinjem koje je dostizalo tri ili četiri metara visine. Iako je svjetlo bilo prigušeno, nije mu bilo teško pronaći stazu i pratiti ptice iznad sebe. Povremeno je čuo sporadičnu paljbu u daljini.

Prvih petnaest minuta prošlo je bez poteškoća. Šuma se prorjeđivala. Richard je baš izračunao da bi se trebao dokopati jarka gdje ga čeka podmornica u sljedećih deset minuta, kada, bez ikakvog upozorenja, jedna strojnica počne štektati na oko stotinjak metara udaljenosti. Jedna od ptica sruši se na zemlju, a druga nestane. Richard se sakrije u grmlje. Čuo je kako vojnici dolaze prema mjestu gdje se on skrio.

„Dva prstena sigurno” reče jedan od njih. „Možda i tri... To će biti dvadeset komada samo ovog tjedna.”

„Sranje, čovječe, to nije bilo natjecanje. Ne bi ga trebao ni računati. Prokleta ptica nije ni znala da si ti tu.”

„To je njezin problem, a ne moj. Ipak ću ja brojati njezine prstene. Prokletinja, ima samo dva.”

Ljudi su se nalazili na svega petnaestak metara od Richarda. Stajao je kao ukopan više od pet minuta, ne usuđujući se pomaknuti. Vojnici su u međuvremenu stajali u blizini ptičjeg leša, pušeći i razgovarajući o ratu.

Richard počne osjećati bol u desnom stopalu. Stalno je premještao težinu s noge na nogu, misleći da će tako odmoriti zgrčeni mišić, ali bol se postojano pojačavao. Poslije dužeg vremena on spusti pogled i na svoj užas ugleda jedno od onih štakorolikih stvorenja koje je vidio na muralu. Životinja mu je oglodala ono što je ostalo od cipela i sada mu je polako grickala stopalo. Richard ga pokuša otresti sa sebe, nastojeći to učiniti bešumno. Nije potpuno uspio u tome. Premda mu je glodavac pustio nogu, vojnici su čuli zvuk i krenuli prema njemu.

Richard nije mogao bježati. Čak i ako je postojala neka staza, dodatna težina koju je nosio učinila bi ga lakim plijenom. U roku od minute jedan od muškaraca vikne, „Ovamo, Brus, mislim da ima nešto u ovom gustišu.”

Čovjek je uperio pušku u pravcu Richarda. „Ne pucaj” reče Richard. „Ja sam ljudsko biće.”

Pritrči drugi vojnik. „Što radiš ovdje sam?”

„Šećem” odgovori Richard.

„Jes’ ti lud?” podvikne prvi vojnik. „Izađi da te vidimo.” Richard polako izađe iz grmlja. Čak i u prigušenoj svjetlosti vjerojatno je djelovao zastrašujuće sa svojom dugačkom kosom i bradom i napuhnutom plavom jaknom.

„Isuse Kriste... Tko si ti, do vraga?... gdje se nalazi tvoja postrojba?”

„To nije prokleti vojnik” reče onaj drugi, i dalje zureći u Richarda. „Ovaj je neki luđak... Vjerojatno je zbrisao iz logora u Avalonu i pogreškom zalutao ovamo... Hej, šupčino, znaš li ti da je ovo opasan teritorij? Mogao bi poginuti...”

„Pogledaj mu džepove” upadne mu u riječ prvi vojnik. „Nosi četiri velike dinje...”

Iznenada su ih napali s neba. Vjerojatno ih je bilo desetak, puni gnjeva i kričanja. Dva vojnika padoše na zemlju. Richard počne bježati. Jedna ptica sletjela je na lice onog prvog vojnika i počela ga kidati pandžama. Odjekne puščana paljba, jer su vojnici koji su se nalazili u blizini, čuvši buku, požurili u pomoć svojoj ophodnji.

Richard nije znao gdje da pronađe podmornicu. Jurio je niz padinu koliko su ga noge nosile i koliko mu je to teret dopuštao. Puščana paljba iza njegovih leđa postajala je sve jača. Čuo je bolne krikove vojnika i samrtničke urlike ptica.

Stigao je do jarka, ali od podmornice ni traga. Već je čuo glasove ljudi koji su prilazili niz padinu prema njemu. Upravo ga je počela hvatati panika, kada je začuo kratak krik iz velikog grma s desne strane. Onaj ptičji vođa s četiri kobaltna prstena proleti mu pokraj glave tik iznad tla i nastavi niz obalu jarka prema lijevoj strani.

Stigli su do male podmornicu poslije tri minute. Plovilo je zaronilo prije nego što su progonitelji izbili na čistinu zelenog pojasa. Našavši se unutra, Richard skine naprtnjaču i postavi je iza sebe u mali pretinac. Pogledao je ptičjeg sudruga i uputio mu nekoliko jednostavnih govornih fraza. Ptičji predvodnik odgovori vrlo polako i vrlo jasno čavrljanjem koje je otprilike značilo ‘svi ti vrlo zahvaljujemo!

Putovanje je potrajalo više od jednog sata. Richard i ptica su u međuvremenu vrlo malo govorili. Richard je vrlo pažljivo promatrao kako ptičji vođa upravlja podmornicom. Bilježio je to u svoj portabl i tijekom drugog dijela putovanja čak je u jednom kraćem razdoblju preuzeo upravljač. Kada nije bio previše zaposlen, Richardov um je postavljao pitanja o svemu što je doživio u drugom habitatu.

Iznad svega je želio znati zašto je on u podmornici s dinjama i komadom sesilije, a ne neka od mirmimačaka. Nešto sam sigurno propustio razumjeti, razmišljao je.

Ubrzo zatim podmornica je izronila i Richard se nađe u poznatom okruženju. Neboderi New Yorka uzdizali su se iznad njega. „Haleluja” reče Richard, glasno iznoseći punu naprtnjaču na otok.

Ptičji vođa usidrio je podmornicu odmah do obale i brzo se pripremio za odlazak. Napravio je krug, blago se naklonio Richardu, a zatim uzletio prema sjeveru. Promatrajući pticoliko stvorenje u letu, Richard je shvatio da stoji na istom mjestu gdje su Nicole i on prije mnogo godina u Rami II čekali na one tri ptice koje su ih kasnije prenijele preko Cilindričnog mora u slobodu.

7.

Tijekom prve sekunde koju je Richard proveo na površini New Yorka, stotinjak trilijuna bita podataka pristiglo je iz bezbrojnih Raminih senzora širom divovskog valjkastog svemirskog broda. Ovi podaci emitirani su u stvarnom vremenu do mikroskopskih lokalnih centara za obradu, gdje su ostajali uskladišteni sve do određenog trenutka kada su bili prenošeni u središnji telekomunikacijski procesor ukopan ispod Južnog poluvaljka.

Svake sekunde svakoga sata svakoga dana Ramini senzori pribavljaju tri stotine trilijuna bita podataka. U telekomunikacijskom procesoru ovi podaci se svrstavaju, prosijavaju, analiziraju, komprimiraju i skladište u memorijske uređaje čije su pojedine komponente manje od atoma. Poslije uskladištenja, ti podaci stoje na raspolaganju mnogim raspoređenim procesorima, od kojih svaki obavlja određenu funkciju i koji svi zajedno upravljaju svemirskom letjelicom Rama. Tisuće algoritama razmještenih između procesora djeluje zatim na temelju tih podataka, izračunavaju opći trend i prave sintezu svega za inteligenciju u Čvorištu, u sklopu redovnog emitiranja podataka o stanju na brodu.

Ova emisija sadrži mješavinu sirovih, zgusnutih i sintetiziranih podataka, ovisno o formatima koje su izabrali različiti procesori. Najvažniji dio svake emisije je narativni izvještaj u kojem objedinjena, ali širom rasprostranjena inteligencija Rame izlaže prioritetni kratki pregled stanja postavljenog zadatka. Ostatak emisije sadrži nužne dokazne informacije, slike, mjerenja ili senzorske izlaze koji osiguravaju dodatnu podršku podacima ili se izravno podupiru zaključke sadržane u kratkom pregledu.

Jezik koji se koristi u narativnom kratkom pregledu po ustroju je matematički i potpuno kodiran. Bogat je i fusnotama, pri čemu svaka odgovarajuća fraza ili rečenica sadrži, kao dio sklopa svog emitiranja, pokazatelje o tome na temelju čega su neka tvrdnja ili zaključak izvedeni. Taj izvještaj se ne može vjerno prevesti na bilo koji jezik koji je primitivan onoliko koliko je to ljudski. Ipak, ono što slijedi je grub i približan prijevod kratkog pregleda koji je inteligencija u Čvorištu primila od Rame ubrzo nakon Richardovom dolaska u New York.

IZVJEŠTAJ 298

Vrijeme emitiranja: 156 307 872 491.5116

Vrijeme počevši od prve faze pripravnosti: 29.2873

Reference: Čvorište 23-419

Svemirska letjelica 947

Svemirski putnici 47 249 (A & B)

                  32 806

                   2 666

Tijekom posljednjeg intervala ljudska bića (Svemirski putnici broj 32 806) nastavila su voditi uspješan rat protiv avijansko-sesilijskog simbioznog para (broj 47 249 – A & B). Ljudi sada kontroliraju gotovo čitavu unutrašnjost avijansko-sesilijskog habitata, uključujući i gornje dijelove tamnog valjka gdje su avijani ranije živjeli. Avijani su se hrabro, ali uzaludno borili protiv invazije ljudi. Nemilosrdno su ubijani, i sada ih je preostalo manje od stotinu. Do sada se ljudi nisu probili u integritet sesilijskog područja. Međutim, otkrili su okna dizalica koja vode do donjih područja tamnog valjka. Ljudi trenutno prave planove kako napasti sesilijsko sklonište.

Sesilije su vrsta bez obrane. One u svom posjedu nemaju nikakva oružja. Čak su i njihovi pokretni oblici, koji imaju fizičke predispozicije za upotrebu oružja, u biti nenasilni. Da bi zaštitili sebe od onoga što će, kako strahuju, biti neizbježni napad ljudi, sesilije su usmjerile pokretne mirmimačke na gradnju utvrda oko četiri najstarija i najrazvijenija primjerka svoje vrste. U međuvremenu, zabranjeno je svako dalje začeće mana-dinja, a one mirmimačke koje nisu uključene u proces izgradnje nalaze se u ranoj fazi učahuravanja. Ako ljudi odgode svoj napad za još nekoliko intervala, što izgleda vjerojatno, moguće je da će se tijekom invazije suočiti samo s nekoliko mirmimačaka.

U ljudskom habitatu nastavlja se dominacija pojedinaca čije su karakteristike sasvim drukčije od onih u malom kontingentu promatranom unutar Rame II i Čvorišta. Osnovna težnja sadašnjih ljudskih vođa je zadržavanje osobne moći, bez ozbiljnijeg razmišljanja o dobrobiti kolonije. Unatoč video poruci i nazočnosti ljudskih glasnika u njihovoj grupi, te vođe očito ne vjeruju da su zapravo pod prismotrom, jer njihovo ponašanje ni na koji način ne odražava moguće postojanje sklopa vrijednosti ili etičkih zakona koji nadilaze okvire njihovog posjeda.

Ljudi su nastavili ratnu kampanju protiv avijana-sesilija prvenstveno zbog toga da bi skrenuli pozornost s drugih problema u naseobini, uključujući degradaciju životnog okoliša koju su sami izazvali, kao i odnedavno strmoglavi pad životnog standarda. Ni ljudske vođe, a zapravo ni većina naseljenika, ne pokazuju nikakvo kajanje zbog uništenja i mogućeg istrebljenja avijana.

Ljudska obitelj koja je više od godinu dana provela u Čvorištu nema baš nikakvog značajnijeg utjecaja na događaje u ljudskom habitatu. Žena koja je bila glavni glasnik još se nalazi u zatvoru, u biti zbog toga što se suprotstavlja djelovanju postojećih vođa i u životnoj je opasnosti da bude pogubljena. Njezin suprug živio je s avijanima i sesilijama i sada je kritična komponenta u njihovom pokušaju da prežive napad ljudskih bića. Djeca još nisu dovoljno zrela da bi postala glavni čimbenici ljudske kolonije.

Prije kratkog vremena suprug je pobjegao iz sesilijskog habitata na otok u središtu svemirske letjelice. Sa sobom nosi embrije sesilija i avijana. Trenutno se nalazi u poznatom mu okruženju i zato bi trebao biti sposoban kako preživjeti tako i odgojiti mladunče druge vrste. Za njegov uspješan bijeg barem djelomično je zaslužno nenametljivo posredovanje započeto u vrijeme prve faze uzbune. Signali posredovanja gotovo sigurno su imali značajnu ulogu u odluci sesilija da povjere svoje embrije jednom ljudskom biću.

Nema, međutim, nikakvog dokaza da je emitiranje tog posredovanja utjecalo na ponašanje ijednog ljudskog bića. Sesilijama je obrada informacija primarna aktivnost te stoga nije iznenađujuće da su bili prijemljivi za prijedloge posredovanja. Životi ljudi, a naročito njihovih vođa, toli ko su ispunjeni aktivnošću, da oni imaju vrlo malo, ako uopće imaju, vremena za razmišljanja.

Postoji još jedan dodatni problem s ljudima kada je u pitanju nenametljivo posredovanje. Kao vrsta, oni su toliko raznoliki, od jedinke do jedinke, da se ne može zamisliti paket informacija koji bi imao široku primjenu. Jedan sklop signala koji bi proizveo modifikacije pozitivnog ponašanja kod jednog čovjeka, gotovo sigurno ne bi imao nikakvog utjecaja na bilo kojeg drugog. Trenutno su u tijeku eksperimenti s različitim tipovima procesa posredovanja, ali je sasvim moguće da ljudi pripadaju onoj maloj skupini svemirskih putnika koja je imuna na nenametljivo posredovanje.

Na jugu svemirske letjelice oktopauci (broj 2 666) nastavljaju se razvijati u koloniji koja se gotovo ni po čemu ne može razlikovati od drugih njihovih izoliranih kolonija u svemiru. Pun raspon mogućeg biološkog izraza ostaje latentan, ponajviše zbog teritorijalnih ograničenja i nedostatka prave konkurencije. Oni, međutim, u sebi nose značajan potencijal za širenje, koji je karakterizirao nekoliko njihovih uspješnih prijelaza iz jednog zvjezdanog sustava u drugi.

Dok ljudi nisu prodrli kroz zid svoga habitata, odnosno razbili hermetički oklop svog okruženja, oktopauci su poklanjali vrlo malo pažnje ostalim dvjema vrstama i svemirskoj letjelici. Otkako su, međutim, ljudi počeli istraživati, oktopauci promatraju događaje s rastućim zanimanjem. Ljudi još ne znaju za njihovo postojanje, ali su oktopauci već počeli stvarati izvanredni plan za mogući sukob sa svojim agresivnim susjedima.

Potencijalni gubitak čitave avijansko-sesilijske zajednice bitno umanjuje vrijednost ove misije. Moguće je da će jedini preživjeli avijani i sesilije s ovog putovanja biti oni koji se nalaze u malom oktopaučkom zoološkom vrtu i, možda, oni koje uzgaja onaj čovjek na otoku. Čak i nepovratan gubitak jedne vrste ne zahtijeva drugu fazu pripravnosti; ipak, daljnja nepredvidivost i negativno ponašanje sadašnjih ljudskih vođa rađa neublaženu brigu da bi misija mogla pretrpjeti dodatne ozbiljne gubitke. Aktivnost posredovanja u bliskoj budućnosti usredotočit će se na one ljude koji se suprotstavljaju sadašnjim vođama te svojim ponašanjem pokazuju da su nadrasli teritorijalizam i agresivnost.

8.

„Moja zemlja zvala se Tajland. Imala je kralja čije je ime također bilo Rama, baš kao i našeg svemirskog broda. Vaši djed i baka – moji majka i otac – vjerojatno još žive tamo u gradu zvanom Lamphun... Nalazi se ovdje.”

Nai pokaže na jednu točku na izblijedjeloj karti. Još su premladi, pomislila je. Ni od najbistrije djece ne može se toliko očekivati kad imaju samo četiri godine. „U redu. A sada” reče ona, sklapajući kartu, „možete poći van na igranje.”

Galilej i Kepler obukoše debele jakne, uzeše loptu i izjuriše kroz vrata na ulicu. Nekoliko trenutaka kasnije već su igrali nogomet na dva gola. Oh, Kenji, pomisli Nai, promatrajući dječake s dovratka. Koliko im nedostaješ. Ne može jedan roditelj biti i majka i otac.

Započela je predavanje iz geografije, kao što je uvijek činila, podsjećanjem dječaka na činjenicu da su svi naseljenici Novog Edena došli s planeta po imenu Zemlja. Nai je zatim blizancima pokazala kartu njihovog rodnog planeta, najprije objašnjavajući osnovni raspored kontinenata i oceana, da bi zatim pokazala na Japan, rodnu zemlju njihovog oca. Ta poduka probudila je kod Nai nostalgiju i osjećaj usamljenosti.

Možda ova predavanja i nisu za vas, pomisli ona, i dalje gledajući nogometnu igru pod prigušenim uličnim svjetlima Avalona. Možda su zapravo meni namijenjena.

Eponina je dolazila niz ulicu u njihovom pravcu. Podigla je loptu i bacila je prema dječacima. Nai se nasmiješi prijateljici. „Kakvo zadovoljstvo vidjeti te” reče ona. „Nema sumnje, danas mi je sretan dan.”

„U čemu je problem, Nai?” upita Eponina. „Da li te život u Avalonu ubija?... Ali danas je nedjelja. Ne radiš u tvornici oružja, a i djeca su s tobom.”

Dvije žene uđoše unutra. „Sigurna sam da životni uvjeti nisu razlog tvog jada.” Eponina zaokruži rukom po sobi. „Uostalom, imaš jednu veliku sobu za vas troje i kupaonicu koje dijeliš s još pet obitelj. Što bi još mogla poželjeti?”

Nai se nasmije i zagrli Eponinu. „Ti si mi velika pomoć” reče ona.

„Mama, mama” pojavi se Kepler na vratima nekoliko sekundi kasnije. „Dođi brzo” reče mali dječak. „On se opet vratio... I razgovara s Galilejom.”

Nai i Eponina priđoše vratima. Jedan čovjek unakaženog lica klečao je u prašini pokraj Galileja. Dječak je očito bio preplašen. Čovjek je držao list papira u ruci koja je bila u rukavici. Na njemu je bilo pažljivo iscrtano veliko ljudsko lice s dugačkom kosom i gustom bradom.

„Poznato ti je ovo lice, zar ne?” pitao je čovjek zahtjevno. „To je gospodin Richard Wakefield, zar ne?”

Nai i Eponina pažljivo se primakoše. „Rekli smo vam prošli put” obrati mu se Nai odlučnim glasom, „da više ne gnjavite moju djecu. Sad se vratite u zatvorski krug ili ćemo pozvati policiju.”

Čovjekove oči su izgledale divlje. „Opet sam ga vidio prošle noći” reče on. „Izgledao je kao Isus, ali je to ipak bio Richard Wakefield. Počeo sam pucati na njega, ali su me ptice napale. Njih pet. Rastrgale su mi lice...” Čovjek zadrhti.

Jedan dežurni stražar je trčao niz ulicu. Zgrabio je onog čovjeka. „ Vidio sam ga” poviče izbezumljeni čovjek dok ga je stražar odvodio. „Znam da jesam. Molim vas, vjerujte mi.”

Galilej je plakao. Nai se sagne utješiti sina. „Mama” reče dječak, „misliš li da je onaj striček stvarno vidio gospodina Wakefielda?”

„Ne znam” odgovorila je. Nai pogleda Eponinu. „Ali neki među nama bi voljeli vjerovati da je tako.”

Dječaci su konačno zaspali u krevetima u kutu sobe. Nai i Eponina su sjedile jedna pokraj druge na dvije stolice. „Kruže glasine da je teško bolesna” reče Eponina tiho. „Jedva da je i hrane. Muče je na sve moguće načine.”

„Nicole nikada neće odustati” reče Nai ponosno. „Voljela bih kad bih ja imala njezinu snagu i hrabrost.”

„Ni Robertu ni Ellie nije bilo dopušteno da je vide mjesecima... Nicole čak ne zna da je dobila unuku.”

„Ellie mi je prošlog tjedna rekla da je poslala još jednu peticiju Nakamuri u kojoj traži da posjeti majku” reče Nai. „Brinem se za Ellie. Ona je tako uporna.”

Eponina se nasmiješi. „Ellie je divna, iako je nevjerojatno naivna. Ona smatra da će je Nakamura, ako bude poštovala sve zakone nasobine, ostaviti na miru.”

„To me ne iznenađuje... posebno ako uzmeš u obzir da Ellie misli da joj je otac živ” reče Nai. „Razgovarala je sa svakim tko je tvrdio da je vidio Richarda otkako je nestao.”

„Sve te priče o Richardu ulijevaju nadu” reče Eponina. „Svima nama je ta nada povremeno potrebna, makar i u malim dozama...”

Nastao je mali prekid u razgovoru. „A što je s tobom, Eponina?” upita napokon Nai. „Dopuštaš li si...”

„Ne” prekine je Eponina. „Uvijek sam poštena sa sobom... Uskoro ću umrijeti, jedino ne znam kada... Osim toga, zbog čega bih se borila da preživim? Ovdje, u Avalonu, uvjeti života su gori nego što su ikada bili u zatvoru u Bourgesu. Da nije nekoliko djece u školi...”

Obje su u isti tren začule neku buku ispred vrata. Nai i Eponina ostadoše sjediti kao zaleđene. Ako je njihov razgovor zabilježio neki od Nakamurinih lutajućih biota, onda...

Vrata se iznenada širom otvoriše. Dvije žene umalo ne udari kap. Unutra uleti Max Puckett, široko se osmjehujući. „Uhićene ste” reče on, „zbog sudjelovanja u buntovničkom razgovoru.”

Nosio je veliku crvenu kutiju. Dvije žene mu pomogoše da je smjesti u kut. Max skine debelu jaknu. „Oprostite što kasnim, moje dame, ali nije bilo druge.”

„Još jedna isporuka hrane vojsci?” upita Nai tihim glasom. Pokazala je prstom na usnule blizance.

Max kimne. „Kralj Jap” reče on stišanim glasom, „uvijek me podsjeti da vojska ratuje trbuhom.”

„Bila je to jedna od Napoleonovih maksima” primijeti Eponina, uputivši Maxu sarkastičan osmijeh. „Ne vjerujem da ste ikada čuli za njega u Arkansasu.”

„Aha” uzvrati Max. „Naša divna dama je večeras u jednom od svojih pravi-se-važna raspoloženja.” Izvadio je jednu od neotvorenih kutija s cigaretama iz džepa košulje. „Možda će biti najbolje da zadržim za sebe neke poklone namijenjene njoj.”

Eponina se nasmije i skoči da zgrabi cigarete. Poslije kratkog veselog natezanja, Max se preda. „Hvala ti, Maxe” reče Eponina prostodušno. „Malo je zadovoljstava koje mi sebi možemo još priuštiti...”

„Stani malo” reče Max i dalje se cereći. „Nisam prešao ovoliki put da bih slušao tvoje žalopojke. Svratio sam u Avalon da se nadahnem tvojim lijepim licem... Ako si odlučila biti utučena, odoh ja sa svojim kukuruzom i rajčicom...”

„Kukuruz i rajčica!” uskliknuše Nai i Eponina uglas. Dvije žene pritrčaše kutiji. „Djeca mjesecima nisu okusila nijedan svježi proizvod” reče Nai uzbuđeno dok je Max otvarao kutiju metalnom šipkom.”

„Budite vrlo, vrlo, pažljive s ovim” reče Max ozbiljnim glasom. „Vi znate da je ovo što radim protuzakonito. Jedva da ima svježe hrane za vojsku i vladine vođe. No, smatrao sam da vi zaslužujete nešto bolje od gole riže.” Eponina zagrli Maxa. „Hvala ti” reče ona.

„Dječaci i ja smo ti strašno zahvalni, Maxe” reče Nai. „Ne znam kako ćemo ti se ikada odužiti.”

„Pronaći ćemo neki način” odgovori Max.

Dvije žene se vratiše na stolice, a Max sjedne na pod između njih. „Sasvim slučajno” reče on, „susreo sam Patricka Wakefielda u drugom habitatu... Zamolio me da vam prenesem njegove pozdrave.”

„Kako je on?” upita Eponina.

„Loše, rekao bih“ odgovori Max. „Kad su ga pozvali, dopustio je da ga Katie nagovori da se prijavi u vojsku – što, siguran sam, nikada ne bi učinio da su Nicole ili Richard imali priliku barem jednom porazgovarati s njim – i mislim da sada shvaća koliku je pogrešku napravio. Nije mi ništa rekao, ali sam i bez toga mogao osjetiti njegov jad. Nakamura ga drži u prednjim redovima zbog Nicole.”

„Nazire li se kraj rata?” upita Eponina.

„Čini mi se” reče Max. „Ali nije jasno želi li kralj Jap da se rat uopće završi... Iz onoga što vojnici pričaju ostalo je vrlo malo otpora. Oni uglavnom pročešljavaju unutrašnjost tamnog valjka.”

Nai se nagne naprijed. „Čule smo glasine da još jedna inteligentna vrsta živi u valjku – nešto sasvim različito od ptica.”

Max se nasmije. „Čovjek ne zna čemu više vjerovati. Televizija i novine prenose samo ono što im Nakamura kaže i svi to znaju. Uvijek ima na stotine glasina... Osobno sam naletio na neke bizarne strane biljke i životinje unutar tog modula, pa me ništa ne bi iznenadilo.”

Nai se borila sa zijevanjem. „Najbolje će biti da pođem” reče Max ustajući, „i pustim našu domaćicu da legne.” Okrenuo se prema Eponini. „Bi li voljela da te netko otprati kući?”

„Ovisi tko je taj netko” uzvrati Eponina, osmjehujući se.

Nekoliko minuta kasnije, Max i Eponina dođoše do malene kolibe u jednoj od pokrajnjih ulica Avalona. Max baci cigaretu koju su zajednički popušili i zgnječi čik cipelom. „Bi li voljela da netko...” zausti Max.

„Da, Max, naravno da bih”, odgovori Eponina s uzdahom. „A taj netko bi zasigurno bio ti.” Pogledala ga je ravno u oči. „Ali ako već podijeliš krevet sa mnom, makar jednom, onda bih ja tražila još. No, ako bi, zbog nekog užasnog stjecaja okolnosti, bez obzira na našu pažnju, ti ikada, ikada, dobio RV-41, ja si to ne bih mogla oprostiti.”

Eponina se privije uz njega krijući suze. „Hvala ti na svemu” reče ona. „Ti si dobar čovjek, Maxe Puckette, možda jedini takav koji je još preostao u ovom ludom svemiru.”

Eponina je bila u jednom muzeju u Parizu, okružena stotinama majstorskih djela. Kroz muzej je brzim hodom prolazila velika skupina turista. Proveli su ukupno četrdeset pet sekundi promatrajući veličanstvena platna Renoira i Moneta „Stanite” poviče Eponina u svom snu, „nije moguće da ste ih zaista vidjeli.“

Kucanje na vratima razbilo joj je snove. „To smo mi, Eponina” začu se Ellien glas, „ako je prerano, doći ćemo kasnije, prije nego što pođeš u školu. Robert se brinuo da će nas posao zadržati u psihijatrijskom azilu.”

Eponina se nagne i dohvati odjeću koja je visjela na jedinoj stolici u sobi. „Samo malo” reče ona. „Dolazim.” Otvorila je prijateljima vrata. Ellie je bila u bolničarskoj odori s malom Nicole u nosiljci na leđima. Uspavano djetešce bijaše pažljivo umotano u pamučnu tkaninu koja ju je štitila od studeni.

„Možemo li ući?”

„Naravno” odgovori Eponina. „Oprostite” reče ona. „Vjerojatno vas nisam čula...”

„Nije vrijeme za posjete” reče Ellie. „Ali uz sav onaj posao u bolnici, da nismo došli ovako rano ujutro, sumnjam da bismo uopće stigli do tebe.”

„Kako se osjećaš?” upita je dr. Turner nekoliko sekundi kasnije. Držao je skener ispred Eponine i podaci su već tekli na monitoru prijenosnog računala.

„Malo umorno” reče Eponina. „Ali uzrok može biti isključivo psihološke prirode. Otkako si mi prije dva mjeseca rekao da mi srce pokazuje neke znakove pogoršanja, umišljam srčani udar barem jednom dnevno.”

Tijekom pregleda, Ellie je upravljala tastaturom uz monitor. Morala je biti sigurna da najvažnije informacije provjere budu zabilježene u kompjuter. Eponina okrene glavu da pogleda ekran. „Kako radi novi sustav, Roberte?”

„Nekoliko sondi nam je zakazalo” odgovori on. „Ed Stafford kaže da se to moglo i očekivati zbog manjka testiranja... I još ne raspolažemo valjanom shemom za upravljanje podacima, ali smo sve u svemu vrlo zadovoljni.”

„To je naš spasitelj, Eponina!” reče Ellie, podigavši pogled s tipkovnice. „S ograničenim sredstvima i silnim ranjenicima iz ovog rata ne bi bilo drugog načina da sačuvamo zdravstvenu dokumentaciju bez ovoga.”

„Samo žalim što nismo mogli iskoristiti Nicoleinu stručnost u prvobitnom nacrtu” reče Robert Turner. „Nisam pojma imao koliki je ona stručnjak bila u nadzoru unutrašnjih sustava.” Doktor je opazio nešto neobično u grafikonu koji se pojavio na ekranu. „Napravi kopiju toga, draga. Želim to pokazati Edu.”

„Jesi li čula nešto novo o majci?” upita Eponina Ellie kada je pregled završio.

„Prije dvije večeri vidjeli smo Katie” odgovori Ellie vrlo sporo. „Bila je to mučna večer. Htjela je razgovarati o još jednom Nakamurinom i Macmillanovom prijedlogu ‘dogovora’...” Glas joj je zamro. „Katie kaže da će se suđenje sigurno održati prije Dana naseobine.”

„Je li ona vidjela Nicole?”

„Ne” odgovori Ellie. „Koliko znamo, nitko je nije vidio. Jedna Garcia joj donosi hranu, a mjesečne preglede obavlja jedna Tiasso.”

Mala Nicole promeškolji se i zastenje na majčinim leđima. Eponina pruži ruku i dotakne dio djetetovog obraza koji je bio izložen zraku. „Nevjerojatno je koliko su meki” reče ona. U tom trenutku djevojčičine oči se otvoriše i ona počne plakati.

„Imamo li vremena za dojenje, Roberte?” upita Ellie.

Dr. Turner joj se zagleda u oči. „U redu” reče on. „Zapravo, ovdje smo završili... S obzirom na to da su Wilma Margolin i Bill Tucker u susjednom bloku, sâm ću ih posjetiti, a zatim se vratiti?”

„Možeš li to obaviti bez mene?”

„Ne bez poteškoća” reče on sumorno. „Posebno sirotog Tuckera.”

„Bili Tucker umire vrlo sporo” objasni Ellie Eponini. „Potpuno je sâm, a trpi jake bolove. Ali otkako je vlada izglasala zakon protiv eutanazije, ne možemo ništa učiniti.“

„Nema podataka o dodatnoj atrofiji u tvojim podacima” reče dr. Turner Eponini malo kasnije. „Mislim da bismo trebali biti optimisti.”

Nije ga čula. Eponina je zamišljala svoju sporu i bolnu smrt. Neću dopustiti da mi se to dogodi, reče ona u sebi. Nikad. Čim osjetim da sam bespomoćna... Max će mi donijeti pušku. „Oprosti, Roberte” reče ona. „Mora dam sam pospanija nego što sam mislila. Što si rekao?”

„Podaci su ohrabrujući.” Robert poljubi Eponinu u obraz i krene prema vratima. „Vratit ću se za dvadesetak minuta” reče on Ellie.

„Robert izgleda vrlo umorno” reče Eponina kada je on otišao.

„I je” odgovori Ellie. „I dalje bez prekida radi... A brine ako ne radi.” Ellie je sjedila na zemljanom podu oslanjajući se leđima na zid kolibe. Nicole se gnijezdila u njezinom naručju, sisala i gugutala naizmjence.

„Izgleda da uživa” reče Eponina.

„Nikada nisam iskusila nešto ni približno slično. Zadovoljstvo je neopisivo.”

Ne i za mene, reče Eponinin unutarnji glas. Ne sada. Nikada. U jednom strelovitom trenutku Eponina se prisjeti jedne strastvene noći kada je malo nedostajalo da ne kaže ‘ne’ Maxu Puckettu. Duboki osjećaj gorčine rastao je u njoj. Borila se da ga savlada.

„Jučer sam bila u šetnji s Benjyjem” reče ona, promijenivši temu.

„Sigurna sam da će mi pričati o tome danas” reče Ellie. „On obožava nedjeljne šetnje s tobom. To je sve što mu je još preostalo, ne računajući moje povremene posjete... Znaš da sam ti vrlo zahvalna zbog toga.”

„Nema na čemu. Ja volim Benjyja. Također, osjećam potrebu da nekom budem potrebna, ako shvaćaš što želim reći... Benjy se zapravo iznenađujuće dobro prilagodio. Ne žali se onoliko koliko četrdeset prvi, a sigurno manje od svih ljudi koji su zaposleni u tvornici oružja.”

„On skriva svoj bol” odgovori Ellie. „Benjy je znatno pametniji nego što mnogi misle... Azil mu se nimalo ne sviđa, ali je svjestan da se ne može brinuti sam o sebi. A ne želi biti nikome na teretu...”

Suze odjednom navriješe u Ellienim očima i tijelo joj blago zadrhti. Mala Nicole prestane sisati i pogleda majku. „Jesi li dobro?” upita Eponina.

Ellie potvrdno kimne i obriše suze malom pamučnom krpom koju je držala pokraj grudi da spriječi rasipanje mlijeka. Nicole produži dojenje. „Dovoljno je teško i gledati patnju” reče Ellie. „Nepotrebna patnja kida čovjeku srce”

Stražari su detaljno pregledali njihove osobne iskaznice, a zatim ih predali čovjeku koji je sjedio uz kompjutersku tipkovnicu.

„Zašto” reče Ellie, kada ih više nisu mogli čuti, „ti ljudi bulje u naše fotografije svakog dana iznova? Ovaj nas je vjerojatno osobno pregledao barem deset puta prošlog mjeseca.”

Hodali su stazom koja je vodila od izlaza iz habitata u Positano. „To mu je posao” odgovori Robert, „a i voli se praviti važan. Kad ne bi od toga svaki put pravio predstavu, možda bismo zaboravili da nad nama ima vlast“

„Ulaženje je bilo mnogo lakše kada su bioti bili zaduženi za nadzor”

„Oni koji još funkcioniraju nužni su za ratne operacije... Osim toga, Nakamura se plaši da će se duh Richarda Wakefielda pojaviti i nekako okrenuti biote na svoju stranu.” Hodali su bez riječi nekoliko trenutaka. „Ne misliš valjda da je moj otac još živ, je li, dragi?”

„Ne, draga” odgovori Robert poslije kraćeg oklijevanja. Iznenadila ga je neposrednost pitanja. „No iako mislim da nije živ, i dalje se nadam da je.”

Robert i Ellie napokon su stigli do periferije Positana. Nekoliko novih kuća u europskom stilu obrubljavalo je ulicu koja se blago spuštala do srca naselja. „Usput rečeno, Ellie” reče Robert, „razgovor o tvom ocu podsjetio me je na nešto o čemu sam želio popričati s tobom... Sjećaš li se onog projekta koji sam ti spominjao, onog na kojem radi Ed Stafford? On pokušava klasificirati i kategorizirati čitavu koloniju u smislu općeg genetskog grupiranja. Smatra da takve klasifikacije, premda potpuno proizvoljne, mogu sadržavati pokazatelje o tome kod kojih se pojedinaca mogu, s velikom vjerojatnošću, pojaviti te i te bolesti. Ne slažem se do kraja s njegovim pristupom – čini mi se da je umjetan i numerički, a nedovoljno medicinski – ali na Zemlji su provedena usporedna proučavanja koja su pokazala da ljudi sličnih gena doista imaju sklonost prema sličnim bolestima.

Ellie se zaustavi i upitno pogleda supruga. „Zbog čega želiš razgovarati o tome sa mnom?”

Robert se nasmije. „Da, da” reče on. „Doći ćemo i na to... U svakom slučaju, Ed je definirao sustav razlikovanja – jednu numeričku metodu mjerenja kojom se utvrđuje koliko su bilo koja dva pojedinca različita, na temelju načina na koji su četiri osnovne aminokiseline ulančene u njihovom genomu – a zatim je, kao test, podijelio sve građane Novog Edena u skupine. E, sada, taj sustav razlikovanja stvarno ne znači ništa...”

„Roberte Turneru” prekine ga Ellie. Smijala se. „Hoćeš li, molim te, prijeći na stvar? Što mi pokušavaš reći?”

„Pa, to je malo otkačeno, znaš” reče on. „Ne znamo točno što da s tim počnemo. Kada je Ed napravio svoju prvu klasifikacijsku strukturu, dvije od testiranih osoba nisu pripadale nijednoj skupini. Podešavajući definicije kategorija, na kraju je uspio odrediti kvantitativan opseg koji je pokrivao jednu od njih. Ali ulančenje aminokiselina posljednje osobe bilo je toliko različito od svake druge osobe u Novom Edenu da je nije mogao svrstati ni u jednu skupinu...” Ellie je gledala u Roberta kao da je ovaj skrenuo s uma. „Te dvije osobe bile su tvoj brat Benjy i ti” zaključi nespretno Robert. „A ti si ta koja se nije mogla svrstati ni u jednu skupinu.”

„Bih li trebala biti zabrinuti zbog toga?” upita Ellie nakon što je šutke propješačila sljedećih trideset metara.

„Mislim da ne” reče Robert nehajno. „Vjerojatno je posrijedi neka manjkavost u sustavu razlikovanja koji je Ed koristio. Ili se možda potkrala neka pogreška... Ali bilo bi očaravajuće ako bi se ustanovilo da je kozmičko zračenje na neki način izmijenilo tvoj genetsku strukturu za vrijeme tvog embrionalnog razvoja.”

Stigli su na glavni trg Positana. Ellie se nagne i poljubi muža. „To je bilo vrlo zanimljivo, dragi” reče ona, pomalo ga zadirkujući, „ali moram priznati da još nisam sigurna o čemu je, zapravo, riječ.”

Jedan veliki parkirališni okvir za bicikle zauzimao je najveći dio trga. Dvadesetak redova i još toliko označenih mjesta za parkiranje širili su se prostorom ispred onoga što je nekad bila željeznička stanica. Svi naseljenici, osim vladinih vođa koji su posjedovali električne aute, sada su za prijevoz koristili bicikle.

Vlakovi u Novom Edenu prestali su prometovati odmah na početku rata. Vlakove su napravili izvanzemaljci od vrlo lakih i izuzetno jakih materijala koje ljudske tvornice nisu mogle proizvesti. Te legure imale su više nego dragocjenu primjenu za različite vojne potrebe. Zato je ministarstvo obrane, kada se rat razbuktao, rekviriralo sva vozila u željezničkom sustavu.

Ellie i Robert vozili su bicikle, jedno pokraj drugog, duž obala Shakespeareovog jezera. Mala Nicole se probudila i sada je mirno promatrala područje oko sebe. Prošli su pokraj parka, gdje se održavao Dan naseobine, i skrenuli prema sjeveru. „Roberte” reče Ellie ozbiljnim glasom, „jesi li razmišljao o našem sinoćnjem razgovoru?”

„O Nakamuri i politici?”

„Da” odgovori. „I dalje mislim da se oboje moramo suprotstaviti proglasu kojim se suspendiraju izbori dok se rat ne završi... U naseobini imaš dovoljno podrške. Većina zdravih profesionalaca slijedila bi tvoje vodstvo... Nai čak misli da bi tvornički radnici mogli krenuti u štrajk.”

„Ne mogu to učiniti” reče Robert poslije duže šutnje.

„A zašto, dragi?” upita Ellie.

„Zato što mislim da ne bi uspjelo... U tvom idealističkom gledanju na svijet, Ellie, djelovanje ljudi proizlazi iz njihove posvećenosti načelima i vrijednostima. U stvarnosti, oni se uopće ne ponašaju na taj način. Ako bismo se suprotstavili Nakamuri, najvjerojatnije bismo oboje završili u zatvoru. Što bi se u tom slučaju dogodilo s našom kćeri? Štoviše, svaka podrška radu na RV-41 bila bi zaustavljena, što bi sve ove jadne ljude dovelo u još teže stanje nego što je sada. Bolnice bi pretrpjele daljnje gubitke... Mnogi ljudi bi nastradali zbog našeg idealizma. Kao liječnik, smatram da su moguće posljedice neprihvatljive.” Ellie poveze bicikl malom stazom do parkirališta koje se nalazilo na pet stotina metara od prvih zgrada Središnjeg grada. „Zašto smo se ovdje zaustavili?” upita Robert. „Očekuju nas u bolnici.”

„Želim pet minuta uživati u drveću, mirisu cvijeća i našoj maloj Nicole.”

Kada je Ellie sišla s bicikla, Robert joj pomogne da skine nosač s leđa. Ellie je zatim sjela na travu, držeći Nicole u krilu. Nijedno od odraslih nije prozborilo dok su gledali kako Nicole ispituje tri vlati trave koje je iščupala debeljuškastim prstićima.

Poslije nekog vremena Ellie raširi deku i nježno položi kćer na nju. Primakla se suprugu i obavila mu ruke oko vrata. „Volim te, Roberte, vrlo, vrlo mnogo” reče ona. „Ali moram ti reći da se ponekad uopće ne slažem s tobom.”

9.

Svjetlo s jedinog prozora pravilo je mrežni uzorak na zemljanom zidu nasuprot Nicoleinog kreveta. Gotovo savršen kvadrat svjetla bio je uzduž i poprijeko ispresijecan trostrukim redom prozorskih šipki. Svjetlo u ćeliji javljalo je Nicole da je vrijeme da ustane. Podigla se s drvenog ležaja na kojem je spavala i otišla do umivaonika na suprotnom kraju. Potom je duboko udahnula i pokušala prikupiti snagu za još jedan dan.

Nicole je bila gotovo sigurna da se njezin najnoviji zatvor nalazi u poljoprivrednom području Novog Edena, između Hakonea i San Miguela. Kada su je posljednji put premještali, imala je povez na očima. Nicole je brzo zaključila da se nalazi u seoskom okruženju. Jak vonj životinja povremeno bi se uvlačio u ćeliju kroz kvadratni prozor stranice od četrdeset centimetara odmah ispod stropa. Osim toga, Nicole noću nije mogla vidjeti nikakav odsjaj svjetlosti.

Ova posljednja tri mjeseca bila su najgora, pomisli Nicole, propinjući se na prste da bi stavila na ispust malo riže. Bez razgovora, bez čitanja, bez vježbe. Dva obroka dnevno sastavljena od riže i vode. Mala crvena vjeverica koja ju je posjećivala pojavi se vani. Nicole ju je mogla čuti. Povukla se malo u ćeliju da bi je vidjela kako jede rižu.

„Ti si moje jedino društvo, zgodna prijateljice” reče Nicole naglas. Vjeverica prestane jesti i naćuli uši, stalno na oprezi. „A nikad nećeš razumjeti ni jednu jedinu moju riječ.”

Vjeverica se nije dugo zadržala. Nakon što je pojela rižu, otišla je, ostavljajući Nicole samu. Nicole je nekoliko minuta gledala kroz prozor prema mjestu gdje je vjeverica do malo prije stajala, pitajući se što joj se dogodilo s obitelji.

Do prije šest mjeseci, kada joj je suđenje za buntovništvo u posljednjem trenu odloženo na ‘neodređeno vrijeme’ Nicolei je bio dopušten jedan posjet tjedno. Premda se razgovor odvijao u nazočnosti stražara, a svako spominjanje politike ili tekućih događaja bilo strogo zabranjeno, željno je očekivala te tjedne susrete s Ellie ili s Patrickom. Obično je dolazila Ellie. Po nekim vrlo oprezno sročenim izjavama oba djeteta Nicole je zaključila da je Patrick angažiran u svojevrsnom radu za vladu, tako da je samo povremeno slobodan doći.

Nicole je najprije bila ljuta, a zatim utučena kada je saznala da je Benjy smješten u azil i da mu nije dopušteno da je viđa. Ellie je nastojala uvjeriti majku da je Benjy dobro, uzevši u obzir sve okolnosti. O Katie su vrlo malo razgovarali. Ni Patrick ni Ellie nisu znali kako da Nicole objasne da njihova starija sestre nije pokazala stvarnu želju da posjeti majku.

Elliena trudnoća uvijek je bila nezaobilazna tema tijekom prvih posjeta. Nicole je s uzbuđenjem dodirivala kćerin trbuh i pričala o tom izuzetnom osjećaju koje samo majka može imati. Kada bi Ellie spomenula koliko joj je dijete živahno u trbuhu, Nicole bi to odmah uspoređivala sa svojim iskustvima. („Dok sam nosila Patricka” rekla je jednom prilikom, „nikada nisam bila umorna. Ti si, međutim, bila prava noćna mora – uvijek bi se razigrala usred noći kada mi se najviše spavalo.”) Kada se događalo da se Ellie ne osjeća dobro, Nicole bi joj preporučivala hranu i fizičke vježbe koje su njoj nekada pomagale u istom stanju.

Ellien posljednji posjet bio je dva mjeseca prije predviđenog poroda. Nicole su sljedećeg tjedna premjestili u novu ćeliju i od tada nije prozborila nijednu riječ s nekim ljudskim bićem. Nijemi bioti koji su okruživali Nicole nisu joj nijednom dali do znanja jesu li uopće čuli njezina pitanja. Jednom, na vrhuncu očaja, viknula je na Tiasso koja joj je pomagala u tjednom kupanju. „Zar ne shvaćaš?” rekla je tada. „Ovoga tjedna kći mi je trebala roditi unuka.”

U prethodnoj ćeliji Nicole su dopustili čitati. Kad god bi zatražila, uvijek su joj donosili knjige-diskove iz biblioteke, tako da su joj dani između posjeta brzo prolazili. Opet je pročitala gotovo sve očeve povijesne romane, kao i nešto poezije, povijesti i nekoliko zanimljivijih medicinskih knjiga. Nicole je bila pod posebnim utiskom paralela između svog života i života dvije junakinje iz njezinog djetinjstva. Nicole se čeličila uviđajući da nijedna od te dvije žene nije dopuštala da joj se osnovni stavovi promjene unatoč dugim i teškim razdobljima zatočeništva.

Odmah poslije preseljenja, kada joj Garcia koja ju je čuvala nije vratila elektronski čitač zajedno s ostalim njezinim stvarima, Nicole je pomislila da je posrijedi običan propust. Međutim, poslije ponovljenih traženja koja nisu urodila nikakvim plodom, shvatila je da su je sad lišili i zadovoljstva čitanja.

Vrijeme joj je u novoj ćeliji sporo protjecalo. Svakog dana je po njoj koračala po nekoliko sati, nastojeći održavati tijelo i um u pokretu. Pokušala je nekako odvući um od misli o obitelji, koje su neizbježno izazivale jačanje osjećaja usamljenosti i potištenosti, i usmjeravati ga prema općim filozofskim pojmovima i idejama. Često bi na kraju tih šetnji usredotočila svijest na neki prošli događaj iz svog života, nastojeći doći do nekog novog ili potpunijeg uvida u njega.

Jednom se tako vrlo jasno sjetila niza događaja koji su se odigrali kada je imala petnaest godina. Do tog doba ona i njezin otac već su se udobno smjestili u Beauvoisu, a Nicole je blistala u školi. Odlučila je ući u nacionalnu konkurenciju za izbor tri djevojke koje su trebale igrati Ivanu Orleansku u predstavama u okviru komemoracije 750. godišnjice djevičinog mučeništva u Rouenu. Nicole se bacila u to natjecanje sa strašću i isključivošću koja je njezinog oca u isti tren ushićivala i brinula. Nakon što je Nicole pobijedila na lokalnom natjecanju u Toursu, Pierre je čak obustavio rad na romanima tijekom šest tjedana da bi voljenoj kćeri pomogao u pripremama za nacionalno finale u Rouenu.

Nicole se plasirala kao prva u atletskoj i intelektualnoj disciplini natjecanja. Vrlo visoko su ocijenjene i njezine glumačke sposobnosti. Ona i njezin otac bili su sigurni da će biti odabrana. Ali kada su proglašeni pobjednici, Nicole se našla tek na petom mjestu.

Godinama sam, mislila je Nicole, koračajući po ćeliji u Novom Edenu, smatrala da sam podbacila. To što mi je otac rekao da Francuska još nije spremna za Ivanu Orleansku tamne boje kože, nije vrijedilo. U svojoj svijesti, ja sam bila kriva. Bila sam očajna. Moje samopouzdanje se nije oporavilo sve do Olimpijade, ali samo nekoliko dana poslije toga Henry me je opet oborio u prašinu.

Cijena je bila strašna, produži Nicole u sebi Godinama sam bila povučena u sebe zbog nedostatka samopouzdanja. Tek mnogo, mnogo kasnije postala sam zadovoljna sobom. I tek tada sam bila sposobna davati drugima. Zastala je za trenutak u svojim mislima. Zašto toliko nas prolazi kroz isto iskustvo? Zašto je mladost toliko sebična i zašto prvo moramo pronaći sebe da bismo shvatili koliko u životu ima i drugih vrijednih stvari.

Kada joj je Garcia jednog dana donijela obrok u koji su bili uključeni komad svježeg kruha i nekoliko sirovih mrkvi, Nicole je naslutila izvjesnu promjenu u zatvorskom režimu. Dva dana kasnije, jedna Tiasso ušla je u njezinu ćeliju sa četkom za kosu, šminkom, zrcalom i čak nekakvim parfemom. Nicole je uživala u dugotrajnom kupanju koje ju je prvi put osvježilo poslije mnogo mjeseci. Nakon što je biot uprtio drvenu kadu i pripremio se izaći, uručio joj je jedan papirić s porukom. „Sutra ujutro imat ćete posjet” pisalo je na papiriću.

Nicole nije mogla zaspati. Ujutro je kao kakva djevojčica čavrljala s vjevericom, pričajući joj o svojim nadama i brigama vezanim za današnji susret. Nekoliko puta je popravljala kosu i dotjerivala lice prije nego što je zaključila da su beznadni. Vrijeme se vuklo.

Poslije silnog čekanja, baš pred vrijeme ručka, začula je odjek ljudskih koraka koji su se hodnikom primicali ćeliji. Nicole jurne naprijed, sva ustreptala. „Katie” uzvikne kada je ugledala kćer na hodniku.

„Zdravo, majko” reče Katie, otključavajući vrata i ulazeći u ćeliju. Dvije žene su dugo ostale u čvrstom zagrljaju. Nicole nije ni pokušala zaustaviti suze koje su joj tekle iz očiju.

Sjele su na Nicolein krevet koji je bio jedini namještaj u sobi i nekoliko minuta ugodno razgovarale o obitelji. Katie je obavijestila Nicole da je dobila novu unuku („Nicole des Jardins Turner” rekla je, „trebala bi biti vrlo ponosna.”), a zatim je izvukla iz džepa oko dvadeset fotografija. Slike su uključivale nedavne snimke djeteta i njezinih roditelja, Ellieja i Benjy zajedno u parku, Patricka u odori, pa čak i Katie u večernjoj haljini. Nicole ih je gutala očima, jednu za drugom. „Oh, Katie” više puta je uzviknula.

Kada je završila razgledavanje, Nicole je duboko zahvalila kćeri što joj je donijela fotografije. „Možeš ih zadržati, majko” reče Katie, ustajući i odlazeći do prozora. Otvorila je torbicu i odande izvukla cigarete i upaljač.

„Draga” reče Nicole nesigurnim glasom, „mogu li te zamoliti da ne pušiš ovdje? Ventilacija je užasna. Smrdjet će mi tjednima.”

Katie je nekoliko trenutaka netremice promatrala majku, a onda vrati cigarete i upaljač u torbicu. U tom trenutku dvije Garcie donesoše u ćeliju stol i dvije stolice.

„Što je ovo?” upita Nicole.

Katie se nasmiješi. „Ručat ćemo zajedno” reče ona. „Pripremila sam nešto posebno za ovu prigodu – pile s gljivama i vinski umak.”

Ubrzo treća Garcia donese hranu koja je mirisala božanstveno, i postavila je na prostrti stol pokraj pribora za jelo od kineskog porculana i srebra. Našle su se tu još boca vina i dvije kristalne čaše.

Nicole je već bila zaboravila što je to prava hrana. Piletina je bila tako ukusna, gljive tako mekane, da je ona jela bez riječ. Kada bi gucnula vino, Nicole bi promrmljala „Hmmmm” ili „Ovo je fantastično” ali zapravo nije ništa govorila dok nije oblizala tanjur.

Katie je malo jela, gricnula bi pomalo, neprekidno promatrajući majku. Kada je Nicole završila, Katie pozva Garciu da raspremi stol i donese kavu. Nicole nije okusila dobar gutljaj kave zamalo dvije godine.

„Pa, Katie” reče Nicole uz topao osmijeh nakon što se prethodno zahvalila na predivnom ručku, „da čujem malo i o tebi. Kako je s tobom, što radiš?”

Katie se raskalašeno nasmije. „Uvijek isto sranje” reče ona. „Sada sam ‘direktor za zabavu’ za cijeli kompleks Vegasa... Organiziram sve programe u klubovima... Biznis cvjeta iako...” Katie prekine, sjetivši se da joj majka ne zna ništa o ratu u drugom habitatu.

„Jesi li pronašla čovjeka koji zna uvažavati sve tvoje kvalitete?” upita Nicole taktično.

„Nijednog koji bi se duže zadržao.” Katie je djelovala vrlo samosvjesno u svom odgovoru, a onda odjednom živne. „Slušaj, majko” reče ona, nagnuvši se preko stola. „Nisam došla ovamo da bih raspravljala o svom ljubavnom životu... Imam jedan prijedlog za tebe, ili, točnije, obitelj ima prijedlog za tebe, koji svi podržavamo.”

Nicole ispitivački pogleda kćer. Prvi put je opazila da je Katie zamjetno ostarjela u ove dvije godine otkako je nije vidjela. „Ne razumijem” reče Nicole. „Kakav prijedlog?”

„Pa, kao što vjerojatno znaš, vlada već neko vrijeme priprema sudski proces protiv tebe. Sada su napokon spremni. Optužba je, naravno, pobuna, što povlači za sobom smrtnu kaznu. Tužitelj nam je rekao da su dokazi protiv tebe toliko uvjerljivi da je sigurno da ćeš biti osuđena. Međutim, zbog tvojih ranijih zasluga za naseobinu, ako priznaš krivnju za manji prijestup, takozvanu ‘pobunu iz nehata’ on će spustiti...”

„Ali ja nisam kriva ni za što” reče Nicole čvrstim glasom. „Znam to, majko” odgovori Katie s tragom nestrpljenja u glasu. „Ali mi – Ellie, Patrick i ja – svi se slažemo da ćeš najvjerojatnije biti osuđena. Tužitelj nam je obećao da ćeš, ako priznaš krivnju za manji prijestup, odmah biti prebačena u bolje životne uvjete gdje će ti biti dopušteni posjeti članova obitelji, uključujući i posjetu nove unuke... Čak je nagovijestio da bi bio voljan posredovati u Benjyjevom slučaju, to jest omogućiti mu da živi s Robertom i Ellie.”

U Nicole je sve kuhalo. „I vi svi mislite da bih trebala prihvatiti tu nagodbu i proglasiti se krivom premda sam čvrsto branila svoju nevinost od prvog trenutka uhićenja?” Katie kimne. „Ne želimo da umreš” rekla je, „a pogotovo ne bez ikakvog razloga.”

„Bez ikakvog razloga” sijevne Nicole očima. „Ti misliš da bih ja umrla bez ikakvog razloga!“ Odmaknula se od stola, ustala i počela koračati po ćeliji. „Umrla bih za pravdu“, reče Nicole više sebi nego Katie, „po svom mišljenju barem, čak i ako u cijelom svemiru nema nijedne duše koja će me razumjeti.”

„Ali, majko” usklikne sada Katie, „kojoj svrsi bi to poslužilo? Tvoja djeca i unuka bi zauvijek bili lišeni tvoga društva, Benjy bi ostao u onoj glupoj ustanovi...”

„Znači, ovdje imamo nagodbu” prekine je Nicole povišenim tonom, „podmukliju verziju Faustovog ugovora s vragom... Odrekni se svojih načela, Nicole, i priznaj krivnju čak i ako se uopće nisi ogriješila. I prodaj svoju dušu za puku zemaljsku nagradu. Ne, to bi bilo lako odbiti...

Stoga se od tebe traži da uđeš u nagodbu za dobrobit tvoje obitelji... Može li biti jače pobude za jednu majku koju treba poljuljati?”

Nicoleine oči su buktale. Katie posegne za torbicom, izvuče cigaretu i pripali je drhtavom rukom. „I tko to dolazi k meni s takvim prijedlogom?” nastavi Nicole. Sada je već vikala. „Tko mi donosi predivnu hranu, vino i fotografije moje obitelji da bi me smekšao za udarac nožem u prsa koji bi me sigurno ubio s više bola nego električna stolica?... Zašto je to moja vlastita kćer, voljeni izdanak moje maternice.”

Nicole iznenada krene naprijed i dograbi Katie. „Ne igraj Judu za njih, Katie” reče Nicole, tresući preplašenu kćer. „Ti si mnogo bolja od toga. Vremenom, ako me osude i pogube po važećoj optužnici, počet ćeš uvažavati ovo što sada radim.”

Katie se oslobodila majčinog stiska i ustuknula natrag. „To je bljazgarenje, majko” reče malo kasnije. „Potpuno bljazgarenje... Jednostavno si u jednom od svojih napada samoispravnosti... Slušaj, došla sam ovdje da ti pomognem, da ti ponudim priliku za život. Zašto barem jednom u svom prokletom životu ne poslušaš nekog drugog?”

Nicole je zurila u Katie nekoliko sekundi. Kada je opet prozborila, glas joj je bio mnogo blaži. „Slušala sam te, Katie, i nije mi se sviđalo ono što sam čula. Također sam te i promatrala... Ni za trenutak nisam pomislila da si došla ovamo da meni pomogneš. To bi bilo u potpunom neskladu s onim što sam prepoznala u tvom karakteru u ovih posljednjih nekoliko godina. U svemu ovome ima nešto za tebe... Niti vjerujem da na bilo koji način govoriš u ime Ellie i Patricka. Da je tako, oni bi došli ovamo s tobom. Moram priznati da sam prije nekog vremena bila zbunjena i osjećala da možda izazivam previše patnje kod sve moje djece. Ali u ovih posljednjih nekoliko minuta vidjela sam vrlo jasno što se, zapravo, događa... Katie, moja draga Katie...”

„Da me više nisi dotakla” poviče Katie kada joj se Nicole primakla. Katiene oči bile su pune suza. „I poštedi me tog tvog samoispravnog sažaljenja...”

U ćeliji je za trenutak vladao muk. Katie dokrajči cigaretu, pokušavajući se sabrati. „Slušaj” reče ona poslije nekog vremena, „briga me što ti misliš o meni; to uopće nije važno; ali zašto, majko, ne možeš misliti na Patricka, Ellie, pa čak i na malu Nicole? Zar ti je toliko važno da budeš svetica, zar ti je svejedno što će tvoji najbliži patiti zbog toga?“

„Jednom u budućnosti” uzvrati Nicole, „razumjet će.“

„Jednom u budućnosti” reče Katie srdito, „bit ćeš mrtva. I to vrlo skoro... Shvaćaš li da će istog trena kada izađem odavde i kažem Nakamuri da nagodbe nema biti zakazan dan tvog suđenja?... I da uopće nemaš izgleda, baš nikakvih jebenih izgleda?”

„Ne možeš me uplašiti, Katie.”

„Ne mogu te uplašiti, ne mogu te dotaći, ne mogu ti čak ni doprijeti do svijesti. Kao i svi dobri sveci, ti slušaš samo vlastite glasove.”

Katie duboko udahne. „Onda pretpostavljam da je tako ... Zbogom, majko.” I protiv njezine volje, nove suze navališe na Katiene oči.

Nicole je ridala. „Zbogom, Katie” reče ona. „Volim te.”

10.

„Obrana može sada dati završnu riječ.”

Nicole se podiže sa stolice i krene oko stola. Iznenadilo ju je koliko je bila umorna. Dvije godine robije konačno su uništile njezinu legendarnu izdržljivost.

Polako je prišla poroti sastavljenoj od četiri muškarca i dvije žene. Žena u prednjem redu, Karen Stolz, bila je iz Švicarske. Nicole je prilično dobro poznavala ovu ženu u vrijeme kada su gospođa Stolz i njezin suprug držali pekarnicu iza ugla kod kuće Wakefieldovih u Beauvoisu.

„Zdravo Karen” reče Nicole smirenim glasom, zaustavivši se točno ispred porotnika. Sjedili su u dva reda s po tri stolice. „Kako su John i Marie?... Vjerojatno su do sada već tinejdžeri.”

Gospođa Stolz se promeškolji u sjedalu. „Dobro su, Nicole” reče vrlo tiho.

Nicole se nasmiješi. „Pravite li još uvijek ona divna peciva s kimom svake nedjelje ujutro?”

Udarac čekića odjekne sudnicom. „Gospođo Wakefield” reče sudac Nakamura, „teško da je ovo dobar trenutak za ovakve razgovore. Vaša završna riječ ograničena je na pet minuta, a vrijeme vam već otkucava.”

Nicole nije obraćala pozornost na suca. Nagnula se preko pregrade koja ju je dijelila od porote i upila oči u veličanstvenu ogrlicu oko vrata Karen Stolz. „Dragulji su divni” reče ona šapatom. „Ali oni bi platili i mnogo, mnogo više.”

Čekić opet udari. Dva stražara hitro se približiše Nicole, ali ona je već uzmakla dalje od gospođe Stolz. „Dame i gospodo, porotnici” reče Nicole, „čitavog ovog tjedna ste slušali tužitelja koji je uporno tvrdio da sam ja potaknula otpor zakonitoj vladi Novog Edena. Zbog svojih nenarodnih djela optužena sam za pobunu. Vi sada morate, na temelju predočenih dokaza, odlučiti jesam li kriva ili ne. Molim vas, ne zaboravite da je pobuna najteži zločin – stoga krivnja povlači smrtnu kaznu.

U svojoj završnoj riječi htjela bih pažljivo razmotriti održivost tužiteljevog stava. Svjedočenja koje smo čuli prvog dana i koja su sva bila potpuno nebitna za optužnicu protiv mene, omogućio je, vjerujem, sudac Nakamura, jasno kršeći zakone naseobine o upotrebi svjedočenja u najtežim sudskim slučajevima...”

„Gospođo Wakefield” prekine je srdito sudac Nakamura, „kao što sam vam ovog tjedna već rekao, ne mogu dopustiti takve ispade nepoštovanja u mojoj sudnici. Još jedna slična opaska i ne samo da ću vas pozvati na odgovornost zbog omalovažavanja suda, već ću i privesti kraju vašu završnu riječ.”

„Čitavog prvog dana tužitelj je pokušavao pokazati kako je moj seksualni moral upitan, te da sam zato na neki način vjerojatan kandidat za angažiranje u političkoj uroti. Dame i gospodo, bila bih sretna kada bih mogla privatno s vama razgovarati o neobičnim okolnostima pod kojim je svako od moje šestoro djece začeto. Međutim, moj seksualni život, prošli, sadašnji ili čak budući, nema nikakve veze s ovim suđenjem. S izuzetkom mogućih vrijednosti u zabavljačkom smislu, prvi dan svjedočenja potpuno je besmislen.”

Na krcatoj galeriji začulo se nekoliko hihota, ali stražari su brzo umirili gomilu. „Sljedeći niz tužiteljevih svjedoka” nastavi Nicole, „uzeo nam je mnoge sate ukazujući na pobunjeničku djelatnost mog supruga. Ja slobodno izjavljujem da sam udana za Richarda Wakefielda. Ali njegova krivnja, ili njezino nepostojanje, također nemaju nikakvog značaja za ovaj proces. Mjerodavni su za vašu odluku samo dokazi koji podupiru moju krivnju za pobunu.

Tužitelj je govorio o tome da moja pobunjenička djela imaju porijeklo u mojoj umiješanosti u videosnimku koja je na kraju dovela do osnivanja ove naseobine. Priznajem da sam pomogla u pripremanju snimke koja je emitirana s Rame na Zemlju, ali kategorički odbijam ‘da sam od po četka sudjelovala u zavjeri s izvanzemaljcima’ koji su sagradili ovaj svemirski brod te da sam se priklonila tuđincima protiv svojih sunarodnjaka Zemljana.

Sudjelovala sam u izradi te snimke, kao što sam već jučer rekla, kada sam dopustila da mi tužitelj postavlja unakrsna pitanja, zato što sam osjećala da nemam izbora. Moja obitelj i ja bili smo ostavljeni na milost i nemilost jednoj inteligenciji i moći koja nadilazi sve što je itko od nas ikada bio u stanju shvatiti. Bili smo ozbiljno zabrinuti da bi odbijanje njihovog zahtjeva imalo za nas teške posljedice.”

Nicole se za trenutak okrene prema stolu obrane i popije malo vode. Potom opet okrene lice prema poroti. „To ostavlja samo dva moguća izvora za iole stvarne dokaze protiv mene – svjedočenje moje kćeri Katie i ona čudna audiosnimka zbrda-zdola skupljenih primjedbi, koje sam izgovorila ostalim članovima moje obitelji nakon što sam uhićena. Nju ste čuli jučer ujutro.

Svjesni ste i sami da je jednu takvu snimku lako izopačiti i prepraviti. Dva ključna audiotehničara jučer su priznala na stolici za svjedoke da su stotinama sati slušali razgovore između mene i moje djece prije nego što su napravili trideset minuta ‘razornih dokaza’, pri čemu niti iz jednog pojedinačnog razgovora nije uzeto više od osamnaest sekundi.

Glede svjedočenja moje kćeri Katie Wakefield, mogu samo reći, s velikom boli u srcu, da je ona neprekidno i uporno lagala. Nikada nisam ništa znala o navodnim nezakonitim poslovima mog muža Richarda, a još manje ga u tome podržavala.

Sjećate se da se, u unakrsnom ispitivanju koje sam ja vodila, Katie zbunila glede činjenica i da je na kraju opovrgla svoje prvobitno svjedočenje prije nego što se onesvijestila na mjestu za svjedoke. Sudac vam je predočio da je moja kćer u posljednje vrijeme u labilnom psihičkom stanju i da biste trebali zanemariti izjave koje je pod jakim emocionalnim šokom dala tijekom mog ispitivanja. Molim vas da se sjetite svake riječi koju je Katie izrekla, ne samo kada joj je tužitelj postavljao pitanja već i u vrijeme kada sam ja pokušavala doći do podataka o određenim datumima i mjestima tobožnjih pobunjeničkih akcija koje mi je ona pripisala.”

Nicole se još jednom primakne poroti, pažljivo pogledavši u oči svakog pojedino. „Napokon, vi morate presuditi gdje je istina u ovom slučaju. Stojim ovdje pred vama teška srca, i dalje ne vjerujući u tijek događaja koji su doveli do toga da budem optužena za ozbiljne zločine. Služila sam naseobini i ljudskoj vrsti. Kakva god da moć ili inteligencija postoji u ovom zapanjujućem svemiru, prepoznat će tu činjenicu, bez obzira na ishod ovog suđenja.”

Vanjsko svjetlo brzo je blijedjelo. Zamišljena Nicole oslonila se na zid ćelije, pitajući se je li ovo posljednja noć u njezinom životu. I protiv volje se stresla. Od proglašenja presude Nicole je svake večeri odlazila na spavanje očekujući da će sutradan umrijeti.

Garcia joj je donijela večeru čim je pao mrak. Posljednjih nekoliko dana hrana se poboljšala. Polako jedući prženu ribu, Nicole je u mislima prelazila petogodišnje razdoblje otkako su dočekali izviđački odred s Pinte. Što je to ovdje krenulo naopako?, pitala se Nicole. Koje su bile naše temeljne pogreške?

Mogla je čuti Richardov glas u glavi. Uvijek ciničan i nepovjerljiv kada je ljudsko ponašanje posrijedi, on je pred kraj prve godine rekao da je Novi Eden predobar za čovječanstvo. „Na kraju ćemo ga uništiti kao što smo to učinili sa Zemljom” rekao je. „Naša genetska prtljaga – sve ono, znaš, želja za posjedovanjem, agresija i reptilsko ponašanje – prejako je da bi ga obrazovanje i prosvjećenje premašili. Uzmi O’Tooleove heroje, obojicu, Isusa i onog mladog Talijana, svetog Michaela iz Siene. Oni su bili uništeni zato što su ljudima savjetovali da pokušaju biti pametniji od čimpanzi.”

Ali ovdje, u Novom Edenu, pomisli Nicole, bilo je toliko prigoda za bolji svijet. Osnovni uvjeti za život bili su osigurani. Bili smo okruženi nedvosmislenim dokazima da u svemiru postoji inteligencija daleko iznad naše, da je proizvela okruženje u kojem...

Pojela je ribu i krenula na mali čokoladni puding. Nicole se nasmiješi u sebi, prisjetivši se koliko je Richard volio čokoladu. Koliko mi nedostaje, pomisli ona. Posebno razgovori i njegovo gledanje na stvari.

Nicole zadrhti kad začuje korake koji su prilazili ćeliji. Njezini posjetitelji bijahu dva mlada čovjeka i obojica su nosila fenjera. Na sebi su imali odoru Nakamurine specijalne policije.

Muškarci uđoše u ćeliju. Držali su se vrlo službeno. Nisu se predstavili. Stariji, vjerojatno u svojim tridesetim, izvuče naglim pokretom jedan dokument i počne ga čitati. „Nicole des Jardins Wakefield” reče on, „osuđeni ste zbog zločina pobune i bit ćete pogubljeni sutra ujutro u osam sati. Doručak će vam biti poslužen u šest i trideset, deset minuta poslije svanuća, a mi ćemo doći da vas povedemo u sedam i trideset. Na električnu stolicu bit ćete zavezani u sedam pedeset osam, a struja će biti puštena točno dvije minute kasnije... Imate li nekih pitanja?”

Nicoleino srce toliko je jako tuklo da je jedva mogla disati. Borila se da se smiri. „Imate li nekih pitanja?” upita policajac.

„Kako se vi zovete, mladi čovječe?” upita Nicole napuklim glasom.

„Franz” odgovori muškarac poslije određenog kolebanja.

„Franz i?” reče Nicole.

„Franz Bauer” odgovori on.

„Pa, Franz Bauer” reče Nicole, pokušavajući se usiljeno nasmiješiti, „možete li mi reći koliko traje umiranje? Nakon što uključite struju, dakako.”

„Zapravo, ne znam” reče on pomalo uzrujano. „Izgubit ćete svijest gotovo odmah, samo za nekoliko sekundi. Ali ne znam koliko...”

„Hvala vam” reče Nicole osjećajući slabost. „Možete li sada otići? Željela bih biti sama.” Dva muškarca otvoriše vrata ćelije. „Oh, uzgred” doda Nicole, „možete li mi ostaviti fenjer? A možda i papir i olovku ili čak elektronsku bilježnicu?”

Franz Bauer odmahne glavom. „Žao mi je” reče on. „Ne možemo...”

Nicole mu odmahne rukom i ode na drugi kraj svoje ćelije. Dva pisma, reče ona sebi, polako dišući ne bi li prikupila snagu Željela sam napisati samo dva pisma. Jedno za Katie i jedno za Richarda. Sa svima ostalima sam sklopila konačni mir.

Nakon što je policajac otišao, Nicole se sjetila dugih sati koje je provela u jami u Rami II prije mnogo godina, kada je mislila da će umrijeti od gladi. Cijeli taj daleki dan, za koji je mislila da joj je posljednji, provela je oživljavajući sretne uspomene iz života. To sada nije nužno, pomisli ona. Nema događaja u mojoj prošlosti koji već nisam detaljno proučila. To je korist od dvogodišnjeg zatvora.

Nicole je iznenađeno otkrila da je ljuta zato što ne može napisati dva posljednja pisma. Opet ću to zatražiti ujutro. Dopustit će mi da napišem ta pisma budem li dovoljno galamila. Nasmijala se i preko volje. „Ne idi nježno...” citirala je.

Odjednom je osjetila da joj se puls opet ubrzava. U oku svoje svijesti Nicole vidje električnu stolicu u mračnoj sobi. Sjedila je na njoj; čudna kaciga joj je prekrivala glavu. Kaciga počne sjati i Nicole se vidje kako pada.

Dragi Bože, pomislila je, gdje god i što god da si, molim te, daj mi sada malo hrabrosti. Strašno sam uplašena.

Nicole sjedne na krevet u tami sobe. Za nekoliko minuta osjetila se bolje, gotovo smireno. Uhvatila se kako se pita na što će sličiti ta trenutna smrt. Je li to kao kad toneš u san, a poslije toga ništa? Ili da li se nešto posebno događa u tom posljednjem trenutku, nešto što živi stvor nikada ne može znati?

Jedan glas ju je dozivao iz daljine. Nicole se promeškolji, ali se nije potpuno probudila. „Gospođo Wakefield” opet dozva taj glas.

Nicole se hitro uspravi u krevetu, misleći da je već svanulo. Osjetila je nalet straha kada joj je um poručio da su joj ostala svega dva sata života. „Gospođo Wakefield” reče onaj glas, „ovdje sam, pred ćelijom... To sam ja, Amadou Diaba.”

Nicole protrlja oči i napreže se vidjeti priliku u tami pokraj vrata. „Tko?” reče ona, polako hodajući preko sobe.

„Amadou Diaba. Prije dvije godine pomogli ste doktoru Turneru da mi izvrši transplantaciju srca.”

„Što radiš ovdje, Amadou? I kako si ušao unutra?“

„Došao sam vam nešto donijeti. Sve redom sam podmitio. Morao sam vas vidjeti.”

Iako se čovjek nalazio na samo pet metara udaljenosti, Nicole mu je mogla vidjeti tek obrise u pomrčini. Njezi ne umorne oči pravile su trikove s njom. Jednom, kada se posebno trudila da se koncentrira, za trenutak je pomislila da je posjetitelj, zapravo, njezin pradjed Omeh. Oštri trnci projezdiše joj tijelom.

„U redu, Amadou” reče Nicole poslije dužeg šutnje. „Što je to što si mi donio?”

„Moram vam prvo objasniti” reče on. „Pa čak i tada možda neće imati smisla. Ni sam to potpuno ne razumijem. Jedino što znam je da sam vam to morao večeras donijeti.”

Zastao je za trenutak. Kada Nicole nije ništa rekla, Amadou joj na brzinu ispriča svoju priču. „Dan nakon što sam izabran za naseobinu Lowell, dok sam još bio u Lagosu, primio sam čudnu poruku od svoje bake iz plemena Senuofo, u kojoj je stajalo da hitno dođem kod nje. Otišao sam prvom prigodom, što je bilo dva tjedna nakon što sam primio još jednu poruku od bake u kojoj je pisalo da je moj posjet stvar ‘života ili smrti!

Kada sam stigao u njezino selo u Obali Slonovače, već je bilo pola noći. Moja baka se probudila i odmah odjenula. Zajedno sa seoskim vračem, te iste noći krenuli smo na dugu šetnju kroz savanu. Kada smo stigli do našeg odredišta, jednog malog sela po imenu Nidougou, bio sam potpuno iscrpljen.”

„Nidougou?” prekine ga Nicole.

„Tako je” odgovori Amadou. „Tamo se nalazio jedan neobičan, smežurani čovjek koji je vjerojatno bio neka vrsta velikog šamana. Moja baka i naš vrač ostali su u Nidougou, dok smo ovaj čovjek i ja krenuli u naporno penjanje na obližnju golu planinu do obale malog jezera. Stigli smo tamo u cik zore. ‘Pogledaj’, reče starac kada su prvi Sunčevi zraci skliznuli po jezeru, ‘pogledaj jezero Mudrosti. Što vidiš?’

Rekao sam da vidim trideset do četrdeset predmeta oblika dinje koji su počivali na dnu jedne strane jezera. ‘Dobro’, uzvrati on s osmijehom, ‘ti si doista jedan od njih’.

‘Ja sam jedan što?’ upitah.

Nije mi odgovorio. Zaobišao je jezero, približivši se mjestu gdje su dinje bile potopljene – kada se Sunce malo popelo, nismo ih više mogli vidjeti – a onda izvukao malenu bočicu? Uronio ju je u vodi, stavio na nju poklopac i pružio mi je. Također mi je dao mali kamen, koji je po obliku izgledao kao oni predmeti oblika dinje na dnu jezera.

‘Ovo su dva najvažnija dara koja ćeš ikada dobiti’, reče on.

‘Zašto?’ upitah ja.

Nekoliko sekundi kasnije oči mu postadoše potpuno bijele i on padne u trans pjevajući ritmičke napjeve Senoufa. Nekoliko minuta je plesao, a onda iznenada uskoči u hladno jezero i zapliva.

‘Čekaj’, povikah ja, što da radim s tvojim darovima?’

‘Nosi ih svuda sa sobom’, reče on, ‘znat ćeš kad ih treba upotrijebiti’.

Nicole pomisli da joj srce lupa toliko jako da ga čak i Amadou može čuti. Pružila je ruku kroz rešetke ćelije i dodirnula mu rame. „A prošle noći” reče ona, „jedan glas u snu, ili to možda i nije bio san, rekao ti je da mi večeras doneseš bočicu i kamen.”

„Točno” reče Amadou. Zastao je. „Kako znate?”

Nicole nije odgovorila. Nije mogla govoriti. Cijelo tijelo joj je drhtalo. Nekoliko trenutaka kasnije, kada je osjetila ona dva predmeta u ruci, koljena su joj bila tako slaba da je pomislila kako će pasti. Dvaput je zahvalila Amadou i potakla ga da ode prije negoli ga otkriju.

Ona polako krene preko ćelije prema krevetu. Može li to biti? I kako to može biti? Sve je ovo na neki način poznato još od početka? Mana-dinje na Zemlji? Nicolein sustav bijaše preopterećen. Izgubila sam nadzor nad sobom, pomisli ona. A još nisam ni ispila bočicu.

Već je i samo držanje bočice i kamena živo podsjetilo Nicole na nevjerojatnu viziju koju je imala na dnu jame u Rami II. Nicole otvori bočicu. Dva puta je duboko udahnula zrak, a onda je brzo progutala sadržaj.

U početku je imala dojam da se ništa ne događa. Izgledalo je da se crnilo oko nje ne mijenja. A onda, odjednom, velika narančasta lopta uobliči se usred ćelije. Rasprsnula se, šireći boje preko tame. Uslijedi jedna crvena, pa za njom ljubičasta lopta. Dok je Nicole uzmicala od sjajnosti ljubičaste eksplozije, začula je glasan smijeh izvan prozora. Bacila je pogled u tom pravcu. Ćelije nestane. Nicole se nalazila vani, na nekom polju.

Bilo je mračno, ali još je mogla vidjeti obrise predmeta. U daljini opet začuje onaj smijeh. Amadou, pozove ga ona u svijesti. Nicole je jurila preko polja munjevitom brzinom. Dostizala je jednog čovjeka. Kada se približila, lice mu se izmijenilo. To uopće nije bio Amadou već Omeh.

On se opet nasmije i Nicole stane. Ronata, viknuo je. Lice mu je raslo. Veće i veće, bilo je veliko kao kola, zatim kao kuća. Smijeh mu bijaše zaglušujuć. Omehovo lice bilo je ogroman balon koji se dizao visoko, sve više u tamnu noć. On se još jednom gromko nasmije, a njegovo lice-balon rasprsne se, poprskavši Nicole vodom.

Bila je sva mokra. Bila je potopljena i plivala je ispod vode. Kad je izronila, našla se u jezercu oaze u Obali Slonovače, gdje se kao sedmogodišnja djevojčica suočila s lavicom tijekom Poroa. Ista ta lavica prikradala se rubom jezerca. Nicole je opet bila djevojčica. Bila je vrlo prestrašena.

Hoću svoju majku, pomisli Nicole. Lezi sada i odmori se, neka ti je san blagoslovljen, pjevala je. Nicole počne izlaziti iz vode. Nije marila za lavicu. Pogledala je još jednom životinju i lice lavice pretvori se u lice njezine majke. Nicole dotrči zagrliti majku. Umjesto toga, i sama postane lavica koja se prikrada obalom jezerca u oazi usred afričke savane.

Sada je u jezercu bilo ukupno šest plivača, sve sama djeca. I dok je lavica Nicole nastavljala pjevati Brahmsovu uspavanku, jedno po jedno dijete izađe iz vode. Prva je bila Genevieve, zatim Simona, Katie, Benjy, Patrick i Ellie. Svako od njih prođe pokraj nje, trčeći prema savani. Nicole potrči za njima.

Trčala je na atletskoj stazi krcatog stadiona. Opet je bila ljudsko biće, mlada i atletski razvijena. Objavljen je rezultat njezinog posljednjeg skoka. Dok je išla prema početku zaletne staze za troskok, jedan japanski sudac joj priđe. Bio je to Toshio Nakamura. Nećeš uspjeti, reče joj on namrgođen.

Nicole se učini da će poletjeti dok je jurila stazom. Savršeno je nagazila na dasku, vinula se u zrak, izvela uravnotežen srednji skok i sletjela daleko u jamu. Znala je da će skok biti dobar. Nicole odskakuta do mjesta gdje je ostavila trenirku. Njezin otac i Henry priđoše i zagrliše je. Vrlo dobro, rekoše uglas. Odlično.

Ivana Orleanska donijela je zlatno odličje do pobjedničkog postolja i stavila je na Nicolein vrat. Eleanora Akvitanijska uruči joj buket ruža. Kenji Watanabe i sudac Miškin stajali su pokraj nje i čestitali joj. Spiker je objavio da je oborila svjetski rekord. Publika joj je priredila prave ovacije. Nicole prijeđe pogledom preko tog mora lica i primijeti da u gomili nisu samo ljudi. Orao je bio tamo u jednoj posebnom odjeljku, sjedeći pokraj čitavog odreda oktopauka. Svi su je pozdravljali. Čak i leteći stvorovi i okrugla bića s paučinastim pipcima i desetak kapuljastih jegulja pripilo se o staklo divovske zatvorene zdjele. Nicole im mahne.

Ruke joj se pretvoriše u krila i ona počne letjeti. Bila je sokol koji je krstario visoko iznad ratarskih polja Novoga Edena. Gledala je dolje na zgradu u kojoj je bila zatvorena. Nicole se okrene na zapad i pronađe farmu Maxa Pucketta. Premda je bilo gluho doba noći, Max Puckett je radio vani na nečemu što je sličilo na nadogradnju štale.

Nicole nastavi letjeti na zapad, hrleći prema sjajnim svjetlima Vegasa. Kada je stigla do tog kompleksa, spustila se niže, leteći povrh velikih noćnih klubova. Katie je sjedila vani na nekim stubama, potpuno sama. Lice joj je bilo zagnjureno u šake, a tijelo joj se treslo. Nicole je pokuša utješiti, ali jedini zvuk koji se čuo bio je krik sokola u noći. Katie podiže pogled prema nebu, sva zbunjena.

Nadletjela je Positano, blizu izlaza iz habitata i pričekala da se vanjska vrata otvore. Uplašivši stražare, sokol-Nicole napusti Novi Eden. Stigla je do Avalona za manje od minute. Robert, Ellie, mala Nicole, pa čak i dežurni – svi su bili s Benjyjem u prijemnoj dvorani azila. Nicole nije imala pojma zbog čega su svi oni budni usred noći. Ona opet krikne. Benjy priđe prozoru i zabulji se u tamu.

Nicole začuje jedan glas koji ju je dozivao. Bio je jedva čujan i dopirao je s dalekog juga. Brzo je odletjela do drugog habitata, ulazeći u njega kroz zjapeću rupu koji su ljudi usjekli u vanjski zid. Nakon što je proletjela kroz omotač i pronašla ulaz, Nicole se vine iznad zelenog pojasa. Više nije mogla čuti glasove. Ali mogla je vidjeti sina Patricka ulogorenog s ostalim vojnicima u blizini podnožja tamnog valjka.

Jedna ptica s četiri kobaltna prstena susretne je u letu. On nije više ovdje, reče joj. Potraži ga u New Yorku. Nicole brzo izađe iz drugog habitata i vrati se na Središnju ravnicu. Opet je začula onaj glas. Gore, gore, letjela je, više, više. Sokol-Nicole jedva je disala.

Letjela je na jug iznad ruba zida koji je zatvarao Sjeverni poluvaljak. Cilindrično more pružalo se ispod nje. Sada je onaj glas postajao razgovjetniji. Bio je to Richard. Njezino sokolovo srce mahnito je tuklo.

Stajao je na obali, ispred nebodera, i mahao joj. Dođi mi, Nicole, govorio je njegov glas. Čak i u mraku mogla mu je vidjeti oči. Nicole se obruši i sleti na Richardovo rame.

Oko nje je vladala pomrčina. Nicole se vratila u ćeliju. Je li to što je proletjelo odmah ispred prozora bila neka ptica. Srce joj je još tuklo.

Ona prijeđe preko male sobe. Hvala ti, Amadou, reče ona. Ili tebi, Omeh. Nasmiješila se. Ili tebi, Bože.

Nicole se opruzi na krevetu. Nekoliko sekundi kasnije utonula je u san.

--------------- ovdje otrgni i upiši sebe kao autora ---------------

rado pomažemo neuke, budi heroj ulice

Chita(m) team