Dik Filip

DOKTOR BLADMANI
Prevod: Nedeljković B. Aleksandar

Dick Philip K. DR. BLOODMONEY, 1965.

POLARIS
1995.

1.

     U rano jutro, blistavo i žuto od sunca, Stjuart Mak Konči čistio je metlom pločnik ispred prodavnice 'Moderna TV - prodaja i servis' i slušao kola na aveniji Šetak i sekretarice kako žurno odmiču na visokim potpeticama prema svojim kancelarijama; sva komešanja i fine mirise nove sedmice, novog vremena u kome dobar prodavac može postići neke stvari. Razmišljao je o vrućoj kifli i kafi, što bi mu došlo kao marenda, drugi doručak, ovoga jutra, oko deset. Razmišljao je o mušterijama sa kojima je već razgovarao; zamišljao kako će se oni vratiti da kupe, možda svi baš danas, da njegova evidencija prodaje bude puna i preliva se kao onaj vrč u Bibliji. Mašući metlom, pevuckao je jednu od pesama sa novog albuma Badija Greka, i još pomišljao kakvo bi to osećanje moglo biti kad si slavan, svetski slavan, veliki pevač, pa svako plaća ulaznice da te čuje na mestima kao što je Herahov noćni klub u Rinou ili oni kitnjasti, skupi klubovi u Las Vegasu, gde on nikada nije bio, ali je o njima slušao često i mnogo.
     Dvadeset šest godina je imao, i ponekad se petkom vozio, kasno noću, iz Beklija, velikim desetotračnim auto-putem u Sakramento i preko Siera, u Rino, gde čovek može da se kocka i nađe devojke; radio je za Džima Fergesona, vlasnika radnje 'Moderna TV', koji mu je davao platu i postotak od prodaje, pa pošto je bio dobar prodavac, zarađivao je poprilično. U svakom slučaju, ovo je bila 1981. godina i biznis nije išao loše. Još jedna dobra godina, ekonomski 'bum' od početka, Amerika postaje veća i jača, a Amerikanci svi odnose kući veće zarade.
     "Brojutro, Stjuarte." Klimnuvši glavom, sredovečni juvelir s druge strane avenije Šetak prođe pored njega. Gospodin Krodi, na putu ka svojoj radnjici.
     Sve se radnje otvaraju, sada, i sve kancelarije; prošlo je devet sati, pa sad nastupa i doktor Stokstil, psihijatar i specijalista za psihosomatske poremećaje; pojavljuje se, sa ključem u ruci, da pokrene svoje visokoprihodno preduzeće u zastakljenoj kancelarijskoj zgradi koju je osiguravajuće društvo podiglo uz upotrebu jednog dela svog viška kapitala. Doktor Stokstil je maločas parkirao kola, uvozna, na parkingu zgrade; njemu nije teško da plati pet dolara za jedan dan korišćenja parkinga. Evo i visoke, dugonoge, zgodne sekretarice Stokstilove, koja je od doktora za glavu viša. I, naravno, dok je Stjuart sve to posmatrao, naslonjen na metlu, prvi današnji ludak kliznuo je kao krivac, krišom prolazeći, prema ordinaciji psihijatra.
     Ovo je svet ćaknutih, razmišljao je Stjuart, posmatrajući. Psihijatri zarađuju carski. Ja bih, kad bih morao kod psihijatra, išao uvek na zadnja vrata. Niko da me vidi i podsmeva se. Pa, možda neki tako i ulaze, pomisli on; možda ovaj Stokstil ima 'mala vrata'. Za one bolesnije, ili, tačnije (ispravi on svoju misao) za one koji ne žele da prave predstavu od sebe; mislim na one koji jednostavno imaju problem - na primer, brinu se zbog 'policijske akcije na Kubi', i koji nisu luckasti nimalo, nego naprosto zainteresovani za izvesne društvene probleme.
     A on je jedan od tih koji se brinu, jer postoji, još i sad, prilična verovatnoća da bude pozvan u kubanski rat, koji se opet zaglibio po planinčinama, uprkos novim, malim, protivpešadijskim bombama koje pronalaze one masne gadove bez obzira na to koliko su dobro ukopani. On lično smatra da Predsednik nije kriv - kako bi mogao biti Predsednik kriv što su Kinezi odlučili da poštuju njihov pakt. Ali, ali, malo ko se vrati iz ratovanja sa masnim gadovima nezaražen tim koštano-virusnim infekcijama. Borac, trideset godina star, vraća se i izgleda kao osušena mumija koja je bila ostavljena na vazduhu jedan vek... a Stjuartu Mak Končiju teško je da zamisli sebe da bi, kao takav ratni veteran, mogao nastaviti da prodaje stereo televizore, nastaviti karijeru prodavca u radnji.
     "'Brojtro, Stju", dođe glas jedne devojke, trgnuvši ga iz razmišljanja. Ona mala, crnooka kelnerica iz Edijeve poslastičarnice. "Sanjarimo tako rano?" Osmehnula se, prolazeći pločnikom pored njega.
     "Ma, ni slučajno", odvrati on, opet energično zamahujući metlom.
     Na drugoj strani ulice, onaj pritajeni pacijent doktora Stokstila, čovek čija je boja bila crno, crne kose i očiju, ali svetle kože, čvrsto umotan u veliki kaput boje duboke noći, zastao je da pripali cigaretu i osmotri oko sebe. Stjuart vide čovekovo šuplje lice, zureće oči i usta, naročito usta. Zategnuta, a opet meso nekako visi sa njih, kao da su pritisak i napetost odavno samleli i odneli zube i donju vilicu; napetost je ostajala na tom nesrećnom licu, i Stjuart otkloni pogled od njega.
     Je l' to tako izgleda? - pitao se. Biti lud? Rđom izjeden, rđom i... nije se mogao dosetiti čime još. Vremenom, ili vodom, možda; nečim što je sporo, ali se nikad ne zaustavlja. Viđao je takva pogoršana stanja i ranije, kod psihijatrovih pacijenata dok su dolazili ili odlazili, ali nikad u ovoj meri pogoršano, nikad ovako potpuno.
     Telefon zazvoni u radnji 'Moderna TV' i Stjuart se okrete i pohita ka njemu. Kad je sledeći put pogledao napolje, na ulicu, čovek zamotan u crno nije više bio tu, i dan je opet počeo dobijati na sjaju, vraćati se obećanju i mirisu lepote. Stjuart zadrhta, podiže metlu.
     Znam ja tog čoveka, reče sebi. Video sam ga na nekoj slici, ili je dolazio u radnju. On ili je kupac - stari kupac, možda prijatelj Fergesonov - ili je neko važno, slavno lice.
     Utonuo u misli, nastavi mahati metlom.

     Svome novom pacijentu dr Stokstil reče: "Šolju kafe? Čaja, ili koka-kolu, možda?" Već je pročitao sitnu posetnicu koju mu je gospođica Persel stavila na sto. "Gospodin Tri", reče glasno. Tree; drvo. Gospodin Drvo. "Da niste u nekoj vezi sa onom slavnom engleskom porodicom književnika? Ajris Tri, Maks Birbom..."
     Glasom sa jakim stranim naglaskom, gospodin 'Drvo' reče: "To mi nije pravo ime, znate." Zvučao je kao da je nervozan i nestrpljiv. "Palo mi je na pamet dok sam razgovarao sa vašom devojkom."
     Doktor Stokstil upitno pogleda pacijenta.
     "Slavan sam širom sveta", reče gospodin Tri. "Iznenađuje me da me niste prepoznali; mora biti da ste neki usamljenik, ili još gore od toga." Provuče drhtave prste kroz dugačku crnu kosu. "Postoje hiljade, čak milioni ljudi širom sveta koji me mrze i koji bi me rado uništili. Zato, naravno, moram preduzimati određene korake; vama, recimo, dati neko izmišljeno ime." On pročisti grlo i poče brzo vući dimove iz cigarete, koju je držao na evropski način, sa gorućim vrhom u šaci, tako da maltene dodiruje dlan.
     Oh, Bože moj, pomisli doktor Stokstil. Znam ja ko je ovo. To je Bruno Blutgeld, fizičar. U pravu je, dabome; ima mnogo ljudi, i ovde i na Istoku, koji bi mnogo voleli da ga se dočepaju zbog onog njegovog pogrešnog proračuna godine 1972. Zbog onolikih užasnih radioaktivnih padavina posle eksplozije visoko u atmosferi, eksplozije za koju je Blutgeld, svojim brojkama, unapred dokazao da će biti sasvim bezazlena.
     "Da li želite da ja znam ko ste?" upita dr Stokstil. "Ili ćemo vas prihvatiti naprosto kao 'gospodina Trija'? Na vama je da o tome odlučite, za mene su obe varijante prihvatljive."
     "Da mi, naprosto, krenemo dalje", promuklo reče gospodin Tri.
     "Važi." Doktor Stokstil se namesti udobnije i poče pisaljkom nešto grebucati po hartiji na svojoj beležnici, sa tvrdom pločom iza i širokom štipaljkom gore. "Izvolite."
     "Da li nesposobnost da čovek uđe u jedan običan autobus - znate, sa možda desetak putnika koji su mu nepoznati - znači nešto?" Tri ga je pomno gledao.
     "Moglo bi značiti", odvrati Stokstil.
     "Ja imam osećaj da oni zure u mene."
     "Iz nekog određenog razloga?"
     "Iz razloga", reče gospodin Tri, "što mi je lice unakaženo."
     Bez ijednog primetnijeg pokreta, doktor Stokstil postiže da digne pogled i dobro osmotri pacijenta. Vide jednog sredovečnog čoveka, zdepaste i teške građe, crne kose, sa tamnom strnjikom brade na koži izuzetno beloj. Vide podočnjake umora i napetosti, i izraz očajanja u tim očima. Koža ovoga fizičara nije u dobrom stanju, trebalo bi da se on i ošiša, lice mu je naruženo brigom, iznutra... ali nema nikakvog 'unakaženja'. Osim velike psihičke napetosti, koja se primećuje, to je jedno sasvim obično lice; u grupi ljudi, ne bi privuklo pažnju.
     "Vidite li ove mrlje?" graknu gospodin 'Drvo'. Poče pokazivati prstom razna mesta na obrazima i donjoj vilici. "Ove ružne belege koji me izdvajaju od svih?"
     "Ne vidim", reče Stokstil, idući na rizik, izjašnjavajući se kategorično.
     "Tu su", reče Tri. "Sa unutrašnje strane kože, dabome. Ali ljudi ih ipak zapažaju, i blenu u mene. Ne mogu se voziti autobusom, ući u restoran ili pozorište; ni u Operu San Franciska ne mogu, ni na balet, koncert simfonijskog orkestra, čak ni u noćni klub da gledam nekog od onih pevača narodnjaka; ako se uspem uvući nekako, ipak moram praktično odmah i otići, zbog zurenja naroda u mene. I zbog onoga što govorkaju."
     "Recite mi šta to govorkaju."
     Gospodin Tri je ćutao.
     "Kao što ste sami kazali", reče Stokstil, "imate svetsku slavu - pa, zar nije prirodno da ljudi mrmljaju kad uđe ličnost svetski slavna i sedne među njih? Zar to nije već godinama tako? Štaviše, vaš rad je kontroverzan, kao što sami rekoste... izaziva neprijateljske reakcije i, možda, negativne komentare, koje čujete. Ali ko god je postao javna ličnost..."
     "Nije to", upade mu u reč Tri. "To očekujem; pišem članke, pojavljujem se na televiziji, zato očekujem to; znam to. Ovo je - u nekoj vezi sa mojim privatnim životom. Sa mojim unutrašnjim, najunutrašnjijim mislima." Zagleda se u dr Stokstila i reče: "Oni čitaju moje misli i onda mi govore o mom privatnom, ličnom životu, do najsitnijih pojedinosti. Imaju pristup u moj mozak."
     Paranoia sensitiva, pomisli Stokstil. Mada će, naravno, morati biti testova... naročito po Roršahovom metodu. Možda je odmakli stupanj podmukle šizofrenije; ovo bi mogle biti završne etape jednog patološkog procesa koji je trajao celoga života. Ili...
     "Neki ljudi vide ove žigove na mom licu i čitaju moje misli tačnije nego neki drugi", reče gospodin Tri. "Ja sam uočio široku lepezu njihovih različitih sposobnosti - neki su jedva svesni, neki kao da u trenu načine geštalt-procenu mojih različitosti, mojih belega. Evo, recimo, dok sam dolazio pešice u vašu ordinaciju, neki crnac je metlom čistio pločnik na drugoj strani ulice... prestao je sa radom i usredsredio pažnju na mene, mada je bio odveć daleko da mi se podsmeva, naravno. Ipak, video je. Što je tipično za ljude iz niže klase, primetio sam. Oni uočavaju više nego kulturni i obrazovani ljudi."
     "Pitam se zbog čega je to", reče Stokton, praveći beleške.
     "Očekivalo bi se da vi to znate, ako ste uopšte stručni za svoj posao. Žena koja vas je preporučila reče mi da ste izuzetno sposobni." Gospodin Tri ga je odmeravao pogledom kao da ne vidi na njemu, za sada, još nijedan znak sposobnosti.
     "Mislim da bi trebalo da malo šire porazgovaram o prošlosti sa vama", reče Stokstil. "Vidim da me je preporučila Boni Keler. Kako je Boni? Nisam je video još od prošlog aprila, otprilike... Da li je njen muž napustio radno mesto u seoskoj srednjoj školi, kao što je govorio da će učiniti?"
     "Nisam ovde da bih razgovarao o Džordžu ili Boni Keler", odvrati Tri. "Ja sam u očajnoj stisci, doktore. Oni bi mogli odlučiti u ma kom trenutku da dovrše uništavanje mene; proganjaju me već toliko dugo da..." Zastade. "Boni misli da sam bolestan, a ja nju veoma poštujem." Glas mu je postao pritihnut, gotovo nečujan. "Zato sam joj rekao da ću doći ovde, bar jednom."
     "Kelerovi i sad stanuju u oblasti Zapadni Marin?"
     Tri klimnu glavom.
     "Imam ja tamo jedan plac za preko leta", reče Stokstil. "Mnogo volim jedrenje; isplovim u zaliv Tomales kad god uhvatim priliku. Jeste li ikad pokušali jedrenje?"
     "Ne."
     "Recite mi gde ste i kada rođeni."
     Gospodin 'Drvo' reče: "U Budimpešti, 1934."
     Svojim pitanjima dr Stokstil poče izvlačiti opširnu biografiju pacijenta; jednu po jednu činjenicu, spretno. Ovo je bio bitni deo njegove namere: prvo ustanoviti dijagnozu, a onda, ako je moguće, lečiti. Analiza, pa terapija. Čovek poznat širom sveta, a pati od opsene da neznanci zure u njega - kako u ovom slučaju razdvojiti šta je stvarno, a šta priviđanje? U kom će referentnom okviru ta razlika postati vidljiva?
     Bilo bi tako lako, uvide Stokstil, naći patologiju ovde. Tako lako... iskušenje je veliko. Čovek toliko omražen... I ja mislim isto što i oni, reče on sebi; oni o kojima govori Blutgeld, ili, Tri. Pa, šta; i ja sam deo društva, koje je stradalo zbog grandioznih, ekstravagantnih i netačnih proračuna ovoga čoveka. Moglo se lako desiti - štaviše, jednog dana će se možda i desiti - da se meni rode unakažena deca, zdravlja uništenog, zbog toga što je ovaj čovek, u svojoj nadmenosti, čvrsto verovao da je nepogrešiv.
     Ali ima tu još nečeg. Još ranije je Stokstil osetio nešto uvrnuto u ovom čoveku; gledao je Blutgelda dok su ga intervjuisali na TV, čitao je njegove fantastične antikomunističke govore - i došao do provizornog zaključka da Blutgeld iz dubine duše mrzi ljude, i da je tom mržnjom prožet toliko da upravo želi, na nekom podsvesnom nivou, da greši; da dovodi živote miliona ljudi u opasnost.
     Nikakvo čudo da je direktor Federalnog biroa za istrage, Ričard Nikson, progovorio onako žustro protiv 'militantnih antikomunista-amatera u visokim naučnim krugovima'. Nikson je, dakle, takođe bio alarmiran, znatno pre tragične greške iz 1972. Elementi paranoje, sa opsenama ne samo referentnim nego i o vlastitoj 'grandioznosti', bili su jasno vidljivi još tada; Nikson, promućurni ocenjivač ljudi, zapazio ih je. I ne samo Nikson, na čelu FBI, nego i mnogo ko još.
     I bili su, očigledno, u pravu.
     "Došao sam u Ameriku", reče gospodin Tri, "da bih izmakao komunističkim agentima koji su hteli da me ubiju. Proganjali su me još tada... kao i nacisti, naravno. Svi oni su me proganjali."
     "A, tako", reče Stokstil, zapisujući.
     "Proganjaju me i sad, ali na kraju će oni pretrpeti neuspeh", reče Tri promuklo, pripaljujući novu cigaretu. "Jer ja imam Boga na mojoj strani; On moju potrebu vidi i On često govori, daje mudrost koja mi je potrebna da preživim napade mojih progonitelja. Ja sada radim na jednom novom projektu, nedaleko odavde, u Livermoru; a rezultati će biti konačni, u pogledu našeg neprijatelja."
     Našeg neprijatelja, pomisli Stokstil. Ko je taj... nisi li ti taj, gospodine Drvo? Zar ne sediš ti ovde i ne lupetaš svoje paranoične opsene? Kako si se uopšte domogao tako visokog mesta u društvu? Ko je odgovoran što je tebi data moć da odlučuješ o životima drugih - i da tu moć zadržiš čak i posle fijaska iz 1972? Ti, i oni koji su ti to dali, eto: vi ste naši neprijatelji, svakako.
     Svi naši strahovi o tebi su potvrđeni; mentalno si poremećen, tvoje prisustvo ovde potvrđuje da je tako. Ili možda ne? Stokstil pomisli: ne, ne potvrđuje, i možda bi trebalo da ja diskvalifikujem sebe; možda je neetično da pokušavam da se izborim s tobom. Jer, imajući u vidu moja osećanja... Ne mogu te gledati nezainteresovano, neumešano, ne mogu se postaviti zaista naučno, pa iz tih razloga moja analiza i moja dijagnoza lako mogu da se pokažu neispravnim.
     "Zašto me gledate tako?" upita Tri.
     "Pardon?" progunđa Stokstil.
     "Odbijaju vas moja unakaženja?" upita Tri.
     "N-ne", reče Stokstil. "Nije to."
     "Nego moje misli? Čitali ste ih, pa vas njihova ogavnost navodi na priželjkivanje da se nisam obratio vama?" Ustajući, gospodin Tri pođe naglo ka vratima ordinacije. "Do viđenja."
     "Čekajte." Stokstil pođe ka njemu. "Dajte bar da završimo sa biografskim materijalom; tek smo počeli."
     Odmeravajući ga pogledom, Gospodin 'Drvo' reče posle nekoliko trenutaka: "Imam poverenja u Boni Keler; znam njena politička uverenja... Ona nije deo međunarodne komunističke zavere da me ubiju prvom prilikom." Vrati se do fotelje i opet sede, sad smireniji. Ali držanje mu je ukazivalo na veliki oprez; on neće dozvoliti sebi ni tren opuštanja dokle god je Stokstil u blizini, znao je psihijatar. Neće se otvoriti, neće iskreno otkriti sebe. Ostaće podozriv - što mu možda i nije greška, pomisli on.

     Dok je parkirao kola, Džim Fergeson, vlasnik radnje 'Moderna TV', vide da se njegov prodavac, Stjuart Mak Konči, naslonio na metlu i da tako stoji ispred prodavnice: umesto da čisti, on nešto sanjari ili već šta radi. Prateći smer Mak Končijevog pogleda, vide da prodavac ne uživa u izgledu neke devojke koja prolazi, niti nekih neobičnih kola - Stju voli devojke i kola, što je normalno - nego, umesto toga, pilji u pacijente koji ulaze kod doktora preko puta. To nije normalno. Šta ga se tiče što oni tamo ulaze?
     "Pazi", reče Fergeson, brzo hodajući ka ulazu u prodavnicu. "Zaobiđi to; možda ti budeš bolestan jednog dana, i šta ako neki klempa bude zurio u tebe dok pokušaš da dobiješ medicinsku pomoć?"
     "Hej", odgovori Stjuart okrećući glavu. "Upravo sam video nekog važnog tipa kako ulazi tamo, al' ne mogu se setim ko je."
     "Samo neurotik motri na druge neurotike", reče Fergeson, prođe pored njega, uđe u prodavnicu, a tamo otvori kasu i poče je puniti sitninom i novčanicama da bi se moglo poslovati u danu koji je započinjao.
     Nego, pomisli Fergeson, samo čekaj da vidiš koga sam zaposlio kao majstora za popravljanje televizora; imaćeš u šta da zrikiš.
     "Čuj, Mak Konči", reče Fergeson. "Znaš onog klinca bez ruku i nogu, koji dolazi u onim kolicima? Onaj fokomelus koji ima samo ona peraja fina, onaj čija je majka uzimala onaj lek početkom šezdesetih? I koji se uvek muva ovde jer bi hteo da bude serviser televizora?"
     Stojeći na ulici sa metlom, Stjuart reče: "Zaposlio si ga."
     "Aha, juče, dok si ti prodavao na terenu."
     Uskoro Mak Konči reče: "To je loše za biznis."
     "Zašto? Niko ga neće videti; on će biti u podrumu, u prostoriji za popravke. Inače, mora se davati posao tim ljudima; nisu oni krivi što su bez ruku i nogu, krivi su oni Nemci."
     Malo kasnije Stjuart Mak Konči reče: "Prvo zaposliš mene, crnca, a posle foku. Pa, moram ti odati priznanje, Fergesone; trudiš se da postupaš ispravno."
     Sa osećanjem besa, Fergesen reče: "Nije samo da se trudim, nego i postupam; a ne bavim se isključivo sanjarenjem, kao ti. Ja sam čovek koji smisli šta će, a onda stupi u dejstvo." Pođe da otvori sef prodavnice. "On se zove Hopi. Doći će ovoga jutra. Da vidiš samo kako pomera predmete tim svojim elektronskim rukama; to je čudo moderne nauke."
     "Vid'o sam", reče Stjuart.
     "I to te muči."
     Uzmahujući rukama, Stjuart reče: "To je - neprirodno."
     Fergeson ga pogleda besno. "Slušaj, ni reč da nisi rek'o klincu u smislu nekog zezanja; ako uhvatim tebe ili nekog drugog prodavca ili bilo koga ko radi za mene..."
     "Važi", progunđa Stjuart.
     "Tebi je dosadno", reče Fergesen, "a dosada je rđava, zato što ona znači da ne razgibaš svoje pune mogućnosti; postaješ tromiji, i to na teret mog vremena. Kad bi radio prilježno, ne bi imao vremana da se naslanjaš na metlu i podsmevaš se jadnim bolesnicima koji idu kod doktora. Zabranjujem ti da stojiš na pločniku ikad više; ako te uhvatim, otpušten si."
     "O, Hriste, pa kako da dolazim, kako da odem na ručak? Kroz zid?"
     "Možeš dolaziti i odlaziti", odluči Fergeson. "Ali ne dokoličiti."
     Zureći zlovoljno u njega, Stjuart Mak Konči se bunio: "A-uh! A-uh!"
     Fergeson, međutim, nije više obraćao pažnju na svog prodavca televizora; počeo je da uključuje razne displeje i znakove, pripremajući radnju za predstojeći dan.

2.

     Hopi Harington, čovek 'kao foka' - fokomelus - obično se dokotrljavao u 'Modernu TV - prodaju i servis' oko jedanaest sati ujutro. I obično je, vozeći glatko napred, ulazio u prodavnicu, kod tezge zaustavljao kolica, a onda, ako je Džim Fergeson bio prisutan, tražio da bude pušten dole, u suteren, gde su dvojica servisera popravljala televizore. Ali ako Fergeson nije bio tu, Hopi je posle nekog vremena odustajao i odlazio na točkovima, jer je znao da ga prodavci neća pustiti dole; već da će ga samo zezati i zamajavati. Na čemu im on nije zamerao. Ili se bar tako činilo Stjuartu Mak Končiju.
     Ali Stjuart je shvatao da, zapravo, ne razume Hopija, momka oštrog lica, blistavih očiju i nervoznog, brzog govora koji se često spuštao do mucanja. Nije ga razumeo psihološki. Zašto Hopi želi da popravlja TV prijemnike? Šta je tako veličanstveno u tome? Po načinu kako se 'foka' zadržavao u blizini, čovek bi pomislio da je to najuzvišenije od svih zanimanja. A zapravo je servisiranje televizora težak posao, prljav, i prilično slabo plaćen. Ali taj Hopi - ime koje bi značilo 'onaj koji skakuće, skočko' - bejaše strastveno željan da postane TV serviser, što mu je sad i uspelo, zato što je Fergeson zapeo da postupi pravedno prema svim manjinskim grupama na svetu. Fergeson je bio član Američke zajednice za ljudska prava, kao i NAACP, odnosno Lige za pomoć hendikepiranima - koja je bila, po Stjuartovom utisku, samo lobistička grupa međunarnodno raširena, organizovana da udešava lak život za sve žrtve moderne medicine i nauke, na primer za mnoštvo takvih iz Blutgeldove katastrofe iz 1972. godine.
     Onda, šta sam ja, ako se tako gleda? - upita se Stjuart, sedajući, na spratu, u kancelariju radnje, da pregleda svoju knjigu prodaje. Naime, kad i foka radi ovde... praktično ispada da sam i ja neka radijacijska nakaza, kao da je crna boja kože neki rani oblik opekotina od zračenja. Oseti se sumorno zbog ovih misli.
     Jednom davno bila su vremena, pomisli on, kad su svi ljudi na Zemlji bili belci, a onda je neki idiot opalio bombu u visokim slojevima atmosfere, pre, recimo, jedno deset hiljada godina, i neki od nas su opečeni, i to nam je ostalo trajno; ušlo nam je u gene. I evo nas danas.
     Drugi prodavac, Džek Lajthajzer, dođe, sede za kancelarijski radni sto naspram njegovog i pripali cigaru 'Korona'. "Čujem da je Džim zaposlio onog malog u kolicima", reče Lajthajzer. "Znaš zašto je to uradio, zar ne? Radi publiciteta. Novine u San Francisku pisaće o tome. Džim voli da mu ime bude u novinama. Pametan je to potez, kad bolje razmisliš. Prvi vlasnik jedne prodavnice u istočnom delu Zaliva koji je zaposlio foku."
     Stjuart samo othuknu.
     "Džim ima idealizovanu sliku o sebi", reče Lajthajzer. "Nije on samo trgovac; on je Rimljanin naših dana, vodi građanske brige. Zašto i ne bi, on je školovan čovek - magistrirao na Stenfordu."
     "To više ne znači ništa", reče Stjuart. I on je magistrirao, na Kalifornijskom, još 1975, i evo dokle je sa magistarskom titulom stigao.
     "Značilo je, kad je on to dobijao", reče Lajthajzer. "Pa, čovek je magistrirao 1947; bio je na onom programu za pomoć demobilisanima posle rata."
     Ispod njih, na ulaznim vratima 'Moderne', pojaviše se kolica, u čijem je središtu, pred kontrolnom tablom, sedela jedna vitka prilika. Stjuart zastenja, a Lajthajzer ga pogleda.
     "On je napast", reče Stjuart.
     "Neće biti kad počne da radi", reče Lajthajzer. "Taj klinac je samo mozak, uopšte nema telo, tako reći. Moćan je to um u toj glavi, a ima i ambicija. Bože, pa njemu je tek sedamnaest godina, a on hoće da radi, da napusti školu i radi. To je za divljenje."
     Njih dvojica nastaviše gledati Hopija na kolicima; Hopi se vozio prema stepeništu nadole, ka prostorijama za popravljanje televizora.
     "Da li momci u podrumu znaju, da li im je već rečeno?" upita Stjuart.
     "Oh, da, rekao im je Džim sinoć. Oni su filozofski postavljeni prema toj stvari; znaš kakvi su TV serviseri. Naime, gunđali su, ali niko ih ne ferma - oni ionako uvek nešto gunđaju."
     Čuvši prodavčev glas, Hopi oštro pogleda gore. Njegovo tanko, sumorno lice suoči se sa njima; oči su mu zaplamtele, i on reče, ne bez mucanja: "Hej, d-da l' je gospodin Fergeson tu?"
     "Naae", oteže Stjuart.
     "Gospodin Fergeson me je zaposlio", reče 'foka'.
     "Aha", reče Stjuart. Ni on, ni Lajthajzer se ne pomakoše; ostali su da sede za svojim stolovima i gledaju u prizemlje prodavnice, ka foki.
     "Mogu li ja sići dole?" upita Hopi.
     Lajthajzer slegnu ramenima.
     "Odoh ja napolje, na kafu", reče Stjuart, ustajući. "Vraćam se za deset minuta; ti me zameni za tezgom, važi?"
     "Naravno", reče Lajthajzer i klimnu glavom, ne prestajući da puši.
     Kad je Stjuart sišao u prizemlje, na prodajni nivo, nađe fokomelusa još i sad tamo; dečko nije počeo mukotrpni spust u podrum.
     "Duh 1972", reče Stjuart, prolazeći pored kolica.
     Foka se zacrvene i promuca: "Rođen sam 1964; to nije imalo nikakve veze sa tom eksplozijom." Dok je Stjuart izlazio na ulicu, foka, željan da ga ovaj sasluša, dobaci za njim: "Bilo je zbog onog leka, talidomida. To svako zna."
     Stjuart ne reče ništa; samo produži prema kafani.

     Fokomelusu je bilo teško da izmanevriše kolicima niz stepenice, u podrum gde su TV serviseri radili za svojim zanatlijskim radnim stolovima; ali posle nekog vremena, on to uspešno obavi, držeći se za ogradu stepeništa čvrsto, pomoću 'manuelnih ekstenzora' koje mu je vlada Sjedinjenih Država, u svojoj mudrosti, dala. Te mehaničke ruke nisu bile, zapravo, naročito dobre; nameštene su Hopiju pre petnaest godina i bile su ne samo pohabane u velikoj meri, nego - kao što je on doznao čitajući aktuelnu stručnu literaturu iz te oblasti - i zastarele. Teorijski, država je bila u obavezi da zameni njegovu opremu novom, modernijom; tako je određeno Remingtonovim zakonom, a Hopi je o tome pisao i starijem od dvojice senatora iz Kalifornije, Alfu M. Partlandu. Međutim, još nikakav odgovor nije dobio. Ali on je bio strpljiv. Mnogo puta je, već, pisao pisma kongresmenima, o raznim temema, a odgovori su često bili kako-tako skrpljeni, ili fotokopirani, a ponekad nikakvi odgovori i nisu stizali.
     U ovom slučaju, međutim, na stani Hopija Haringtona bio je i zakon, tako da je bilo samo pitanje vremena kad će prisiliti nekoga u aparatu vlasti da mu da ono na šta je Hopi imao pravo. Bio je sumorno rešen da to postigne; tmurno strpljiv. Oni moraju da mu pomognu, hteli to ili ne. Njegov otac, odgajivač ovaca na ranču u dolini Sonoma, naučio ga je tome: da uvek zahteva ono na šta ima pravo.
     Drečavo jaki zvuk muzike prolomio se, nakratko, podrumom: serviseri na poslu. Hopi zastade, onda otvori vrata i suoči se sa dvojicom koji su radili za istim, dugačkim radnim stolom, koji je bio sav natrpan mernim i drugim instrumentima, alatima i televizorima u svim stadijumima raspadanja. Ni jedan, ni drugi serviser ne primetiše Hopija.
     "Slušaj", reče jedan serviser naglo; Hopi se trže, iznenađen. "Na manuelne poslove gleda se s prezirom. Zašto ti ne bi otiš'o na nešto intelektualno, što se ne vratiš u školu, pa da diplomiraš?" Taj serviser se okrete i zagleda se u njega upitno.
     Ne, pomisli Hopi. Hoću da radim, svojim... rukama.
     "Mog'o bi da budeš naučnik", reče drugi serviser, ne prestajući da radi; pratio je putanju jednog elektronskog kola, zagledan u voltmetar.
     "Kao Blutgeld", reče Hopi.
     Serviser se na to nasmeja, sa razumevanjem i saosećanjem.
     "Gospodin Fergeson je rekao da ćete mi dati nešto da radim", reče Hopi. "Neku laku popravku, za početak. Važi?" Čekao je, plašeći se da oni neće reagovati, a onda jedan od njih pokaza prstom ka automatu za menjanje ploča na gramofonu. "Šta mu je?" upita Hopi, uzimajući da pročita prikačeni radni nalog. "Znam da ga mogu popraviti."
     "Pukla opruga", reče prvi serviser. "Pa neće da stane posle poslednje ploče."
     "A, tako", reče Hopi. Podiže, upotrebljavajući oba 'manuelna ekstenzora', napravu za menjanje ploča i odveze se do najudaljenijeg dela radnog stola, gde je bilo praznog mesta. "Radiću ovde." Serviseri se nisu bunili, zato on uze i klješta za pridržavanje, savijanje i sečenje žice, zvana 'cvikcangle'. Ovo je lako, pomisli on. Vežbao sam kod kuće. Usredsredivši se na mašinu ispred sebe, ipak je krajičkom oka motrio i na njih dvojicu. Uvežavao sam to mnogo puta; gotovo uvek mi uspe, i stalno se poboljšavam, postajem bolji, tačniji, moj rad predvidljiviji. Opruga je tako malen predmet, pomisli on; jedva da ima manjih. Tako je laka da je može, maltene, povetarac odneti. Vidim gde si slomljena, pomisli on. Molekuli metala se ne dodiruju, tamo gde su se dodirivali. On se usredsredi na to mesto, držeći cvikcangle tako da bliži serviser nije mogao videti šta se dešava; i odglumi da vuče oprugu i da je pokušava izvaditi.
     Tek što je završio posao, uvide da neko stoji iza njega i gleda kako on radi; okrete se i vide da je to Džim Fergeson, njegov poslodavac, koji nije ništa progovarao, samo je stajao sa nekim neobičnim izrazom na licu i šakama zarivenim u džepove.
     "Gotov posao", reče Hopi nervozno.
     Fergeson reče: "Da vidimo." Uze obema rukama menjač ploča i podiže ga prema jakoj fluorescentnoj svetlosti iznad njihovih glava.
     Da li me je video? - zapita se Hopi. Da li je razumeo, a ako jeste, šta misli? Da li zamera, da li mu je zaista važno? Da li je... užasnut?
     Bez reči, Fergeson je proveravao menjač ploča.
     "Odakle ti nova opruga?" upita iznebuha.
     "Naš'o sam je, ležala je tu, blizu", odgovori Hopi istog trena.
     Prošlo je dobro. Fergeson, ako je i video, nije razumeo. Fokomelus se opusti, oseti zlobno zadovoljstvo, zadovoljstvo nadmoći, namesto dosadašnje zebnje; široko se osmehnu dvojici servisera, poče se osvrtati da vidi šta bi sledeće mogao raditi.
     Fergeson reče: "Jesi nervozan ka' te gledaju?"
     "Ne", reče Hopi. "Mogu da me gledaju kol'ko god hoće; ja znam da sam različit. Od kad sam se rodio, buljili su u mene."
     "Mislim, kad radiš."
     "Ne", reče on, a glas mu zazvuča jako, možda i prejako, u sopstvenom sluhu. "Pre nego što sam imao kolica", reče on, "pre nego što mi je vlada dala išta, tata je imao običaj da me nosi ne leđima, u jednom, kao, rancu. Kao Indijančića." Nasmeja se neodređeno.
     "Aha", reče Fergeson.
     "To je bilo gore kod Sonome", reče Hopi. "Gde sam odrastao. Imali smo ovce. Jednog dana, jedan ovan me je tresnuo rogovima odozdo, i ja sam poleteo kroz vazduh. Kao lopta." Opet se nasmejao; dvojica popravljača televizora gledala su ga ćutke, prekinuvši svoj posao.
     "Kladio bih se", reče jedan od njih trenutak kasnije, "da si se zakotrljao kad si pao na zemlju."
     "Jesam", reče Hopi, smejući se. Sad su se svi smejali, i on i Fergeson i ta dvojica; zamišljali su kako je to izgledalo, kako mali 'Skočko' Harington, sedam godina star, bez ruku i nogu, samo torzo i glava, odmiče kotrljajući se po travi i dernja se od straha i bola - ali stvarno je izgledalo smešno; znao je da jeste. Ispričao je tako da bude smešno; učinio je taj događaj smešnim.
     "Sad si mnogo bolje postavljen, sa tim kolicima", reče Fergeson.
     "Oh, da", reče on. "I pravim planove za nova, moj sopstveni dizajn; sve elektronski - čitao sam jedan članak o povezivanju žica sa mozgom, primenjivali su to već u Švajcarskoj i Nemačkoj. Uključeni su neposredno centri za motoriku tvoga mozga, tako da ne postoji nikakvo zakašnjenje; pokrećeš se čak i brže nego... uobičajeni fiziološki sklop." Bio je zaustio da kaže: nego čovek. "Za koju godinu ću ih usavršiti", reče on, "tako da će biti bolja čak i od švajcarskih modela. A onda mogu da bacim ovaj državni krš."
     Fergeson reče svečanim glasom: "Divim se tvom duhu."
     Hopi se nasmeja i promuca: "Hv-vala, gospodine Fergesone."
     Jedan od servisera mu dade multipleksni FM tjuner. "Odmiče se sa nađene stanice. Vidi šta možeš učiniti da ostane uvek na onoj stanici gde ga nameste."
     "Važi", reče Hopi, prihvativši tjuner metalnim ekstenzorima. "Svakako hoću. Radio sam ja dosta na frekvencijama, kod kuće; imam iskustva s tim." A iskustvo ga je naučilo da je to najlakši od svih poslova: bilo je dovoljno da se samo ovlaš usredsredi na tu napravu. Činilo se kao da mu je taj radni zadatak napravljen po meri, upravo za njega i njegove sposobnosti.

     Osmotrivši kalendar na zidu kuhinje, Boni Keler vide da je danas onaj dan kad njen prijatelj Bruno Blutgeld treba da ide u ordinaciju njenog psihijatra, doktora Stokstila, u Berkliju. Štaviše, on je danas već bio kod Stokstila, imao prvih šezdeset minuta terapije i otišao. Nema sumnje da se sad vozi natrag u Livermor, u svoju kancelariju u Radijacijskoj laboratoriji, onu istu u kojoj je i ona radila pre znatnog broja godina, pre nego što je zatrudnela; tamo je susrela doktora Blutgelda, godine 1975. A sad ona ima trideset jednu i stanuje u oblasti Zapadni Marin; njen muž Džordž je zamenik direktora mesne gimnazije, a ona je veoma srećna.
     Dobro, ne veoma srećna. Samo umereno - podnošljivo - srećna. I sad ona odlazi na psihoanalizu, ali samo jednom nedeljno, a ne tri puta nedeljno, kao nekad; u mnogo kom pogledu, razume sebe, svoje podsvesne porive i parataktičke sistemske distorzije stvarnosti oko sebe. Šest godina psihoanalize učinilo je za nju mnogo, ali izlečenje nije postignuto. A i ne postoji, zapravo, 'izlečenje'; naime, 'bolest' je život sam, pa se neprestani rast (ili, tačnije, neprestano korisno prilagođavanje) mora nastavljati, inače nastupa psihička stagnacija.
     A ona je rešena da ne stagnira. Sada, upravo, čita 'Propast Zapada' na originalu, na nemačkom jeziku; to je proces u kome je ona savladala već pedeset stranica. Vredelo je truda, itekako. A ko je drugi od njenih poznanika pročitao to delo, makar i na engleskom?
     Njeno zanimanje za nemačku kulturu, naročito za nemačka književna i filozofska dela, počelo je davno, upravo kontaktima sa doktorom Blutgeldom. Iako je tri godine učila nemački na koledžu, nije sagledavala taj jezik kao bitni deo svog odraslog života; učila je ona, takođe, mnogo što-šta drugo, pa pozaboravljala, pustila da padne u nesvesno, kad je diplomirala i zaposlila se. Blutgeldov lični magnetizam oživeo je i uvećao mnoga njena akademska zanimanja, ljubav njenu prema muzici i umetnosti... Tako da mnogo duguje Blutgeldu, i zahvalna mu je.
     Naravno da je sad Blutgled bolestan, što gotovo svi u Livermoru znaju. To je čovek duboko savestan, tako da nijednog trenutka nije prestao da pati zbog one greške iz 1972. - koja, kao što su svi znali, svi koji su bili deo Livermora u tim vremenima, nije bila izričito njegova greška; ne bi trebalo da bude njegov lični teret, dakle, ali je Blutgeld izabrao da bude, i zato se razboleo, štaviše iz godine u godinu sve je bolesniji.
     Mnogi visokostručni ljudi, i najfiniji apparati, pa i najnapredniji kompjuteri tog doba, bili su umešani u pogrešan proračun; ne pogrešan u odnosu na sveukupno znanje raspoloživo godine 1972, nego u odnosu na stvarnost, stvarnu situaciju. Ogromni, masivni radioaktivni oblaci nisu se rasplinuli svemirom, nego su se, privučeni Zemljinim gravitacionim poljem, vratili u atmosferu, što nikoga nije iznenadilo više nego osoblje u Livermoru. Sada je, naravno, Džejmison-Frenčov sloj daleko bolje shvaćen; čak i popularni magazini, kao 'Tajm' i 'US Njuz', u stanju su da lucidno objasne šta je pošlo naopako i zašto. Ali devet godina je minulo odonda.
     Pomišljajući na Džejmison-Frenčov sloj, Boni se priseti i glavnog današnjeg događaja; propuštala ga je. Ode odmah do televizora u dnevnoj sobi i uključi ga. Je li već lansirana? - upita se Boni, bacivši pogled na ručni časovnik. Ne, tek će, kroz pola sata. Ekran se upali i, dabome, na njemu behu raketa i lansirni toranj, osoblje, kamioni, oprema; raketa je vrlo jasno bila još na tlu, a Volter Dendžerfild i gospođa Dendžerfild verovatno se još nisu ukrcali.
     Prvi par koji emigrira na Mars, reče ona sebi gordo, pitajući se kako se Lidija Dendžerfild oseća u ovom trenutku... ta visoka plavuša, svesna da je izračunato da su njihovi izgledi za stizanje na Mars samo oko šezdeset postotaka. Veličanstvena oprema ih čeka tamo, iskopano je i izgrađeno mnogo toga, ali šta ako izgore na putu? Nije bitno, poduhvat će impresionirati pripadnike Sovjetskog bloka, koji nije uspeo da uspostavi koloniju ni na Luni; Rusi su tamo, radosno, poumirali, a niko nije znao da li od gladi ili od gušenja. U svakom slučaju naseobina im je propala. Izišla iz istorije, jednako kao što je u istoriju ušla: tajanstveno.
     Pomisao da NASA šalje samo jedan par, jednog muškarca i njegovu ženu, a ne grupu, užasavala je Boni; ona je nagonski osećala da je to koketiranje sa neuspehom, zato što rizik nije raspoređen po sistemu nasumičnosti. Trebalo je da pođe nekoliko ljudi iz Njujorka, nekoliko iz Kalifornije, pomisli ona, gledajući na TV ekranu tehničare kako obavljaju poslednju proveru rakete. Kako se to kaže? 'Rasporediti opkladu'? Kaže se da ne treba sva jaja da budu u jednoj korpi... ne u ovoj jednoj. Ipak, Nacionalna agencija za svemir i aeronautiku oduvek je radila ovako: od samog početka slala je po jednog astronauta, samog, uz obilje publiciteta. Kad je Henri Čenselor, davne 1967, potpuno izgoreo na svojoj svemirskoj platformi, ceo svet je to gledao na TV - ojađen svet, nesumnjivo, ali svet kome je bilo dopušteno da gleda. Reakcija javnosti bila je takva da je unazadila svemirsko istraživanje na Zapadu za pet godina.
     "Kao što vidite", reče komentator mreže NBC glasom mekanim, ali žurnim, "obavljaju se završne pripreme. Pristizanje gospodina i gospođe Dendžerfild očekuje se svakog trenutka. Podsetimo se, samo informacije radi, kako su ogromne pripreme izvršene da bi se zajem..."
     Bla-bla, reče Boni Keler sebi. Stresla se i ugasila TV. Ne mogu gledati, reče ona sebi.
     Ali šta drugo da radi? Samo da sedi i grize nokte sledećih šest sati - sledeće dve nedelje, zapravo? Jedino rešenje bilo bi ne pamtiti da je ovo dan ispaljivanja Prvog para. Ali sad je za to nepamćenje malo kasno.
     Volela je da o njima razmišlja na taj način: prvi par... kao iz neke sentimentalne starinske naučnofantastične priče. Adam i Eva: sve to, još jednom, iz početka. Osim što Volt Dendžerfild, u stvarnosti, nije Adam; više ima osobine poslednjeg, a ne prvog čoveka, tako je pun zajedljivog i mračnog humora, govori sa toliko oklevanja i cinizma kad je pred novinarima. Boni mu se divila; Dendžerfild nije neka ništarija, neki mladi automaton plave kose kratko i ravno, vojnički ošišane, stvor koji mehaničkim pokretima obavlja svoj najnoviji ratno-vazduhoplovni zadatak. Volt je stvarno ličnost, i nema sumnje da ga je NASA upravo zato izabrala. Njegovi geni - verovatno su nakrcani, do prelivanja, kulturom; četiri hiljade godina kulture, nasledstvo celog čovečanstva ugrađeno u njega. Volt i Lidija će osnovati Tera Novu... biće mnogo sofisticiranih Dendžerfildčića koji će se šetkati po Marsu i tamo usklikivati svoje kritičke primedbe o tom mestu, intelektualne, ali i zabavne na onaj Dendžerfildov malo uvrnuti način.
     "Sagledajte to kao jedan dugačak auto-put", rekao je Dendžerfild svojevremeno, u jednom intervjuu, odgovarajući na reporterovo pitanje o opasnosti tog putovanja. "Milion milja, deset traka... i niko vam ne vozi u susret, niti ima sporih kamiona. Smatrajte da je, recimo, četiri sata ujutro... tu je samo vaše vozilo, i nijedno drugo. Prema tome, kao što ljudi kažu, čemu brige?" Onda onaj njegov bodar osmeh.
     Boni se sagnu napred i opet uključi televizor.
     I eto na ekranu okruglog lica sa cvikerima: Volt Dendžerfild, u skafandru, samo bez šlema. Pored njega stoji Lidija, koja ćuti dok on odgovara na pitanja.
     "Koliko čuuujem", reče Volt, otežući i valjajući zvuk po vilicama kao da žvaće pitanje pre nego što će na njega odgovoriti, "ima jedna SPD u Boizu, Ajdaho, koja se zabrinula za mene." Diže pogled, kao da je neko u udaljenom delu sobe nešto pitao. "Šta je SPD? Pa, to je", nastavi Volt, "način kako je veliki, sada pokojni Herb Kaen označavao Sitne Postarije Dame... Uvek, svuda, postoji bar jedna takva. Verovatno i na Marsu ima već jedna, pa ćemo biti njeni susedi. U Boizu svakako postoji ova jedna, ili mi je bar tako objašnjeno, i pomalo je nervozna zbog Lidije i mene, jer se plaši da bi nam se nešto moglo dogoditi. Zato nam je poslala ovu amajliju za dobru sreću." On je diže pred kameru, držeći je nespretno, velikim debelim prstima rukavice skafandra. Izveštači su zažamorili: ovo ih je zabavljalo. "Lepo, zar ne?" upita Dendžerfild. "Reći ću vam kako ovo deluje: dobro je za reumatizam." Novinari se nasmejaše. "Za slučaj da dobijamo reumu dok smo na Marsu. Ili beše za giht? Mislim da je u pismu pomenula giht." On baci pogled na svoju ženu. "Giht je bio, a?"
     Pretpostavljam, pomisli Boni, da niko ne izrađuje amajlije za zaštitu od meteorita ili od zračenja. Oseti tugu, kao da je zapljusnuta nekim talasom predosećanja. Ili je to samo zato što je danas Bruno Blutgeld bio kod psihijatra? Žalobne misli emanirale su iz te činjenice, misli o smrti, zračenju, pogrešnim proračunima i bolestima strašnim, beskrajnim.
     Ne verujem da je Bruno postao paranoidni šizofrenik, reče ona sebi. On samo trpi jedno suituaciono pogoršanje, deterioraciju koja se, uz po nekoliko pilula s vremena na vreme, može sasvim srediti. Endokrini poremećaj koji se ispoljava psihički, a oni umeju čuda da postignu u takvim slučajevima; nije to kvar njegovog karaktera, nije on čovek psihotičkog sklopa koji bi se sada pod opterećenjem rasklapao.
     Opet, šta ja znam, pomisli ona tmurno. Bruno je morao da sedne pred nas i maltene nas ubeđuje da 'oni' truju njegovu vodu za piće, pre nego što smo Džordž i ja shvatili koliko čoveku nije dobro... izgledao je kao da je samo potišten.
     Mogla je zamisliti Bruna u ovom trenu, baš sad: dobio je recept za neku pilulu koja podstiče korteks ili suzbija aktivnost diencefalona; neki moderni zapadnjački ekvivalent, svakako, kineskog savremenog travarstva. Nešto tako sada deluje u Brunu, menja metabolizam njegovog mozga, raščišćava nakupljene samoobmane kao paučinu. I sve će opet biti dobro; ona, Džordž i Bruno biće opet zajedno, sa svojim zapadnomarinskim gamofonskim pločama edicije 'Barok-Družbenik', puštaće Baha ili Hendla izvečeri... biće kao u starim vremenima. Dva drvena (original 'Blek Forest') gramofona, a onda ona sedne za klavir. Kuća puna muzike iz doba baroka, i mirisa hleba domaćeg, tu pečenog, pa još i boca vina 'buena vista' iz najstarijeg vinskog podruma u Kaliforniji...
     Na TV ekranu Volt Dendžerfild sipao je neke dosetke, na svoj odrasli način; nešto kao kombinacija francuskog književnika Voltera i Vila Rodžersa. "Oh, da", govorio je on jednoj novinarki koja je na glavi imala veliki, smešan šešir. "Očekujemo da na Marsu nađemo mnoštvo čudnih oblika života." To govoreći, odmeravao je pogledom njen šešir, kao da kaže: "A jedan upravo sad gledam, rekao bih." Reporteri se, još jednom, svi nasmejaše. "Mislim da se ovo pomaklo", reče Dendžerfild pokazujući taj šešir svojoj tihoj ženi, hladnog pogleda. "Krenulo je ka nama, draga."
     On nju zaista voli, uvide Boni, gledajući to dvoje. Pitam se da li je Džordž ikad imao prema meni takva osećanja kao Volt Dendžerfild prema svojoj ženi; iskreno, sumnjam. Da je imao, nikad mi ne bi dozvolio ona dva terapijska abortusa. Ona se još više rastuži, sada, i ustade, okrete leđa televizoru i poče se udaljavati.
     Trebalo bi da pošalju Džordža na Mars, pomisli ona gorko. Ili, još bole, da pošalju sve nas, Džordža, mene i Dendžerfildove; pa neka Džordž obrne Lidiju Dendžerfild - ako je toliko sposoban - a ja da se povaljuškam u krevetu sa Voltom; bila bih podnošljiva, možda čak i dobra partnerka u toj velikoj pustolovini. Zašto da ne?
     Kamo sreće da se nešto desi, pomisli ona. Želela bih da sad Bruno zove i javi da ga je doktor Stokstil izlečio; ili da Dendžerfild najednom odustane od putovanja; ili da Kinezi počnu treći svetski rat. Ili da Džordž stvarno odbije da potpiše sa školom onaj grozni novi ugovor, kao što već neko vreme govori da će učiniti. Nešto, bilo šta. Možda, pomisli ona, treba da izvučem na svetlost dana onaj moj stari grnčarski točak, pa da pravim grnčariju; povratak takozvanoj kreativnosti, ili analnoj igri, ili kako li se to već zove. Umem napraviti krčag sa nepristojnom slikom. Da ga oslikam, ispečem u peći 'Violet Klet' i prodam dole u San Anselmu, u firmi 'Kreativna umetnička dela', koju drže one dame iz finog društva, one koje su odbile moj nakit od zavarenog metala prošle godine. Znam da će one prihvatiti nepristojni krčag, ako bude dobar nepristojni krčag.

     Nevelika gomila sveta okupila se u prednjem delu prodavnice 'Moderna TV' da gleda, na velikom stereo-televizoru u boji, Dendžerfildov let, koji je prikazivan svim Amerikancima svuda, po kućama i radnim mestima. Stjuart Mak Konči je stajao malo dublje u radnji, iza te grupe ljudi. Ruku prekrštenih na grudima, on je takođe gledao.
     "Duh Džona L. Luisa", govorio je Volt Dendžerfild svojim osobenim suvim tonom, "umeo bi da ceni pravo značenje plaćanja po sistemu 'od portala do portala'. Da nije bilo tog čoveka, meni bi sad platili, verovatno, pet dolara za celo ovo putovanje, sa obrazloženjem da moj posao, zapravo, i ne počinje dok ne stupim na Mars." Imao je nešto ozbiljniji izraz lica; primaklo se vreme da on i Lidija uđu u tesnu kabinu broda. "Samo ovo zapamtite... ako nam se nešto desi, ako se izgubimo, nemojte polaziti u potragu za nama. Ostanite kod kuće, a Lidija i ja ćemo, siguran sam, već iskrsnuti negde."
     "Srećno, srećno", mrmljali su novinari; pojaviše se zvaničnici i tehničari NASA i maltene ponesoše sa sobom Dendžerfildove, izvan vidika TV kamera.
     "Neće još dugo potrajati", reče Stjuart Lajthajzeru, koji je stajao uz njega i takođe gledao.
     "Kreten je što ide", reče Lajthajzer, grickajući čačkalicu. "Nema mu povratka; oni to i ne kriju."
     "A zašto bi želeo da se vrati?" upita Stjuart. "Šta je tako dobro ovde?" Zavideo je Voltu Dendžerfildu; priželjkivao da on, Stjuart Mak Konči, bude sad tamo gore, pred TV kamerama, u središtu pažnje celog sveta.
     Stepeništem se, iz podruma, izvuče Hopi Harington, na kolicima, i poveze se napred, pun želje da vidi. "Jesu ga ispalili?" upita on Stjuarta, glasom nervoznim i brzim, zagledavši se u ekran. "Izgoreće on; biće kao še'set pete; ja to naravno nisam zapamtio, ali..."
     "Aj, začepi, bre", odbrusi Lajthajzer tiho, a fokomelus porumene i zamuknu. Svi su gledali, potom, svaki sa svojim mislima i reakcijama, dok je na TV ekranu poslednji tim za proveru podizan kranom sa kupastog vrha rakete. Uskoro će početi odbrojavanje; raketa je puna goriva, proverena, u nju sada ulaze dvoje ljudi. Grupa u radnji, oko televizora, poče malo da žamori i da se komeša.
     Kasnije danas, u neki popodnevni sat, njihovo čekanje biće nagrađeno, jer će 'Holanđanin IV' poleteti; kružiće oko Zemlje približno jedan sat, a narod će stajati pred ovim ekranom i to posmatrati, videće kako raketa kruži, onda će neko dole, u bunkeru, doneti odluku i raketa će promeniti putanju, napustiće orbitu i ovaj svet. Gledali su to i ranije; svaki put manje-više isto, ali sad novo zato što se ovo dvoje ljudi neće nikada vratiti. Vredi, za to, provesti jedan dan pred ekranom; grupa u prodavnici bila je voljna da stoji i čeka.
     Stjuart Mak Konči pomisli: ručati, a posle se vratiti u radnju i nastaviti gledanje, sa ostalima. Malo će, ili nimalo posla obaviti danas, verovatno neće prodati nijedan televizor nikome. Ali ovo je važnije. On ovo ne može propustiti. Jednog dana bih mogao ja biti tamo gore, reče on sebi; možda ću u emigraciju, kasnije, kad budem zarađivao dovoljno da se mogu oženiti. Povedem ženu i klince i mi započnemo novi život gore, na Marsu, kad budu tamo imali dobru, uhodanu naseobinu, a ne samo mašine.
     Zamisli sebe u kupastom vrhu rakete, kako sedi kao Volt Dendžerfild, pritegnut kaiševima, a do njega žena telesno veoma privlačna. Pioniri, ona i on, osnivači nove civilizacije na novoj planeti. Ali njegov stomak sada zakrča, i on uvide koliko je gladan; ručak se ne može još dugo odlagati.
     Još je stajao i gledao veliku uspravnu raketu na ekranu televizora, ali njegove misli već su se preusmerile ka supi sa valjuškama, gustoj goveđoj čorbi, i piti od jabuka sa sladoledom odozgo, u 'Fredovoj finoj hrani'.

3.

     Maltene svakog dana Stjuart Mak Konči je ručao u toj kafani preko puta 'Moderne TV'. Danas, ulazeći u 'Fredovu finu hranu', vide, nimalo oduševljeno, da su kolica Hopija Haringtona parkirana u toj prostoriji, u zadnjem delu, a u kolicima Hopi, koji ruča savršeno prirodno i normalno, kao da mu je stara navika da dolazi ovde. E, do vraga, pomisli Stjuart. On preuzima ovo da bude njegovo; 'foke' pobeđuju. A ja nisam ni primetio da je otišao iz radnje.
     Svejedno, Stjuart sede u jednu pregradu i podiže sa stola jelovnik. Ne može me on isterati, reče sebi, gledajući šta je današnja posebna ponuda i koliko košta. Primakao se kraj meseca, i Stjuart je bio maltene švorc. Živeo je u večitom iščekivanju sledeće polovine plate; Fergeson je davao dva puta mesečno po pola plate, uvek lično, čekom. Na kraju ove nedelje biće taj trenutak.
     Dok je kusao supu, cičavi fokin glas dopre do Stjuarta; Hopi je nešto pripovedao, ali kome? Kelnerici Koni? Stjuart okrete glavu na tu stranu i vide da konobarica i Toni, kuvar-pržilac, stoje blizu Hopijevih kolica i slušaju, bez ikakvih znakova da im je fokomelus odvratan.
     Hopi sad vide i prepoznade Stjuarta. "Zdravo!" pozva ga.
     Stjuart mu klimnu glavom i usmeri opet pažnju na supu.
     Foka im je pričao pojedinostno o nekom svom pronalasku, nekakvoj elektronskoj spravici koju je napravio ili nameravao da napravi - Stjuart nije uspevao da razabere šta je od ta dva, a nije ni mario, nimalo. Uopšte ga nije bilo briga šta Hopi pravi, koje luckaste ideje emaniraju iz mozga tog čovečuljka. Nešto bolesno, nema sumnje, reče Stjuart sebi. Neka osobenjačka naprava, kao perpetuum mobile... možda kolica sa pogonom perpetuum mobilea, da se on u njima vozi. Nasmeja se toj pomisli, koja mu je prijala. Mora da kažem ovo Lajthajzeru, odluči on. Hopijev perpetualni pogon - onda pomisli: fokomobil. I nasmeja se glasno.
     Hopi je čuo taj smeh i očito pomislio da se Stjuart nasmejao nekim njegovim rečima. "Ej, Stjuarte", doviknu Hopi, "pređi ovamo kod mene pa te častim pivom."
     Morončina, pomisli Stjuart. Zar ne zna da Fergeson nama nikad ne bi dopustio pivo u radnom vremenu? To je pravilo; ako popiješ jedno pivo, od tebe se očekuje da se više i ne vraćaš u prodavnicu, a on će ti ček poslati poštom.
     "Slušaj", reče on foki, okrenuvši se na sedištu. "Kad budeš malo duže radio za Fergesona, znaćeš da se ne smeju pričati takve gluposti."
     Foka porumene i promrmlja: "Zašto, šta to...?"
     Kuvar-roštiljdžija reče: "Fergeson ne dozvoljava svojim zaposlenima da piju; to je protiv njegove religije, je li tako, Stjuarte?"
     "Tako je", reče Stjuart. "I bilo bi ti dobro da to zapamtiš."
     "Pa, nisam znao", reče fokomelus, "a osim toga, ja ne bih ni pio pivo. Međutim, ne vidim kakvo pravo ima jedan poslodavac da određuje zaposlenima šta oni ne mogu naručiti u vreme pauze za ručak. Trebalo bi da oni tada imaju pravo i da piju pivo ako im se pije pivo." Glas mu je rezao oštro, pun mračne uvređenosti. Nije se više šalio.
     Stjuart reče: "On ne želi da mu se prodavci vraćaju mirišući na pivaru; mislim da ima pravo na to. Uvredila bi se neka stara dama, mušterija."
     "Uviđam da je tako za prodavce, kao što si ti", reče Hopi, ali ja nisam prodavac; ja sam popravljač, i ja, ako bih bio raspoložen za pivo, pio bih ga."
     Kuvar kao da se osetio nelagodno. "E, hm, čuj, Hopi..." počeo je.
     "Ti si suviše mlad za pivo", reče Stjuart. Sad su svi prisutni u prostoriji slušali i gledali.
     Foka je postao tamnocrven. "Imam dovoljno godina", reče tihim, ali napetim glasom.
     "Nemoj mu služiti pivo", reče Koni, konobarica, kuvaru. "On je još klinac."
     Posegnuvši mehaničkom rukom u džep, Hopi izvadi novčanik. Zatim položi otvoren novčanik na šank. "Imam dvadeset jednu", reče.
     Stjuart se nasmeja. "Koješta." On tu unutra sigurno ima neku lažnu identifikaciju, uvide Stjuart. Ludak štampao sam, ili falsifikovao, ili tako nešto. Mora on da bude tačno kao i svi ostali; to mu je opsesija.
     Pregledavši identifikaciju u novčaniku, kuvar-pržilac reče: "Jest, ovde piše da je punoletan. Ali, Hopi, seti se kad si prošli put bio ovde, pa kad sam ti servirao pivo, seti se..."
     "Moraš mi servirati", reče Hopi.
     Kuvar, gunđajući, ode i donese bocu 'Hamovog', i stavi je, neotvorenu, pred Hopija.
     "Otvarač", reče foka.
     Kuvar ode i donese otvarač, dobaci ga na šank, a Hopi otvori bocu.
     Duboko udahnu i poče je ispijati.
     Šta se dešava ovde? - pitao se Stjuart, zapažajući kako kuvar i Koni - i jedan par gostiju - gledaju Hopija. Je l' on posle padne u nesvest, ili tako nešto? Raspameti se, možda? Odbijalo ga je to, i u isti mah ispunjavalo dubokom nelagodnošću. Želeo bih da sam već završio ručak, pomisli on; da ja lepo iziđem odavde. Šta god da će biti, ne želim biti svedok. Vraćam se u radnju, da opet gledam raketu, odluči on. Gledaću Dendžerfildov let, to je za Ameriku od životnog značaja; a ne ovaj nenormalac. Nemam ja vremena za traćenje na ovako nešto.
     Ali ostade na istom mestu, zato što se nešto dešavalo, nešto čudno, sa Hopijem Haringtonom; Stjuart nije uspevao da otrgne pažnju odatle, iako je pokušavao.
     U sredini kolica, fokomelus je utonuo, kao da se sprema da spava. Ležao je sada, glave oslonjene na upravljačku polugu kolica, očiju gotovo sasvim sklopljenih; ipak su se još malo videle, a to malo je izgledalo zastakljeno.
     "Isssuse", reče kuvar. "Opet je počeo ono." Okrenuo se kao da apeluje na ostale prisutne, kao da traži od njih da učine nešto; ali niko se ne pomače. Svi su sedeli ili stajali gde se ko zatekao.
     "Znala sam da će", reče Koni, tonom ogorčenog optuživanja.
     Fokine usne zadrhtaše, i on mutno reče: "Pitajte me. Sad neko da me pita."
     "Šta, bre, da te pitamo?" upita kuvar ljutito. Načini gest gađenja, okrete se i ode natrag do roštilja.
     "Pitajte me", ponovi Hopi, glasom tupim i dalekim, kao da ge je uhvatio neki napad. Gledajući, Stjuart uvide da to jeste neki napad, nešto kao epilepsija. Čeznuo je da bude izvan ovog lokala, da bude daleko odavde, ali ipak se nije mogao pomaći; kao i ostali prisutni, naprosto je morao nastaviti da gleda.
     Koni reče Stjuartu: "Ne mož' ga odguraš nazad u radnju? Samo počni da guraš!" Gledala ga je sa velikom ljutnjom, ali nije ovo bila Stjuartova krivica; Stjuart se sav skupi i gestovima pokaza svoju bespomoćnost.
     Foka je nešto mrmljao i bacakao se po kolicima; njegovi manuelni ekstenzori, napravljeni od metala i plastike, trzali su se. "Pitajte me o tome", progovorio je. "Hajde, sad, dok ne bude kasno; sad vam mogu reći, sad vidim."
     Kod roštilja kuvar pojačanim glasom reče: "Ja bih, narode, voleo da ga neko od vas nešto pita. Da vi to završite; znam da će ga neko pitati, pa ako vi nećete, ja hoću - imam par pitanja." Bacio je dole lopaticu za prevrtanje mesa i vratio se foki. "Hopi", reče mu, veoma glasno. "Prošli put si rekao da je sasvim mračno. Je li to tako? Nema svetla uopšte?"
     Fokine usne su se trzale. "Ima nešto malo svetlosti. Mutne svetlosti. Žućkasta je, kao da dogoreva."
     Pored Stjuarta se pojavi sredovečni juvelir iz iste ulice, sa ove iste strane, nasuprot 'Modernoj TV'. "Ja sam bio ovde prošli put", šapnu on Stjuartu. "Želiš li znati šta on to vidi? Mogu ti reći; slušaj, Stju, on vidi onostran."
     "Onostran čega?" upita Stjuart, ustajući da bolje vidi i čuje; svi su dolazili bliže foki, da im nešto ne promakne.
     "Pa, znaš", reče gospodin Krodi. "Onostran groba. Život posle smrti. Možeš se ti smejati, Stju, ali to je istina; on popije jedno pivo i padne u trans, kao što sad vidiš, i tad ima okultnu viziju ili nešto tako. Pitaj Tonija, ili Koni, ili nekog od ovih drugih ljudi; bili su i oni."
     Koni se nagnula nad skljokanu, trzavu priliku u sredini kolica. "Hopi, od čega dolazi ta svetlost? Da li od Boga?" Nasmejala se nervozno. "Znaš, kao u Bibliji. Mislim, je l' istina to?"
     Hopi reče mutno: "Sivo, mrak. Kao pepeo. Onda velika ravnost. Ništa, samo vatre gore, svetlo je od njih. Gore za večnost. Ništa živo."
     "A ti, gde si?" upita Koni.
     "Ja... plovim", reče Hopi. "Lebdim blizu tla... ne, sad sam veoma visoko. Bez težine sam, nemam više telo, pa sam visoko, koliko god mi je volja visoko. Mogu ostati ovde, ako hoću; ne moram se vraćati dole. Ovde gore mi se sviđa, mogu večno oko Zemlje. Eno nje dole, ispod mene, a ja mogu naprosto ovako oko nje u krug, u krug."
     Prilazeći kolicima, gospodin Krodi, juvelir, reče: "Hm, Hopi, zar nema tamo još nekog? Zar je svako od nas osuđen na izdvojenost?"
     Hopi zamumla: "Vidim... i druge sada. Plovim opet dole, slećem među sivilo. Hodam kroz..."
     Ide peške, pomisli Stjuart. Po čemu? Ima noge, a nema telo. Al' mi je posle-život, stvarno. Nasmeja se u sebi. Koja gluma, sine, reče on sebi. Gomila koještarija. Ali i on priđe kolicima, poče se gurati da bolje vidi.
     "Da li budeš rođen u drugi život, kao što kažu učitelji toga na Istoku?" upita jedna gošća kafane, postarija, obučena u kaput od debele tkanine.
     "Da", reče Hopi iznenada. "Novi život. Imam novo telo; svakojake stvari mogu uraditi."
     "Korak nagore", reče Stjuart.
     "Da", reče Hopi. "Korak nagore. Sad sam kao svi drugi; zapravo sam bolji nego iko drugi. Mogu sve što i oni, i još mnogo više. Mogu otići kuda god želim, a oni ne mogu. Nepokretni su."
     "Zašto su nepokretni?" upita kuvar.
     "Naprosto se oni ne mogu pokretati", reče Hopi. "Oni se ne mogu podizati u vazduh, niti ići drumovima ili brodovima; samo ostaju. Sve je to različito nego ovde. Vidim svakog od njih, kao da su mrtvi, prikovani za podlogu i mrtvi. Kao leševi."
     "Mogu li da govore?" upita Koni.
     "Mogu", reče Hopi, "između sebe. Ali - prinuđeni su..." Ćutao je neko vreme, onda se osmehnuo. Na njegovom tankom, izvijenom licu videla se radost. "Jedino kroz mene mogu da razgovaraju."
     Baš se pitam šta mu to znači, pomisli Stjuart. Zvuči kao megalomansko sanjarenje, u kome on vlada svetom. Kompenzacija, zato što je defektan... Tačno ono što bi se očekivalo da će jedan čovek-foka maštati.
     Stjuartu više nije bilo tako zanimljivo, sad kad je to shvatio. Odmače se, ka svojoj pregradi, gde je njegov ručak čekao.
     Kuvar-pržilac je govorio: "Da li je to dobar svet, tamo? Reci mi, da li je bolji ili gori."
     "Gori", reče Hopi. Pa dodade: "Gori za vas. Svako dobije što je zaslužio; to je pravda."
     "Znači, bolji za vas", reče Koni upitno.
     "Da", reče foka.
     "Čuj", reče Stjuart konobarici, sa mesta na kome je opet sedeo. "Zar ne vidiš da mu je to samo psihiološko nadoknađivanje što je defektan. Tako se on održava, zamišljajući to. Ne vidim kako možeš ozbiljno da se primaš na tako nešto."
     "Ne primam se ja ozbiljno", reče Koni. "Ali je zanimljivo; čitala sam o takvima, koji se zovu 'medijumi'. Padaju u transove i opšte sa drugim svetom, kao on sad. Zar nisi nikad čuo za to? Ja mislim da su to naučne činjenice. Zar ne, Toni?" Ona se okrete kuvaru, tražeći podršku.
     "Ne znam ja", reče Toni neraspoloženo, vraćajući se roštilju da se opet prihvati lopatice.
     Foka kao da je utonuo dublje u trans izazvan pivom; zapravo se činilo da je zaspao, da više ništa ne vidi, ili bar da više nije svestan ljudi oko sebe. Nije bilo njegovih daljih pokušaja da im prenese svoje vizije, ako su to uopšte bile. Seansa beše okončana.
     E, stvarno, nikad čovek ne zna, reče Stjuart sebi. Pitam se šta bi Fergeson rekao na ovo; pitam se da li bi hteo da za njega radi neko ko ne samo što je telesni bogalj, nego i epileptičar, ili već šta je. Pitam se da li bi trebalo da ovo napomenem Fergesonu kad se vratim u radnju. Ako čuje, verovatno će otpustiti malog, istog trenutka; ne bih mu zamerao na takvom postupku. Znači, možda je bolje da ja ne kažem ništa, zaključi on.
     Fokine oči se otvoriše. Nejakim glasom, on reče: "Stjuarte."
     "Šta 'oćeš?" uzvrati Stjuart.
     "Ja..." Zvučao je krhko, maltene kao da se razboleo, kao da je ovaj doživljaj bio previše za njegovo slabo telo. "Čuj, pitam se..." Uspravio se, onda polako dovezao kolica do pregrade gde su bili Stjuartov sto i stolice. Niskim tonom reče: "Pitam se da li bi me mogao odgurati natrag u radnju? Ne odmah sad, nego kad završiš ručak. Stvarno bih to cenio."
     "Zašto?" upita Stjuart. "Ti ne možeš?"
     "Nije mi dobro", reče foka.
     Stjuart klimnu glavom. "Važi. Kad završim ručak."
     "Hvala", reče foka.
     Prenebregavajući ga sasvim, Stjuart nastavi da jede. Voleo bih da nije tako primetno da ja njega poznajem, pomisli on. Baš bi dobro bilo da se on odveze malo dalje, i da čeka tamo negde. Ali foka je sedeo, trljao se po čelu levim ekstenzorom, izgledao je odveć istrošeno da bi se bilo kuda uputio sa tog mesta, pa čak i prema svom stolu, na drugom kraju kafane.

     Kasnije, dok je Stjuart gurao kolica sa fokom nazad, pločnikom, prema 'Modernoj TV', foka tiho reče:
     "Velika je to odgovornost, gledati na onu stranu."
     "Aha", promrmlja Stjuart, zadržavajući udaljenost, čineći samo svoju dužnost, ništa više; on gura jedna kolica, i to je sve. To što ja tebe guram, razmišljao je, ne znači da moram sa tobom voditi razgovore.
     "Kad se to prvi put dogodilo", nastavi foka, ali ga Stjuart prekide usred reči.
     "Ne zanima me." Dodade: "Ja samo hoću da se vratim i vidim da li su već ispalili raketu. Verovatno je već na orbiti."
     "Valjda je", reča foka.
     Na raskrsnici su čekali zeleno svetlo.
     "Kad se prvi put dogodilo", reče foka, "uplašilo me." Dok ga je Stjuart gurao preko ulice, fokomelus nastavi: "Odmah sam znao šta to vidim. Taj dim i vatre... sve zamućeno. Kao u nekim rudničkim jamama ili u livnici, tamo gde odlivaju šljaku. Grozno." Stresao se. "Ali zar je mnogo dobro ovo gde jesmo? Za mene nije."
     "Meni se dopada", reče Stjuart kratko.
     "Prirodna stvar", reče foka. "Nisi biološka nakaza."
     Stjuart samo reče: "Hm."
     "Znaš šta je moja najranija uspomena iz detinjstva?" upita foka tiho. "Kako su me nosili u crkvu, u ćebetu. Položili me na klupu u crkvi, kao..." Glas mu se prelomi. "Uneli me i izneli u ćebetu, savijenom, tako da me niko nije mogao videti. Bila je to ideja moje majke. Nije mogla podneti da me otac nosi onako na leđima, gde bi me svi videli."
     Stjuart opet humnu.
     "Ovo je užasan svet", reče foka. "Bilo je kad ste vi crnci morali da trpite velike nevolje; kad bi živeo danas u južnim državama, trpeo bi i ti. Zaboravili ste sve o tome, jer su vam dopustili da zaboravite, ali - meni ne dopuštaju da zaboravim. No, ja ni ne želim da zaboravim; ovo, o meni. U sledećem svetu biće sve drugačije. Ustanovićeš to, jer ćeš i ti biti tamo."
     "Ne", reče Stjuart. "Ja kad umrem, biću mrtav; ja nemam dušu."
     "I ti ćeš biti tamo", ponovi fokomelus; činilo se da to kaže zlurado; u glasu je imao prizvuk zlobnog, svirepog uživanja. "Znam to."
     "Po čemu znaš?"
     "Po tome", reče foka, "što sam te video jednom."
     Uplašen uprkos svojoj čvrstoj rešenosti da to ne bude, Stjuart reče: "Ma..."
     "Jednom", ponovi foka, sada čvršće. "Bio si to ti; nikakve sumnje nema. Hoćeš da znaš šta si radio?"
     "Ne."
     "Jeo si uginulog pacova, sirovog."
     Stjuart ne reče ništa, samo poče gurati kolica brže, i sve brže, i tako do prodavnice, najbrže što je mogao.
     Kad su se vratili u radnju, našli su grupu ljudi još i sad pred televizorom. Raketa je doista bila lansirana, ali pre samo nekoliko trenutaka; pošto se tek odvojila od zemlje, još se nije znalo da li su svi njeni stepeni obavili svoj posao valjano.
     Hopi se odvezao niz stepenice, u servisnu radionicu, a Stjuart je ostao gore, pred televizorom. Ali fokine reči toliko su ga uznemirile da se nije mogao usredsrediti na TV ekran; poče da luta po radnji, a onda, videći da je Fergeson gore na kancelarijskom spratu, pođe tamo.
     Za svojim kancelarijskim radnim stolom, Fergeson je sedeo i pregledao hrpu ugovora i radnih naloga. Stjuart mu priđe. "Slušaj. Ovaj bogomprokleti Hopi..."
     Fergeson diže pogled sa radnih naloga.
     "Dobro, ništa", reče Stjuart.
     "Gledao sam ga kako radi", reče Fergeson. "Silazio sam da ga gledam, a da on ne zna da to činim. Slažem se da ima nešto tu što ne prija baš. Ali stručan je; gledao sam šta je predao kao urađeno, i to je bilo urađeno kako treba, a to je jedino važno." Pogleda Stjuarta, kriveći lice u mrštenje.
     "Rekoh, ništa", reče Stjuart.
     "Jesu lansirali?"
     "Maločas."
     "Ne prodadosmo ništa danas, zbog tog cirkusa", reče Fergeson.
     "Cirkusa!" Stjuart sede na stolicu nasuprot Fergesona, ali tako da je mogao gledati dole na prodajni nivo radnje. "To je istorija!"
     "To je način da vi, momci, stojite i ne radite ništa." Fergeson nastavi da prelistava radne naloge.
     "Slušaj, kazaću ti šta je Hopi uradio." Stjuart se nagnu prema njemu. "U kafani 'Fredijeva fina hrana'."
     Fergeson je zastao u poslu i pogledao ga.
     "Imao je napad", reče Stjuart. "Počeo da se gubi."
     "Ma nemoj." Fergeson je izgledao nezadovoljan.
     "Obeznanio se - zbog popijene boce piva. Onda je video onostran groba. Video mene da jedem crknutog pacova. I to sirovog. Kaže on."
     Fergeson se nasmeja.
     "Nije smešno."
     "Nego šta je nego smešno. To on vas malo zeza, vraća vam za sve ono kad ste vi zezali njega, a vi ste glupi, pa se primate na to."
     "Stvarno je video", reče Stjuart tvrdoglavo.
     "Da li je video i mene?"
     "To nije rekao. On u toj kafani stalno radi tu stvar; daju mu bocu piva, on padne u taj trans, a oni mu postavljaju pitanja. Naime, pitanja kako je tamo. Ja se slučajno zatekao, doš'o da ručam. Nisam ni video kad je izišao iz prodavnice; nisam znao da će on biti tamo."
     Još nekoliko trenutaka Fergeson je sedeo mršteći se i razmišljajući, a onda pruži ruku i pritisnu dugme interkoma kojim je kancelarija bila povezana sa servisnom radionicom. "Hopi, dokotrljaj se gore u kancelariju, imam nešto da popričam s tobom."
     "Nije bila moja namera da ga uvalim u nevolje", reče Stjuart.
     "Nego šta je, naravno da je bila", reče Fergeson. "Ali ja, ipak, treba da znam; imam pravo da znam šta moji zaposlenici rade ukoliko na javnim mestima rade nešto što bi moglo da obruka firmu."
     Čekali su, i posle nekog vremena čuli zvuke kolica koja su se mukotrpno vukla uz stepenice.
     Čim se pojavio, Hopi reče: "Šta ja radim na pauzi za ručak, to je moja stvar, gospodine Fergesone. Uveren sam da je tako."
     "Pogrešno", reče Fergeson. "To je i moja stvar. Da li si video i mene posle groba, kao Stjuarta? Šta sam radio? Hoću da znam, a ti odgovori dobro, inače si završio ovde, isti dan kad si i primljen na posao."
     Foka reče glasom tihim, ali postojanim: "Nisam video vas, gospodine Fergesone, zato što je vaša duša poginula i neće biti ponovo rođena."
     Neko vreme Fergeson je proučavao foku. "A zbog čega?" upita najzad.
     "To je vaša sudbina", odvrati fokomelus.
     "Nisam uradio ništa kriminalno niti nemoralno."
     Foka reče: "To je jedan kosmički proces, gospodine Fregesone. Nemojte okrivljavati mene." I zaćuta.
     Okrećući se Stjuartu, Fergeson reče: "Hriste. Pa, dobro, ko postavi glupo pitanje, dobije glup odgovor." Opet se okrete foki i reče: "Jesi li video ikog drugog koga ja znam, na primer moju ženu? Ne, nju nikad nisi ni sreo. A Lajthajzer? Šta će biti s njim?"
     "Nisam ga video", reče foka.
     Fergeson reče: "Kako si popravio onaj menjač? Kako si stvarno uradio to? Izgledalo je kao da... kao da si ga zacelio. Kao da nisi zamenio polomljenu oprugu, nego postigao da ona opet bude cela. Kako si to izveo? Je l' to neka od tih vančulnih moći, ili već šta su?"
     "Popravio sam", reče foka, glasom kamenim.
     Stjuartu Fergeson reče: "Neće da kaže. Al ja ga vid'o. On se usredsredio na tu oprugu, na neki poseban način. Možda si bio u pravu, Mak Konči; možda je bila greška zapošljavati ga. Ipak, računa se jedino učinak. Slušaj, Hopi, neću da praviš neka muvanja sa nekim transovima i slično. Ne javno, ne u ovoj ulici, sad kad radiš za mene; to je bilo u redu ranije, ali sada nije. Padaj ti u tvoje transove u privatnosti tvog stana, je li to jasno?" On opet dohvati hrpu radnih naloga. "To je sve. A sad, vi, momci, krenite obojica dole i radite nešto, nemoj samo da stojite."
     Foka odmah okrete kolica i odveze se ka stepeništu. Stjuart, sa rukama u džepovima, pođe za njim, sporije.
     Kad je Stjuart sišao u prizemlje i primakao se televizoru, spiker uzbuđeno reče da su prva tri stupnja rakete, po svemu sudeći, uspešno odradila svoje.
     To je dobra vest, pomisli Stjuart. Jedno svetlo poglavlje u istoriji ljudske rase. Oseti se malo bolje, odmah, i stade kod tezge, na mestu odakle je dobro video ekran.
     Zašto bih jeo crknutog pacova? - upita se. Mora biti da je to neki grozan svet, ta sledeća reinkarnacija, ako se tamo tako živi. Čak ga i ne skuvati, nego samo ga zgrabiti i žderati. Možda, pomisli on, čak i krzno, i sve. I krzno i rep, sve. On se strese.
     Kako da gledam istoriju u nastajanju? - zapita se ljutito. Kad moram misliti o stvarima kao što su mrtvi pacovi... ja hoću da se posvetim u potpunosti meditaciji o ovom velikom spektaklu koji se zbiva pred mojim očima, a umesto toga... kakvo smeće ubacuje u moj um taj sadista, ta nakaza od zračenja i droga, koga je Fergeson baš morao da zaposli. Jeeebi ga!
     Zamisli onda Hopija kako nije više u kolicima, nije invalid bez obe ruke i noge, nego na neki način plovi po vazduhu. I nekako postaje gospodar svih njih, gospodar - Hopi je to rekao - celog sveta. A ta pomisao je čak i gora od one o pacovu.
     Kladio bih se, reče Stjuart sebi, da je on video mnogo drugih stvari koje neće da kaže, nego namerno krije. Kaže nam tek toliko da se uznemirimo, a onda zaćuti. Ako on može da pređe u trans i vidi sledeću reinkarnaciju, onda može da vidi sve, jer šta drugo uopšte postoji? Samo, ja ne verujem u te istočnjačke priče, reče on sebi. Jer one, dabome, nisu hrišćanske.
     Ipak je verovao u istinitost onoga što je Hopi rekao; verovao, jer je svojim očima gledao. Trans se, uistinu, dogodio. Taj deo je istinit.
     Hopi je video nešto. I to stravično nešto; izvan svake sumnje stravično.
     Šta li on još viđa? - upita se Stjuart. Kad bih samo mogao da nateram to malo kopile da kaže. Šta je još dostupno opažanju tog uvrnutog, opakog uma, o nama ostalima, o svima nama?
     E, kad bih i ja mogao pogledati, pomisli on. Učini mu se da je ovo veoma važno; prestade gledati TV ekran. Zaboravi Voltera i Lidiju Dendžerfild i stvaranje istorije pred njegovim očima, i poče razmišljati isključivo o Hopiju i o incidentu u kafani. Želeo je, ali nije mogao, da prestane sa takvim razmišljanjima.
     Zalazio je sve dublje u te misli.

4.

     Udaljeni zvuk, kao da je nešto puklo, navede gospodina Austurijasa da okrene glavu i pogleda šta to dolazi drumom. Stojeći na brdu, na rubu hrastovog šumarka, on rukom zakloni oči od sunca i vide dole, na drumu, mali fokomobil Hopija Haringtona; u sredini tih kolica bio je fokomelus, koji je vozio, nastojao da zaobiđe rupčage i džombe. Ali nije moglo onako da pukne ništa u fokomobilu, koji ide pomoću akumulatora.
     Kamion, uvide gospodin Austurijas. Jedan od konvertovanih starih parnih kamiona, u kojima se loži drvo; sada ga i vide. Kamion, vlasništvo Orajona Strauda, išao je veoma velikom brzinom i sustizao Hopijev fokomobil. A fokomelus kao da nije čuo veliko vozilo iza sebe.
     Ovaj drum bio je takođe vlasništvo Orajona Strauda, koji ga je kupio od pokrajine, prošle godine; bila je dužnost Straudove firme da održava drum u dobrom stanju, a pravo Straudovo - da dozvoljava ili zabranjuje da tim drumom idu, osim njegovih sopstvenih kamiona, bilo kakva druga vozila. Nije mu, međutim, bilo dato da naplaćuje drumarinu. Pa ipak, iako je sporazum sigurno postojao, kamion na drva očigledno se stuštio sa namerom da baci fokomobil sa svoga puta; jurio je pravo na njega, ne usporavajući.
     Bože, pomisli gospodin Austurijas. Nehotice diže ruku kao da hoće da otkloni kamion od kolica. A kamion ih je već maltene sustigao; Hopi nije obraćao nikakvu pažnju na to.
     "Hopi!" povika Austurijas iz sveg glasa, a odjeci se vratiše kroz popodnevnu tišinu okolnih šuma, odjeci njegovog glasa i šupljeg praskanja iz parne mašine.
     Fokomelus diže pogled, ne vide Austurijasa, nastavi vožnju, kamion ga je već... Austurijas zažmuri. A kad opet otvori oči, vide fokomobil zaustavljen na bankini; kamion je protutnjao, a Hopi ostao bezbedan, jer se sklonio u poslednjem trenu.
     Ispraćajući kamion širokim cerenjem, Hopi mu mahnu jednim 'ekstenzorom'. Nije mu nimalo zasmetalo to što se desilo, nije ga uplašilo ni najmanje, iako je svakako znao da je namera kamiona bila da ga samelje i spljošti. Hopi se okrete, pa mahnu i gospodinu Austurijasu, koga nije mogao videti, ali za koga je znao da je tu negde.
     Ruke su mu drhtale, ruke srednjoškolskog nastavnika; on se sagnu, dohvati praznu korpu i zakorači uzbrdo, ka prvom starom hrastu ispod koga su se širile vlažne senke. Gospodin Austurijas beše krenuo da bere pečurke. Okrenuvši leđa drumu, on ode uzbrdo, u polumrak, znajući da je Hopi bezbedan, i da, prema tome, može zaboraviti i njega i ovo što je maločas video; njegova pažnja se brzo vrati na sliku velike narandžaste cantharellus cibarius, pečurke poznate kao 'kantarela'.
     Da, eno te boje: ona sija, krug nasred zemlje crnice, mesnati, lepi šešir vrlo nisko postavljen, maltene ukopan u trulo lišće. Gospodin Austurijas već joj je mogao osetiti ukus; krupna je, sveža ova kantarela, koju su nedavne kiše izmamile. Sagnuvši se, on odlomi njeno stablo, što je niže mogao, da bi u korpu otišla najveća količina. Još jedna ovakva, i eto njemu večere. On čučnu, umiri se, poče gledati na sve strane.
     Tamo je još jedna, možda nešto manje sjajna, možda starija... on ustade i pođe tiho ka njoj, kao da bi mogla pobeći ili kao da bi on nju mogao, nekako, izgubiti. Ništa mu nije imalo tako dobar ukus kao kantarela; čak ni one fine čupkaste manese. Znao je položaje mnogih 'naseobina' kantarela, na pojedinim mestima u oblasti Zapadni Marin, na stranama ovih brda, pod hrastovom šumom. Sakupljao je ukupno osam vrsta šumskih i livadskih pečurki; i maltene isto toliko godina učio gde ih možeš očekivati. Vredelo je truda, itekako. Većina ljudi se plaši pečuraka, naročito posle Krize; nadasve se plaše novih, mutiranih vrsta, o kojima ništa nema u knjigama.
     Recimo, pomisli gospodin Austurijas, ova koju sada berem... zar joj nije boja malo drugačija? On je preokrete i osmotri njene 'vene'. Možda je pseudo-kantarela, nikada ranije viđena u ovom području, otrovna, čak i smrtonosna možda; mutant među pečurkama. On je onjuši, oseti miris buđi.
     Da li bi trebalo da se plašim da pojedem ovoga drugara? - upita se on. Ako onaj fokomelus može smireno da se suoči sa opasnostima koje njemu prete, trebalo bi i ja tako sa mojima.
     On stavi kantarelu u korpu i pođe dalje.
     Odozdo, sa druma, začu neki čudan zvuk, parajući, grub; zastade i oslušnu. Opet taj zvuk, i gospodin Austurijas pođe brzo, dugačkim koracima, natrag, istom putanjom kojom je i došao; uskoro iziđe ispod hrastova i nađe se još jednom iznad druma.
     Fokomobil beše i sad parkiran na proširenju pored druma; nije vozio dalje. U njemu je sedeo, presamićen, majstor svakojakih popravki, momak bez ruku i nogu. Šta to radi? Trzaj baci Hopija nagore, podiže mu glavu, i gospodin Austurijas vide, na svoje zaprepašćenje, da fokomelus plače.
     Strah, uvide on. Fokomelus se uplašio od kamiona, ali to nije tad pokazao; ogromnim naporom prikrivao je to, sve dok kamion nije nestao sa vidika - a po Hopijevom uverenju, i svi ostali posmatrači - tako da je sad, u samoći, mogao slobodno izraziti svoja osećanja.
     Ako si se toliko uplašio, pomisli gospodin Austurijas, zašto si onako dugo čekao da mu se skloniš s puta?
     Ispod njega se fokomelusovo mršavo telo treslo, njihalo napred-nazad; koščate, orlovske crte lica nadule su se od jada. Pitam se šta bi doktor Stokstil, naš mesni majstor medicine, rekao na ovo, pomisli Austurijas. On je bio psihijatar, zar ne, pre Krize. Stokstil je večito pun nekih teorija o Hopiju, o pobudama koji pokreću Hopija da gura dalje.
     Dodirujući dve pečurke u košari, gospodin Austurijas pomisli: mi smo, uvek, veoma blizu smrti. Ali zar je u prošlosti bilo mnogo bolje? Insekticidi od kojih se dobija rak, smog koji truje čitave gradove, pogibije na drumovima i prilikom avionskih nesreća... Nije bilo osobito bezbedno, tada; nije bio lak život. Čovek je, s vremena na vreme, morao da odskoči u stranu, a mora i sad.
     Moramo postizati koliko najbolje možemo, i još uživati, ako možemo, reče on sebi. Opet pomisli na tiganj pun ukusnih kantarela, sa začinima koji će dati bolji ukus, a to su: pravi maslac, beli luk, đumbir i gusta čorba od govedine koju on sam pravi... Ala će biti večera! Koga bi mogao pozvati, da večeraju zajedno? Nekoga ko mu se veoma dopada, ili nekoga važnog. Kad bi samo našao još jednu pečurku - mogao bih Džordža Kelera pozvati, pomisli on. Džordža, nadzornika škole, mog poslodavca. Ili čak nekoga od članova Školskog odbora; možda čak i velikog, okruglog, debelog Orajona Strauda lično.
     Ali bi mogao pozvati i ženu Džordžovu, Boni Keler, najlepšu ženu u oblasti Zapadni Marin; možda najlepšu u celom kraju. Eto osobe, pomisli on, koja je uspela da preživi u ovom današnjem društvu koje... koje... Zapravo su Keleri, oboje, postigli znatne uspehe posle dana Krize. Sad žive bolje nego pre.
     Bacivši pogled gore, ka Suncu, gospodin Austurijas izračuna vreme. Možda se već primaklo četiri sata po podne; vreme je da on pohita u grad da sluša satelit koji će preleteti iznad njih. To ne smem propustiti, reče on sebi, počevši da pešači. Ni za milion srebrnih dolara; tako se nekada govorilo. O ljudskoj porobljenosti - već četrdeset poglavlja je pročitano, i stvar sad postaje zaista zanimljiva. Svi će slušati ovo čitanje; u to nema sumnje. Čovek u satelitu izabrao je izvanredan trenutak da čita ovaj nastavak. Zna li on? - upita se gospodin Austurijas. Ja mu ni na koji način ne mogu saopštiti; ja mogu samo da ga slušam, a ne i da mu odgovorim, jer ja sam dole, u oblasti Zapadni Marin. Baš šteta. Njemu bi moglo mnogo značiti, da to zna.
     Volt Dendžerfild mora biti da je strašno usamljen, tamo gore, sam u satelitu, reče gospodin Austurijas sebi. Kruži oko Zemlje, iz dana u dan. Prokleto strašna tragedija je bilo ono kad mu je umrla žena; razlika je primetna - Volt posle toga više nije isti. Kad bismo ga samo mogli dovući dole... ali, kad bismo to uradili, onda ne bi imao ko da nam se obraća odozgo. Ne, zaključi gospodin Austurijas, ne bi bilo dobro da ga mi dohvatimo. Jer, u tom slučaju on se sigurno više nikad ne bi vratio gore; mora biti da je već napola poludeo od želje da se izvuče iz te naprave, posle toliko godina.
     Stežući korpu sa dve gljive, on žurno produži ka stanici Port Rejes, gde se nalazio njihov jedini radio-aparat, jedini način da uspostave kontakt sa Voltom Dendžerfildom, čovekom u satelitu, a preko njega i sa spoljašnjim svetom.

     "Kompulsivni pacijent", reče doktor Stokstil, "živi u svetu u kome se sve raspada. To je jedan veliki uvid. Zamisli samo."
     "Ako je tako, onda smo mi svi kompulsivni", primeti Boni Keler, "jer oko nas se tačno to dešava... zar ne?" Osmehnula mu se, a on se nije mogao uzdržati da ne uzvrati na isti način.
     "Možeš se ti smejati", reče on, "ali postoji potreba za psihijatrijom, možda i veća nego pre."
     "Ma, nema ni najmanje potrebe za psihijatrijom", reče Boni, ravno se protiveći doktoru. "Nisam baš sigurna da je bilo i tada, mada sam onda verovala da ima. Svakako. Bila sam odana psihijatriji, kao što ti je dobro poznato."
     U prednjem delu velike sobe, petljajući nešto oko radija, Džun Raub reče: "Tišina molim. Sad ćemo ga čuti."
     Naša 'figura autoriteta' je progovorila, pomisli doktor Stokstil, a mi smo poslušali. Ko bi pomislio da je ona, pre Krize, bila samo daktilografkinja u ovdašnjoj ekspozituri 'Banke Amerike'.
     Mršteći se, Boni zausti da nešto odgovori gospođi Raub, a onda se naglo sagnu bliže doktoru Stokstilu i reče: "Idemo napolje; dolazi Džordž, sa Edijem. Hajde." Dohvatila ga je za ruku i pogurala pored redova stolica u kojima su ljudi sedeli, prema vratima. Doktor Stokstil vide da je izguran napolje, na prednji trem.
     "Ta Džun Raub", reče Boni. "Tako bogomprokleto voli da zapoveda." Ona baci pogled uz i niz drum koji je vodio pored dvorane Foresterovih. "Ne vidim mog muža i kćerku; ne vidim čak ni našeg dobrog učitelja. Austurijas je u šumi, dabome, bere otrovne pečurketine da nas sve pomori, a šta Hopi sad radi, to samo Bog zna. Neko čudno muvanje." Razmišljala je, stojeći tako u mutnoj svetlosti kasnog popodneva, izgledajući izuzetno privlačno doktoru Stokstilu; u vunenom džemperu i dugačkoj, teškoj, rukom rađenoj suknji, kose vezane iza potiljka u žestoki crveni čvor. Zaista fina žena, reče on sebi. Šteta što je već zarečena. A onda pomisli, sa tragom nehotične zlobe: zarečena nekoliko puta.
     "Evo ide moj dragi muž", reče Boni. "Uspeo se otrgnuti od posla u školi. Eno je i Edi."
     Drumom se približavala visoka, vitka prilika direktora gimnazije; pored njega je, držeći ga za ruku, išlo mini-izdanje Boni, detence crvene kose i očiju blistavih, pametnih, čudnovato tamnih. Priđoše, a Džordž se nasmeši u znak pozdrava.
     "Je l' počelo?" doviknu on.
     "Nije još", odvrati Boni.
     Devojčica, zvana Edi, reče: "To je dobro, jer Bil mrzi da propusti. Uznemiri se veoma."
     "Ko je 'Bil'?" upita je doktor Stokstil.
     "Moj brat", reče mala Edi smireno, sa krajnjim dostojanstvom sedmogodišnje curice.
     Nisam znao da Kelerovi imaju dvoje dece, pomisli Stokstil zbunjeno. To drugo nije ni sad video; samo devojčicu. "Gde je Bil?" upita je.
     "Sa mnom", reče Edi, "Kao i uvek. Zar ne znaš Bila?"
     Boni Keler reče: "Zamišljeni drug u igri."
     "E, baš nije zamišljen", reče njena ćerka.
     "Važi", uzvrati Boni nervozno. "Stvaran je. Upoznaj Bila", reče ona doktoru Stokstilu. "On je brat moje kćerke."
     Edi malo poćuta, lica stisnutog od usredsređenosti, pa reče: "Bilu je drago što se može najzad susresti sa tobom, doktore Stokstil. Kaže: 'Zdravo.'"
     Stokstil se nasmeja. "Reci mu da je i meni drago da ga upoznam."
     "Dolazi Austurijas, eno ga", reče Džordž Keler, pokazujući prstom.
     "Sa večerom njegovom", reče Boni mrzovoljnim glasom. "Zašto ne nauči i nas da ih pronalazimo? Zar nam nije on učitelj? Čemu služe učitelji? Moram reći, Džordže, da se ponekad pitam kakav je čovek koji..."
     "Kad bi nas naučio", reče Stokstil, "pojeli bismo sve pečurke." Znao je da je njeno pitanje, ipak, samo retoričko; svi oni su poštovali, iako im se nije sviđalo, Austurijasovo zadržavanje izvesnih znanja u tajnosti; njegovo je pravo bilo da zadrži svoju mikološku mudrost samo za sebe. Svako od njih imao je neki svoj fond, odgovarajući, i vukao iz njega. Da nema toga, pomisli Stokstil, ne bi ni bili živi; pridružili bi se velikoj većini Amerikanaca, mrtvima koji tihuju ispod njihovih nogu, onim milionima koji bi se mogli smatrati ili srećnim, ili nesrećnim, zavisno od tačke gledanja. Stokstilu se ponekad činilo da je pesimizam opravdan, i u takvim danima je smatrao da su mrtvi imali sreće. Ali kod njega je pesimizam bio prolazno raspoloženje; sada ga svakako nije osećao, dok je stajao u senkama sa Boni Keler, na samo tridesetak centimetara od nje, toliko blizu da bi lako mogao pružiti ruke i dodirnuti je... ali to ne bi bilo prihvatljivo. Ona bi ga zveknula po nosu, uvide on. Jedan dobar, tvrd udarac - a onda bi doznao i Džordž, kao da nije dovoljno dobiti batine samo od Boni.
     Nasmeja se jednim tihim 'hm-hm-hm'. Boni ga odmeri podozrivim pogledom.
     "Pardon", reče on. "Ja se zaneo u misli."
     Gospodin Austurijas im priđe zahuktalim koracima; lice mu je bilo crveno od naprezanja. "Idemo unutra", reče on zadihano. "Da nam ne promakne Dendžerfildovo čitanje."
     "Pa, znaš šta će biti na kraju", reče Stokstil. "Znaš da se Mildred vraća, opet ulazi u njegov život, u koji unosi jad i bedu; poznata je ta knjiga i tebi jednako dobro kao... kao svima nama." Bila mu je smešna zabrinutost ovog nastavnika.
     "Ja večeras neću slušati", reče Boni. "Ne može mene da ućutkuje jedna Džun Raub."
     Stokstil je pogleda, pa reče: "Pa, mogla bi ti da budeš vođa naše zajednice, sledećeg meseca."
     "Mislim da je Džun Raub potrebno malo psihoanalize", reče mu Boni. "Tako je agresivna, tako se muški ponaša; nije to prirodno. Zašto je ne odvučeš u stranu i ne daš joj par sati?"
     Stokstil reče: "Šalješ mi još jednog pacijenta, Boni? Onog prethodnog pamtim i sad." Nije bilo teško setiti se, jer to je bilo onog dana kad je na Zaliv San Franciska bačena atomska bomba. Pre toliko godina, pomisli on. U našoj prethodnoj inkarnaciji, kako bi to Hopi rekao.
     "Ti bi njemu bio pomogao", reče Boni, "da si ga imao kad lečiti, ali vremena naprosto nije bilo."
     "Hvala ti što ostaješ čvrsto na mojoj strani", reče on sa osmehom.
     Gospodin Austurijas reče: "Uzgred, doktore, video sam čudno ponašanje našeg malog fokomelusa, danas. Hteo sam te pitati kakvo je tvoje mišljenje o njemu, kad se ukaže prilika. Zbunjuje me on, moram priznati... i izaziva moju radoznalost. Sposobnost da opstane uprkos svemu - Hopi je svakako ima. Što je ohrabrujuće, razumeš, za sve nas. Ako može on..." Učitelj zastade u govoru. "Nego, moramo ući."
     Stokstil se obrati Boni: "Neko mi reče da je Dendžerfild pomenuo tvog starog drugara pre neki dan."
     "Pomenuo Bruna?" Boni najednom obrati mnogo više pažnje. "Pitanje da li je Bruno još živ? Je li o tome reč? Sigurna sam bila da je živ."
     "Ne, Dendžerfild nije to rekao. Nego neku zajedljivu napomenu o onoj prvoj katastrofi. Pamtiš. Hiljadu devetsto sedamdes' druge."
     "Da", reče ona stisnuto. "Pamtim."
     "Dendžerfild je rekao, ne sećam se od koga sam to čuo..." Uistinu se sećao sasvim dobro od koga je čuo za Dendžerfildovu bon mot; od Džun Raub, ali nije hteo sad da antagonizuje Boni još više. "Rekao je ovo. Mi sad svi živimo u Brunovoj katastrofi. Mi smo duh sedamdeset druge. Naravno, ta misao nije naročito originalna; čuli smo je i ranije. Meni je sigurno promakao način na koji ju je Dendžerfild izgovorio... Stvar je upravo u njegovom stilu, u načinu kako izgovara reči. Niko ne ume stvarima da da taj njegov osoben 'zaokret'."
     Na vratima dvorane Foresterovih, gospodin Austurijas je zastao, okrenuo se i stao da ih sluša. Sad se vrati ka njima. "Boni", reče on, "da li si poznavala Bruna Blutgelda pre Krize?"
     "Jesam", reče ona. "Radila sam u Livermoru neko vreme."
     "On je sada mrtav, naravno", reče gospodin Austurijas.
     "Ja sve mislim da je ipak živ, negde", reče Boni udaljeno. "On je bio, ili jeste, veliki čovek, a katastrofa iz 1972. nije njegova krivica, kao što misle ljudi koji o tome ne znaju ništa."
     Bez ijedne dalje reči, gospodin Austurijas joj okrete leđa, pope se stepenicama do dvorane i nestade unutra.
     "Jedna stvar se o tebi može kazati", reče joj Stokstil. "Ne prikrivaš svoja uverenja."
     "Neko mora saopštiti narodu u kom pravcu da navaljuje", reče Boni. "On je u novinama čitao sve o Brunu. U novinama. To je jedna stvar koja je sada bolja; nema više novina, ako ne računaš ono glupo malo što se zove 'Novosti i pogledi', što ja ne računam. O Dendžerfildu ću reći toliko da nije lažov."
     Ona i Stokstil pođoše rame uz rame, a Džordž i Edi za njima, u dvoranu Foresterovih, gotovo sasvim punu, da slušaju Dendžerfildovu radio-emisiju koju im je on upućivao odozgo, sa satelita.

     Dok je sedeo i slušao krčanje i šuštanje i dobro znani glas na radiju, gospodin Austurijas je razmišljao o Brunu Blutgeldu i mogućnosti da je taj fizičar živ. Možda je Boni u pravu. Poznavala je, u ono doba, tog čoveka i, koliko je on čuo prisluškujući nehotice njen razgovor sa Stokstilom (rizičan postupak, u ovim danima, nehotice prisluškivati nešto; ali on se nije mogao uzdržati), bila je ta koja je poslala Blutgelda kod psihijatra, na tretman... što je potvrđivalo tačnost jednog od Austurijasovih vrlo dubokih ubeđenja: da je doktor Bruno Blutgeld bio mentalno poremećen tokom poslednjih nekoliko godina pre Krize - opipljivo i opasno lud, štaviše; ne samo u svom privatnom životu nego i kao javna ličnost.
     Zapravo, niko ne bi osporio to uverenje. Javnost je, na neki svoj način, bila svesna da je nešto iz temelja loše kod tog čoveka; u njegovim javnim izjavama osećala se opsesivnost, morbidnost, izrazi njegovog lica bili su natopljeni nekim mučenjem, stil izražavanja uvrnut. Blutgeld je pričao o neprijatelju, kako neprijatelj primenjuje taktiku infiltriranja, sistematski zagađuje institucije samog američkog društva - školu, razne organizacije, pa čak i porodični život. Blutgeld je video neprijatelja svuda, u knjigama i filmovima, u narodu, u političkim organizacijama koje su zastupale gledišta suprotna njegovim. Naravno, nastupao je, izlagao svoja mišljenja, učeno; nije to bila nekakva neznalica koja zasipa ljude harangama u zaostalom južnjačkom gradiću. Ne, Blutgeld je to radio sa visine, na način visoko obrazovanog čoveka, naučnički, sa temeljito razrađenim pristupom. A ipak, u krajnjoj liniji, to njegovo nije bilo manje ludo, nije bilo racionalnije niti treznije, od pijanih trućanja onog poznatog alkoholičara i suknjaroša, Džoa Mak Kartija, ili mnogih drugih, sličnih.
     Zapravo je u svojim studentskim danima gospodin Austurijas jednom sreo Džoa Mak Kartija i stekao utisak da je to šarmantna ličnost. Ali ničeg šarmantnog nije bilo kod Bruna Blutgelda, a gospodin Austurijas je i sa Brunom imao susret - i ne samo susret. Bili su kolege, obojica su u isto vreme držala nastavu na Kalifornijskom univerzitetu, mada je Blutgeld, naravno, bio redovni profesor, šef katedre, a Austurijas samo instruktor. Ali susretali su se i raspravljali, imali sukobe gledišta i nasamo - u hodnicima posle časova - i javno. Na kraju je Blutgeld sredio da Austurijasa otpuste.
     Ovo nije bilo teško postići, zato što je gospodin Austurijas bio sponzor svakojakih radikalnih studentskih grupica koje su se zalagale za mir sa Sovjetskim Savezom i Kinom, i za slične stvari, a uz to je i držao govore protiv atomskih proba, dok se dr Blutgeld zalagao za isprobavanje atomskog oružja i posle katastrofe iz 1972. godine. Štaviše, Austurijas je javno napadao taj test iz 1972. i nazivao ga primerom psihotičnog razmišljanja na najvišem nivou društva... reči koje su bile uperene na Blutgelda, i koje je Blutgeld, izvan svake sumnje, tako shvatio.
     Ko ćuška zmiju, pomisli gospodin Austurijas, rizikuje da bude ugrizen... Nije se iznenadio kad su ga isterali sa univerziteta, nego je to shvatio kao dodatnu potvrdu ispravnosti svojih gledišta. Sa druge strane, verovatno se i dr Blutgeld, ako je uopšte više razmišljao o tom slučaju, samo još čvršće ukopao u svoje rovove. Ali Blutgeld najverovatnije više nije ni razmišljao o tom incidentu; Austurijas, malo poznati mladi instruktor, je otišao, Univerzitet zbog tog odlaska nije ništa izgubio nego je nastavio dejstvovati jednako kao i dotad, što je nesumnjivo učinio i Blutgeld.
     Moram razgovarati sa Boni Keler o tom čoveku, reče on sebi. Moram saznati sve što ona zna, a nju nije teško navesti da priča, tako da problema neće biti. Pitam se i šta bi Stokstil imao da doda o tome, zapita se on. Ako je imao bar jedan razgovor sa Blutgeldom, onda sigurno može potvrditi moju dijagnozu, koja glasi da je to paranoidni šizofrenik.
     Iz zvučnika radio-aparata glas Volta Dendžerfilda zujao je dalje, čitajući im sledeće poglavlje iz dela O ljudskoj porobljenosti, i gospodin Austurijas poče obraćati pažnju, privučan, kao i uvek, snažnom naracijom. Kakvi su problemi nama izgledali bitni, pomisli on, u starim vremenima... nesposobnost da se čovek izvuče iz nekog nesrećnog odnosa sa drugim osobama. Sada nam je dragocen svaki međuljudski odnos. Naučili smo mnogo.

     Sedeći nedaleko od učitelja, Boni Keler pomisli: još jedan koji traži Bruna. Još jedan koji svaljuje krivicu na njega, pokušava da ga pretvori u žrtvenog jarca za sve što se dogodilo. Kao da je mogao jedan čovek izazvati svetski rat i pogibiju miliona, čak i da je hteo.
     Nećeš ga pronaći preko mene, reče ona sebi. Mogla bih ja tebi znatno da pomognem, ali neću, gospodine Austurijase. Zato se ti vrati svojoj hrpici knjiga bez korica i svom branju gljiva. Zaboravi Bruna Blutgelda, zapravo gospodina Trija, kako on sebe sada naziva. To ime je smatrao svojim još od onog dana, pre sedam godina, kad su bombe stale da padaju na stvari, i kad je počeo hodati kroz ruševine na ulicama Berklija, nemoćan da shvati - kao što ni mi, ostali, nismo mogli shvatiti - šta se dešava.

5.

     Sa kaputom preko ruke, Bruno Blutgeld hodao je ulicom Oksford, kroz studentsko naselje Kalifornijskog univerziteta, poguren, ne gledajući oko sebe; dobro je poznavao tu putanju, a nije ga zanimalo da gleda studente, mlade ljude. Nisu ga zanimala ni prolazeća kola; ni zgrade, među kojima je bilo tako mnogo novih. Nije video grad Berkli, jer ga nije zanimao. Razmišljao je, i sad mu se činilo da veoma jasno uviđa šta ga to čini bolesnim. A da jeste bolestan, u to nije sumnjao; osećao se dubinski bolestan - samo je trebalo ustanoviti gde je izvor zagađenosti.
     Ona do njega dopire, razmišljao je, spolja; ta bolest, ta strašna infekcija koja ga je najzad oterala kod dr Stokstila. Ima li psihijatar, na osnovu današnje, prve, posete, već neku valjanu teoriju? Bruno Blutgeld to nije smatrao verovatnim.
     Onda, pešačeći, zapazi da se sve poprečne ulice naginju na jednu stranu, kao da grad polako tone tamo, kao da će se prevrnuti i potopiti. Ovo je Blutgeldu bilo zabavno, jer je prepoznao to izobličenje: bio je to njegov astigmatizam, koji je postajao akutniji kad je Blutgeld bio pod stresom. Da, sad se osećao kao da hoda po nagnutom pločniku, uzdignutom s jedne strane tako da je sve imalo težnju da sklizne na drugu; poče i on sam kliziti tako. Više mu nije bilo lako da stavlja na tle stopala jedno pa drugo, uvek ispred. Vuklo ga je nešto na levu stranu, ne samo njega nego i mnoge predmete.
     Čulni podaci, tako životni, pomisli on. Nije samo šta opažaš, važno je i kako opažaš. Tiho se nasmeja, idući dalje. Lako je čoveku da izgubi ravnotežu kad pati od akutnog astigmatizma, reče on sebi. Kako je sveprisutno osećanje ravnoteže u našoj svesti o Vaseljeni oko nas... A sluh je proistekao iz čula za ravnotežu; sluh je jedno nepriznato osnovno čulo, koje leži u temelju svih drugih. Možda sam navukao neki blagi labirintitis, reče on sebi, virusnu infekciju srednjeg uha. Treba da odem da se to pogleda.
     I, dabome, sada mu je to izobličenje - u njegovom osećaju za ravnotežu - počelo delovati i na sluh, kao što je predvideo. Očaravajuće: kako se oko i uho udružuju, daju geštaltnu celinu: prvo je video iskrivljenja, pa osetio neravnotežu, a sad i čuo kako se stvari naginju.
     A čuo je, hodajući dalje, jedan tupi, duboki odjek koji se dizao iz zvuka njegovih sopstvenih koraka, iz udara njegovih cipela o pločnik; ne onu oštru, žustru buku koju bi mogle dati visoke potpetice neke žene, nego senoviti zvuk neki, potuljen maltene kao da se nadiže iz neke jame ili pećine.
     Nije to bio neki prijatan zvuk; poče mu stvarati bol u glavi, vibracije koje su bukvalno bolele. On uspori, izmeni način hodanja, poče osmatrati kako mu cipele udaraju po tlu kao da hoće da predvidi zvuk.
     Znam ja od čega mi je ovo, reče sebi. Već je imao takva iskustva u prošlosti, ove odjeke raznih, inače normalnih zvukova, u 'lavirintima' njegovih slušnih kanala. Kao i izobličenje vidnog polja, i ovo ima jednostavnu fiziološku osnovu, ali ga je, ipak, zbunjivalo i plašilo godinama. Proisticalo je, naprosto, iz napetog držanja tela, naročito kostura, a naročito u korenu vrata. On, kad okreće glavu levo i desno, može bukvalno proveriti ovu pretpostavku: tada čuje kako mu vratni pršljenovi malo pucketaju, a to su kratki, oštri zvuci koji odmah izazovu do krajnosti neugodne, ogromne odjeke u slušnim kanalima.
     Mora biti da sam danas grozno zabrinut, reče Bruno Blutgeld sebi. Jer počinjala je jedna još ozbiljnija promena opažaja njegovih čula, i to takva koju dosad nije nikada imao. Neka zadimljenost, mutnoća, počela se spuštati na njegovu okolinu tako da su građevina i automobili počinjali da liče na inertne, tmurne hrpe materijala, bez boje i pokreta.
     A gde su ljudi? - pomisli on. Činilo mu se da se zaputio sasvim sam na ovo nahereno, teško putovanje ulicom Oksford, ka mestu gde je parkirao kadilak. Zar su svi (čudna misao) ušli u zgrade? Kao da se sklanjaju od kiše, pomisli on... od ove kiše finih, čađavih čestica koje, gle, ispunjavaju vazduh, ometaju mu disanje, gledanje i napredovanje.
     On stade. I, stojeći tako na raskrsnici, gledajući niz poprečnu ulicu prvo levo, gde je ona tonula u neku vrstu tame, a zatim desno, gde se dizala i prekidala, kao da je savijena i otkinuta, on vide, na svoju zapanjenost - jer ovo nije mogao odmah objasniti nekim konkretnim fiziološkim poremećajem u sebi - da se otvaraju raspukline. Građevine levo od njega su pucale. Zupčaste pukotine nastajale su u njima, kao da se najtvrđa od svih tvari, beton, na kome grad leži, beton od koga su kuće i ulice - raspada, zajedno sa temeljima svega.
     Hriste dobri, pomisli on. Šta je ovo? Zapilji se u čađavu maglu; neba više nije bilo, sasvim ga je zaklonila ova kiša tame.
     Onda vide kako se po tmini teturaju, izvlače između raspuklih gromada betona, iz ruševina, neki mali, smežurani oblici: ljudi, pešaci koji su prvo bili tu, pa nestali - vraćali su se sada, ali svi kao da su postali patuljci, i blenuli su u njega, ne videći ništa, ne govoreći ništa, samo srljajući malo tamo, malo ovamo, bez svrhe.
     Šta je ovo? - upita se on opet, ali ovog puta glasno; začu tupe odjeke svog glasa. Sve je porazbijano; ceo grad je razlupan. Šta ga je tresnulo? Šta se gradu dogodilo? Poče hodati na jednu stranu, silazeći sa pločnika, poče nalaziti sebi neku stazicu kroz prosute, iskomadane ostatke Berklija. Nije reč ovde o meni, uvide on; desila se neka ogromna, stravična katastrofa. Sad mu je tutnjalo u ušima, a garež se počela komešati, pokrenuta tom bukom. Svirala je i sirena nekih kola, zaglavljena, ali vrlo udaljena, tako da se slabo čula.

     Stojeći u prednjem delu 'Moderne TV' i gledajući televizijski prenos leta Voltera i gospođe Dendžerfild, Stjuart Mak Konči vide, na svoje iznenađenje, elektronski sneg na ekranu.
     "Izgubili sliku", reče Lajthajzer zgađeno. Grupa građana se počela malo komešati, nezadovoljno. Lajthajzer je glodao čačkalicu.
     "Uključiće je opet", reče Stjuart, i pruži ruku da promeni kanal; ovaj isti prenos daju, ipak, sve TV mreže.
     Svi kanali su bili prazni. Nisu donosili ni zvuk, nikakav. Stjuart vrati na prvi. Opet ništa.
     Iz podruma dotrča jedan od servisera i pojurika prednjem delu prodavnice, dernjajući se: "Crvena uzbuna!"
     "Šta li je to?" upita Lajthajzer začuđeno, a lice mu postade staro i dobi nezdrav izgled; videvši to, Stjuart Mak Konči saznade, bez ijedne reči ili misli u svome umu. Nije bilo potrebno da misli; znao je, pa istrča iz prodavnice na ulicu, i tu stade, a grupa ljudi kod televizora, videći da on i serviser beže, pojuri takođe, ali svako na neku drugu stranu, neko preko ulice, istrčavajući pred vozila, neko u krug, neko u pravoj liniji u daljinu, kao da je svako video nešto drugo, kao da se ni dvojici ne dešava isto.
     Stjuart i Lajthajzer pojurili su pločnikom do sivozelenog metalnog poklopca ugrađenog u pločnik, sasvim blizu jednog zida; ta metalna 'vrata' vodila su u podzemni magacin koji je jednom, pre mnogo vremena, neka apoteka koristila za smeštaj robe, a koji je sad bio prazan. Stjuart se poče upinjati da digne metalna vrata, a Lajthajzer isto tako, i obojica povikaše da se ona ne mogu otvoriti; da je nemoguće otvoriti ih osim odozdo. Na ulazu prodavnice muške odeće pojavi se prodavac, vide ih; Lajthajzer se poče dernjati na njega, poče mu vikati da pojuri u podrum i otvori ovaj 'šaht'. "Otvori šaht!" tulio je Lajthajzer, i Stjuart isto tako, a sličnu viku nadadoše još neki ljudi koji su stajali ili čučali okolo i čekali da se ta ploča podigne. Zato se prodavac okrete i potrča nazad u prodavnicu tekstila. Sledećeg trenutka ispod Stjuartovih nogu poče neko klepetanje.
     "Izmaknite se", reče jedan zdepasto građeni postariji čovek. "Siđite sa tih vrata." Ljudi pogledaše dole u hladni mrak, u pećinu ispod ulice, praznu šupljinu. Svi počeše skakati unutra, padati na dno; ostadoše da leže pritisnuti na vlažni beton, zatim se počeše sklupčavati u lopte ili ispružati da leže ravno; uvijali su se i zatiskivali dole, u izmrvljenu zemlju posutu mrtvim bubama-mokricama i prožetu mirisom truleži.
     "Zaklopite to odozgo", govorio je jedan čovek. Činilo se da nema žena, ili, ako ih ima, da su se ućutale; glavom se utiskujući u jedan betonski ugao, Stjuart je slušao, ali je čuo samo muškarce, koji su se grabili da dohvate i zatvore metalna vrata iznad sebe. Još ljudi se sručivalo unutra, padali su, tumbali se i dernjali, kao da ih neko izručuje iz kiper-kamiona.
     "Još koliko, oh, Gospode?" govorio je jedan.
     Stjuart reče: "Sad." Znao je da je sad; znao je da bombe eksplodiraju - osećao ih je. To kao da se dešavalo u njemu. Bauum, bauum, bauum, bauum, opaljivale su bombe, ili su to možda bile one stvari koje vojska ispaljuje uvis da spreči, da zaustavi bombe; to možda odbrana grmi. Pustite me niže, mislio je Stjuart. Da budem najniže što mogu biti. Pustite me u zemlju. Poče se potiskivati dole, vrpoljiti se ne bi li iskopao, svojim telom, udubljenje. Sad su ljudi ležali preko njega, davili ga kaputima i rukavima, a njemu je to bilo drago; nije mu smetalo - nije želeo prazninu oko sebe; nego čvrstu masu sa svake strane. Nije mu bilo potrebno da diše. Oči je čvrsto zatvorio; i oči, i svi drugi otvori na njegovom telu, usta, uši, nos, sve se zatvorilo; on se zazidao u sebe i čekao.
     Bauum, bauum, bauum.
     Zemljište podskoči.
     Izvući ćemo se, pomisli Stjuart. Ovde dole smo bezbedni u zemlji. Sigurni unutra gde je sigurno; a ono će projuriti gore. Onaj vetar.
     Vetar je, gore, na površini, prolazio ogromnom brzinom; Stjuart je znao da se tamo kreće sav vazduh kao jedna celina, kao jedno telo.

     U konusu na vrhu 'Holanđanina IV' Volt Dendžerfild, sav ugnječen od malopređašnjih ubrzanja od više 'g', začu u slušalicama glas odozdo, iz kontrolnog bunkera.
     "Treći stepen uspešno odradio, Volte. Na orbiti si. Kažu mi da ćemo poslednji stepen uključiti u 15.45, a ne u 15.44."
     Orbitalna brzina, reče Dendžerfild sebi, naprežući se da vidi svoju ženu. Ona je izgubila svest; on odmah otkloni pogled od nje, usredsredivši se na svoje snabdevanje kiseonikom, iako je znao da ono dobro dejstvuje: samo da ne bi gledao kako ona pati. Dobro smo, pomisli on, dobro smo. Na orbiti smo, čekamo poslednji potisak. Nije bilo mnogo loše.
     Glas u njegovim slušalicama reče: "Savršena sekvenca, do sada, Volte. Predsednik stoji pripravan. Imate osam minuta i šest sekundi do prvih korekcija u pripremi za ispaljivanje četvrtog stepena. Ako tom prilikom bude nekih manjih..."
     Statički šum izbrisa glas; Volt ga više nije čuo.
     Ako tom prilikom bude nekih manjih, pa ipak bitnih neispravnosti u orijentaciji rakete, reče Volt Dendžerfild sebi, i ako se postigne uspeh manji od savršenog, bićemo vraćeni na Zemlju, kao što se radilo ranije kad su roboti ispaljivani ovako. Pa ćemo ponoviti pokušaj, kasnije. Nema opasnosti; ponovni ulazak u atmosferu je stara priča. On se prepusti čekanju.
     Glas iz slušalica opet dopre u njegove uši: "Voltere, mi smo ovde napadnuti."
     "Šta?" upita on. "Šta reče?"
     "Bože, spasi nas", reče glas. Bio je to čovek već mrtav; glas bez ikakvog osećaja, prazan. Zatim, muk. Nestanak.
     "Od koga?" upita Volt Dendžerfild u mikrofon. Pomisli na demonstracije, ulične nerede, cigle, razbešnjenu rulju. Napali su ih neki ludaci, ili šta?
     On se izbori do sedećeg položaja, otkači sa sebe kaiševe kojima beše pritegnut, i pogleda, kroz okrugli brodski prozorčić pored sebe, svet ispod. Oblake, okean, globus. Na pojedinim mestima dole, kresale su šibice; on vide oblačiće dima, treperenja svetlosti. Strah ovlada njime, dok je plovio tiho kroz kosmos, gledao dole na razasuta uštinuća plamena; znao je šta su.
     Smrt je to, pomisli on. Smrt pali pojedine tačke, izgara život sveta, iz sekunde u sekund.
     Nastavio je da gleda.

     Postoji, znao je dr Stokstil, sklonište ispod jedne od velikih banaka, ali nije znao ispod koje. Držao je svoju sekretaricu za ruku, i tako su trčali, zajedno, iz zgrade, pa preko ulice Centar, u potrazi za onim znakom, crnim i belim, koji je on primetio hiljadu puta, toliko puta da je taj znak postao deo trajne pozadine doktorovog poslovnog postojanja na toj javnoj ulici. Znak se bio stopio sa nepromenljivim stvarima, ali sad mu je postao potreban; Stokstil je priželjkivao da znak iskorači napred i postane primetniji, da bi ga on mogao zapaziti onako kako ga je na početku zapažao, kao pravi znak, koji znači nešto životno, nešto što život čuva.
     Sekretarica njegova bila je ta koja ga je povukla za ruku i pokazala mu kuda treba poći; urlala je svom silinom u njegovo uho, ponovo, i ponovo, i on je video; okrenuo se na tu stranu, zajedno su prešli ulicu, protrčali kroz mrtav, zaglavljen saobraćaj i između pešaka, onda su se gurali i tukli sa masom da uđu u sklonište, koje je bilo podrum te zgrade.
     Dok se zavlačio, kao da rije kroz zemlju, sve dublje i dublje u podrumsko sklonište i masu ljudi unutra sabijenu, razmišljao je o pacijentu koga je maločas video; razmišljao je o gospodinu 'Drvetu', a u njegovom umu jedan glas je jasno rekao: ti si učinio ovo. Vidi šta si uradio, ubio si nas sve.
     Njegova sekretarica bila je odvučena na neku drugu stranu, i on se našao sam sa ljudima nepoznatim, disao im je u lice, a oni u njegovo. Neprestano je čuo i kuknjavu i plač, buku koju su stvarale žene i verovatno njihova mala deca, one koje su dotrčale iz robnih kuća ovamo, majke iz sredine dana. Jesu li vrata zatvorena? - upita se on. Je l' počelo? Jeste; taj trenutak je počeo. On sklopi oči i poče se moliti glasno, veoma glasno, pokušavajući da čuje onaj zvuk. Ali je zvuk bio izgubljen.
     "Prestani sa tom galamom", reče neko, neka žena, u njegovo uho, iz takve blizine da je zabolelo. Otvorio je oči; žena, sredovečna, zagledala se u njega besno, kao da je to glavna stvar, kao da ništa drugo nije važno osim njegove bučne molitve. Njena pažnja bila je usmerena na to da ga ućutka, i on, na svoje iznenađenje, zaćuta.
     Je l' ti to bilo važno? - zapita se on, sa strahopoštovanjem prema toj ženi, prema uskosti njene pažnje, toj ludoj suženosti. "Svakako", reče joj. "Glupačo prokleta", dodade on, ali ona ga nije čula. "Jesam ti smetao?" nastavi on, mada ga niko nije primećiva; ona je sad besno piljila u nekog drugog, ko ju je gurnuo ili lupio. "Izvini", reče joj. "Žao mi je, kravo matora glupa..." Počeo je da psuje tu ženu, psovanje umesto molitve, i više mu je laknulo od toga; psovanje mu je više pomoglo.
     Onda, usred psovanja, dožive jednu nenormalnu, živopisnu sliku. Rat je počeo i oni su pod bombama i verovatno će poginuti, ali Vašington baca te bombe, a ne Kinezi i Rusi; nešto se pokvarilo u automatskom odbrambenom sistemu u svemiru, koji sad na ovaj način izvršava svoj ciklus - i niko ga ne može zaustaviti. Rat je to, i smrt, da, ali je i greška. Ne sadrži nameru. On ne oseti nikakvo neprijateljstvo od sila odozgo. Nisu one osvetnički nastrojene niti motivisane; prazne su, šuplje, sasvim hladne. Kao kad te pregaze tvoja sopstvena kola: događaj stvaran, ali besmislen. Ne politika, nego kvar, omaška, slučajnost.
     Zato se u ovom trenutku on osećao lišen osvetničke mržnje prema neprijatelju, jer takvu nije mogao zamisliti - ni verovati u nju, ni shvatiti pojam takvog nečeg. Kao da je nedavni pacijent, gospodin Tri ili doktor Blutgeld, sve to uzeo u sebe, upio, ne ostavljajući nimalo ni za koga drugog. Blutgeld je preoblikovao Stokstila u drugačiju osobu, koja ne može misliti na takav način čak ni sada. Blutgeld je, time što je bio lud, učinio da pojam neprijatelja bude neverovatan.
     "Uzvra-tiće-mo im; uzvra-tiće-mo im; uzvra-tiće-mo im", ritmično je napevao jedan čovek blizu doktora Stokstila. Stokstil ga pogleda zapanjeno, pitajući se protiv koga bi taj hteo uzvratno da se bori. Izvesne stvari padaju na njih; zar ovaj čovek namerava da preduzme protivnapad na nebo, i da mu to bude nekakva osveta? Zar bi želeo da preokrene delovanje prirodnih sila, kao kad se neka filmska sekvenca pusti unazad? Neobična pomisao, besmislena zaista. Kao da je tog čoveka ščepala podsvest njegova. Pa više ne živi racionalan život, usmeren ka egou; nego se predao nekom arhetipu.
     Napalo nas je ono bezlično, pomisli dr Stokstil. Eto šta se dešava; napalo nas je iznutra i spolja. Kraj sarađivanja, zajedničkog truda. Sada, samo atomi. Svaki za sebe, odvojen, bez ijednog prozora. Sudaraju se, ali ne stvaraju nikakav zvuk, samo opšti fon brujanja.
     On pritisnu prstima uši, trudeći se da ne čuje buku oko sebe. Zvuci kao da su izvirali - besmisleno - ispod njega, kao da su se uzdizali umesto da silaze. Dođe mu da se nasmeje.

     Džim Fergeson je, kad je napad počeo, upravo bio sišao u servisno odelenje 'Moderne TV'. Licem u lice sa Hopijem Harisonom, video je izraz na licu fokomelusa kad je crvena uzbuna oglašena preko FM radija, a kon-al-rad sistem za uzbunjivanje stupio u dejstvo. Vide na mršavom, koščatom licu iscerenost nalik na pohlepu, kao da se, čuvši i shvativši, Hopi najednom ozario radošću, radošću života samog. Sinuo, u jednom trenu; odbacio sve što ga je sputavalo ili držalo za površinu zemlje, svaku silu koja ga je usporavala. Oči mu postale prepune svetlosti, a usne se počele grčiti; činilo se da je isplazio jezik, kao da hoće da se naruga Fergesonu.
     Fergeson mu se obrati: "Prljava mala nakarado."
     Foka viknu: "Ovo je kraj!" Onaj izraz već je nestao sa njegovog lica. Možda nije ni čuo šta mu je Fergeson rekao; kao da ga je zahvatilo stanje zaokupljenosti samim sobom. Stresao se, a veštački 'manuelni ekstenzori', ispruženi iz njegovih kolica, mahali su i šibali poput bičeva.

     "Slušaj sad", reče Fergeson. "Nalazimo se ispod nivoa ulice." Dograbi jednog servisera, Boba Rubenštajna. "Magarče jedan moronski, ostani tu gde si. Ja idem gore da dovedem onaj narod ovamo. Vi raskrčite koliko god je moguće, da bude što više mesta za njih." On pusti servisera i potrča ka stepeništu.
     Grabio je po dva stepenika svakim korakom, dohvatao ogradu stepeništa i izvlačio se pomoću nje još brže uvis, ali nešto se dogodilo sa njegovim nogama. Donji deo njega je otpao, i Fergeson pade unatraške i poče se kotrljati dole i nazad, a tone belog maltera stadoše ga zapljuskivati kao kiša. Glavom udari u betonski pod, i znade da je zgrada pogođena, odneta, i da onih ljudi tamo više nema. Ranjen je i on, presečen je na dva dela, znači preživeće samo Hopi i Bob Rubenštajn, a možda ni oni.
     Pokuša da progovori, ali ne uspe.
     I dalje pokraj serviserskog radnog stola, Hopi oseti drmusanje i vide kako se ulaz puni komadima tavanice, a drvo stepeništa pretvara u leteće komade, među kojima je nešto meko: delovi mesa; ako su ti delovi Fergeson - on je mrtav. Građevina se tresla u tutnjavi, razlegali su se zvuci kao od zalupljivanja vrata. Zatvoreni smo, uvide Hopi. Svetiljke iznad glave se rasprsnuše; sad nije video ništa. Mrak. Bob Rubenštajn je cičao.
     Foka poveze kolica malo unazad, u crnu kavernu podruma, orijentišići se pipanjem, pomoću ispruženih mehaničkih ruku. Tako dođe do zalihe neprodate robe, do velikih, neotvorenih, kartonskih kutija u kojima su novi televizori; zađe sasvim u dubinu, polagano i pažljivo otvarajući sebi put, da bi bio što dalje od ulaza. Ništa nije palo na njega. Fergeson je bio u pravu: bezbedno je ovde, ispod nivoa ulice. Tamo gore, svi su sada pretvoreni u dronjke mesa pomešane sa suvim, belim prahom koji je nekad bio zgrada; ovde, unutra, nije tako.
     Naprosto, nije vreme, pomisli on. Rekli nam, onda je počelo; i nastavlja se. Osećao je vetar kako briše po površini, gore; neometano, jer sve što beše stajalo uspravno, sad leži. A ne smemo se ni kasnije izići na površinu, zbog zračenja, uvide on. Tu grešku su napravili oni Japosi: odmah su ustali, šetkali se i smeškali.
     Koliko ću živeti ovde dole? - upita se on. Bez vode, osim ako se neka cev polomi. Ponestaće vazduha posle nekog vremena, osim ako se molekuli filtriraju kroz ruševine. Ipak, bolje tako nego pokušati izići. Ne izlazim ja, ponovi on sebi. Nisam toliko glup; nisam glup kao ovi drugi.
     Sad više ništa nije čuo. Nikakve mukle udarce, ni kišu padajućeg komađa, u mraku oko njega; ono maločas bili su razni sitni predmeti koji su zbog drmusanja padali sa polica i sa gomila drugih, većih, naslaganih stvari. Sada, samo tišina. Ne čuje se ni Bob Rubenštajn. Šibice. On ih izvadi iz džepa, upali jednu; vide da su se mase naslaganih kutija sa televizorima zarušile, zatvorile ga. Ostao je sam, u prostoru samo svom.
     O čoveče, reče on sebi oduševljeno. Imam li sreće, a? Ovaj prostor je napravljen samo za mene. Ostaću, ostaću; mogu danima ovako, a onda opet biti živ, znam da mi je suđeno da ostanem živ. A Fergesenu je bilo suđeno da odmah pogine. To je Božja volja. Bog zna šta mu je činiti; On dobro pazi, nema nikakvih slučajnosti u ovome. Sve je ovo jedno veliko čišćenje sveta. Mora se raskrčiti, napraviti mesta za ljude - na primer, za mene.
     On ugasi šibicu, i tama se vrati; nije mu smetala. Čekajući, u kolicima, on pomisli: ovo je moja prilika, stvorena je namerno, za mene. Biće drugačije kad ja iziđem. Dejstvo sudbine još od početka, još od pre nego što sam rođen. Sad razumem sve to, moju toliku različitost od ostalih; uviđam razlog.
     Koliko je vremena prošlo? - upita se on uskoro. Počelo ga je obuzimati nestrpljenje. Jedan sat? Ne mogu podneti čekanje, uvide on. Mislim, ja ću morati da čekam; ali kad bi moglo malo brže! Osluškivao je hoće li neki zvuk možda doći od nekih ljudi gore; možda vojne spasilačke ekipe počinju da iskopavaju preživele. Ali ne; još nisu tu. Još ništa.
     Nadam se da neće biti odveć dugo, reče on sebi. Ima toliko da se radi; posao je preda mnom.
     Kad se izvučem odavde, moram početi da radim i da organizujem, jer to će biti potrebno: organizacija, usmerenje. Svi će se vrzmati kojekuda. Možda mogu sad da planiram.
     U mraku je planirao. Svakojaka nadahnuća mu dođoše; nije gubio vreme, nije besposličio samo zbog telesnog mirovanja. Glava mu je silovito odzvanjala od originalnih ideja; jedva je izdržavao čekanje, dok je o njima razmišljao i procenjivao kako će se one pokazati u praksi. Većinom su se odnosile na načine za opstanak. Niko neće biti u zavisnosti od velikog društva; svuda samo mali gradovi, svuda individualnost, kao što je Ajn Rand govorila u svojim knjigama. Biće to kraj konformizma, masovnog uma i smeća; neće se više u fabrikama proizvoditi smeće kao što su ove kartonske kutiještine pune 3-D televizora u boji, koje su se srušile svud oko njega.
     Srce mu je gruvalo od uzbuđenja i nestrpljenja; kako podneti ovoliko čekanje - kao da je već milion godina. A još ga nisu ni pronašli, mada već vredno tragaju. Znao je to; osećao je da oni rade, da se približavaju.
     "Požurite" uzviknu on i zamahnu mehaničkim ekstenzorima, čiji vrhovi zagrebaše po TV kutijama, stvarajući tup zvuk. Od nestrpljenja poče da bubnja po kutijama. To dobovanje ispunjavalo je pomrčinu, kao da je unutra zarobljeno mnogo živih bića, celo jedno gnezdo ljudi, a ne Hopi Harington sam.

     U svom domu na obronku brda u oblasti Zapadni Marin, Boni Keler shvati da je klasična muzika sa stereo-gramofona u dnevnoj sobi prestala. Ona iziđe iz spavaće sobe, brišući sa ruku vodene boje i pitajući se da li je opet ista elektronska cev 'riknula', kako bi to Džordž rekao.
     Onda kroz prozor vide kako naspram neba, na jugu, stoji stameno stablo od dima, gusto i mrko kao da je živo drvo. Zablenula se u to, a onda prozor puče; raspade se u trunčice, a Boni polete unazad, silovito odbačena, i poče se klizati po podu zajedno sa delićima prozora, koji su bili kao prašina. Svaki pojedini predmet u kući se preturi, pade, razlupa, i poče kliziti udalj, od prozora, zajedno sa njom, kao da se kuća prevrnula na tu stranu.
     Znala je: raselina San Andreas. Stravičan zemljotres, kao onaj pre osamdeset godina; sve što smo izgradili... sve srušeno. Vrtela se na podu i onda tresnula u zid, ali sad je taj zid bio vodoravan, a pod - uspravan; videla je kako svetiljke, stolovi i stolice padaju kao kiša i razbijaju se, i nije mogla poverovati da su sve te stvari tako krhke. Neshvatljivo, da predmeti koje je ona posedovala toliko godina mogu da se razbiju tako lako; samo je zid, sada ispod nje, ostao čvrst.
     Moja kuća, pomisli ona. Nema je više. Sve što je moje, sve što mi znači nešto. Oh, to nije pošteno.
     Glava ju je bolela, dok je ležala tako zadihana; poče ravnati odeću na sebi, vide da su joj ruke bele i pokrivene finim prahom i da se tresu - i krv na zglavku, a posekotina se uopšte ne vidi. Na glavi mi je, pomisli ona. Protrlja se po čelu, a komadići materijala padoše joj iz kose. Sada je - ovo joj je bilo nerazumljivo - pod opet bio ravan, a zid uspravan kao što je uvek i bio. Vraćen u normalu. Ali stvari; stvari su sve polomljene. To je ostalo. Kuća smeća, pomisli ona. Biće potrebne nedelje, meseci. Nikad nećemo izgraditi kao što je bilo. Ovo je kraj našeg života, naše sreće.
     Ustade i poče da lunja po sobi; ritanjem ukloni od sebe komade jedne skršene stolice. I tako, ritajući se, prođe kroz smeće, dođe do vrata. Vazduh se vrtložio česticama, a ona ih je udisala; gušila se od njih, mrzela ih. Staklo posvuda, svi njeni divni prozori od staklenih ploča nestali. Prazni kvadratni otvori u zidovima, iz kojih poneka krhotina još viri, a poneka i otpadne, sad, pred njenim očima. Pronađe ulazna vrata kuće - koja su se tako iskrivila da su ostala malo otvorena. Navali da ih gura celom svojom težinom i uspe ih pokrenuti toliko da se provuče kroz njih i istetura iz kuće, nesigurno stane nekoliko metara dalje i osmotri šta se desilo.
     Njena glavobolja se pogoršavala. Jesam li oslepela? - upita se ona; nije uspevala da drži oči otvorene. Jesam li videla neku svetlost? Pamtila je jedan 'škljoc' svetlosti, kao kad se u fotoaparatu otvori zaslon i odmah zatvori tako brzo, tako naglo, da optički živac ne stigne da reaguje - ona to nije stvarno videla. Ipak, oči su joj ozleđene; osećala je povredu u njima. Činilo se da je oštećeno i njeno telo, ona cela. Nikakvo čudo. Ali teren. Ne vidi se nikakva raspuklina. A kuća stoji; uništeni su samo prozori, nameštaj i druga imovina unutra. Građevina sama, kao prazna kutija, ostaje, a u njoj više ničeg nema.
     Hodajući polako u jednom pravcu, ona pomisli: trebalo bi da ja odem po pomoć. Meni je potrebna lekarska pomoć. Onda se spotakla, umalo da padne, i tom prilikom digla pogled, pa se i osvrnula, i pogledala u visinu, još jednom videla stub smeđeg dima na jugu. Da li se San Francisko već zapalio? - upita se.
     On gori, zaključi ona. Nevolja je velika. Nastradao je grad, a ne samo oblast Zapadni Marin, ovde. Nije nastradalo samo nekoliko seljaka, nego građani; mora biti na hiljade mrtvih. Moraće biti proglašeno stanje elementarne nesreće, na nacionalnom nivou, doći će Crveni krst i vojska; pamtićemo ovaj dan dok smo živi. Hodajući dalje, ona poče da plače, sa šakama preko lica, ne videći kuda ide i ne mareći. Nije plakala zbog sebe ili svoje upropašćene kuće, plakala je za onim gradom na jugu. Za svim onim narodom i stvarima tamo i zbog onog što im se desilo.
     Nikada ga više videti neću, reče, znajući sa je tako. Ne postoji više San Francisko; gotovo je s time. Kraj se dogodio, danas. Plačući, ona poče da luta otprilike prema gradu; već je čula glasove nekih ljudi, koji su se dizali sa ravnijeg terena, dole. Vođena zvukom, ona pođe na tu stranu.
     Jedna kola se zaustaviše pored nje. Otvoriše se vrata i muškarac posegnu ka njoj. Nije znala čak ni to da li je ovdašnji ili samo u prolazu. Svejedno, poče ga grliti.
     "U redu", reče čovek, stežući je oko struka.
     Jecajući, izborila se da bude sasvim uz njega i da se pritisne leđima na sedište kola, a njega da navuče preko sebe.
     Kasnije primeti da opet hoda, sad nekim uskim putem ispod hrastova, čvornovatih, starih, živih hrastova koje ona toliko voli, a sad su joj sa obe strane. Nebo iznad je sivo, sumorno, preko njega teški oblaci brode, brzo ali jednolično, u povorkama ka severu. Ovo mora biti drum ka ranču u Medveđoj dolini, pomisli ona. Stopala su je bolela, a kad stade, otkri da je bosa; negde usput izgubila je cipele.
     Na sebi i sad ima one farmerice sa mnogo mrlja od slikarskih boja, farmerice u kojima se zatekla kad je zemljotres naišao, a radio se ugasio. No, je li to zemljotres bio, zaista? Onaj čovek u kolima, koji je u strahu brbljao kao beba, rekao je nešto drugo, ali na način tako paničan i zbrljan da nije razumela.
     Hoću kući, reče ona sebi. Hoću da sam opet u svojoj kući, i svoje cipele hoću. Kladim se da mi ih je uzeo onaj; ostale su u njegovom automobilu, sigurno. Nikad ih više neću videti.
     Gazila je mukotrpnim koracima dalje, lice joj se sitno trzalo od bolova, pitala se zašto je nebo iznad nje takvo, i postajala, proticanjem svakog sledećeg trenutka, sve usamljenija.

6.

     Vozeći se dalje svojim kombi-busom marke 'Folksvagen', Endru Gil uspe da vidi još jednom, poslednji put, ženu u farmericama zamrljanim od boje i u džemperu istom takvom; iskrcao ju je maločas. Produžila je drumom, pešice, bosa, i on je takvu vide, a onda izgubi sa vidika, jer je njegov kombi-bus zašao za jednu okuku na putu. Endru nija doznao njeno ime, ali mu se činilo da je to najlepša žena koju je ikad video, tako crvenokosa, sa tim malim, delikatno oblikovanim stopalima. Žena sa kojom je, pomisli on ošamućeno, maločas vodio ljubav, na zadnjem sedištu mini-busa 'VW'.
     Bila je ovo, za njega , svetkovina izmaštanog, ta žena i velike eksplozije na jugu koje su razvalile dobar deo tamošnjih predela i donele ovo sivilo neba. Znao je da se tu reč o nekakvom ratu, ili bar o nekom drugom zlu, ali moderne vrste; o nečemu što je sasvim novo za svet, i za njega.
     Tog jutra je pošao kombi-busom iz svoje radnje u Petalumi, u oblast Zapadni Marin, da isporuči robu apoteci na stanici Point Rejz: tovar uvoznih engleskih lula napravljenih od korena velikog vresa. Njegov posao su fina pića - naročito vina - i fini duvani; i sve za ozbiljnog pušača, pa i mali niklovani alati za čišćenje lule i za nabijanje duvana. Sada, vozeći se, on se zapita u kakvom mu je stanju radnja; da li je ovaj događaj zahvatio oblast Petalume?
     Prokleto bi pametnije bilo da se ja vratim i da vidim šta je tamo, reče on sebi, a onda opet pomisli na onu malu riđokosu žensku u farmerkama koja je uskočila u njegov kombi-bus - ili dopustila da bude uvučena; više se nije sećao šta je od toga dvoga bilo - pa pomisli da bi trebalo da se okrene, pođe za njom, uveri se da je sa njom sve u redu. Živi li ona ovde negde? - upita se. A kako da je opet pronađem? Već je želeo da je opet nađe; nikad nije sreo ni video nijednu takvu. Da li je to uradila zbog šoka? - upita se on. Da li je bila pri čistoj svesti u to vreme? Da li je ikada ranije uradila nešto tako... i, još važnije, da li bi pristala opet?
     Ipak, nastavi da vozi dalje, bez okretanja; šake su mu bile nekako otupele, kao da nisu žive. Premorio se. Znam da će biti još bombi ili eksplozija, reče on sebi. Pogodili su Zaliv nekoliko puta, nastaviće da nas gađaju. Na nebu iznad sebe vide brzi niz bleskova, a onda, posle nekog vremena, udaljena tutnjava dohvati njegov kombi-bus koji se poče sav bacakati i drmusati. Tamo gore eksplodiraju bombe, zaključi on. Možda su to naše odbrambene. Ali još će biti i njihovih koje će se probiti.
     A tek zračenje.
     Sad po visinama plove oblaci za koje on zna da je smrtonosno zračenje; odlaze ka severu, i čini se da nisu tako nisko da bi mogli uticati na živi svet na površini zemlje, na njegov život i život ovog žbunja i drveća duž druma. Možda ćemo se kroz nekoliko dana svi smežurati i poumirati, pomisli on. Možda je to samo pitanje vremena. Ima li smisla skrivati se? Treba li da pojurim na sever, da bežim? Ali oblaci se kreću na sever. Bolje da ja ostanem ovde, reče on sebi, i da pokušam da nađem neko sklonište tu, u blizini. Mislim da sam jednom prilikom pročitao nešto da je ovaj predeo, oblast Zapadni Marin, zaklonjen: loše vreme ga preskoči i udari dublje u kontinent, prema Sakramentu.
     I još ne vide nikog. Nikog osim one devojke - jedine osobe koju je ugledao posle prve velike bombe i shvatanja šta ona znači. Nijedan auto. Nijedan pešak. Nahrupiće oni odozdo, uskoro, razmišljao je Endru Gil. Hiljade i hiljade. Umiraće usput. Izbeglice. Možda bi trebalo da se pripremim da im pomažem. Ali on u ovom 'Folksvagenu' ima samo lule, kante pune duvana i boce kalifornijskog vina od malih proizvođača; ništa medicinsko, i nikakvo znanje. Inače, njemu je pedeset godina i ima hronični srčani problem zvani paroksizmalna tahikardija. Čudo je, zapravo, da ga nije uhvatio napad maločas dok je vodio ljubav sa onom devojkom.
     Moja žena i dvoje dece, pomisli on. Možda su mrtvi. Naprosto se moram vratiti u Petalumu. Telefonirati? Koješta. Telefoni sasvim sigurno ne rade. Ipak, nastavljao je da vozi, besciljno, ne znajući kuda da ide niti šta da radi. Ne znajući u kolikoj je opasnosti, ni da li je neprijateljski napad završen ili je ovo tek početak. Mogao bih biti uništen sledeće sekunde, uvide on.
     Ali se osećao bezbedno u dobro znanom folciki, koji je njegovo vlasništvo već šest godina. Kombi-bus se nije izmenio zbog ovih događaja; ostao je stamenit i pouzdan, dok - osećao je Endru Gil - svet, sve ostalo što postoji, prolaze kroz jedan nepovratan, strašan preobražaj.
     Koji on nije želeo da gleda.
     Šta ako su Barbara i dečaci poginuli? - upita se on. Začudo, ta pomisao donosila je sa sobom dah oslobođenja. Novi život, kao što pokazuje moj susret sa tom devojkom. Sve staro je gotovo; zar neće duvan i vino biti sada veoma dragoceni? Zar nemam ja, bukvalno, jedno veliko bogatstvo ovde u ovom vozilu? Ne moram se vratiti u Petalumu nikada; mogu da iščeznem, i Barbara me nikad neće naći. Oseti neku lakoću, veselje.
     Ali to bi značilo - ne daj Bože - da napusti svoju radnju, što je misao jeziva, prožeta osećanjima opasnosti i izdvojenosti. Ne, radnju ne mogu ostaviti, odluči on. Ona predstavlja dvadeset godina postepenog izgrađivanja dobrih odnosa sa mušterijama, istinskog uviđanja šta je ljudima potrebno i zadovoljavanja tih potreba.
     Međutim, pomisli on, moguće je da su ti ljudi mrtvi sada, kao i moja porodica. Moram se suočiti sa situacijom: sve se izmenilo, ne samo ono što se meni nije sviđalo.
     Vozeći lagano dalje, pokušavao je da pretrese svaku od tih mogućnosti, ali, što je više mislio, sve je zbunjeniji i nelagodniji postajao. Pa, nije verovatno da će iko od nas preživeti, zaključi on. Svi smo verovatno ozračeni; moj odnos sa onom devojkom je verovatno poslednji smisleni čin u mome životu, kao i u njenom, uostalom - nema sumnje da je i ona osuđena na propast.
     Hriste, pomisli on gorko. Neki idiot u Pentagonu je kriv za ovo; trebalo je da budemo upozoreni dva, tri sata ranije, a umesto toga, šta smo dobili - pet minuta. Najviše pet!
     Nije osećao nikakvu zlu volju prema neprijatelju sad; samo stid i izdanost. Ti vojni glupanderi u Vašingtonu verovatno su živi i zdravi u betonskim bunkerima, kao Adolf Hitler pred kraj, zaključi on. A mi smo ostavljeni ovde da poumiremo. Bilo ga je sramota zbog toga; zbog te grozne stvari.
     Najednom primeti da na sedištu pored njega leže dve prazne cipele, kućne patike, zapravo; iznošene. Od one devojke. On uzdahnu umorno. Eh, ala je memento... pomisli on tmurno.
     Onda, uzbuđeno, pomisli: nije to memento, nego signal - znak da treba da ostanem u oblasti Zapadni Marin, da ovde počnem sve iz početka. Ako ostanem, naići ću opet na nju; znam da hoću. Samo treba biti strpljiv. Zato je ostavila cipelice; već je to znala, znala je da tek počinjem život ovde i da posle ovoga što se desilo neću - ne mogu - nikud otići. Do vraga sa mojom prodavnicom, ženom i decom u Petalumi.
     Vozeći dalje, poče da zvižduće od olakšanja i radosti.

     Nije bilo više nikakve sumnje u umu Bruna Blutgelda; gledao je neprekidnu reku vozila koja su sva išla u istom smeru, ka severu, prema auto-putu koji se prazni u nenaseljene predele. Berkli je postao sito, cediljka kroz čiju svaku rupicu narod curi, potiskivan odozdo, iz Ouklenda, San Leandra i San Hozea; svi kroz iste ulice, koje su sada sve postale jednosmerne. Nije bila stvar u meni, reče doktor Blutgeld sebi, stojeći na pločniku, u nemogućnosti da pređe ulicu i stigne do svog automobila. Pa ipak, uvide on, iako je ovo stvarnost, iako je kraj svega, uništenje gradova i naroda na svim stranama, odgovoran sam ja.
     On pomisli: u ponečemu, ja sam taj koji je ovo izazvao.
     Moram popravljati štetu, reče on sebi. Stisnu šake, napet od brige. Ovo mora da se raščini, uvide on. Moram ovo da zatvorim nazad, isključim, kao da nije bilo.
     A evo šta se desilo, zaključi on. Razrađivali su aranžmane da me ozlede, ali nisu računali na moju sposobnost, koja kod mene izgleda da jednim delom leži u podsvesti. Ja nad tom sposobnošću imam samo slabu kontrolu; jer ona emanira iz mojih nadličnih nivoa, iz onoga što bi Jung nazvao kolektivnim nesvesnim. Nisu uračunali gotovo beskonačan potencijal moje reaktivne psihičke energije, koja je sad izvršila protivudar, potekla nazad na njih, reagujući na njihove aranžmane. Nije to bila moja volja; naprosto je dejstvovao psihički zakon podsticaja i reagovanja, ali ja ipak moram poneti moralnu odgovornost za ovo, jer to sam onaj Ja, ono veće Ja, koje nadilazi svesni ego. Moram se s njime rvati, sad kad je Jastvo učinilo nešto protiv drugih. A učinilo je, bogami, poprilično; nije li, zapravo, šteta i prevelika?
     Ali ne, nije prevelika, u čisto fizičkom smislu, u domenu čiste akcije i reakcije. Bio je umešan i zakon o održanju energije, o paritetu; njegovo kolektivno nesvesno reagovalo je u srazmeri sa štetom koju su drugi pokušali naneti njemu. Sada je, međutim, vreme da se okaje počinjeno delo; to bi bio logičan sledeći korak. Ono se istrošilo... ili možda nije? Obuzimale su ga duboke sumnje i pometnje; da li je reaktivni proces, njegov metabiološki odbrambeni sistem, dovršio svoj ciklus reagovanja, ili nailazi još nešto?
     Onjušio je atmosferu, pokušavajući da predoseti. Nebo, mešavina čestica: izbačeni materijal dovoljno lak da ga vazduh može nositi. A šta leži iza toga, skriveno kao u materici? Materica, pomisli on, čiste suštine u meni, dok ja stojim ovde zauzet premišljanjem. Pitam se da li ovi ljudi koji teraju ta kola pored mene, ovi muškarci i žene sa praznim licima - pitam se da li oni znaju ko sam. Jesu li svesni da sam ja omfalos, središte, celog ovog kataklizmičkog poremećaja? Gledao je narod, koji je pored njega prolazio, i uskoro doznao odgovor: bili su itekako svesni ko je on, svesni da je on izvor svega ovoga, ali su se plašili da pokušaju da mu nanesu bilo kakvu dalju ozledu. Naučili su lekciju.
     On diže ruku prema njima i povika: "Ne brinite se. Neće biti više. Obećavam."
     Da li ga razumeju, da li veruju? Osećao je kako im se misli usmeravaju ka njemu, njihova panika, bol, ali i mržnja prema njemu, koja je, međutim, ovim divovskim ispoljavanjem njegove sile prinuđena da se pritaji. Znam kako se osećate, pomisli on uzvratno, ka njima, ili možda izgovori glasno - nije znao šta od ta dva. Naučili ste jednu tvrdu, gorku lekciju. Ali i ja sam. Moram bolje paziti na svoje postupke; ubuduće moram čuvati svoje moći sa većim strahopoštovanjem, većim uvažavanjem onoga što mi je povereno, u moje ruke stavljeno.
     Kuda bi trebalo da pođem sad? - upita se on. Nekud odavde, da ova stvar zamre polako, sama po sebi? Za dobro njihovo; bila bi to dobra ideja, jedno plemenito, humano, pošteno rešenje.
     Mogu li otići? - upita se. Naravno da mogu. Jer sile koje ovde dejstvuju mogu se, bar do neke mere, kontrolisati: on ih može prizvati, ako ih je svestan, a sad jeste. Ranije nije bilo u redu naprosto to što nije znao za njih. Možda je, intenzivnom psihoanalizom, mogao na vreme da se probije do njih, pa se ovaj veliki poremećaj mogao izbeći. Ali sad je prekasno za brigu o tome. On pođe natrag, istim putem kojim je došao. Ja mogu prolaziti kroz ovaj saobraćaj i izdvojiti sebe iz ovog područja, reče on sebi sa pouzdanjem. Da bi ovo dokazao, iskorači sa pločnika, pravo u zbijenu reku automobila; i drugi ljudi su to činili, drugi pešaci, od kojih su mnogi nosili razne predmete iz domaćinstva, knjige, sobne svetiljke, čak i poneku pticu u kavezu, ili mačku. On im se pridruži, i poče im mahati da prelaze zajedno s njim, da ga slede, jer on može da prođe kad god mu je volja.
     Saobraćaj je maltene stao. Činilo se da je to zato što su se mnogi automobili gurali iz jedne pobočne ulice ispred njih, ali on je znao pravu istinu; taj uzrok bio je samo prividan - pravi uzrok bila je njegova želja da pređe na drugu stranu. Otvor između dva automobila pojavio se pravo ispred njega, i doktor Blutgeld povede jednu grupu pešaka preko ulice.
     Kuda bih želeo poći? - upita se on, ne obraćajući pažnju na zahvaljivanja naroda oko sebe; svi su oni pokušavali da mu kažu koliko mu duguju. Negde izvan grada, u nenastanjena područja? Ja sam opasan za ovaj grad, uvide on. Trebalo bi da odem jedno osamdeset ili sto kilometara na istok, možda sve do planina Siera, na neko zabačeno područje. Oblast Zapadni Marin; mogao bih se tamo popeti. Boni je tamo gore. Mogao bih dobiti smeštaj kod nje i Džordža. Mislim da bi to bilo dovoljno daleko, ali, ako ne bude, poći ću i dalje - moram se rastati od ovog naroda, koji ne zaslužuje dalje kažnjavanje. Ako bude potrebno, nastaviću večno; nikada se neću na jednom mestu zaustaviti.
     Naravno, uvide on, ne mogu u Zapadni Marin kolima; nijedan od ovih automobila ne ide, niti će se ikada više pokrenuti. Zakrčenje je preveliko. A most 'Ričardson' svakako je pao. Moraću pešice; potrajaće danima, ali na kraju ću stići donde. Krenuću drumom ka Blek Pointu, uzbrdo, ka Valehu, zatim istom tom putanjom kroz močvarni predeo. Tamo je ravno; ako bude potrebno, mogu presecati preko njiva.
     U svakom slučaju, to će biti moje ispaštanje, kao kazna za ono što sam učinio. Biće to dobrovoljno hodočašće, način lečenja duše.
     Pođe pešice, usput osmatrajući okolnu štetu: razgledao ju je imajući u vidu načine izlečenja, vraćanja grada, ako ikako bude moguće, u ranije, čisto stanje. Poče, prolazeći pored svake srušene zgrade, zastajkivati i govoriti: Neka ova zgrada bude vraćena u ranije stanje. Gledajući ranjenike, govorio je: Neka ovi ljudi budu smatrani nevinima i zato neka im oprošteno bude. I svaki put je rukom mahnuo na tu stranu, jednim naročitim pokretom; smislio ga je kao oznaku svoje rešenosti da ne dozvoli ponavljanje ovakvih stvari. Možda su naučili jednu trajnu lekciju, pomišljao je. Možda će me sad ostaviti na miru.
     Ali, pade mu na um, možda će učiniti upravo suprotno; možda će, čim se izvuku iz ruševina svojih kuća, razviti još žešću odlučnost da unište njega. Tako bi, tokom jednog dužeg razdoblja, njihova mržnja mogla postati veća, a ne manja.
     Obuze ga strah od ovih misli o njihovoj osveti. Možda nije loše da se ja sakrijem, pomisli on. Da zadržim ime 'Tri', to jest Drvo, ili neko drugo tobožnje ime, radi skrivanja. U ovom času oni zaziru od mene... ali plašim se da to neće potrajati.
     A ipak, i to znajući, on nastavi da im domahuje onaj svoj naročiti znak, pešačeći dalje. Ipak on ulaže napore, dalje napore, da izbori restauraciju onog ranijeg stanja, za njih. Nema neprijateljstva, u njegovim osećanjima; od toga je on slobodan. Mržnjom su zadojeni samo oni.

     Na rubu Zaliva San Franciska, doktor Blutgeld izroni iz saobraćaja da pogleda beli, razlupani, kao od stakla, grad San Francisko, koji je, na suprotnoj strani vode, ležao svuda. Ničeg uspravnog. U visinama su se dim i žuta vatra ispoljavali na način takav, da on to nije mogao poverovati. Kao da se grad pretvorio u cepanicu za loženje i izgoreo i ništa nije ostalo. Pa ipak su ljudi izlazili odatle. On ugleda, na vodi, neke predmete kako se ljuljuškaju; ljudi su se otisnuli na svakojakim stvarima i držali se za njih i pokušavali da doplove na drugu stranu, u oblast Marin.
     Stajao je dr Blutgeld tamo i nije mogao nastaviti put, svoje hodočašće je zaboravio. Prvo mora izlečiti ove ljude, a onda, ako bude moguće, izlečiti sam grad. On zaboravi svoje lične potrebe. Svu svoju pažnju uperio je na grad, koristeći obe šake, čineći nove pokrete kojih se nikada ranije nije dosetio; pokušao je sve, i posle dugog vremena video da se dim počinje razilaziti. To mu dade nadu. Ali i begunaca koji su se ljuljuškali na vodi bilo je sve manje; posle nekog vremena on vide da ih u Zalivu više uopšte nema, i da još samo razni polomljeni predmeti plutaju, goli.
     Zato se, onda, posvetio spasavanju samog naroda; počeo razmišljati o putevima za evakuaciju ka severu, smišljati kuda bi narod trebalo da prođe i koje će biti najhitnije potrebe. Voda, prvo voda; onda hrana. Pomisli da će vojska donositi zalihe, a Crveni krst isto tako; pomisli na male gradove u unutrašnjosti, koji će dati svoje posede. Konačno, i ne bez otpora, njegova volja se poče sprovoditi, a on ostade na istom mestu još dugo, čineći da se to tako dešava. Stvari su se popravljale. Ljudi su nalazili meleme za opekotine; to se on dosetio. Takođe se postarao da njihov veliki strah bude ublažen; značajan potez. Uočio je prve iskrice njihovog novog samoorganizovanja, makar i rudimentarnog.
     Ali, baš čudno, u tom vremenu koje je posvećivao poboljšanju njihovog stanja, on primeti, na svoje iznenađenje i šok, da se njegovo lično stanje pogoršava. Služeći opštem dobru, izgubio je sve. Gle kakva mu je sada odeća: dronjci, kao pocepane vreće. Iz cipela vire prsti. Niz lice visi dronjava bradurina; brkovi mu izrasli preko usta, a kosa preko ušiju, i još niže, sve do pocepane kragne; njegovi zubi - čak i zubi - nestali su. Nema ih. Oseti se star, bolestan i prazan, ali ništa za to, vredelo je truda. Koliko je stajao na ovom mestu, radio ovaj posao? Reke automobila nestale su, davno. Ostale su samo olupine, napuštene, duž auto-puta desno od njega. Da li je prošlo nekoliko nedelja? Možda i nekoliko meseci. Osećao je glad, a noge su mu drhtale od hladnoće. Zato on, još jednom, poče hodati.
     Dao sam im sve što sam imao, reče on sebi, i pomišljajući to, oseti i malo nezadovoljstvo, pa i trag besa - ne samo trag, nego i malo više. Šta sam dobio zauzvrat? Potrebno je da se ošišam, treba mi jelo i lekarska pomoć; potrebno je i meni štošta od stvari. Gde mogu to dobiti? Sad sam toliko umoran, pomisli on, da ne mogu pešice do gore, do oblasti Marin; moraću ostati ovde, na ovoj strani Zaliva, neko vreme, dok se odmorim i povratim snagu. Njegovo nezadovoljstvo se povećavalo dok je odmicao laganim hodom.
     Ali, bilo kako bilo, on je svoj posao uradio. Vide, nedaleko ispred sebe, stanicu za prvu pomoć, sa nekoliko redova gumiranih šatora; vide žene sa trakama oko ruke i znade da su bolničarke. Vide muškarce sa puškama i metalnim šlemovima. Zakon i red, uvide on. Zahvaljujući mojim naporima, to je uspostavljeno, ponegde. Duguju oni meni poprilično, ali, naravno, svoj dug ne priznaju. Dopustiću da to tako prođe, odluči on.
     Kad je stigao do prvog šatora od gumiranog platna, jedan čovek sa puškom ga zaustavi. Drugi, noseći ploču sa beležnicom, priđe. "Odakle si?" upita ovaj sa beležnicom.
     "Iz Berklija", odgovori on.
     "Ime."
     "Gospodin Džek Tri."
     Zapisali su to, onda otcepili i dali mu jednu kartu. Ona je na sebi imala broj, i njih dvojica mu objasniše da on treba da sačuva taj broj zato što bez toga neće moći da dobija svoja sledovanja hrane. Zatim mu rekoše da ako pokuša - ili ako je već pokušao - da dobije hranu i u nekoj drugoj stanici, biće streljan. Zatim njih dvojica odoše, a on ostade da stoji tako, sa kartom u ruci.
     Treba li da im kažem da sam ja uradio sve ovo? - zapita se on. Da sam ja, samo ja i niko više, odgovoran, i za večnost uklet zbog mog užasnog greha koji se sastoji u tome što sam ovo izazvao. Ne treba, zaključi on, jer ako im kažem, oduzeće mi kartu; neću dobiti obrok. A bio je užasno, užasno gladan.
     Sada mu priđe jedna od bolničarki i reče ravnim glasom: "Imaš li povraćanje, vrtoglavicu, ili promenu boje stolice?"
     "Ne", reče on.
     "Ijednu površinsku opekotinu koja nije htela da zaraste?"
     On odrečno odmahnu glavom.
     "Idi tamo", reče bolničarka pokazavši prstom, "i baci sve to što imaš na sebi. Tamo će te zaprašiti protiv vašiju i obrijaće ti glavu, a dobićeš i vakcine. Samo nemamo serum protiv tifusa, zato to ne traži."
     Na svoju zabunu, ugledao je čoveka sa električnom mašinom za brijanje, koja je pogon dobijala od benzinskog generatora; šišao je do glave i muškarce i žene jednako, a narod je čekao, strpljivo stojeći u redu. Sanitarna mera? - upita se on.
     Mislio sam da sam to sredio, pomisli on. Ili sam, ipak, zaboravio zarazne bolesti. Očito, jesam. On pođe na tu stranu, zbunjen činjenicom da ipak nije sve imao na umu. Mora biti da sam izostavio i razne druge važne stvari, uvide on, stajući u red ljudi koji su čekali da im budu obrijane glave.

     U ruševinama cementnog podruma jedne zgrade u Ulici kedrova na brdima Berklija, Stjuart Mak Konči primeti da je nešto debelo i sivo skočilo iza jednog rascepljenog bloka materijala i sakrilo se iza susednog. On dohvati svoju dršku od metle - jedan kraj se završavao izduženim, naprslim šiljkom - i poče krivudavo puzati napred.
     Čovek koji je bio sa njim u podrumu, mršav tip lojano žute kože, zvani Ken, koji je umirao od posledica zračenja, reče: "Nećeš ti jesti to."
     "Nego šta ću", odvrati Stjuart, vukući se kroz prašinu koja se slegla u razvaljeni, prema nebu širom otvoreni podrum, i uskoro leže na rasprsli blok betona. Pacov, svestan njega, ciknu od užasa. Izišao je iz kanalizacije Berklija i sad se želeo u nju vratiti. Ali je Stjuart bio između kanalizacije i njega. Nje, zapravo, pomisli on; između kanalizacije i nje. Bila je to nesumnjivo ženka, krupna. Mužjaci su bili mršaviji.
     Pacovkinja se panično dade u bekstvo, ali Stjuart zabode oštri kraj drške od metle u nju. Ona ciknu ponovo, otegnuto, iz svoje patnje. Nabodena tako, bila je još živa; nastavila je sa cikom. Zato on upre štap čvrsto u zemlju, pridiže se i nogom joj zdrobi glavu.
     "Mog'o bi bar da je skuvaš", reče umirući čovek koji je bio s njim.
     "Ne", reče Stjuart, sede, izvuče perorez koji je našao - u pantalonama nekog mrtvog dečaka, đaka - i poče da dere kožu sa pacovkinje. Pred očima umirućeg, koji je to gledao sa neodobravanjem, Stjuart poče jesti sirovo telo pacovsko.
     "Iznenađuje me da ne pojedeš i mene", reče čovek, posle.
     "Ovo nije gore nego kad jedu sirove škampe", uzvrati Stjuart. Sad se mnogo bolje osećao; ovo mu je bila prva hrana posle nekoliko dana.
     "Zašto ne potražiš neku od tih stanica za prvu pomoć, o kojoj je govorio helikopter kad je proleteo juče?" upita samrtnik. "Rekao je, bar kol'ko sam ja razumeo, da ima jedna kod gimnazije Hilsajd. To je samo nekoliko blokova odavde; mog'o bi se dovući toliko daleko."
     "Ne", reče Stjuart.
     "Zašto ne?"
     Odgovor, mada ga on nije hteo reći, bio je naprosto da se plašio da pođe iz podruma na ulicu. Nije znao čega se plaši, ali video je da se u pepelu koji se taložio pomicalo nešto; verovao je da su to Amerikanci, ali bi mogli biti i Kinezi ili Rusi. Njihovi glasovi zvučali su čudnovato, sa odjecima, čak i danju. A i onaj helikopter; Stjuart baš nije bio siguran čiji je. Šta ako je to neprijateljev trik da izmami ljude na otvoreno gde će biti poubijani. U svakom slučaju, povremeno je čuo pucnje iz sravnjenog dela grada; ti mutni zvuci počinjali su pre izlaska sunca i čuli se povremeno tokom celog dana, sve do pada noći.
     "Ne možeš večno ostati ovde", reče Ken. "To nije razumno." Ležao je umotan u ćebad koja su pripadala jednome od kreveta te kuće; krevet je bio izbačen iz kuće dok se raspadala, a Stjuart i umirući čovek našli su ga u zadnjem dvorištu, celog, sa prekrivačima uredno presavijenim sa svake strane i dva jastuka sa guščijim perjem.
     Ono o čemu je Stjuart sada razmišljao bilo je da je za pet dana sakupio hiljade dolara u gotovom novcu iz džepova mrtvih ljudi koje je pronalazio u ruševinama kuća duž Kedrove ulice - iz njihovih džepova, ali i iz samih kuća. Drugi lešinari grabili su hranu i razne predmete, noževe i pištolje naročito; njemu je bilo nekako nelagodno što samo on uzima pare. Sad mu se činilo da će, ako samo izviri odavde, ako uđe u neku stanicu za pomoć postradalima, otkriti istinu: da te pare više ne vrede ništa. A ako je tako, on je jedno glupo konjsko dupe što ih sakuplja - štaviše, kad se pokaže u stanici noseći jastučnicu prepunu novca svi će mu se smejati, i biće u pravu, jer jednom glupom konjskom dupetu i treba da se smeju.
     Osim toga, činilo se da niko drugi ne jede pacove. Možda je na raspolaganju neka bolja hrana, o kojoj on ne zna ništa; stvarno liči na njega da se zavuče ovako u neku rupčagu i jede hranu koju svi ostali odbacuju. Možda se iz vazduha bacaju konzerve spremljene za slučaj elementarnih katastrofa; možda te konzerve padaju rano ujutro, dok on još spava, i sve budu pokupljene pre nego što on uspe da ih vidi. Već nekoliko dana mučio ga je strah, dubok, rastući, da on nešto propušta da uzme, da se nešto deli besplatno - možda usred bela dana - svakome, sem njemu. Tačno moja sreća, reče on sebi, i oseti mrzovolju i ogorčenje; taj pacov, koga je maločas pojeo, više mu nije izgledao kao bogata gozba.
     Poslednjih nekoliko dana, dok se krio u razbijenom betonskom podrumu ove kuće u Kedrovoj ulici, Stjuart je imao izobilje vremena da razmišlja o sebi, pa je dokonao da je njemu oduvek bilo teško da radi ono što drugi rade; da je samo sa najvećim naporima uspevao da se ponaša kao oni i da izgleda kao oni. Nije to bilo ni u kakvoj vezi sa tim što je crnac, jer je isti taj problem imao i sa drugim crncima, koliko i sa belcima. Nisu to bile društvene teškoće, u uobičajenom smislu; nego nešto dublje. Na primer, Ken, ovaj što leži i izdiše tu naspram njega. Stjuart ga nije uspeo razumeti; imao je osećaj da je odsečen od njega. Možda je to bilo zato što je Ken umirao, a on nije. Možda je to postavilo prepreku; svet je sad bio jasno podeljen u dva tabora: one koji postaju sve slabiji, iz trenutka u trenutak, i koji umiru; i one koji su kao on, one koji će se izvući. Nema mogućnosti opštenja između njih, jer im se svetovi suviše razlikuju.
     Ali ne, nije bilo, između njega i Kena, samo to; bilo je još mnogo više, isti onaj stari problem koji nije nastao zbog bombardovanja nego je bombardovanjem samo izvučen na površinu. Sad je jaz širi; očigledno se vidi da on, Stjuart, zapravo nikad nije razumeo smisao većine delatnosti koje su se oko njega dešavale... Mozgao je, na primer, o godišnjem putovanju u Saobraćajni odsek da obnovi važenje svoje vozačke dozvole za još godinu dana. Dok je sada ležao u podrumu, sagledavao je svakoga trenutka sve jasnije da su svi koji su odlazili tamo, kod državne vlasti, da to obave, imali dobar razlog, a da je on odlazio samo zato što oni idu; on se, kao najmlađe dete u porodici, samo vukao za svima ostalima, poslednji. Sad više nije imao za kim; ostao je sam. Iz tog razloga, nije mogao smisliti šta bi radio, niti - makar mu od toga život zavisio - doneti ikakvu odluku ili postupati po ma kakvom planu.
     Zato je naprosto čekao, i čekajući pitao se o tom helikopteru koji ponekad nadleće, i o nejasnim obličjima na ulici, ali iznad svega se pitao da li je glupo konjsko dupe ili nije.
     Onda se najednom seti nečega: vizije Hopija 'Skočka' Haringtona u 'Fredovoj finoj hrani'. Hopi je tada video njega, Stjuarta Mak Končija, kako jede pacove, ali je to Stjuart, u uzbuđenju i strahu zbog potonjih događaja, zaboravio. Dakle ovo je foka video; ta vizija bila je ovaj život - a ne život posle smrti!
     Bog neka ubije tu sakatu malu nakazu, pomisli Stjuart, ležeći i čačkajući zube komadićem žice. Bio je prevarant; zeznuo nas.
     Neverovatno kako su ljudi lakoverni, reče on sebi. Mi mu verovali, možda zato što je tako neobično građen... Izgledalo je verovatnije, zato što je dolazilo od nekog takvog. A on je sada verovatno mrtav, sahranjen u servisnoj radionici. Pa, to je bar jedna dobra stvar koju je ovaj rat učinio: odstranio je sve nenormalce. Međutim, uvide on, verovatno je i zakuvao da se rode nova pokolenja takvih: nakaze kojih će tek biti, koji će se šepuriti Zemljom sledećih milion godina. Biće to Blutgeldov raj; verovatno je sada on veoma srećan - ovo je bila prava provera bombi.
     Ken se pomače i promrmlja: "Da li je moguće navesti tebe da otpuziš preko ulice? Tamo ima onaj leš kod koga bi možda mogle biti cigare."
     Cigare, do vraga sa njima, pomisli Stjuart. Verovatno ima pun buđelar novca. Prateći pogled umirućeg, vide, naravno, leš, ženski, opružen među ruševinama preko puta. Puls mu se ubrza, jer vide nabubrelu tašnu koju je ona još stezala.
     Umornim glasom Ken reče: "Mani se novca, Stjuarte. To je tvoja opsednutost, simbol Bog zna čega." Stjuart se zaputi, puzeći, iz podruma na ulicu, a Ken diže glas za njim: "Simbol imućnog društva." Pa se zakašlja i poče se napinjati da povraća. "A njega više nema", uspe da doda.
     Ko te jebe, pomisli Stjuart, puzeći preko ulice ka novčaniku koji ga je tamo čekao. I naravno, čim otvori njenu torbu, nađe svežanj novčanica, od po jednog i od po pet dolara, i čak jednu od dvadeset. Našla se u torbi i šećerna 'Ju-nou' štanglica, koju on takođe uze. Ali dok se vraćao, puzeći, do podruma, pade mu na um da bi taj slatkiš mogao biti radioaktivan; zato ga odbaci.
     "Cigarete?" upita ga Ken kad se vratio.
     "Nema." Stjuart otvori jastučnicu, koja je bila sasvim ukopana u suvi pepeo kojim je podrum bio ispunjen; zagura novčanice unutra i opet veza jastučnicu da bude zatvorena.
     "'Oćemo jednu partiju šaha?" upita Ken, dižući se, nejako, na laktove i sedajući. Otvori drvenu šahovsku tablu-kutiju, koju su on i Stjuart našli u ruševinama ove kuće. Već je uspeo da nauči Stjuarta osnovnim pravilima šaha; pre rata, Stjuart nijednom nije igrao šah.
     "Ne", reče Stjuart. Gledao je nešto udaljeno na sivom nebu, nešto pokretno, nalik na avion ili raketu; nekakav cilindar. Bože, pomisli on, da li bi ono mogla biti bomba? Očajno je pratio pogledom postepeno spuštanje te stvari; nije čak ni legao, nije se pokušao sakriti kao što je to učinio pri prvom napadu, u onih prvih nekoliko minuta od kojih je tako mnogo - od kojih je samo njihovo postojanje sada - zavisilo. "Šta je ono?" upita.
     Samrtnik osmotri. "Ono je balon."
     Ne verujući mu, Stjuart reče: "To su Kinezi!"
     "Stvarno je balon, i to mali. Mislim da su takve zvali 'blimp'. Nisam takav video još od kad sam bio dečak."
     "Da li bi Kinezi mogli da dolete preko Tihog okeana balonima?" upita Stjuart, zamišljajući hiljade takvih malih, sivih dirižabla u obliku cigare, a u svakom po jedan odred kineskih vojnika, seljačina mongolskog tipa, naoružanih češkim automatskim puškama: oni se drže za rukohvate i za svaki raspoloživi nabor na balonu. "Moglo se od početka očekivati da oni urade tačno to: da vrate svet na svoj nivo, nekoliko vekova unazad. Umesto da uhvate korak sa nama..." Zaćuta, videći da na boku balona piše, na engleskom jeziku:

     VOJNI AERODROM HAMILTON.

     Umirući čovek reče suvo: "Naš je."
     "Pitam se odakle im", reče Stjuart.
     "Domišljato, zar ne?" upita umirući čovek. "Pretpostavljam da više nema ni benzina, ni kerozina. Potrošeno do poslednje kapi. Gledaćemo mnoga čudna prevozna sredstva od sad. Zapravo, ti ćeš."
     "Prestani sa tim samosažaljenjem", reče Stjuart.
     "Ne žalim ja ni sebe ni ma koga drugog", odvrati samrtnik, pažljivo ređajući šahovske figure na tablu. "Lep je ovo komplet", reče on. "Proizveden u Meksiku, primećujem. Ručno rezbaren, nesumnjivo... Ali lako bi se mogao polomiti."
     "Objasni mi opet kako ide lovac". reče Stjuart.
     Iznad njih, balon iz vazdušne baze Hamilton izgledao je sve veći, jer je doplovljavao sve bliže. Dvojica u podrumu, nagnuti nad šahovsku tablu, ne obratiše pažnju na njega. Možda fotografiše. Ili je možda u nekoj strateškoj misiji; možda je u radio-vezi sa jedinicama Šeste armije, južno od San Franciska. Ko zna? Koga je briga? Balon je plovio iznad njih dvojice, a umirući je za to vreme vukao potez kraljevim pešakom dva polja napred i time počeo igru.
     "Igra počinje", reče umirući. A onda, tiše, dodade: "Bar za tebe, Stjuarte. Čudna, nepoznata, nova igra je pred tobom... Možeš se opkladiti u tvoj puni jastuk para, da je tako, ako ti je volja da se kladiš."
     Stjuart učini "Hummm...", razmišljajući šta bi preduzeo sa svojom šahovskom vojskom, šta da mu bude otvaranje; odluči se da krene napred pešakom ispred jednog topa, i znade, čim ga je stisnuo prstima, da je to idiotski potez.
     "Je l' mogu da vratim?" upita, pun nade.
     "Taknuto - maknuto", reče Ken i skoči napred jednim konjem.
     "Ne bih rekao da je to pošteno; mislim, ja tek učim", primeti Stjuart. Pogleda užagreno samrtnika, ali požutelo lice bilo je nepopustljivo. "Doobro, doobro", reče on, mireći se sa nevoljom, i sada pođe napred kraljevim pešakom, jednako kao što je učinio Ken. Ja ću da gledam njegove poteze i da vučem tačno isto kao on, odluči Stjuart. Tako je sigurnije.
     Iz balona, koji se našao tačno iznad njihovih glava, počeše da se rasipaju listići bele hartije, da plove vazduhom i lepršaju ka zemlji. Stjuart i umirući čovek zastadoše u igri. Jedan letak pade u sam podrum, nadomak njih dvojice; Ken pruži ruku, uze ga, pročita i dodade Stjuartu.
     "Burlingejm!" reče Stjuart, čitajući. Bio je to poziv da se ljudi dobrovoljno javljaju u vojsku. "Oni hoće da mi pešačimo odavde do Burlingejma i tamo se prijavimo kao dobrovoljci. U vojsku? Pa, donde ima osamdeset ili sto kilometara, treba obići celu ovu stranu Zaliva i popeti se oko one druge strane. Ludi su!"
     "Jesu", reče Ken. "Neće im se prijaviti nijedna živa duša."
     "Do vraga, ja ne mogu ni do ulice Le Kont, do stanice za prvu pomoć", reče Stjuart uvređeno i diže besan pogled ka balonu sa aerodroma Hamilton koji je plovio dalje. A, neće oni mene namamiti da im se pridružim, reče on sebi. Zaobiđi to.
     "Kaže", reče Ken, opet čitajući objavu, "da ako stigneš do Burlingejma, jemče ti da ćeš dobiti vodu, hranu, cigarete, vakcine protiv masovnih zaraza i lečenje opekotina od zračenja. Jesi vid'o? Ne pominju devojke."
     "Je li moguće da se ti zanimaš za seks?" Stjuart ostade zapanjen. "Hriste, pa ja ni najmanju želju nisam osetio još od kad je pala prva bomba. Kao da mi je, od straha, naprosto otpao."
     "To je zato što diencefalični centar u mozgu suzbija polni nagon u vremenu opasnosti", reče Ken. "Ali vratiće ti se."
     "Ne", reče Stjuart, "jer svako dete koje bi se sada rodilo bilo bi nenormalno; bilo bi nakaza. Trebalo bi da ljudi nemaju više nijedan polni odnos sledećih, recimo, deset godina. Trebalo bi da se donese zakon o tome. Nepodnošljiva mi je pomisao na svet nastanjen populacijom nakazaa, jer imao sam ličnog iskustva sa njima; jedan je radio u 'Modernoj TV' sa mnom; naime, na baš sa mnom nego dole u servisnoj radionici. Taj jedan bio je dovoljan. Onog Blutgelda, stvarno, treba obesiti za muda, zbog ovog što je uradio."
     "Ono što je Blutgeld uradio sedamdesetih godina", reče Ken, "beznačajno je u poređenju sa ovim." Pokaza jednim gestom ruševine podruma oko njih.
     "Tu ću se složiti s tobom", reče Stjuart, "ali to je bio početak."
     Iznad njihovih glava, cepelin je plovio istim putem natrag. Možda je ostao bez svojih malih poruka, pa se vraćao u bazu Hamilton, koja se nalazila valjda severno od Zaliva ili već ko-zna-gde.
     Stjuart diže pogled ka njemu i reče: "'Aj, kaži nam još nešto."
     "Ne može on to", reče Ken. "Rekao je sve što je imao; on je zaista vrlo jednostavno stvorenje. O'š ti da igraš, il' da ja vučem poteze umesto tebe? Biću zadovoljan i tako."
     Stjuart, sa silnom opreznošću, pomače lovca - i, opet, istog trena uvide da je to bio pogrešan potez; po licu samrtnika to je pouzdano zaključio.
     U uglu podruma, među betonskim blokovima, nešto živahno i uplašeno odskoči, zagrebuca hitrim trkom ka bezbednosti i zacijuka brzo kao da cvrkuće, opazivši njih dvojicu. Stjuartova pažnja odluta od table ka pacovu; on se poče osvrtati da nađe dršku od metle.
     "Igraj!" reče Ken ljutito.
     "Dobro, dobro", progunđa Stjuart, nezadovoljan. Povuče jedan potez nasumce, misleći i sad na pacova.

7.

     Ispred apoteke na stanici Point Rejz, u devet sati ujutro, čekao je Eldon Blein. Pod miškom je čvrsto držao pohabanu akten-tašnu uvezanu kanapom. Za to vreme, u zgradi, apotekar je skidao verige i borio se sa metalnim vratima - jednim, pa drugim; Eldon je slušao tu buku, nestrpljiv.
     "Odmah, odmah", doviknu apotekar. Njegov glas čuo se prigušeno. Otvorivši konačno sva vrata, poče se izvinjavati: "Ovo je nekad bio zadnji deo jednog kamiona. Mora se zapinjati i rukama i nogama da bi proradilo. Izvoli unutra, gospodine." Pridržao je visoka vrata, a Eldon zaviri u mračnu unutrašnjost apoteke, gde je sa plafona visila, neupaljena, jedna sijalica, na prastarom električnom gajtanu.
     "Dolazim zato što mi je potreban", poče Eldon govoriti veoma brzo, "antibiotik širokog spektra, od one vrste koja se koristi za suzbijanje respiratornih infekcija." Odglumio je da mu je ovo nešto uzgredno, normalno; nije rekao farmaceutu koliko je gradova u severnoj Kaliforniji obišao u poslednjih nekoliko dana, pešice i autostopirajući, niti koliko mu je teško bolesna kćerka. Znao je da bi time samo naveo apotekara da kaže neku mnogo veću cenu. Uostalom, ovde se i ne vidi nešto mnogo lekova. Verovatno ni ovaj to nema.
     Apotekar ga odmeri pogledom i reče: "Ne vidim da si doneo nešto; šta bi imao da daš zauzvrat, ako bih ja imao to što tebi treba?" Nervozno zagladi svoju istanjenu sedu kosu; postariji, sitan čovek. Jasnio se videlo da podozreva da bi Eldon mogao biti pljačkaš. Verovatno je tako gledao svakog kupca.
     Eldon reče: "Tamo odakle ja dolazim poznat sam kao majstor za naočare." On odreši kanape sa akten-tašne i pokaza apotekaru redove nedirnutih ili maltene celih stakala za naočare, pa redove okvira, i najzad redove celih naočara, sa staklima u okvirima. To je izlešinario po teritorijama svud uokolo Zaliva, a naročito velike zalihe našao je kod Ouklenda. "Mogu da kompenzujem gotovo svaki defekt očiju", reče. "Evo, ovde imam jedan fini izbor. Ti si, šta, kratkovid, dalekovid ili astigmatičan? U mogućnosti sam da ti sredim taj problem u roku od deset minuta, treba samo da isprobamo par sočiva."
     "Dalekovid", reče apotekar lagano, "ali ne verujem da imam ono što ti hoćeš." Pogleda redove naočara čežnjivo.
     Eldon, sa ljutnjom, reče: "Onda zašto nisi odmah tako rekao, da ja krenem dalje? Hteo bih da stignem u Petalumu danas; tamo ima mnogo prodavnica lekova - samo je potrebno da nađem neka kola sa senom koja idu na tu stranu."
     "Zar ne bismo ipak mogli da se trampimo, da mi ti daš par naočara u zamenu za nešto drugo?" upita apotekar žalostivo, polazeći za Eldonom koji je već krenuo ka vratima. "Imam jedan dragocen lek za srce, kvinidin-glukonat; ti bi njega najverovatnije mogao trampiti za ono što ti treba. Niko drugi u oblast Marin nema kvinidin-glukonat, samo ja."
     "Postoji li ovde negde doktor?" upita Eldon, zastajući na rubu seoskog puta zaraslog u korov, duž koga je bilo nekoliko radnji i kuća.
     "Postoji", reče apotekar i klimnu glavom ponosito. "Doktor Stokstil; doselio se pre nekoliko godina. Ali on uopšte nema lekove. Imam samo ja."

     Sa akten-tašnom pod rukom, Eldon Blejn je pešačio dalje po seoskom putu, osluškujući punonadežno; jer čuo je pućkanje kamionske parne mašine ložene drvima, u tišini kalifornijskih seoskih predela u ranom jutru. Ali taj zvuk postajao je sve slabiji i ubrzo nestao. Kamion je, avaj, otišao na suprotnu stranu.
     Ovo područje pravo na severu od San Franciska nekada je bilo u posedu nekolicine bogatih vlasnika mlečnih farmi; krave su pasle na ovim poljima, ali od toga nije ništa ostalo, a nestale su i životinje koje daju meso, i ovce, i junad. Kao što svako zna, hektar zemlje više daje ako se zasadi žitaricama ili povrćem. Eldon je oko sebe video zbijeno zasađene redove kukuruza, od neke hibridne, ranosazrevajuće vrste; između redova, velike dlakave biljke bundeve, vrste zvane 'skvoš', na kojoj su rasli čudno žuti plodovi nalik na kugle za kuglanje. To je ona neobična istočna sorta bundeve kod koje se može pojesti sve, i kora i seme; svojevremeno prezirana u dolinama Kalifornije... ali to se izmenilo.
     Ispred njega, grupica dece pretrča preko slabo-prometnog druma, hitajući u školu; Eldon Blejn vide njihove otrcane knjige i kantice za užinu, začu im glasove, pomisli kako to smiruje čoveka kad vidi drugu decu koja su zdrava i zauzeta svojim poslom, za razliku od njegovog deteta. Ako Gven umre, zameniće je druga deca. Ovo je prihvatao bez osećanja. Čovek nauči i to. Mora se.
     Škola, na desnoj strani, na 'sedlu' između dva brda; zgrada prizemna, moderna, upravo za školu namenjena, na kojoj su samo pojedini, manji delovi bili srušeni, pa krpljeni. Nesumnjivo su je podigli neposredno pre rata neki preduzimljivi građani, okrenuti opštem dobru, koji su zato ušli u desetogodišnje dugove, ne sluteći da ih neće otplatiti jer neće ni biti živi. Tako su, nenamerno, dobili školu besplatno.
     Prozori škole navedoše ga da se počne glasno smejati. Bili su dovučeni sa svakojakih starih seoskih zgrada, naizmenično maleni i ogromni, pridržani zakucanim daskama koje su potom i ukrašene. Naravno da su originalni prozori razneti trenutno u najsitnije komadiće. Staklo, pomisli on. Takva retkost, u ovim našim vremenima... Ako poseduješ staklo u bilo kom obliku, bogat si. On steže akten-tašnu još čvršće i nastavi da šipči drumom.
     Nekoliko dece, videći neznanca, zastade. Zurili su u njega, sa zabrinutošću koja je bila ojačana radoznalošću. On im se široko osmehnu, pitajući se šta uče i kakve nastavnike imaju. Neku senilnu staru damu, penzionisanu pre bezbroj godina, pa sad dovučenu da još jednom sedne za katedru? Nekog meštanina koji, igrom slučaja, ima fakultetsku diplomu? Ili najverovatnije nastavu drže same majke, koje su se udružile i uzele pregršt knjiga, dragocenu imovinu, iz seoske biblioteke.
     Neki glas iza njega dozivao ga je; neka žena. Okrenuo se, začuo škriputanje bicikla. "Jesi li ti majstor za naočare?" pozva ona ponovo, stroga, ali ipak privlačna, sa tamnom kosom, odevena u mušku pamučnu košulju i farmerice. Okretala je pedale i sustizala ga, iako je njen bicikl silovito podskakivao na svakoj sledećoj džombi i brazdi na putu. "Stani, molim te. Razgovarala sam sa Fredom Kvinom, našim čovekom za lekove, maločas, i on mi reče da si ti došao." Stigla je do njega i zaustavila bicikl, zadihana. "Već mesecima nije naišao niko za naočare; zašto ne dolaziš češće?"
     Eldon Blejn reče: "Nisam došao da prodajem, nego da nađem neke antibiotike." Nerviralo ga je ovo. "Moram stići u Petalumu", reče, a onda shvati da se zavidljivo zagledao u njen bicikl i da mu se to primetilo na licu.
     "Mi ih možemo nabaviti za tebe", reče žena. Bila je starija nego što mu se u prvi mah učinilo; lice joj je bilo izbrazdano borama, i malo potamnelo, i on oceni da joj je blizu četrdeset godina. "Ja sam u Odboru za planiranje, koji važi za svakoga, ovde u Zapadnom Marinu; znam da možemo da iščačkamo nekako to što ti treba, ako samo dođeš kod nas i pričekaš. Daj nam dva sata. Treba nam nekoliko pari naočara... Ne puštam ja tebe da odeš." Glas joj je bio čvrst, bez ulagivanja.
     "Da nisi ti gospođa Raub?" upita Eldon Blejn.
     "Jesam", reče ona. "Prepoznao si me - kako?"
     On reče: "Ja sam iz okoline Bolinasa; mi dobro znamo šta vi ovde radite. Kamo sreće da imamo u našem Odboru nekog kao što si ti." Pomalo se plašio ove osobe. Beše čuo da gospođa Raub uvek postigne ono što naumi. Ona i Lari Raub organizovali su Zapadni Marin posle Ohlađenja; ranije, u starim danima, nije bila ništa naročito, i tek joj je Kriza pružila priliku, kao i mnogim drugim ljudima, da pokaže od čega je, zapravo, sazdana.
     Pođoše nazad hodom, rame uz rame. Gospođa Raub reče: "Za koga su antibiotici? Nisu za tebe; izgledaš mi savršeno zdrav."
     "Moja mala devojčica umire", odvrati on.
     Nije traćila reči na nekakva saosećanja; saosećajnih reči više nije ni bilo na svetu, nijedna nije preostala. Ona samo klimnu glavom. "Infektivni hepatitis?" upita. "Kakvu vodu pijete? Da li je hlorišete? Ako ne..."
     "Ne, kod nje su više kao neke streptokoke u grlu", reče on.
     "Čuli smo sa satelita sinoć da neke firme za proizvodnju lekova opet rade u Nemačkoj, pa prema tome, ako bude sreće, videćemo opet nemačke lekove na tržištu, bar na Istočnoj obali."
     "Primate satelit?" On uzbuđeno nastavi: "Naš radio je crk'o, a majstor je otišao negde dole, blizu južnog San Franciska, gde pokušava da izlešinari neke delove za frižidere. Neće se vratiti verovatno još mesec dana. Reci mi, šta on čita sad? Poslednji put kad smo ga čuli, a to je bilo prokleto davno, čitao je Paskalova Pisma iz provincije."
     Gospođa Raub reče: "Dendžerfild sada čita O ljudskoj porobljenosti."
     "Zar to nije o onom tipu koji nije mog'o da se otrese jedne devojke koju je sreo?" upita Eldon. "Mislim da sam zapamtio od kad je on to prvi put čitao, pre nekoliko godina. Ona se sve iznova vraćala u njegov život. Zar mu ga nije i upropastila, na kraju?"
     "Ne znam; bojim se da mi nismo bili u mogućnosti da slušamo to prvo čitanje."
     "Taj Dendžerfild je zaista super disk-džokej", reče Eldon, "najbolji za koga sam ikad čuo čak i pre krize, mislim, nijednu njegovu emisiju ne propuštamo; u našoj vatrogasnoj stanici okupi se svako veče oko dvesta ljudi. Mislim da bi neko od nas mogao popraviti taj prokleti radio, ali naš Odbor je odlučio da ga ne diramo nego da čekamo dok nam se majstor vrati. Ako se ikad vrati... Onaj prethodni je nestao na jednom takvom pohodu prikupljanja stvari iz ruševina."
     Gospođa Raub reče: "Sada možda vaša zajednica uviđa značaj rezervne opreme, za koju ja večito govorim da je bitna."
     "Da li bismo... mogli poslati jednog izaslanika koji bi slušao sa vašom grupom, a onda javljao nama?"
     "Naravno", reče gospođa Raub. "Ali..."
     "Nije to isto", saglasi se on. "Nije..." Odmahnu rukom. Šta je to sa Dendžerfildom, koji sedi gore, iznad njih, u satelitu, i nadleti ih po jednom svaki dan? Veza sa svetom... Dendžerfild gleda odozgo i vidi sve. Vidi obnovu i izgradnju, sve promene nabolje i nagore; hvata svaku emisiju odozdo, snima je i onda pušta i drugima, tako da se svet preko njega ujedinjuje.

     U njegovoj svesti bio je prisutan taj dobro znani glas, sada već toliko dugo nedostupan njihovoj društvenoj zajednici; mogao ga je dozvati u pamćenje, čuti one bogate, niske tonove tihog smeha, pa one iskrenog obraćanja, bliskosti... nikad ničeg lažnog. Nije bilo parola, govorancija povodom Četvrtog jula, ničeg od onog što ih je uvalilo u ovu situaciju gde su sada.
     Jednom je čuo kako Dendžerfild govori: "Želite li da znate pravi razlog što nisam bio u ratu? Zašto su se dobro pobrinuli da me ispale u kosmos samo malo pre izbijanja rata? Znali su da ne bi bilo pametno dati pušku meni... Jer bih ja ubio nekog oficira." Posle toga se tiho nasmejao, pretvarajući čitavu stvar u šalu; ali bilo je istina, to što je rekao. Sve što je on njima rekao bilo je istina, čak i kad je bilo plasirano kao šala. Dendžerfild nikad nije bio politički pouzdan, a ipak je sada sedeo iznad njih i nadletao ih iz godine u godinu. I bio čovek kome su verovali.

     Podignuta na jednoj strani grebena, kuća Raubovih gledala je sa visine na čitavu pokrajinu Zapadni Marin, na povrtnjake i jarkove za navodnjavanje, ponegde kozu vezanu konopcem, i naravno konje; stojeći kod prozora dnevne sobe, Eldon Blejn vide ispod sebe, blizu jedne seoske kuće, velikog 'perčerona' koga su sigurno koristili da vuče plug... kao i da vuče neki automobil bez motora, drumom sve do pokrajine Sonome, kad dođe vreme da se nabavlja roba.
     Vide sada i jedna zaprežna 'konjska' kola kako odmiču seoskim putem; ona bi sustigla njega, da ga nije gospođa Raub pre toga pronašla, i on bi se uskoro našao u Petalumi.
     Vide još niže na nizbrdicama gospođu Raub kako okreće pedale, u potrazi za antibioticima za njega; na njegovo zaprepašćenje, ostavila ga je samog u njenoj kući, tako da je bio slobodan da pokrade sve redom; on se sad okrete da razgleda čega sve tu ima. Stolice su tu bile, i knjige, u kuhinji, pa hrana, čak i boca vina, odeća u svim ormanima - cunjao je po kući, uživao u gledanju svega toga; izgledalo je maltene kao kuće pre rata, osim što su, naravno, beskorisne električne sprave poizbacivane napolje, još odavno.
     Kroz zadnje prozore kuće on vide zeleni drveni bok velikog rezervoara za vodu. Raubovi, uvide on, imaju svoje zasebno snabdevanje vodom. Iziđe iz kuće i vide potok, čist, nezagađen.
     Na potoku je vrebala nekakva skalamerija, nešto okruglo, pa na točkovima. Eldon je zurio u to; bilo je to malo vozilo iz koga su se pružali neki produžeci, koji su punili kofe vodom. U sredini toga sedeo je čovek bez ruku i nogu. Taj je klimao glavom kao dirigent pred orkestrom, a mašinerija oko njega izvršavala je naređenja. To je fokomelus, čovek-foka, uvide Eldon; utovaren je u svoj fokomobil, samohodna kolica sa mehaničkim hvataljkama koje služe kao zamena za nedostajuće ekstremitete. Šta on to radi, krade vodu od Raubovih?
     "'Ej", reče Eldon.
     Fokomelus istog trena okrete glavu; njegove oči uzbunjeno i užagreno pogledaše Eldona, a onda nešto tresnu Eldona u stomak - on se zatetura unazad, i onda, boreći se da povrati ravnotežu, otkri da su mu ruke čvrsto vezane uz telo. Nekakva žičana mreža izletela je iz fokomobila i čvrsto se omotala oko njega. Fokomelusovo sredstvo samoodbrane.
     "K-ko si ti?" upita fokomelus, mucajući u svojoj podozrivoj radoznalosti. "Ne živiš u ovom kraju; ne poznajem te."
     "Ja sam iz Bolinasa", reče Eldon. Metalna mreža toliko ga je stegla, da je sa teškoćom hvatao vazduh. "Ja sam majstor za naočare. Gospa Raub, ona mi reče da čekam ovde."
     Sad mreža kao da popusti, donekle. "Ne mogu ništa rizikovati", reče fokomelus. "Neću te pustiti dok se Džun Raub ne vrati." Kofe opet počeše da se zaranjaju u vodu; punile su, metodično, jedan rezervoar privezan kaiševima za fokomobil, sve dok iz njega ne poče da se presipa.
     "Ti imaš pravo da to radiš, a?" upita Eldon. "Da uzimaš vodu iz potoka Raubovih?"
     "Imam pravo", reče fokomelus. "Ja dajem više nego što uzimam, svima ovde."
     "Pusti me", reče Eldon. "Ja samo pokušavam da dobavim lekove za moju curicu; ona umire."
     "'Za moju curicu, ona umire'", ponovi fokomelus, oponašajući Eldonov glas iznenađujuće tačno. Zakotrlja se od potoka, bliže Eldonu. Vozilo je blistalo; svi delovi su izgledali novi i sjajni. Bila je to jedna od najbolje napravljenih mehaničkih naprava koju je Eldon Blejn ikada video.
     "Pusti me", reče Eldon, "pa ću ti dati naočare besplatno. Bilo koji par, od onih koje imam."
     "Moje oči su savršene", reče fokomelus. "Sve moje je savršeno. Neki delovi nedostaju, ali nisu mi ni potrebni; bolje dejstvujem bez njih. Sposoban sam da siđem niz ovo brdo brže nego ti, na primer."
     "Ko ti je napravio mobil?" upita Eldon. Sigurno se za sedam godina morao iskrzati i delimično pokvariti, kao i sve drugo.
     "Ja", reče fokomelus.
     "Kako možeš sam sebi praviti fokomobil? To je protivurečnost."
     "Nekad sam ja bio telom uključen u žice. Sad sam mozgom uključen u žice; i to sam, takođe, postigao svojim radom. Ovde gore, u ovom kraju, ja sam majstor za popravke. Oni stari ekstenzori koje mi je država napravila pre rata - nisu valjali ni koliko mesnati produžeci koje ti imaš." Fokomelus načini grimasu. Imao je mršavo, rastegljivo lice, sa oštrim nosem i izuzetno belim zubima, lice idealno baš za to osećanje koje je sad pokazivao Eldonu Blejnu.
     "Dendžerfild kaže da su majstori za popravke najdragoceniji ljudi na svetu", reče Eldon. "On je proglasio i Svetsku nedelju majstora za popravke, jednom kad smo mi slušali, i nabrojao imena nekolicine naročito dobro poznatih takvih. Kako se ti zoveš? Možda je pomenuo i tebe."
     "Hopi Harington", reče fokomelus. "Ali znam da nije pomenuo mene, jer ja se još i sad držim pomalo iza scene; još nije došlo vreme da postanem svetski poznat, što ću biti. Dopuštam ovim meštanima da vide jedan mali deo mojih moći, ali od njih se očekuje da o tome ne pričaju."
     "Sigurno da neće pričati", reče Eldon. "Da ne bi ostali bez tebe. Naš majstor za popravke je otišao, pre nekog vremena, i zaista nam gadno nedostaje. Šta misliš, da li bi ti mogao preuzeti i oblast Bolinas, na neko vreme? Mogli bismo ti davati mnoge stvari zauzvrat. U vreme Krize, praktično niko nije uspeo da pređe planinu i napadne nas, tako da smo srazmerno nedirnuti."
     "Silazio sam ja do Bolinasa", reče Hopi. "Proputovao sam, zapravo, sve okolne krajeve, bio sam čak do Sakramenta. Niko nije video ono što sam ja video; ja mogu prevaliti osamdeset kilometara dnevno u ovom mobilu." Njegovo mršavo lice se trznulo, onda on zamuca: "U Bolinas se ja ne bih vraćao, jer tamo ima morskih čudovišta, u okeanu."
     "Ko to kaže?" upita Eldon odlučnim tonom. "To su samo praznoverice - reci mi ko je to rekao o našoj zajednici."
     "Mislim da je rekao Dendžerfild."
     "Ne, on to nije mogao", reče Eldon. "U njega se možeš pouzdati, on ne bi širio takve koještarije. Nisam ni u jednoj njegovoj emisiji nikad čuo nijednu praznovericu. Možda se zezao; kladim se da se on samo šalio, a ti to shvatio ozbiljno."
     "Vodonične bombe probudile su okeanska čudovišta", reče Hopi, "iz njihovog dremeža u dubinama." Klimnuo je glavom, sasvim ozbiljan.
     "Ti dođi, pa vidi našu zajednicu", reče Eldon. "Kod nas vlada red, i napredni smo, mnogo više nego ijedan grad. Čak je opet proradilo i naša ulična rasveta, četiri svetiljke, koje gore po jedan sat svake noći. Iznenađuje me da jedan majstor za popravke, kao što si ti, veruje u takve besmislice."
     Fokomelus je izgledao kao da se pokajao. "Pa, čovek nikad ne može biti siguran", promrmlja on. "Možda ipak nisam od Dendžerfilda to čuo."
     Ispod njih, na putu, jedan konj se kretao uzbrdo; klopot njegovih kopita stiže do njih dvojice, i oni okrenuše glave na tu stranu. Dojaha jedan krupan, mesnat čovek, crven u licu. Gledao ih je, i usmerio konja pravo ka njima. "Majstor za naočare!" povika on. "Ti li si taj?"
     "Jesam", reče Eldon. Konj je ušao na travom pokriveni, bivši parking Raubovih. "Imaš li antibiotike, gospodine?"
     "Doneće ih Džun Raub", reče krupni, zadrigli čovek, i poteže uzde; konj stade. "Majstore naočara, da vidimo šta imaš ti. Ja sam kratkovid, ali takođe imam akutni astigmatizam u levom oku; možeš li mi pomoći?" Poče prilaziti pešice, ne skidajući pogled sa Eldona.
     "Ništa ne mogu, vezao me Hopi Harington", reče Eldon.
     "Hopi, za ime Božje", uzviknu krupni, zadrigli čovek uzbuđeno. "Pusti majstora za naočare da nađe nešto za mene; mesecima čekam ovo, i ne nameravam čekati više."
     "Važi, Leroje", reče Hopi mrzovoljno. I metalna mreža se, oko Eldona, odmota i otpuza natrag po travi, do fokomelusa koji je čekao u sredini svog blistavog, složenog mobila.

     Dok je satelit preletao područje Čikaga, njegovi senzori, rašireni kao krila, uhvatiše slabašni, amaterski signal, i Volter Dendžerfild začu, u slušalicama, slab, dalek, ispražnjen glas odozdo. "...pa bismo zamolili da pustiš 'Matildu koja igra valcer', mnogi od nas je vole. Kao i 'Pesmu detlića'. I..." Amaterski radio postade nečujan, zamenjen šuštanjem statike. Ovo svakako nije bilo emitovano laserom, pomisli Valter nadmeno.
     On progovori u mikrofon: "Pa, dobro, prijatelji, imamo ovde zahtev da pustim 'Matildu koja igra valcer'." Pruživši ruku, on pritisnu jedan prekidač na kontrolama kretanja trake. "Veliki bas-bariton Piter Doson - što je, takođe, ime jedne vrlo dobre vrste skoča - nastupa u 'Matildu koja igra valcer'." Po pamćenju, dobro uvežbanom, on nađe odgovarajuću kasetu, koja je sledećeg trenutka već bila u kasetofonu i vrtela se.
     Dok je muzika svirala, Volt Dendžerfild tražio je druge frekvencije na svojoj prijemnoj opremi, nadajući se da opet uhvati isti onaj amaterski signal. Umesto toga, nađe se umešan u razgovor prijemno-otpremnih stanica koje su pripadale dvema vojnim jedinicama dole. Vojska je sprovodila neku policijsku akciju, negde u gornjem Ilinoisu. Njihovo žustro čavrljanje zainteresovalo ga je, pa ga je slušao sve do kraja muzike.
     "Mnogo sreće vama, momci u uniformi", reče onda u mikrofon. "Pohvatajte te spaljivače budla i blagosloveni budite svi." Tiho se nasmejao, jer ako je ikad ijedno ljudsko biće bilo bezbedno od osvete, to je bio on. Niko na Zemlji nije ga mogao dosegnuti - šest puta je već pokušano, posle Krize, ali bez uspeha. "Pohvatajte rđave momke... ili bi možda trebalo da kažem dobre momke. Čujte, ko su dobri momci, u ovim vremenima?" Njegovi prijemni uređaji uhvatili su, tokom poslednjih nekoliko nedelja, izvestan broj žalbi na okrutnost vojske. "Da ja vama nešto kažem, drugari", reče on glatko. "Pripazite se onih pušaka za veverice; to je sve." Poče loviti, po muzičkoj biblioteci satelita, kasetu sa snimkom 'Pesme detlića'. "To ti je sve, brate", reče on, i pusti tu pesmu.
     Ispod njega je svet bio u tami, noćna strana bila je okrenuta ka njemu; ipak je, već sad, video kako se rub dana pomalja na ivici planete. On će uskoro ući u dan, još jednom. Tačkice svetlosti sijale su tu i tamo, kao rupice probušene na površini planete, koju je on ostavio pre sedam godina - ostavio iz sasvim drugog razloga, idući za sasvim drugim naumom. Daleko plemenitijim.
     Nije njegov satelit bio jedini koji se još i sad okretao oko Zemlje, ali je bio jedini sa živim bićem u sebi. Svi ostali astronauti koji su se zatekli u kosmosu davno su poumirali. Nisu bili, kao on i Lidija, opremljeni i snabdeveni zalihama za deset godina života na drugoj planeti. On je bio srećan: pored hrane, vode i vazduha, imao je i milion kilometara audio i video traka, da se zabavlja. Sada ih je upotrebljavao da zabavlja one ljude dole, ostatke civilizacije koja ga je lansirala u svemir. Nije im uspelo da ga odgurnu do Marsa - na njihovu sreću. Iz tog neuspeha izvlače životno važne dividende sve do danas.
     "Huu-di huu-di huu", otpevucka Volt Dendžerfild u mikrofon, koristeći snagu radio-otpremnika predviđenog da nosi njegov glas sa daljine od nekoliko miliona, a ne samo nekoliko stotina, kilometara. "Šta sve može da se uradi sa programatorom iz stare veš-mašine namenjene i za sušenje, proizvedene u RCA. Ova informacija nam stiže od jednog majstora u oblasti Ženeve; hvala ti, Georže Šilpere - znam da će svako biti srećan da čuje ovu dobrodošlu vest, kazanu tvojim sopstvenim glasom." Onda pusti traku sa snimkom reči tog majstora za popravke; slušaće čitavo područje oko Velikih jezera u SAD, i znaće, odsad, Šilperov komadić znanja, i primenjivaće ga odmah, mudro - u to ne treba sumnjati. Svet gladuje za znanjem koje leži pozavlačeno u džepove na pojedinim mestima, znanjem koje bi - bez Dendžerfilda - bilo osuđeno da ostane na svome izvoru i nikud se, možda nikada, ne proširi.
     Posle trake sa rečima Georga Šilpera, on pustu traku sa svojim čitanjem knjige O ljudskoj porobljenosti i ustade kruto sa sedišta.
     Brinuo ga je bol u prsima; pojavio se jednog dana, ispod grudne kosti, i Volter sada po stoti put uze jedan od mikrofilmova sa medicinskim informacijama i poče pregledati poglavlja o srcu. Da li zbog ovog oboljenja nastaje osećaj kao da me neko pritiska bridom šake u prsa i istiskuje dah iz mene? - zapita se. Pritiska celom svojom težinom? Ali teško je prisetiti se, pre svega, kakav je osećaj bila 'težina'. Ili takvo oboljenje samo peče... a u tom slučaju, kad peče? Pre ili posle jela?
     Prošle nedelje uspostavio je vezu sa jednom bolnicom u Tokiju, opisao svoje simptome. Tamošnji lekari nisu bili sigurni šta da mu kažu. Ono što je tebi potrebno, rekoše, jeste elektrokardiogram, ali kako bi on mogao izvesti takav pregled samoga sebe tamo gore? Kako bi uopšte iko, igde, mogao uzeti nečiji EKG? Japanski doktori sad su živeli u prošlosti, ili se u Japanu dogodilo mnogo veće vaskrsenje starog nego što je Volter, ili iko, znao.
     Neverovatno je, pomisli on najednom, da sam preživeo tako dugo. Ali nije imao osećanje da je dugo; njegov osećaj za vreme nije više bio ispravan. Osim toga, bio je veoma zauzet; u ovom trenutku, šest njegovih kasetofona bilo je spremno da snima eventualne poruke sa šest često korišćenih frekvencija, a pre nego što se završi snimak njegovog čitanja iz romana Vilijema Somerseta Moma iz 1915, on će morati da proveri da li je išta snimljeno na svih šest. Moglo bi biti ništa, ili bi moglo biti više sati značajnog govora. Nikad se ne zna. Da sam samo, pomisli on, mogao da primenim ubrzane transmisije... ali odgovarajući dekoderi više ne postoje kod onih dole. Nekoliko sati priče može se sažeti u nekoliko sekundi; onda bi on mogao dati svakoj oblasti na svetu, dok je nadleće, potpun izveštaj o svemu. Ovako je prinuđen da im daje samo po malu količinu informacija, i da se često ponavlja. Ponekad je potrebno više meseci da im pročita samo jedan roman, na ovaj način.
     Ali je bar uspeo da snizi frekvenciju na kojoj radi odašiljač njegovog satelita na onu talasnu dužinu koju narod, dole, može primati na svojim kućnim radio-aparatima. To je bilo njegovo glavno dostignuće; ono koje ga je, samo po sebi, učinilo onim što sada jeste.
     Poglavlje iz Momove knjige se završi, automatski se premota i poče iz početka; sad će zujati za sledeću oblast koja nailazi ispod satelita. Volt Dendžerfild nije obratio pažnju na to. Nastavio se baviti medicinskim enciklopedijskim mikrofilmovima. Mislim da su to samo grčevi piloričnog ventila, reče on sebi. Kad bih imao fenobarbital, ovde... ali potrošili smo ga do poslednje trunčice još pre nekoliko godina. Njegova žena je, u svojoj poslednjoj velikoj samoubilačkoj potištenosti, popila sav fenobarbital - a onda se, ipak, ubila. Povod koji ju je gurnuo u tu potištenost bila je, baš čudno, propast sovjetske svemirske stanice; jer je Lidija sve do tog trenutka verovala da će svi astronauti biti pokupljeni i vraćeni bezbedno na površinu. Najednom, sovjetska stanica je zaćutala. Rusi su svi pomrli od gladi, svih desetoro, ali to niko nije predvideo, jer su sve do poslednjih nekoliko sati nastavljali, strogo se držeći svojih dužnosti, da pričaju o naučnim temama.
     "Huu-di huu-di huu", reče Dendžerfild sebi, čitajući o piloričnom ventilu i njegovim grčevima. "Narode", promrmlja on. "Imam ovaj smešan bol koji je nastao zato što se suviše odajem uživanjima... Treba mi olakšanje u četiri pravca, zar ne?" Onda uključi mikrofon, zaustavivši time kretanje trake sa snimkom. "Pamtite li one stare oglase?" upita on zamračenu, nevidljivu publiku dole. "Pre rata - čekaj da vidimo, kako su ono glasili? 'Da li sada pravite više H-bombi ali vam to manje prija?'" Nasmejao se tiho. "Da li vas je termonuklearni rat deprimirao? Halo, Njujork, čujete li me već? Želim da svi vi koji ste u domašaju mog glasa, svih vas šezdeset petoro, sad brzo kresnete po jednu šibicu, tako da se ja uverim da ste tu."
     U njegove slušalice dopre snažan signal. "Dendžerfilde, ovde Lučka kapetanija luke Njujork; možeš li nam reći bilo šta o vremenskim prilikama?"
     "Oh, da", reče Dendžerfild, "dolazi nam stvarno lepo vreme. Možete zaploviti po moru, tim vašim čamcima, i faćkati radioaktivne ribe; nema brige."
     Dođe drugi glas, slabiji. "Gospodine Dendžerfilde, da li biste, molim Vas, ikako mogli pustiti neku od operskih arija koje imate? Naročito bismo cenili 'Tvoja ručica je smrznuta' iz La Boem."
     "Ja to iz Boema mogu, bre, da otpevam", reče Dendžerfild. Pruži ruku ka toj traci, istovremeno pevušeći, u imitaciji tenora, u mikrofon.

     Čim se vratio u Bolinas te noći, Eldon Blejm dade prvu količinu antibiotika detetu, a onda brzo odvuče ženu u stranu. "Čuj, imaju vrhunskog majstora za popravke gore u Zapadnom Marinu, ali su o njemu ćutali sve dosad, a to je samo trideset kilometara odavde. Mislim da bi trebalo da pošaljemo jednu delegaciju tamo, da ga kidnapuje i dovede ovamo." Dodade: "Tip je foka, ali da vidiš samo kakav je mobil napravio za sebe; nijedan od naših dosadašnjih majstora ne bi mogao ni upola tako." Ponovo obukavši vunenu jaknu, on pođe ka vratima njihove sobe. "Zatražiću od Odbora da glasa o tome."
     "Ali naša objava protiv doseljavanja svih čudnih", bunila se Patricija. "Osim toga, gospođa Valas je predsednica Odbora ovog meseca; znaš njene stavove, ona nikad ne bi dopustila da se još neka foka dovuče i nastani ovde. Mislim, imamo ih četiri, i ona se stalno buni i zbog njih četiri."
     "Ta objava se odnosi samo na one čudnovate ljude koji bi mogli postati finansijski teret za našu zajednicu", reče Eldon. "Pa, ja valjda znam o tome; učestvovao sam u njenom pisanju. Skočko Harington nije teret; on je izvor prihoda - objava se ne odnosi na njega, i ja ću se usprotiviti gospođi Valas i boriti se za ovo. Znam da mogu dobiti zvaničnu dozvolu Odbora; a razradio sam i kako da ščepamo Hopija. Pozvali su nas da dođemo u njihov kraj i slušamo satelit; važi, to hoćemo; ali ne samo to. Slušaćemo Dendžerfilda, ali dok su oni time zauzeti, mi ćemo zgrabiti Hopija. Onesposobimo njegov fokomobil i dovučemo ga ovamo. Oni neće imati pojma šta se desilo. Ko ume, njemu dve, neka plače ko ne. Štitiće nas naša policija."
     Patricija reče: "Plašim se ja tih foka. Imaju neobične moći, ne prirodne; to svako zna. On je verovatno napravio taj svoj mobil pomoću magije."
     Eldon Blejn se podrugljivo nasmeja i reče: "Pa, utoliko bolje. Možda nam baš to treba: bacanje čini, jedan čarobnjak u našoj zajednici. Glasam baš za to."
     "Idem da vidim kako je Gven", reče Patricija, polazeći ka drugom delu sobe, pregrađene zastorom od krpa. Iza tog zastora, na ležaju, bilo je njihovo dete. "Ja s tim neću da imam nikakve veze; mislim da je to grozno, to što si preduzeo."
     Eldon Blejn iskorači iz njihove sobe, u tamu noći. Sledećeg trenutka već je odmicao dugim koracima ka kući Valasovih.

     Dok su građani oblasti Zapadni Marin jedan po jedan ulazili u dvoranu Foresterovih i zauzimali svoja mesta, Džun Raub je podešavala kondenzator promenljivog kapaciteta na njihovom dvanaestvoltnom automobilskom radio-aparatu. Primetila je da se Hopi Harington ni ovog puta nije pojavio da sluša satelit. Kako je ono rekao? Ne volim slušati bolesnike. Čudnovata izjava, pomisli ona.
     Iz zvučnika radio-aparata začu se prvo statika, a zatim prvi, slabi signali sa satelita. Još nekoliko minuta, i oni će početi da primaju ton jasno... osim ako akumulator sa 'mokrim' ćelijama, iz koga se ovaj aparat napaja, odluči opet da zakaže, kao što je, mada samo nakratko, učinio pre nekoliko dana.
     Redovi ljudi koji su sedeli pomno su slušali Dendžerfildove reči, prve koje su te noći uspele da se probiju kroz šum statike: "...epidemija tifusa, od one vrste koja se prenosi preko vašiju, kažu da se širi u državi Vašington, sve do kanadske granice", govorio je Dendžerfild. "Zato se klonite tog prostora, prijatelji moji. Ako je taj izveštaj istinit, onda je to zaista vrlo rđav znak. Imamo i raport iz Portlanda, u državi Oregon, kudikamo veseliji. Stigla su dva broda sa Orijenta. To su dobrodošle vesti, zar ne? Dva velika teretnjaka, do vrha nakrcana proizvodima iz malih fabrika u Japanu i Kini, ako je tačno to što sam čuo."
     Nastade uzbuđeno komešanje u dvorani punoj ljudi.
     "Evo jedne vesti za domaćinstvo, od jedne savetnice za pitanja ishrane, na Havajima", reče Dendžerfild, ali njegov glas popusti; ljudi začuše opet samo krčanje statika. Džun Raub pojača zvuk, ali uzalud. Razočaranje se jasno pokaza na svim licima u dvorani.
     Da je Hopi ovde, pomisli ona, mogao bi da uhvati tačnu talasnu dužinu, znatno bolje nego ja. Nervozna, ona pogleda muža, očekujući od njega podršku.
     "Vremenske prilike", reče on sa svoga mesta u prvom redu stolica. "Moraćemo naprosto biti strpljivi."
     Ali nekoliko ljudi je zurilo u nju neprijateljski, kao da je njena krivica to što se satelit više ne čuje dobro. Ona načini gest bespomoćnosti.
     Otvoriše se vrata dvorane Foresterovih, i troje ljudi uđe, nezgrapnim kretnjama. Dvojica njoj nepoznatih, i onaj majstor za naočare. Cela dvorana se okrete da ih gleda. Oni počeše tragati za mestima za sedenje. Jasno se videlo da se osećaju nelagodno.
     "Ko ste vi, momci?" upita im gospodin Spaulding, rukovalac jednog ambara punog hrane. "Da li je iko rekao da možete ući?"
     Džun Raub reče: "Ja sam pozvala ovu delegaciju iz Bolinasa da doputuju i slušaju sa nama; njihov radio ne radi."
     "Šššš", reče nekoliko ljudi, jer se glas sa satelita opet čuo.
     "...ni tako", govorio je Dendžerfild. "Bol osećam uglavnom posle spavanja i pre jela. Prestaje dok jedem, zbog čega podozrevam da je možda čir u želucu, a ne srčano oboljenje. Dakle, ako me sluša ijedan doktor, i ako ima pristup do odašiljača, možda bi me mogao zovnuti i reći mi svoje mišljenje. A ja njima mogu dati dodatne informacije, ako će im to pomoći."
     Silno iznenađena, Džun Raub je slušala kako čovek na satelitu opisuje, sve podrobnije, svoj zdravstveni problem. Da li je Hopi mislio na to? - upita se ona. Dendžerfild postao uobraženi bolesnik, a to nije primetio niko osim Hopija, čija su čula posebno oštra. Ona zadrhta. Jadan taj čovek gore, uklet da za večna vremena kruži i kruži oko Zemlje, sve dok na kraju ne ostane, kao Rusi, bez hrane ili vazduha, i umre.
     A šta ćemo onda? - upita se ona. Kako ćemo... bez njega?

8.

     Orajon Straud, predsednik Školskog odbora pokrajine Zapadni Marin, pojača petrolejski fenjer marke 'Koulmen' i dobi drečavu belu svetlost, tako da je školska prostorija u kojoj su sedeli sad bila valjano osvetljena. Tako je sve četvoro članova Odbora moglo jasno videti novog nastavnika.
     "Ja ću mu postaviti nekoliko pitanja", reče Straud ostalima. "Ali prvo: ovo je gospodin Barns, koji dolazi iz Oregona. On mi kaže da je stručnjak za nauku i za prirodne izvore hrane. Je li tako, gospodine Barns?"
     Novi nastavnik, čovek niskog rasta i mladalačkog izgleda, odeven u košulju svetlosmeđe boje i radne pantalone, nervozno pročisti grlo i reče: "Da, ja se razumem u hemikalije, i u biljke i životinje, a naročito dobro poznajem sve što se može naći za jelo u šumama, kao što su razni sitni plodovi i pečurke."
     "Mi smo u poslednje vreme imali lošu sreću sa pečurkama", reče gospođa Tolmen, postarija dama koja je bila član ovog istog Školskog odbora i u vremenima pre Krize. "Zato smo skloni da ih ne diramo; izgubili smo nekoliko ljudi koji su bili ili suviše alavi, ili neoprezni, ili naprosto neuki."
     Straud reče: "Ali gospodin Barns, ovde prisutan, nije neuk. On je išao na univerzitet u Dejvisu, gde su ga naučili kako razlikovati dobre od otrovnih pečuraka. On ne nagađa, niti glumi znanje; je li tako, gospodine Barns?" Pogleda novog nastavnika, očekujući potvrdu.
     "Postoje vrste koje su za jelo i kod kojih je nemoguće pogrešiti", reče gospodin Barns, klimajući glavom. "Pogledao sam malo šume i livade u vašem kraju, i video sam neke lepe primerke; možete dopuniti svoju ishranu, a ne dovesti sebe ni u kakvu opasnost. Znam čak i njihove latinske nazive."
     Članovi odbor počeše se pomicati i mrmljati nešto između sebe. Ovo je ostavilo utisak na njih, uvide Straud, ovo sa latinskim nazivima.
     "Zašto si otišao iz Oregona?" upita, sa grubom otvorenošću, Džordž Keler, direktor gimnazije.
     Novi nastavnik se suoči s njim i reče: "Politika."
     "Tvoja ili njihova?"
     "Njihova", reče Barns. "Ja se ne bavim politikom uopšte. Ja poučavam decu kako da naprave mastilo ili sapun, i kako da odseku rep jagnjetu čak i ako je već prilično poraslo, ovca maltene. Osim toga, imam knjige koje su moje vlasništvo." Podiže jednu knjigu sa gomilice koja je ležala pored njega, i pokaza Odboru u kako dobrom su stanju. "Reći ću vam i nešto drugo: vi, ovde, u ovom delu Kalifornije, imate mogućnosti za proizvodnju hartije. Da li ste to znali?"
     Gospođa Tolman reče: "Znali smo mi to, gospodine Barns, ali ne znamo tačno kako. To je nešto u vezi sa korom drveta, je li tako?"
     Na licu novog nastavnika pojavi se izraz tajanstvenosti, prikrivanja. Straud je znao da je gospođa Tolman pogodila, ali da nastavnik neće da joj oda tajnu; želi da zadrži znanje samo za sebe, zato što ga članovi ovog Odbora još nisu angažovali. Njegovo znanje još ne može biti njima dostupno - on ne daje ništa besplatno. A to je, dakako, u redu: Straud je prihvatao to načelo i poštovao Barnsa zbog toga. Samo budala daje nešto za ništa.
     Prvi put progovori najnoviji član Odbora, gospođica Kostigan. "I ja... ponešto znam o pečurkama, gospodine Barns. Koji je prvi znak koji tražimo da bismo se uverili da nije ona smrtonosna amanita?" Motrila je pomno na novog nastavnika, očigledno rešena da ga 'prikuca' pomoću konkretnih činjenica.
     "Čašica smrti", odgovori gospodin Barns. "Takozvana volva, u podnožju stabla gljive. Amanite je imaju, većina drugih vrsta je nema. I univerzalni veo. Osim toga, smrtonosna amanita najčešće ima bele spore... i bele škrge, to jest lamele, naravno." Osmehnuo se gospođici Kostigan, koja mu uzvrati osmehom.
     Gospođa Tolman je za to vreme pregledala gomilicu knjiga koju je novi nastavnik doneo. "Vidim da imaš Psihološke tipove Karla Gustava Junga. Da li je psihiologija jedna od tvojih nauka? Baš bi zgodno bilo dobiti nastavnika koji ume da prepozna jestive pečurke, a takođe je autoritet za Frojda i Junga."
     "To su beskorisne stvari", reče Straud razdražljivo. "Nama treba upotrebljiva nauka, a ne akademske prazne pričancije." Imao je osećaj da je on, lično, izdan; gospodin Barns mu nije rekao ništa o ovoj stvari, o svom zanimanju za teoretisanje. "Psihologija nam neće iskopati nijednu septičku jamu."
     "Mislim da smo spremni da glasamo o gospodinu Barnsu", reče gospođica Kostigan. "Što se mene tiče, ja sam za to da ga primimo, bar na privremeni rad. Ima li iko drugačije mišljenje?"
     Gospođa Tolmen reče gospodinu Barnsu: "Mi smo ubili našeg ranijeg nastavnika, znaš. Zato nam treba drugi. Zato smo i poslali gospodina Strauda da traži po celoj Obali, gore i dole, sve dok tebe nije pronašao."
     Sa drvenim izrazom lica, gospodin Barns klimnu glavom. "Znam. To me ne odbija."
     "Zvao se gospodin Austurijas i bio je takođe veliki majstor za pečurke", reče gospođa Tolman, "mada ih je sakupljao samo za sebe, i jeo ih sam. Nije nas naučio ničemu o njima, iz razloga koje smo mi cenili; nismo zato odlučili da ga ubijemo. Ubili smo ga zato što nas je lagao. Vidiš, njegov pravi razlog za dolazak ovamo nije bio ni u kakvoj vezi sa držanjem nastave. On je tražio nekog čoveka, po imenu Džek Tri, za koga se ispostavilo da živi u ovoj oblasti. Naša gospođa Keler, cenjena članica ove zajednice i žena ovde prisutnog Džordža Kelera, koji je direktor naše gimnazije, dobra je prijateljica gospodina Džeka Trija, pa nam je donela vest o toj situaciji, a mi smo onda stupili u dejstvo, naravno sasvim legalno i zvanično, kroz našeg šefa policije, gospodina Erla Kolviga."
     "A, tako", reče kameno Barns, koji je slušao ne prekidajući je.
     Orajon Straud uze reč. "Porota koja ga je osudila i izvršila presudu sastojala se od mene, zatim Kasa Stouna koji je najveći zemljoposednik u Zapadnom Marinu, gospođe Tolman i gospođe Džun Raub. Kažem da smo mi izvršili presudu, ali, naravno, sam čin - pucanje; kad je došlo do pucanja - izvršio je Erl. To je Erlov posao, kad god porota Zapadnog Marina donese presudu." On odmeri novog nastavnika pogledom.
     "To sve zvuči, meni", reče gospodin Barns, "veoma formalno i zakonito. Tačno ono što bi mene zanimalo. I..." on se osmehnu svima njima. "Ja ću moje znanje o pečurkama deliti sa vama; neću ga zadržavati za sebe, kao što je činio vaš pokojni gospodin Austurijas."
     Svi zaklimaše glavama; cenili su ovo. Napetost u sobi popusti, ljudi počeše mrmljati između sebe. Zatim je pripaljena jedna cigareta; jedna od Endru Gilovih specijal-deluks 'Zlatnih etiketa'; njen miris, dobar i bogat, doplovi do svih njih, razveseli ih, pomože im da budu više prijateljski raspoloženi prema novom nastavniku i jedni prema drugima.
     Videći cigaretu, gospodin Barns dobi čudan izraz lica i reče rapavim glasom: "Vi ovde gore imate duvan? Posle sedam godina?" Videlo se da ne može u tako nešto da poveruje.
     Smeškajući se zabavljeno, gospođa Tolman reče: "Nemamo mi duvana nimalo, gospon Barns, jer, naravno, nema ga niko. Ali imamo majstora za cigarete. On pravi ove specijal-deluks 'Zlatne etikete' za nas, od izvesnih odabranih, godinama sušenih biljnih materijala. To su uglavnom trave i neke vrste povrća; a tačno koje, to ostaje - i pravedno je da ostane - njegova lična tajna."
     "Pošto su?" upita gospodin Barns.
     "U budl-novcu države Kalifornije", reče Orajon Straud, "oko sto dolara komad. U predratnim srebrnjacima, deset centi komad."
     "Imam deset centi", reče gospodin Barns, posegavši drhtavom rukom u džep kaputa. Posle kraćeg traganja po džepu, podiže novčić i pruži ga prema pušaču, a to je bio gospodin Džordž Keler, koji se zavalio u stolicu i prekrstio noge da mu bude udobnije.
     "Žao mi je", reče Džordž, "ne prodajem. Trebalo bi da se obratiš pravo gospodinu Gilu; možeš ga naći preko dana u njegovoj radnji. Ona je ovde, na stanici Point Rejz, ali on se, naravno, kreće po celoj pokrajini; ima kombi-bus marke 'Folksvagen' sa konjskom vučom."
     "Imaću to u vidu", reče gospodin Barns i vrati desetoparac u džep, veoma pažljivo.

     "Nameravaš li da se ukrcaš na feribot?" upita ouklendski činovnik. "Ako ne, želeo bih da skloniš kola, jer si stao nasred kapije."
     "Sigurno", reče Stjuart Mak Konči. Uđe opet u automobil i švićnu uzdama; podstaknut ovim, njegov konj, Edvard Princ od Velsa, poče vući kola, pontijak iz 1975, sada bez motora. Kola prođoše kroz kapiju i iziđoše na gat.
     Plav, prošaran jakim talasima, Zaliv se prostirao na obe strane od njega. Stjuart je gledao kroz vetrobran i video kako se jedan galeb ustremio nadole i zgrabio nešto jestivo sa jednog stuba. Pecarioški najloni, opruženi u vodu... Ljudi su lovili sebi večeru. Neki od njih nosili su ostatke vojnih uniformi. Veterani; možda oni stanuju ispod ovog gata. Stjuart potera kola dalje.
     Kad bi samo imao dovoljno para da telefonira u San Francisko. Ali podvodni kabl je opet bio u kvaru, a veza bi se morala produžavati i produžavati, sve do San Hozea pa onda duž poluostrva; dok bi poziv stigao u San Francisko, trošak bi se, za Stjuarta, popeo na pet dolara u srebrnom novcu. To, dakle, ne dolazi u obzir, osim ako je neko bogataš; Stjuart će morati da čeka dva sata na polazak feribota... a može li sebi dozvoliti toliko čekanje?
     Hitao je da se dočepa nečeg važnog.
     Čuo je priču da je pronađen sovjetski vođeni projektil, ogroman, neeksplodiran; ležao je zariven u zemlju blizu Belmonta, pa ga je neki farmer otkrio za vreme oranja i sad ga je prodavao kao zasebne deliće, po ceni od jedan cent za deo - pa ti biraj koje delove hoćeš. A delova je bilo na hiljade, naročito u sistemu za samonavođenje. Stjuartu je, za posao kojim se bavio, bilo potrebno mnogo takvih delova. Ali i mnogim drugim ljudima. Zato je moralo ići po načelu: ko prvi dođe, prvi uslužen. Ako se on ne prebaci preko Zaliva i ne stigne u Belmont u najskorije vreme, biće prekasno - neće preostati nimalo elektronskih komponenti za njega i njegov posao.
     Prodavao je (a drugi čovek je proizvodio) male elektronske klopke za životinje. Štetočine su prošle kroz izvesne mutacije, pa su sad umele izbeći ili onesposobiti obične, pasivne klopke, čak i one najsloženije. Mačke su se naročito mnogo izmenile, ali je gospodin Hardi proizvodio izvanredne zamke za lov na njih, bolje čak i od njegovih 'pacolovki' i 'kucolovki'.
     Neki ljudi su zastupali teoriju da su mačke u ovim posleratnim godinama razvile svoj govor, mačji jezik. Noću se moglo slušati kako mjauču jedna drugoj u pomrčini, ali to su sad bili nizovi skraćenih, brzih zvukova, dosta grubih, ni nalik na nekadašnje otegnute. Štaviše, mačke su se udruživale u male čopore i - bar je ta vest bila dobro proverena - čuvale hranu za buduće dane. Upravo te njihove zalihe, pametno složene i sakrivene, uzbunile su ljude, mnogo više nego novi zvuci. U svakom slučaju, sada su i mačke, kao i pacovi i psi, bile opasne. Mogle su da ubiju i pojedu malo dete kad god im se prohte - tako se, bar, pričalo. Zato su ljudi, naravno, kad god su ikako mogli, hvatali i proždirali njih, da im se osvete. Za naročitu poslasticu smatran je pas punjen pirinčem; male lokalne novine koje su u Berkliju izlazile jednom nedeljno, berklijski 'Tribjun', donosile su recepte za pseću supu, pseću čorbu, čak i pseći puding.
     Pomisao na pseći puding navede Stjuarta da shvati koliko je, zapravo, gladan. Činilo mu se da je neprestano bio gladan još od trenutka kad je prva bomba pala; njegov poslednji stvarno dovoljan obrok bio je onaj ručak u 'Fredovoj finoj hrani' onog dana kad je naleteo na foku i bio svedok fokine prevarantske glume o 'vizijama'. Iznenada se zapita: gde li je fokica mali, sad? Godinama nije pomislio na njega.
     Danas, naravno, često možeš videti fokomeluse, i gotovo svaki vozi svoj fokomobil, baš kao Hopi onda: foka sedi tačno u središtu, svaki u svom malom svetu, kao bezruki i beznogi bog. Prizor Stjuartu i sad odvratan, ali, koliko je drugih odvratnih prizora u ovim vremenima... ovo je samo jedan od takvih, svakako ne najgori. Najgori je, zaključi on, kad vidiš simbiotike kako se vuku ulicama: nekoliko ljudskih bića sastavljenih pojedinim delovima svoje anatomije u nerazdvojnu celinu, tako da su im neki organi zajednički. Nešto kao blutgeldovska razrada starih sijamskih blizanaca... ali ne samo po dva ljudska bića spojena, nego ponekad i po tri, ili više. Stjuart je viđao čak i simbiotike skrpljene od šest ljudi. Te fuzije nisu nastajale u materici, nego ubrzo posle porođaja. Na taj način su spasavani životi onih beba koje su rođene nepotpune, bez pojedinih vitalnih organa. Tako jedan pankreas sad služi grupi ljudi... Trijumf biologije. Ali po Stjuartovom mišljenju, nepotpune bebe trebalo je naprosto ostavljati da umru.
     Na vodama Zaliva, desno od Stjuarta, jedan beznogi veteran zaveslao je, na jednom splaviću, prema nekoj gromadi otpada koja je, nesumnjivo, bila potopljeni brod. Na toj masi koja je virila iz vode videlo se nekoliko najlona od udica; vlasništvo veteranovo, svakako. On je dolazio da proveri da li se nešto upecalo. Gledajući kako splav plovi, Stjuart se zapita da li bi mogao tako stići i do druge obale, do San Franciska. On može ponuditi ovom čoveku pedeset centi za vožnju u jednom smeru; zašto ne? Iziđe iz kola i dođe do ivice gata.
     "'Ej!" povika silovito. "Dođi ovamo." Iz džepa izvuče novčić i baci ga na gat; veteran vide paricu, začu njen zvuk. Najednom obrte splavić i zavesla brzo natrag. Upinjao se da postigne veću brzinu; niz njegovo lice pocure znoj. Onda diže ka Stjuartu široko iscereno lice, a na jedno uho prisloni šaku savijenu u levak.
     "Ribu?" doviknu. "Danas nemam još nijednu, ali možda će biti kasnije. Ili bi hteo možda jednu malu ajkulu? Jemčim da je bezbedna." Podiže Gajgerov brojač, sav olupan, koji mu je bio vezan konopcem oko pojasa - za slučaj da padne sa splava ili da mu ga neko pokuša ukrasti, uvide Stjuart.
     "Ne", reče Stjuart i čučnu pokraj vode. "Hoću da stignem preko puta, u San Francisko; plaćam dva'es pet centi za vožnju u jednom smeru."
     "Al' ja bi' mor'o da ostavim udice da bi to uradio", reče veteran, čiji je osmeh postupno nestajao. "Znači, mor'o bi' da ih sve pokupim sad, inače bi ih neko pokrao dok ja nisam tu."
     "Trideset pet centi", reče Stjuart.
     Na kraju su se pogodili na četrdeset centi. Stjuart je sastavio i katancem učvrstio dve noge Edvardu Princu od Velsa, da ga niko ne bi mogao ukrasti. Uskoro se našao na površini zaliva, na veteranovom splavu koji se ljuljuškao i odmicao ka San Francisku. Veteran je veslao.
     "Čime se ti baviš?" upita veteran. "Nisi poreznik, a?" Pogleda ga smireno.
     "Nee", reče Stjuart. "Ja sam majstor za male klopke."
     "Znaš li ti, prijatelju moj", reče veteran, "ja imam kućnog ljubimca, pacova, koji živi ispod gata sa mnom? Pametan je; ume da svira na frulicu. Nije nikakva varka, istina je. Izradio sam malu drvenu frulu, i on svira na nju, kroz nos... To je praktično isto kao ona azijatska nosna frula koju imaju u Indiji. Naime, imao sam ga, ali je pregažen. Video sam taj događaj od početka; nisam mogao stići do moga štakora, ništa nisam mogao. Potrčao je preko gata da nešto uzme, možda neko parče krpe... On ima krevetac, koji sam mu ja napravio, ali mu je večito hladno - bilo mu je - zato što, kad su mutirali, ta njegova sorta, izgubili su krzno."
     "Viđao sam takve", reče Stjuart, razmišljajući kako vešto ti ćelavi smeđi pacovi izbegavaju sve mišolovke pa čak i Hardijeve elektronske. "Zaista verujem u to što kažeš", reče on. "Poznajem pacove prilično dobro. Ali oni nisu ništa u poređenju sa onim malim prugastim sivim i smeđim mačkama... Kladim se da ovaj tvoj nije umeo sam da napravi frulicu, mor'o si ti da je praviš."
     "Istina je", reče veteran. "Ali on je bio umetnik. Trebalo je da ga čuješ kako svira; imao sam običaj da okupim gomilu ljudi uveče, kad završimo pecanje. Pokušavao sam ga naučiti da svira Bahovu stvar Chaconne u D."
     "Jednom sam ja uhvatio jednu takvu prugastu mačketinu", reče Stjuart, "i čuvao je mesec dana, dok nije pobegla. Umela je da pravi mala oružja sa šiljatim vrhovima, od poklopaca konzervi. Savijala ih je, ili tako nešto; nikad nisam video kako to radi, ali mnogo gadne bodlje su to bile."
     Veteran, veslajući, reče: "Kako je ovih dana južno od San Franciska? Ja ne mogu na kopno." Pokaza prstom ka donjem delu tela. "Ostajem uvek na splavu. Na njemu imam jedna vratanca na dole, ka vodi, kad moram da idem u WC. Ono što je meni potrebno, jeste da nađem nekog mrtvog foku jednog dana i uzmem njegova kola. To se zove fokomobil."
     "Ja sam poznavao prvog foku", reče Stjuart, "pre rata. Bio je super-super; umeo je da popravi sve." On pripali cigaretu od imitacije duvana; veteran se sa čežnjom zablenu u nju. "Južno od San Franciska sada su ti samo farme. Niko tamo nije obnovio ništa gradsko, a inače su bile uglavnom one montažne kućice, tako da nije ostao gotovo nijedan pristojan podrum. Gaji se grašak, kukuruz i pasulj, tamo dole. A ja sam se zaputio da vidim jednu veliku raketu, koju je neki seljak naš'o; trebaju mi releji, cevi i drugi elektronski delovi za klopke koje izrađuje gospodin Hardi." On zastade. "Treba da imaš jednu Hardijevu klopku."
     "Šta će mi? Živim od ribe, a pacove nemam razloga da mrzim? Meni se sviđaju."
     "Ma, sviđaju se i meni", reče Stjuart, "ali moraš biti praktičan; možda malo gledati i u budućnost. Jednog dana mogu Ameriku preuzeti pacovi u svoje ruke, ako ne budemo budni. Naš je dug prema ovoj zemlji - pacove da hvatamo i ubijamo, naročito one mudrije među njima koji bi mogli imati urođene sposobnosti vođe."
     Veteran ga pogleda ljutito. "To ti kažeš samo da bi prodao."
     "Ne, iskreno."
     "To je ono što ja zameram prodavcima: veruju u svoje laži. Znaš, da je najviše što bi pacovi mogli ikad postići, makar i kroz milion godina evolucije, da budu možda korisna posluga ljudskim bićima. Da budu kuriri možda ili da obavljaju sitne fizičke poslove. Ali opasni..." On odmahnu glavom. "Po kojoj ceni dajete te vaše pacolovke?"
     "Deset srebrnih dolara za jednu. Ne primamo državne budl-pare; gospodin Hardi je star čovek, a ti znaš kakvi su stari ljudi, on ne smatra budl za pravi novac." Stjuart se nasmeja.
     "Ja da ti ispričam kako sam jednom video da je pacov učinio pravi herojski podvig", poče veteran, ali mu Stjuart upade u reč.
     "Imam svoja uverenja", reče Stjuart. "Ne vredi da se raspravljamo o njima."
     Onda su ćutali. Stjuart je uživao u prizoru Zaliva koji se širio na sve strane oko njega; veteran je veslao. Dan je bio lep, i dok su se ljuljuškali sve bliže San Francisku, Stjuart je razmišljao o elektronskim delovima koje će možda, kad se bude vraćao, doneti gospodinu Hardiju i fabrici na aveniji San Pablo, nedaleko od ruševina koje su nekada bile zapadni kraj Kalifornijskog univerziteta.
     "Koja je to vrsta cigarete?" upita veteran uskoro.
     "Ova?" Stjuart osmotri pikavac; još malo pa će ga ugasiti i staviti u metalnu kutiju koju ima u džepu. Puna je pikavaca; njih će otvoriti i preraditi u nove cigarete, Tom Frandi, mesni majstor za cigarete u Južnom Berkliju. "Ova je", reče on, "uvozna. Iz oblasti Marin. Specijual-deluks 'Zlatna etiketa', koju proizvodi..." Zastade, da bi učinak bio veći. "Mislim da ti ne moram reći ko."
     "Endru Gil", reče veteran. "Recimo da bih ja kupio jednu celu od tebe; plaćam deset centi."
     "Petnaest centi vredi svaka", reče Stjuart. "One moraju prevaliti čitav put oko Blek Pointa i Sirs Pointa i drumom kroz Lukasovu dolinu, jer dolaze sa nekog mesta koje je čak negde iza Nikasia."
     "Imao sam ja jednom jednu od tih Endru Gilovih specijal-deluksica", reče veteran. "Ispala je iz džepa nekom čoveku koji se ukrcavao na feribot; ja je izvuk'o iz vode i osušio."
     Najednom mu Stjuart dade pikavac.
     "Oh, Bože, Bože moj", reče veteran, ne gledajući pravo Stjuarta. I zape da vesla brže. Treptao je, usne su mu se pokretale.
     "Imam ja još", reče Stjuart.
     Veteran reče: "Reći ću ja tebi šta još ti imaš: imaš pravu humanost, gospodine, a to je danas retko. Veoma retko."
     Stjuart klimnu glavom. Oseti istinu u veteranovim rečima.

     Pokucavši na vrata male brvnare, Boni reče: "Džek? Jesi tu?" Oproba vrata i nađe da su otključana. Obrati se gospodinu Barnsu: "On je verovatno negde napolje, sa svojim stadom. Sezona je kad se one jagnje, a Džek tada ima problema: rađa se toliko genetski unakažene jagnjadi, a veliki deo njih ne može proći kroz porođajni kanal bez pomoći."
     "Koliko ovaca ima?" upita Barns.
     "Tri stotine. One lutaju po ovom kraju, po kanjonima, i žive divlje, tako da je tačno brojanje nemoguće. Ti se ne bojiš ovnova, je li?"
     "Ne", odvrati Barns.
     "Onda, idemo", reče Boni.
     "I to je taj koga je raniji učitelj hteo ubiti", promrmlja Barns, dok su prelazili jednu livadu, na kojoj se videlo da su je ovce popasle, i približavali se jednom niskom grebenu zaraslom u boriće i žbunje. Mnogi žbunovi bili su, primeti Barns, izgrickani: ogoljene grančice pokazivale su da se dobar broj Džekovih ovaca nalazi tu negde, u blizini.
     "Jeste", reče žena, grabeći dugim koracima napred, šaka zavučenih u džepove. Brzo dodade: "Ali pojma nemam zašto. Džek je - samo rančer-ovčar. Znam da je protivzakonito gajiti ovce na zemljištu koje bi se moglo orati... ali, kao što vidiš, vrlo mali deo ovog terena podoban je plugu; uglavnom su to kanjoni. Možda je gospodin Austurijas bio ljubomoran."
     Gospodin Barns pomisli: ne verujem joj. Međutim, nije bio naročito zainteresovan. Nameravao je, u svakom slučaju, da izbegne grešku svog prethodnika, ko god da je i šta god da je taj gospodin Tri; 'Drvo'. Zvučalo je to, Barnsu, kao neko ko je postao deo ove životne okoline, tako da više nije u celosti peripatetično i ljudsko biće. Od slike koju dobi o gospodinu 'Drvetu', oseti se malo nelagodno; nije, baš, ulivala spokojstvo.
     "Žao mi je što gospodin Gil nije mogao poći s nama", reče Barns. Nije ni do danas susreo tog slavnog majstora za cigarete, o kome je slušao i pre dolaska u Zapadni Marin. "Rekla si da imate i muzičku grupu, zar ne? Svirate neke instrumente?" To je zvučalo zanimljivo, jer je on, svojevremeno, svirao violončelo.
     "Puštamo kasetofone", reče Boni. "Endru Gil, Džek Tri i ja. A ja još i sviram klavir; sviramo kompozitore iz ranijih vremena, kao što su Henri Persel i Johan Pahelbel. Ponekad nam se pridruži i doktor Stokstil, ali..." Ona zaćuta i namršti se. "...Ali je prezauzet; mora u toliko gradova ići, u vizite. Uveče bude naprosto suviše umoran."
     "Može li se neko i pridružiti vašoj grupi?" upita Barns punonadežno.
     "Šta sviraš? Upozoravam te: mi smo strogi klasičari. Nije to samo neka amaterska grupica; Džordž, Džek i ja svirali smo i u starim danima, pre Krize. Počeli smo pre... devet godina. Gil nam se priključio posle Krize." Osmehnula se, i Barns vide kako divne zube ima. Toliko je mnogo ljudi, zbog avitaminoze i zračenja, poslednjih godina gubilo zube, imalo paradentozu. On je svoje zube skrivao koliko je mogao; nisu više bili dobri.
     "Svirao sam violončelo, svojevremeno", reče on, znajući da je to jedna od bezvrednih bivših veština, jer sada - jednostavno - ne postoji više nijedno violončelo, nigde. Da je svirao neki metalni instrument...
     "E, baš šteta", reče Boni.
     "Nema žičanih instrumenata u ovom kraju?" Smatrao je da bi mogao naučiti, ako bi baš trebalo, da svira, recimo, violu; rado bi učio, pomisli on, ako bi mu to omogućilo da se učlani u njihovu grupu.
     "Nema nijedan", reče Boni.
     Ispred njih se pojavi jedna ovca, od sorte 'safolk' sa crnim licem; osmotri ih, pa se prope, okrete i pobeže. Ovca, vide Barns, velika i zgodna, oho-ho natovarena mesom i izvrsnom vunom. Zapita se da li je ikad šišana.
     Pođe mu voda na usta. Nije okusio jagnjetinu već godinama.
     "Da li on i kolje, ili su samo za vunu?" upita on Boni.
     "Za vunu", reče ona. "On ima fobiju protiv klanja: neće, pa ma koliko da mu ponude. Ljudi dolaze krišom i kradu iz njegovog stada, naravno... Ako ti se jede jagnjetina, jedino je tako možeš nabaviti, pa zato, reč upozorenja: njegovo stado dobro je čuvano." Ona pokaza prstom, i Barns vide na vrhu brega jednog psa, koji je stajao i gledao ih. On smesta prepoznade u njemu krajnjeg mutanta, korisnog: lice ovog psa bilo je pametno, na novi način.
     "Neću ja ići ni blizu njegovih ovaca", reče Barns. "Onaj neće na nas, a? Poznaje te?"
     Boni reče: "Zato sam pošla sa tobom, zbog tog psa. Džek ima samo tog jednog. Ali taj jedan je dovoljan."
     Pas pođe ka njima, kasom.
     Nekada su, nagađao je Barns, njegovi srodnici bili oni dobro poznati sivi ili crni nemački ovčari; prepoznao je te uši, njušku. Ali sada... Čekao je sav ukrućen, dok se pas približavao. U džepu je, naravno, imao nož; nož koji ga je spasao mnogo puta, ali u ovom slučaju svakako ne bi. Ostajao je blizu žene, koja je hodala nezabrinuto dalje.
     "Zdravo", reče ona psu.
     Pas je stao pred njih, otvorio usta i zastenjao. Grozomoran je to zvuk bio, i Barns zadrhta. Zvučalo je kao neko ozleđeno ljudsko biće, u grčevima, koje pokušava da isceci koju reč iz govornih organa koji više ne rade. Iz tog stenjanja kao da se izdvojila, ili se Barnsu učinilo da je to čuo, jedna reč, ili dve; nije bio siguran. Ali Boni kao da je razumela.
     "Dobar Teri", reče ona psu. "Hvala ti, dobar Teri." Pas mahnu repom. Ona reče Barnsu: "Naći ćemo Džeka na stazi, trista metara napred." Ona krenu dalje.
     "Šta je rekao pas?" upita on, kad su bili izvan domašaja sluha te životinje.
     Boni se nasmeja. Ovo ga je nerviralo; on se namršti. "Oh", reče ona. "Zaboga! Pomakao se za milion godina uz lestvice evolucije - jedno od najvećih čuda u evoluciji živih bića - a ti ne razumeš šta je rekao." Otrla je suze iz očiju. "Izvini, ali stvarno je prokleto smešno. Drago mi je što me nisi to pitao tamo, gde je on mogao da nas čuje."
     "Nisam impresioniran", reče on, tonom kao da se brani. "Naprosto, nisam mnogo impresioniran. Vi ste se zavukli ovde u jednu malu seosku oblast, pa vam se čini da je ovo nešto naročito, ali ja sam prošao Obalu uzduž i popreko, i video stvari od kojih bi ti..." Zaćuta, i za nekoliko trenutaka nastavi. "Ništa nije taj vaš pas. Ništa u poređenju sa onim na Obali, mada je sam po sebi, pretpostavljam, ogromno dostignuće."
     Još se smejući, Boni dohvati Barnsa za ruku. "Da, ti si iz širokog spoljašnjeg sveta. Video si sve što ima da se vidi; u pravu si. Šta si video, Barnse? Znaš, moj muž je tebi poslodavac, a Orajon Straud njemu. Zašto si došao ovamo? Zar je ovaj kraj toliko zabačen? Toliko seljački? Mislim da je ovo jedno fino mesto za život; imamo postojanu društvenu zajednicu. Ali, kao što kažeš, nemamo mnogo čuda. Nemamo čudotvorce i nakaze, kao što imate vi u velikim gradovima gde je zračenje bilo jače. Naravno, imamo Hopija."
     "Vraga", odvrati Barns, "danas možeš dobiti dvanaest foka za deset centi. Ima ih posvuda."
     "A ti se zaposlio baš ovde", reče Boni, odmeravajući ga pogledom.
     "Rekoh ti. Upao sam u političke nevolje sa nekim bednim lokalnim 'vlastima' koje su mislile da su kraljevi u svom kraljevstvu."
     Zadubljena u misli, Boni primeti: "Gospodin Austurijas se zanimao za politička pitanja. I za psihologiju, kao ti." Nastavila je da ga odmerava, od glave do pete, dok su pešačili dalje. "Nije bio zgodnog izgleda, a ti jesi. Imao je sitnu glavu, okruglu, kao jabuka. A noge su mu klecale levo i desno kad je trčao; nije trebalo nikad da potrči." Uozbiljila se. "Kuvao je divnu čorbu od pečuraka, i to od rudnjača i kantarela - znao ih je sve. Hoćeš li ti mene pozvati na večeru od pečuraka? Odavno nisam... Probali smo sami da beremo pečurke, ali, kao što reče gospođa Tolman, nije uspelo; odmah nam je pozlilo."
     "Pozvana si", reče on.
     "Smatraš li da sam privlačna?" upita ga ona.
     Iznenađen, malo se trgnuo. Odmah promumla: "Sigurno, da, da." Uhvatio ju je za ruku, i držao se čvrsto, kao da ga ona vodi. "Zašto pitaš?" upita, sa oprezom, ali i jednim rastućim dubljim osećanjem koje nije umeo rastumačiti; bilo je novo za njega. Podsećalo je na uzbuđenje, ali je imalo i nešto hladno i racionalno u sebi, pa, prema tome, možda i nije bilo nikakvo osećanje; možda je to bila samo jedna svesnost, jedan oblik izoštrene intuicije, o sebi i o ovom predelu, o svemu što je bilo vidljivo oko njega - kao da je uključivalo sve vidove stvarnosti, a naročito, i iznad svega, nju, Boni.
     U deliću sekunde shvatio je činjenicu - bez ikakvih dokaza - da Boni Keler ima romantičnu vezu sa nekim, možda sa Gilom cigaretašem, ili čak sa ovim 'Drvetom' ili Orajonom Straudom; vezu koja se sad bliži kraju, ili je završena, tako da ona traži nekog novog kao zamenu. Traži nagonom, kao praktičarka, a ne kao romantična srednjoškolka sa pogledom u zvezdama. Znači, već je to radila sa znatnim brojem ljudi; izgleda iskusna u ovome, u ispitivanju muškarca i oprobavanju da bi videla kako bi se taj uklopio.
     A ja, zapita se on; pitam se da li bih se ja uklopio. Zar nije ovo opasno? Bože, njen muž! Kao što je napomenula, on je meni poslodavac, direktor škole.
     Ali možda mu se sve ovo samo pričinjava, jer zaista ne izgleda vrlo verovatno da ova privlačna žena, vođa ove društvene zajednice, žena koja njega jedva poznaje, odabere, za onu stvar, baš njega... Opet, nije ga ni odabrala; samo uzela u razmatranje. Stavila ga na probu, ali on još nije postigao uspeh. Sad se njegov ponos poče nadimati i isplovljavati na površinu, kao autentično osećanje, i bojiti malopređašnje hladno, racionalno uviđanje. I donositi izobličenje, koju on oseti odmah: želju da bude uspešan, odabran, bez obzira na rizik. Nije osećao ni najmanje ljubavi, niti seksualne želje, prema njoj; bilo je daleko prerano za tako nešto. Samo je ponos delovao sada, njegova želja da ne bude odbačen.
     Uvrnute stvari, pomisli on; zapanjio je samoga sebe, nije mogao verovati da je tako jednostavan. Njegov um, dakle, radi kao neka niža vrsta životinje, otprilike kao morska zvezda; ima jednu ili dve reakcije, i to je sve.
     "Čuj", reče on, "gde je taj Tri?" Pođe sada on ispred nje, naprežući se da vidi što dalje, usmeravajući pažnju na greben ispred njih, na to drveće i cveće. Spazi u jednoj mračnoj udubini pečurku i istog trena pođe ka njoj. "Vidi", reče on. "Ovu vrstu zovu 'pilence u šumi'. Super ukusna. A ne nalazi se često, mogu ti reći."
     Prilazeći da vidi, Boni Keler se sagnu, onda sede na travu pored pečurke. On ugleda na trenutak njena naga, bleda kolena. "Hoćeš li ti nju da uzbereš?" upita ona. "I da je poneseš sa sobom kao trofej?"
     "Ja bih da je ponesem", reče on, "ali ne kao trofej. Više kao stvar koju bih strpao u tiganj sa malo goveđeg loja."
     Njene tamne, privlačne oči usmerile su se na njega setno; sedela je, prstima začešljavajući kosu unazad, i činilo se kao da će progovoriti, ali samo je ćutala. Posle nekog vremena, on se poče osećati nezgodno; uviđao je da ona čeka na njega, i njemu pade na um - hladna strava - da se od njega ovde očekuje ne samo da kaže nešto, nego i da uradi nešto.
     Zurili su jedno u drugo, i sad je i Boni izgledala uplašena, kao da se oseća isto kao on. Međutim, niko od njih nije ništa preduzimao; svako je samo sedeo u iščekivanju da druga strana učini neki potez. Njega obuze predosećanje da ako pokuša da pruži ruku ka njoj, ona će mu ili udariti šamar ili će ustati i trkom pobeći... posle čega bi usledile neprijatne posledice. Ona bi mogla... dobri Bože. Streljali su prethodnog nastavnika. Njega sad tresnu misao, divovski snažno: da nije možda bilo zbog ovoga? Možda se ona vaćarila sa tim Austurijasom, a on zapeo da kaže njenom mužu ili tako nešto kretenski? Zar je ovo toliko opasno? Jer ako jeste, mani se ponosa; da se izvučem ja odavde.
     Boni reče: "Eno ga Džek Tri."
     Preko grebena naiđe onaj pas, mutant navodno sposoban da govori, a par koraka iza njega iskrsnu čovek sa licem zaraslim u raščupanu bradurinu, poguren, povijenih ramena. Na njemu su bili iznošen kaput kakav se u gradovima nosi i prljave plavosive pantalone. Ni najmanje nije ličio na farmera; ovaj izgleda, pomisli Barns, kao sredovečni činovnik osiguravajućeg zavoda koji se izgubio u šumi i lutao tako jedno mesec dana. Donja vilica bila mu je umazana nečim crnim, što je stvaralo neugodan kontrast sa njegovom neprirodno belom kožom. Barns odmah oseti odbojnost. Međutim, da li zbog spoljašnjosti gospodina Trija? Nagledao sam se, pomisli on, Bog zna koliko sakatih, izgorelih, unakaženih, bolestima upropašćenih ljudskih bića, godinama već... Ne, njegova reakcija na gospodina Trija izazvana je tim neobičnim hodom, tim vučenjem nogu. Bio je to hod - ne zdravog čoveka - ne, nego čoveka stravično bolesnog. Čoveka bolesnog na način koji Barnsu do tog trenutka nije bio znan.
     "Zdravo", reče Boni, dižući se na noge.
     Pas dođe da skakuće i umiljava se oko nje, sada na najprirodniji način.
     "Ja sam Barns, novi nastavnik u školi", reče Barns, takođe ustavši i pruživši ruku.
     "Ja sam Tri", reče bolesnik, takođe pruživši ruku. Barns je prihvati i nađe da je neobjašnjivo vlažna; bilo mu je teško, ako ne i nemoguće, da je duže zadrži - on je odmah pusti.
     Boni reče: "Džek, gospodin Barns je stručan za uklanjanje repa sa jagnjadi kad su već poodrasla tako da je opasnost od tetanusa manja."
     "Aha", reče Tri, i klimnu glavom. Ali činilo se da je samo iz neke učtivosti to učinio; kao da ga tema nije stvarno zanimala, ili kao da čak nije razumeo o čemu je reč. Posegnu rukom dole i silovito potapša psa. "Barns", reče psu, razgovetno, kao da pas treba da nauči tu reč.
     Pas zastenja: "...Bnnnnzzzz..." I lanu jedanput, gledajući svog gospodara očima caklećim od nade.
     "Tako je", reče gospodin Tri i osmehnu se. Pokaza se da nema gotovo nijedan zub, samo gole desni. Tip je sigurno bio dole, blizu San Franciska, kad je pala velika bomba, pomisli Barns; ili to, ili su posledice ishrane, kao u mom slučaju. On se potrudi da ne gleda na tu stranu; zabi ruke u džepove i prošeta malo, udaljavajući se od njih.
     "Imaš ovde mnogo zemlje", reče preko ramena. "Od koje vlasti si dobio zakonitu tapiju? Od oblasti Marin?"
     "Ništa tapija", odvrati gospodin Tri. "Samo mi je dozvoljena upotreba. Građanski savet Zapadnog Marina i Odbor za planiranje odobravaju mi, zahvaljujući Boninim dobrim uslugama."
     "Očarava me taj pas", reče Barns, okrećući se. "Zaista govori; jasno je rekao moje ime."
     "Kaži 'dobar dan' gospodinu Barnsu", reče gospodin Tri psu.
     Pas lanu potmulo, onda zastenja: "...Mmmmrrdnn, gnnnnbnnnzzzz..." Opet lanu, ovog puta gledajući Barnsa u oči da vidi reakciju.
     U sebi, Barns uzdahnu. Ali reče psu: "Super dobro." Pas poče da skviči i, od radosti, da đipa unaokolo.
     Na to Barns oseti i neko saosećanje prema toj životinji. Da, dostignuće je izuzetno. Pa ipak - ovaj pas mu je odvratan, jednako kao dospodin Tri; obojica u sebi imaju nešto izolovano i izobličeno, kao da su, boraveći sami u ovoj šumi, izgubili vezu sa normalnom stvarnošću. Ne podivljali; ne vratili se u bilo šta nalik na varvarstvo. Samo postali neprirodna bića. Barnsu naprosto antipatična.
     Ali mu se Boni dopala, pa se on zapita kako je, kog vraga, bilo moguće da se ona spetlja sa takvom nakazom. Možda ako poseduješ mnogo ovaca, postaješ velika sila u maloj društvenoj grupi; je li to? Ili postoji nešto drugo, nešto čime bi se mogao objasniti pokušaj nastavnika - bivšeg nastavnika - Austurijasa da ubije Trija?
     Njegova radoznalost bila je sada razbuktana; bio je to možda isti onaj poriv koji ga ponese kad god primeti neku novu varijantu pečuraka i silno poželi da sazna tačno koja je to vrsta i onda je unese u katalog. Poređenje, pomisli on ironično, ne mnogo laskavo za gospodina Trija; uporediti njega sa gljivom. Ali istinito; imao je baš takvo osećanje o Triju i o njegovom psu.
     Gospodin Tri reče Boni: "Danas nije došla tvoja devojčica."
     "Nije", reče Boni. "Edi se danas ne oseća dobro."
     "Da li je nešto ozbiljno?" upita gospodin Tri graktavim glasom. Izgledao je zabrinut.
     "Ne, samo je malo boli stomak. To kod nje biva, povremeno; takva je otkad je znam. Njen stomak je malo otečen i tvrd. Moglo bi to biti zapaljenje slepog creva, ali hirurške intervencije su toliko opasne u ovim vremenima..." Boni zaćuta i okrete se Barnsu. "Moja devojčica, nisi je sreo... Ona voli ovog psa. Terija. Oni su dobri prijatelji, razgovaraju satima kad dođemo ovde na izlet."
     Gospodin Tri reče: "Ona i njen brat."
     "Slušaj", reče Boni, "već mi je muka, zaista, od toga. Rekla sam Edi da prestane s tim. Zato i volim da ona dolazi ovamo i igra se sa Terijem; trebalo bi da nađe stvarne, postojeće drugove za igru, a ne da bude toliko introvertna i zapada u tolike opsene. Zar ne, gospodine Barnse; ti si nastavnik - dete treba da uspostavlja veze sa stvarnošću, a ne sa fantazijom, je li tako?"
     "U ovim vremenima", reče Barns zamišljeno, "ja imam razumevanja za dete koje se povlači u maštanja... Teško je okrivljavati ga. Možda bi trebalo svi da pribegnemo tome." Osmehnuo se, ali mu ni Boni, a ni gospodin Tri, ne uzvratiše osmehom.

     Ni za tren nije Bruno Blutgeld skidao pogled sa tog novog nastavnika - ako je to prava istina; ako je taj mladi čovek odeven u pantalone smeđe, 'kaki' boje i radnu košulju zaista nastavnik, kao što Boni tvrdi.
     Da li me i ovaj goni? - upita se Blutgeld. Kao onaj prethodni? Pretpostavljam da me goni. A Boni ga je dovela ovamo... Znači li to da je i ona, posle svega, ipak na njihovoj strani? Protiv mene?
     Nije mogao poverovati u to. Ne, posle svih ovih godina. Štaviše, Boni je bila ta koja je otkrila sa kojom pravom namerom je gospodin Austurijas došao u oblast Zapadni Marin. Boni ga je spasla od Austurijasa, i on joj je na tome zahvalan; sad ne bi bio živ da nije bilo nje, to ne može nikad zaboraviti, zato je možda gospodin Barns tačno ono što Boni kaže i tu nema razloga za brigu. Blutgeld poče malo lakše disati; umiri se i poče se unapred radovati što će pokazati Barnsu svoju novorođenu jagnjad sorte 'safolk'.
     Ali ranije ili kasnije, reče on sebi, neko će mi ući u trag, stići dovde i ubiti me. Pitanje je samo vremena; svi se oni gade mene i nikada neće odustati. Svet još i sad traga za čovekom odgovornim za sve što se desilo; ne mogu im ni zameriti što tragaju. Imaju pravo na to. Ja, zaista, nosim na svojim plećima odgovornost za smrt miliona ljudi, tri četrvrtine čovečanstva, i to je nešto što ne možemo zaboraviti ni ja ni oni. Samo Bog ima moć da oprosti i zaboravi tako čudovišan zločin protiv ljudskog roda.
     On pomisli: ja ne bih ubio gospodina Austurijasa; ja bih ga pustio da me ubije. Ali Boni i ovi ostali - odluku su doneli oni. Nije to bila moja odluka, jer ja više ne mogu donositi odluke. To mi Bog više ne dozvoljava; ne bi bilo u redu. Moj posao je da budem ovde, brinem se o mojim ovcama, čekam na onoga koji će doći, čoveka kome je dato da izvrši konačni čin pravde. Na osvetnika ovog sveta.
     Kada će on doći? - upita se Blutgeld. Uskoro? Čekam ga već godinama. Umorih se čekajući... Nadam se ne još dugo.
     Gospodin Barns reče: "A šta si ti radio, gospodine Tri, pre nego što si počeo gajiti ovce?"
     "Bio sam atomski naučnik", reče Blutgeld.
     Boni žurno reče: "Džek je bio nastavnik; predavao je fiziku. U srednjoj školi. Ne u ovom kraju, razume se."
     "Nastavnik", reče Barns. "Znači, imamo nešto zajedničko." Osmehnu se doktoru Blutgeldu, a ovaj, refleksno, njemu. Boni je nervozno posmatrala kako se njih dvojica ponovo rukuju; kao da se plašila da će se nešto desiti, nešto strašno.
     "Moramo se češće viđati", reče Blutgeld, klimajući glavom setno. "Moramo razgovarati."

9.

     Kad se Stjuart Mak Konči vratio sa putovanja na poluostrvo južno od San Franciska, našao je da je neko - sigurno grupa veterana koja je bila nastanjena ispod gata - ubio i pojeo njegovog konja, Edvarda Princa od Velsa. Ostao je samo kostur, noge i glava; hrpa bezvredna njemu i svakom drugom. On ostade pored kostiju, duboko zamišljen. Pa, ovo je bilo jedno skupo putovanje. A stigao je ipak prekasno; farmer je već bio rasprodao sve elektronske delove sovjetske rakete, svaki delić za po jedan cent.
     Gospodin Hardi će dati drugog konja, nesumnjivo, ali on je voleo Edvarda Princa od Velsa. Osim toga, nije u redu ubiti konja za hranu, jer konji su tako mnogo potrebni za druge, životno važne svrhe; oni su glavno pogonsko sredstvo, sad kad je drvo većinom potrošeno, sagoreno u parnim automobilima i kao izvor grejanja u podrumima, zimi, za narod. Konji su bili potrebni za vuču i na gradilištima, gde su bili glavni pogon - u nedostatku električne struje. Glupost ubistva Edvarda razbešnjavala ga je; to je, pomisli on, kao varvarstvo, koga se svi bojimo. Anarhija je to, i to usred grada; u samom centru Ouklenda, usred bela dana. Tako nešto bi čovek očekivao od crvenih Kineza.
     Pođe pešice, lagano, ka aveniji San Pablo. Sunce je tek počelo da tone u raskošni, široko raskriljeni zalazak koji su navikli da gledaju u ovim poslekriznim godinama. Stjuart ga jedva primeti. Možda treba odsad da se bavim nekim drugim poslom, pomisli on. Zamke za razne male životinje - može se od toga živeti, ali nije moguće ni u kom smislu napredovati. Mislim, do čega čovek može da se 'popne' u jednom takvom poslu?
     Ispunjavao ga je potištenošću gubitak tog konja; koračao je, pogleda oborenog, ka razlomljenom, u travu začupavelom pločniku, i birao gde će stati nogom, izbegavajući komade ruševina koji su nekada bili fabrike. Iz jedne jazbine iskopane u praznom parkingu, nešto sa dva željna oka motrilo je na njegov prolazak; nešto, pretpostavi on tmurno, što bi trebalo da bude odrano, pa okačeno zadnjim nogama na mesarsku kuku.
     Ovim se, pomisli on, može objasniti kako je Hopi mogao iskreno da poveruje da vidi život posle smrti. Ove razvaline, nebo dimljivo, bledo i treperavo... i žarke oči nekog stvora koji i sad računa da li bi bilo bezbedno da kidiše na njega. On se sagnu, dohvati jedan oštar komad betona i zafrljači ga na jazbinu - pokrivenu debelim slojem materijala neke nove vrste. Bila je to zbijena mešavina organskog i neorganskog materijala, slepljena u jednu celinu pomoću nečeg nalik na belu sluz. Stvorenje je sakupilo jedan deo otpada koji leži unaokolo, izvršilo emulzifikaciju i preradilo ga u korisnu pastu. Mora biti neka blistavo pametna životinja, pomisli on. Ali nije ga bilo briga za to, nimalo. Svet može lepo živeti i bez blistavih, ludih oblika života koji su proteklih nekoliko godina izlazili na videlo.
     Evoluirao sam i ja, reče on, okrećući se još jednom ka tom biću, da ne bi kojim slučajem pojurilo na njega s leđa. Mnogo sam bistriji nego pre; mogu se ravnopravno boriti s tobom u svakom trenutku, zato odustani.
     Očito je i taj stvor tako mislio; nije se ni promolio iz jazbine.
     Evoluiran jesam, pomisli on, ali sam sentimentalan. Jer, konj mu je zaista nedostajao. Prokleti bili ti veterani, kriminalci, reče on sebi. Verovatno su povrveli kao gamad po Edvardu čim sam ja sa splavom odmakao. Kako bih rado otišao iz ovog grada, pomisli on; emigrirao u nenastanjena prostranstva prirode, gde nema ove okrutne surovosti i uličnog banditstva. Kao što je uradio onaj psihijatar, posle Krize. Stokstil se odmah iselio iz istočnog dela Zaliva; video sam ga kad je odlazio. Pametan čovek. Nije se pokušao vratiti u stari žleb, nije naprosto nastavio kretanje na tački gde je pre Krize bio stao, kao ja.
     Mislim, nije mi sada ništa bolje nego pre bogomproklete Krize; prodavao sam TV tada, a sad prodajem elektronske mišolovke. U čemu je razlika? Oba posla jednako su loša. Ja, zapravo, idem nizbrdo.
     Da bi se razvedrio, izvadi i pripali jednu od preostalih Endru Gilovih specijal-deluksica sa zlatnom etiketom.
     Ceo jedan dan mi propade, uvide on, na ovoj jurnjavi koja se izjalovila; čak do one strane Zaliva. Kroz dva sata biće mrak, a on će krenuti na spavanje, dole u podrumskoj sobi obloženoj mačjim krznom, koju mu gospodin Hardi iznajmljuje za jedan srebrni dolar mesečno. Moći će, naravno, da upali svoj fenjer sa životinjskom mašću; pa uz njegov sjaj, neko vreme, ali ne dugo, da čita neku knjigu, ili parče knjige - jer se njegova biblioteka sastoji uglavnom od otkinutih, otcepljenih komada knjiga, čiji su drugi delovi uništeni ili izgubljeni. Opet, mogao bi on i da svrati u posetu kod starih gospodina i gospođe Hardi, da posedi i čuje večernju emisiju sa satelita.
     Pa, najzad, on je pre neki dan lično uputio Dendžerfildu jedan zahtev, preko emisione stanice koja se nalazi izvan grada, na blatnim ravnicama Zapadnog Ričmonda. Zatražio je pesmu 'Dobar roking noćas', njegovu staru omiljenu numeru iz detinjstva. Ali nije bilo poznato ima li je Dendžerfild igde na svojim miljama trake, što znači da će čekanje možda biti uzaludno.
     Hodajući dalje, pevušio je za sebe:

     Oh, čuo sam vesti:
     biće dobar roking noćas.
     Oh, čuo sam vesti!
     Biće dobar roking noćas!
     Noćas ću biti kako treba dasa
     Stiskaću moju bejbi oko pasa.

     Natera mu suze na oči ovo podsećanje na jednu od starih pesama, iz onog sveta kakav je nekad bio. Sve je to otišlo, reče on sebi. Blutgeldovano do nepostojanja, kao što kažu... A šta imamo umesto toga, pacova koji ume svirati u nosnu frulicu, a ni to, jer je pacov pregažen.
     Bejaše još jedna stara omiljena numera u njegovom detinjstvu, psemica o čoveku koji je imao nož; on se pokuša prisetiti kako je išla. Nešto o ajkuli koja ima zube, ili lepe zube. Bila je odveć nejasna uspomena; nije uspevao da je uhvati. Majka mu je puštala tu ploču, na kojoj je neki čovek pevao rapavim glasom, i bilo je divno.
     Kladim se da pacov ne bi mogao odsvirati to, reče on sebi. Ni za milion godina. Mislim, to je praktično sveta muzika. Iz naše prošlosti, naše svete prošlosti koju ne može deliti nijedna genijalna životinja i nijedna nenormalna osoba. Prošlost pripada samo nama, pravim ljudskim bićima. Kamo sreće (ova pomisao pokrete nešto u njemu) da ja mogu da izvodim ono što je Hopi radio; padnem u trans, ali ne da bih gledao u budućnost - nego u prošlost.
     Ako je Hopi još živ, može li to? Da li je pokušavao? Pitam se gde je sad taj što gleda unapred; ako je bio to. Gledalac unapred. Prvi foka. Kladim se da se izvukao i ostao živ. Verovatno je prešao na stranu Kineza čim su se iskrcali gore na severu.
     Vratio bih se, odluči on, u ono prvo vreme kad sam upoznao Džima Fergesona, kad sam tražio zaposlenje i kad je crncu još bilo teško da dobije posao u kome se mora suočavati sa mušterijama. To je bila glavna osobina Fergesona: nije imao nikakvih predrasuda. Sećam se tog dana; bio sam zaposlen, prodavao sam aluminijumske tiganje od vrata do vrata, onda dobio drugo zaposlenje kod onih iz 'Enciklopedije Britanike', ali to je takođe bilo od vrata do vrata. Bože moj, uvide Stjuart, moje prvo pravo zaposlenje bilo je kod Džima Fergesona, jer to kad se šetaš kao trgovački putnik, to se ne računa.
     Razmišljajući tako o Džimu Fergesonu - mrtvom, odsutnom toliko godina, još otkako je bomba pala - on stiže u aveniju San Pablo, u kojoj su tu i tamo bile otvorene radnjice, udžerice, u kojima se prodavalo sve od kaputa do sena. Jedna od bližih bila je 'Hardijeve homeostatičke klopke za štetočine', i Stjuart ode tamo.

     Kad je Stjuart ušao, gospodin Hardi diže pogled sa svog radnog stola za montažu, u zadnjem delu prostorije; tu je radio pod belim svetlom elektrolučne svetiljke, a svud oko njega ležale su hrpe elektronskih komponenti koje je izlešinario iz svih kutića i zakutaka severne Kalifornije. Mnogo toga iz ruševina Livermora; gospodin Hardi je imao veze sa državnim funkcionerima, pa su mu dopuštali da kopa po tim naslagama, inače zabranjenim za pristup.
     U ranijim vremenima Din Hardi bejaše inženjer u jednoj AM radio-stanici u centru Ouklenda; vitak čovek, tih u govoru, postariji, koji je ispod zelenog džempera nosio kravatu, čak i sad, kad je kravata bila nešto jedinstveno. Kosa mu beše seda i kovrdžava, pa je podsećao Stjuarta na bradatog Deda Mraza; sa kiselo-podsmešljivim izrazom lica i vragolastim smislom za humor. Sitnog rasta je bio; težak samo oko pedeset pet kila. Ali umeo je da plane, vrlo lako, i Stjuart ga je poštovao. Hardiju je bilo blizu šezdeset godina, i u mnogo čemu je postao, Stjuartu, očinska figura. Stjuartov pravi otac, koji je umro još u sedamdesetim godinama, bio je činovnik u osiguravajućem društvu, takođe tih čovek, takođe u džemperu i sa kravatom, ali nije imao Hardijevu krvožednost, takve napade besa; ili, ako ih je i imao, Stjuart ih nije zapamtio, suzbio je te uspomene.
     Osim toga, Din Hardi ličio je i na Džima Fergesona.
     To je, više nego bilo koji drugi činilac, privuklo Stjuarta njemu, pre tri godine. Bio je toga svestan; nije to poricao, niti želeo poricati. Nedostajao mu je Džim Fergeson, pa ga je privlačio svako Fergesonu sličan.
     Gospodinu Hardiju on reče: "Pojeli mi konja." Sede na stolicu u prednjem delu radnje.
     Istog trena iskrsnu Ela Hardi, supruga poslodavca, iz dnevne sobe, koja je bila iza radne. Tamo je spremala večeru. "A ti si ga ostavio?"
     "Jesam", priznade on. Ela, žena koja je ulivala strahopoštovanje, pogleda ga ogorčeno, sa indignacijom i optužbom na licu. "Mislio sam da je bezbedan tamo, na gatu gde pristaje javni feribot grada Ouklenda; ima tamo jedan službenik koji..."
     "To se dešava sve vreme", reče Hardi umorno. "Kopilani. Sigurno su to uradili oni veterani koji su se zavukli u rupu ispod gata. Ima ih na stotine. Trebalo bi da neko ubaci jednu cijanidnu bombu tamo. A kola? Morao si, valjda, da ih ostaviš."
     "Žao mi je", reče Stjuart.
     Gospođa Hardi primeti jetko: "Edvard je vredeo osamdeset pet srebrnih američkih dolara. To nam je propala jednonedeljna zarada."
     "Otplatiću", reče Stjuart kruto.
     "Zaboravi to", odvrati Hardi. "Imamo mi još konja, u našoj radnji u Orindi. Nego, šta je sa delovima rakete?"
     "Nije bilo sreće", reče Stjuart. "Kad sam ja stigao, sve je bilo već otišlo. Osim ovoga." Pokaza punu šaku tranzistora. "Farmer ih nije primetio; pokupio sam ih besplatno. Ali ne znam da li valjaju za nešto." Prinese ih i položi na radni sto. "Slab ulov, za celodnevno putovanje." Bio je potišteniji nego ikad.
     Bez ijedne dalje reči, Ela Hardi se vrati u kuhinju; zavesa se sklopi iza nje.
     "Hoćeš da večeraš sa nama?" upita Hardi, gaseći sijalicu i skidajući naočare.
     "Pa, ne znam", reče Stjuart. "Čudno se osećam. Uznemirilo me je kad sam se vratio i našao da je Edvard pojeden." Poče lunjati po radnji. Naš odnos prema životinjama, pomisli on, sada je drugačiji. Mnogo bliskiji; ne postji više onaj veliki jaz koji nas je nekada delio. "Na drugoj strani Zaliva video sam nešto što nikad ranije nisam video", reče on. "Jednu leteću životinju koja je kao slepi miš, ali nije slepi miš. Više je kao neka lasica, vrlo mršava i dugačka, sa velikom glavom. Zovu je 'virac' zato što večito doleće ljudima do prozora i zaviruje unutra."
     "To je veverica", reče Hardi. "Viđao sam ih ja." Zavali se u stolicu i olabavi kravatu. "Takve su nastale evolucijom od veverica u parku Golden Gejt." On zevnu. "Imao sam ja jedan plan za njih... Mogle su da budu korisne, bar u teoriji, kao kuriri. One mogu da se otisnu da klize kroz vazduh, kao jedrilica, ili da lete, ili tako nešto, po kilometar i po odjednom. Ali isuviše su krvožedne. Odustao sam kad sam uhvatio jednu." Podiže desnu šaku. "Vidi ovaj ožiljak na palcu. To mi je napravio mužjak."
     "Čovek sa kojim sam razgovarao rekao mi je da imaju dobar ukus. Kao piletina iz starih vremena. Virci se prodaju na tezgama u centru San Franciska; stare gospođe ih prodaju kuvane, za dvadeset pet centi po komadu, još vruće, vrlo sveže."
     "Nemoj ih ni probati", reče Hardi. "Mnoge od njih su otrovne. Zbog načina na koji se hrane."
     "Nije ni verovatno", reče Stjuart naglo, "jer ja bih hteo iz grada, negde u prirodu."
     Njegov poslodavac ga osmotri.
     "Suviše je okrutno ovde", reče Stjuart.
     "Okrutno je svuda."
     "Nije toliko kad se udaljiš od grada, kad odeš zaista daleko, recimo sto, sto pedeset kilometara."
     "Ali je onda teško zaraditi za život."
     "Prodaješ li klopke u tim predelima, ijednu?" upita Stjuart.
     "Ne", reče Hardi.
     "Zašto ne?"
     "Gamad živi po gradovima, gde ima ruševina. To ti je poznato. Stjuarte, ti se baviš praznim sanjarijama. Vangradska područja su jalova; tamo bi ti nedostajao protok ideja, koji postoji ovde u gradu. Ništa se tamo ne dešava; oni samo uzgajaju biljke i slušaju satelit. Plus, tamo ćeš verovatno naići na one stare predrasude protiv crnaca; seljaci su se vratili starim običajima." Hardi opet stavi naočare na lice, uključi elektrolučnu sijalicu i nastavi da montira klopku ispred sebe. "To je jedan od najvećih mitova koji su ikada postojali, to da su seoski krajevi nadmoćni. Vratio bi se ti u roku od nedelju dana."
     "Rado bih poneo jedan izbor klopki da ih pokušam prodati, recimo, oko Nape", istrajavao je Stjuart. "Ili možda gore u dolini Sent Helen. Možda bih mogao da ih trampim za vino; tamo gaje, koliko čujem, grožđe, kao nekad."
     "Al' nije isti ukus", reče Hardi. "Izmenilo se zemljište. Njihovo vino je..." On odmahnu rukom. "Morao bi da probaš, ne mogu ti opisati, ali zaista je grozno. Ogavno."
     Onda se obojica ućutaše.
     "Ipak, pije se", reče Stjuart. "Video sam ga ovde, u gradu, donose ga onim starim kamionima koji se lože na drva."
     "Pa, naravno, jer ljudi su sad spremni da piju sve čega se dočepaju. Tako isto i ti, tako isto i ja." Gospodin Hardi podiže glavu i pogleda Stjuarta. "Hoćeš da znaš ko ima alkoholno piće? Mislim, pravu stvar; ne možeš razaznati da li je iskopao predratno ili proizveo novo."
     "Nema niko u oblasti Zaliva."
     Hardi reče: "Endru Gil, duvan-majstor."
     "Ne verujem ja u to." On uvuče dah, sad sasvim budno pažljiv.
     "A, pa ne proizvodi on velike količine. Ja sam video samo jednu bocu, jednu 'petinu' rakije. I povukao sam samo jedan gutljaj." Hardi mu se osmehnu ukrivo, usnama koje su se trzale. "Tebi bi se dopalo."
     "Koliko para on traži za to?" upita Stjuart, nastojeći da zvuči uzgredno.
     "Više nego što ti možeš platiti."
     "A ukus je - kao pravi? Kao predratni?"
     Hardi se nasmeja i vrati se montiranju klopke. "Tako je."
     Pitam se kakav li je čovek taj Endru Gil, reče Stjuart sebi. Možda neki krupan bradonja sa prslukom... i štapom za šetnju, sa srebrnom glavom; džin od čoveka, sa talasastom, snežnobelom kosom, uvoznim monoklom - mogu zamisliti. Verovatno vozi automobil 'jaguar', naravno sad preobraćen za loženje drvima, ali ipak veličanstven auto, model 'XVI salun'.
     Videći izraz na Stjuartovom licu, Hardi se nagnu ka njemu. "Mogu ti reći šta još on prodaje."
     "Engleske lule od korena velikog vresa?"
     "Da, i to." Hardi progovori mnogo tiše. "Fotografije ženskih. Devojke u... znaš već... umetničkim pozama."
     "Oh, Hriste", reče Stjuart, čija se mašta blokirala u pokušaju da predstavi sebi tako nešto. Bilo je - previše. "Ne verujem."
     "Tako mi Boga. Original predratne kalendare sa ženskama, od kojih su neki proizvedeni još 1950. godine. Naravno da vrede čitavo bogatstvo. Čuo sam za slučaj da je hiljadu srebrnih dolara prešlo iz ruke u ruku zbog jednog 'Plejbojevog' kalendara iz 1962; to se desilo navodno negde na Istoku, u Nevadi ili takvom nekom mestu." Sad se Hardi pokunjio; njegov pogled poče bluditi u daljine. Ostade klopka zaboravljena.
     "Tamo gde sam ja radio kad je bomba pala", reče Stjuart, "u 'Modernoj TV', imali smo gomile tih kalendara sa cicama, dole u podrumu, gde su radili serviseri. Naravno da je sve to pretvoreno u pepeo." Tako je, bar, on uvek pretpostavljao.
     Hardi otupelo klimnu glavom.
     "Pretpostavimo da neko kopa po ruševinama negde", reče Stjuart, "i da nađe pun magacin takvih kalendara. Možeš li to zamisliti?" Njegov um je leteo napred. "Koliko bi para mogao on dobiti? Milione? Mogao bi ih trampiti za zemljišne posede; mogao bi kupiti celu jednu pokrajinu!"
     "Tako je." Hardi klimnu glavom.
     "Mislim, taj bi bio doživotno bogat. A proizvode se i novi takvi kalendari na Istoku, u Japanu, ali to njihovo ne valja ništa."
     "Video sam ih", saglasi se Hardi. "Primitivni su. Stručnost za taj posao je većim delom izgubljena, otišla u zaborav; to je jedna izumrla umetnost. Možda zauvek."
     "Zar ne smatraš da je to delimično i zato što više nema devojaka koje izgledaju tako?" upita Stjuart. "Sad su sve žgoljave i bez zuba; i sa opekotinama od zračenja. Kakav bi to kalendar bio?"
     Hardi pronicljivo reče: "Ja mislim da devojke postoje. Ne znam gde; možda u Švedskoj ili Norveškoj, možda na nekim zabačenim mestima kao što su Solomonska ostrva. Verujem u to, na osnovu onoga što kažu ljudi koji stižu brodovima. Nema ih u SAD, Evropi, niti u Rusiji, Kini, ili na drugim mestima koja su gađana - u tome se slažem s tobom."
     "Da li bismo ih mogli naći?" upita Stjuart. "I krenuti u posao?"
     Hardi malo razmisli o ovome, pa reče: "Nema filma. Nema hemikalija za obradu filma. Većina dobrih fotoaparata je uništena ili nestala. Nema načina da tvoj kalendar štampaš masovno. Ako bi i štampao..."
     "Ali kad bi neko našao devojku sa zubima, a bez opekotina od zračenja, kakve su bile pre rata..."
     "Ja da ti kažem šta bi bio dobar posao", reče Hardi. "Razmišljao sam o tome mnogo puta." On se zamišljeno zagleda u Stjuarta. "Igle za šivaće mašine. Mogao bi kazati bilo koju cenu; mogao bi u zamenu dobiti bilo šta."
     Stjuart odmahnu rukom, ustade i poče se šetkati po radnji. "Slušaj, ja sam bacio oko na nešto veliko; ne želim više da se zamajavam sa prodajom ma čega. Dozlogrdilo. Prodavao sam aluminijumske šerpe i tiganje, enciklopedije, televizore, a sad ove zamke za štetočine. To su dobre klopke i narod ih želi, ali ja naprosto osećam da za mene mora postojati nešto drugo."
     Hardi progunđa jedno "Hmf!" mršteći se.
     "Bez ikakve uvrede prema tebi", reče Stjuart, "ja, naprosto, želim da rastem. Ja to moram; ili rasteš, ili se ubajatiš i počneš se sušiti na svojoj grančici. Rat me je unazadio mnogo godina, kao i sve nas. Nalazim se tačno tamo gde sam bio pre deset godina, a to nije dovoljno dobro."
     Češkajući se po nosu, Hardi reče: "Šta imaš na umu?"
     "Možda bih mogao naći mutirani krompir koji bi nahranio ceo svet."
     "Samo jedan krompir?"
     "Sorta krompira, hoću reći. Možda bih mogao postati odgajivač novih vrsta biljaka, kao Luter Burbenk. Mora biti na milione biljnih nakaza koje rastu u vangradskim oblastima, baš kao životinje-nakaze i ljudi-nakaze ovde u gradu."
     Hardi reče: "Možda bi mogao naći inteligentan pasulj."
     "Ja se ne šalim o ovome", odvrati Stjuart tiho.
     Gledali su se ćutke.
     "Usluga je ljudskom rodu", reče Hardi posle dužeg vremena, "praviti homeostatičke klopke za gamad, koje uništavaju mutirane pse, mačke, pacove i veverice. Mislim da se ponašaš nezrelo. Možda to što ti pojedoše konja dok si bio preko, u San Francisku..."
     Ušavši u sobu, Ela Hardi reče: "Večera je gotova, a ja bih da je poslužim dok je još vruća. Pečena glava bakalara, na pirinču, a tri sata sam stajala u redu dole kod auto-puta Istšor da bih dobila tu glavu."
     Pomisao na pečenu glavu bakalara natera Stjuartu vodu u usta. Nije bio sposoban da odbije; zato klimnu glavom i pođe za gospođom Hardi u sobicu koja je bila kombinacija dnevne sobe i kuhinje, i činila zadnji deo zgrade. Mesec dana je prošlo otkad je poslednji put okusio ribu; u Zalivu ih više gotovo i nije bilo - riblja jata gotovo su sva uništena, i više se nisu vratila. A uhvaćeni primerci često su bili radioaktivni. Ali šta mari; ljudi su sad sposobni i to da jedu. Praktično sve je narod sada sposoban da jede; od toga život zavisi.

     Devojčica Kelerovih sedela je na stolu za pregled i drhtala, a doktor Stokstil, posmatrajući to mršavo, bledo telo, pomisli na jednu šalu koju je video na televiziji pre mnogo godina, mnogo pre rata. Jedan španski trbuhozborac govori kroz kokošku... a kokoška snese jaje.
     "Moj sin", kaže koka, misleći na jaje.
     "Jesi li sigurna?" pita je trbuhozborac. "Nije kćerka?"
     A koka, sa velikim dostojanstvom, odgovara: "Znam svoj posao."
     Ovo dete jeste kćerka Boni Keler, ali, pomisli doktor Stokstil, nije kćerka Džordža Kelera; u to sam siguran... Znam svoj posao. S kim se to Boni smuvala, pre sedam godina? Mora biti da je dete začeto veoma blizu danu kad je rat izbio. Ali ne pre pada bombe; to je jasno. Možda tačno na taj dan, razmišljao je Stokstil. Zaista bi ličilo na Boni da izjuri iz kuće dok bomba pada, dok se dešava kraj sveta, i da ima kratkotrajni, ludi grč ljubavi sa nekim, možda sa nekim čovekom koga čak ni ne poznaje, sa prvim na koga je naletela... a sad, ovo.
     Dete mu se osmehnulo, a on je uzvratio osmehom. Na prvi pogled, Edi Keler je izgledala normalno; ne bi se reklo da je jedno od nenormalne dece. Kako silno želim, do vraga, da imam rentgenski aparat, pomisli on. Jer...
     On reče glasno: "Pričaj mi o tvom bratu."
     "Paaa", reče Edi Keler nežnim, lomljivim glasićem, "ja pričam s mojim bratom uvek, a on ponekad odgovara, ali češće spava. On skoro uvek spava."
     "Da li spava sad?"
     Jedan trenutak dete je ćutalo. "Ne, sad je budan."
     Ustajući i prilazeći joj, doktor Stokstil reče: "Hoću da mi pokažeš tačno gde je on."
     Dete pokaza prstom na levu stranu svog tela, nisko; blizu slepog creva, pomisli on. Tu je bolelo. Zato je devojčica i dovedena: Boni i Džordž su se zabrinuli. Znali su za tog brata, ali su pretpostavljali da je imaginaran, da ona samo glumi da ima brata koji joj služi kao drugar u igri. Tako je, u prvo vreme, pretpostavljao i on; u dokumentima se nije pominjao nikakav brat, a ipak, Edi je pričala o njemu. O Bilu, koji je tačno istih godina kao on. Rođen, rekla je doktoru, u istom trenutku kad i ona, naravno.
     "Zašto 'naravno'?" pitao ju je tada Stokstil, počinjući da je pregleda - a prvo je poslao njene roditelje u drugu sobu, jer se činilo da se dete pred njima ustručava da govori.
     Edi je odgovorila na svoj smireni, svečani način: "Zato što je on moj brat blizanac; kako bi, inače, mogao biti u meni?" I to je rekla, kao kokoška španskog trbuhozborca, vrlo pouzdano, sa autoritetom; znala je, i ona, svoj posao.
     U godinama posle rata doktor Stokstil je pregledao na stotine 'čudnh' ljudi, mnoge neobične i egzotične varijante ljudskog oblika života koje su sad bujale pod mnogo blažim - mada dimnim velom prekrivenim - nebom. Ništa ga nije moglo šokirati. Pa ipak, ovo: dete čiji brat živi u unutrašnjosti njenog sopstvenog tela, negde dole u ingvinalnom području, blizu prepona. Sedam godina već Bil Keler stanuje tamo; doktor Stokstil je, slušajući devojčicu, verovao njenim rečima, znao je da je to moguće. Nije to bio prvi takav slučaj. Kad bi raspolagao rentgenom, mogao bi videti malenog, zakržljalog stvora, koji verovatno nije veći od novorođenog zeca. Zapravo, on i prstima uspeva da napipa njegov oblik... Pipkao je Edin bok, pomno zapažao nešto nalik na cistu ili čvrstu vreću unutra. Glava normalno stoji, telo smešteno u trbušnu duplju sestre, ruke, noge, sve. Jednoga dana ova devojka će umreti, pa će njeno telo neko otvoriti, izvršiti autopsiju; i naći jednog zboranog, malenog, muškog stvora, možda sa snežnobelom bradom i slepim očima... njenog brata, koji ni tad neće biti veći od novorođenog zeke.
     A do tada, Bil provodi vreme uglavnom spavajući, ali s vremena na vreme on i njegova sestra porazgovaraju. Šta ima Bil da kaže? Šta može on znati?
     Na to pitanje Edi je imala odgovor. "Pa, on malo šta zna. On ne vidi ništa, ali razmišlja. A ja mu pričam šta se dešava, tako da on ne propušta ništa bitno."
     "Za šta se zanima?" upita Stokstil. Završio je pregled; sa ovo malo jada od instrumenata i opreme, nije mogao pregledati bolje. Ustanovio je istinitost devojčicinih tvrdnji, i to je već nešto; ali ne može videti taj embrion, a da ga ukloni, to ne dolazi u obzir; bilo bi poželjno, ali se ne može.
     Edi razmisli i reče: "Pa, hmm, on, ovaj, voli da sluša o hrani."
     "O hrani!" reče doktor Stokstil, očaran.
     "Da. On, znaš, ne jede. On voli da mu pričam, sve ispočetka, šta sam ručala, jer posle nekog vremena to ipak stigne do njega... Ja mislim da stigne. Zar ne bi moralo da stigne, da bi on ostajao živ?"
     "Mora da stigne", saglasi se dr Stokstil.
     "On dobija hranu od mene", reče Edi, oblačeći bluzu i polako zakopčavajući dugmad na njoj. "Pa ga zanima šta je u toj hrani. Naročito voli kad ja pojedem jabuke ili pomorandže. I... on voli da sluša priče. Večito njega zanimaju druga mesta. Naročito daleka mesta, kao što je Njujork. Meni mama priča o Njujorku, pa ja pričam njemu. On bi hteo da ode tamo, jednog dana, i da vidi kako je tamo."
     "Ali on ne vidi."
     "Ali zato ja vidim", reče Edi. "To njemu dođe gotovo isto tako dobro."
     "Ti se dobro brineš o njemu, a?" upita Stokstil, duboko dirnut. Ovoj devojčici sve je to normalno; ona je tako živela otkad zna za sebe - ona ni za kakav drugi način života ne zna. Ne postoji ništa, uvide on još jednom, što bi bilo 'izvan prirodnog'; niti, logički, može postojati. U izvesnom smislu reči, ne postoje nakaze, abnormalci, osim kao statistička kategorija, manjina. Ova situacija jeste neuobičajena, ali ne treba da nas užasava; štaviše, treba da nas raduje, pomisli on. Život sam po sebi jeste dobar, a ovo je jedan od oblika u kojima se život pojavljuje. Nema ovde nekog posebnog bola, neke posebne surovosti ili patnje. Zapravo, ovde postoji nežnost i briga o nekome.
     "Bojim se", reče devojčica iznenada, "da bi on jednog dana mogao umreti."
     "Ne verujem da će se to desiti", reče dr Stokstil. "Verovatnije je da će on postajati veći. E, to bi moglo da bude problem: moglo bi tvom telu biti teško da nalazi dovoljno mesta za njega."
     "Šta bi se onda dogodilo?" upita Edi, gledajući ga očima krupnim i tamnim. "Da li bi on tada bio rođen?"
     "Ne bi", reče dr Stokstil. "Ne nalazi se on na tom mestu; morao bi biti izvađen hirurški. Ali - ne bi preživeo. On jedino može da živi ovako, kao sad, u tebi." Parazitski, pomisli on, ali to ne reče glasno. "Brinućemo se o tome kad to vreme dođe", reče on i pogladi dete po glavi. "Ako ikad dođe."
     "Moji mama i tata ne znaju", reče Edi.
     "Uviđam da je tako", reče Stokstil.
     "Pričala sam ja njima o Bilu", reče Edi. "Ali..." Ona se nasmeja.
     "Ne brini se. Ti samo radi sve što bi i inače normalno radila. Sve će se rešavati samo od sebe."
     Edi reče: "Drago mi je što imam brata, on mi pomaže da ne budem usamljena. I kad on spava, ja ga osećam, znam da je tu. To je kao da imam bebu unutra; ne mogu da ga guram u dečjim kolicima, i ništa tako, da ga oblačim, ali razgovor sa njim je vrlo zabavan. Na primer, ja mu pričam o Mildred."
     "Mildred!" Ovo ga je zbunilo.
     "Znaš." Dete se osmehnu njegovom neznanju. "O devojci koja se uvek iznova vraća Filipu. I kvari njegov život. Mi slušamo svako veče. Satelit."
     "Ah, da, naravno." To je ona knjiga Somerseta Mouma koju Dendžerfild čita. Avetinjska stvar, pomisli dr Stokstil, taj parazit se raskrupnjava u njenom telu, u nepromenljivoj vlazi i tami, hrani se iz njene krvi, od nje i čuje, na neki nedokučiv način, šta je bilo u tom slavnom romanu; izveštaj iz druge ruke... Time Bil Keler postaje deo naše kulture. Ima i on neko svoje groteskno društveno postojanje. Bog zna kako Bil shvata tu priču. Ima li on fantazije o njoj, o našem življenju? Da li on sanja o nama?
     Dr Stokstil se sagnu i poljubi devojčicu u čelo. "U redu", reče joj i povede je ka vratima. "Ti sad možeš ići. Ja ću popričati minut-dva sa tvojim roditeljima; u čekaonici imaš neke prave, pravcijate, predratne časopise, koje možeš čitati, samo postupaj vrlo pažljivo sa njima."
     "A onda idemo kući na večeru", reče Edi srećno i otvori vrata čekaonice. Džordž i Boni ustadoše, lica zategnutih od brige.
     "Uđite", reče im Stokstil. Zatvori vrata za njima. "Nije rak", reče, obraćajući se naročito Boni, koju je poznavao tako dobro. "Jeste jedan izraštaj, naravno; tu sumnje nema. Koliko još može porasti, ne znam. Ali kažem ovo: neka vas ne brine. Možda će, do vremena kad poraste toliko da počne stvarati probleme, naša hirurgija biti dovoljno napredna da to sredi."
     Kelerovi odahnuše; lepo se videlo kako se tresu.
     "Mogli biste je voditi u bolnicu Kalifornijskog univerziteta, u San Francisku", reče Stokstil. "Tamo se obavljaju manji hirurški zahvati... ali, iskreno, da sam na vašem mestu, ja bih celu tu stvar ostavio na miru." Mnogo je bolje da vi ne znate, uvide on. Bilo bi vam teško da se suočite sa time... naročito tebi, Boni. Zbog okolnosti pod kojima se dogodilo začeće; bilo bi tako lako utonuti u osećanje krivice. "Ona je zdravo dete i uživa u životu", reče on. "Ostavite da tako i bude. Imala je tu grudvu još od rođenja."
     "Je l' jeste?" upita Boni. "Nisam znala. Pretpostavljam da nisam dobra mama; mislim, toliko sam angažovana u društvenim aktivnostima..."
     "Doktore Stokstil", upade Džordž Keler, "dozvolite da pitam ovo. Da li je Edi... naročito dete?"
     "'Naročito'?" Stokstil ga osmotri obazrivo.
     "Mislim da znaš šta hoću da kažem."
     "Misliš, da li je 'čudno' ljudsko biće?"
     Džordž poblede, ali poman, sumoran izraz njegovog lica ostade nepromenjen; čekao je odgovor. Stokstilu je to bilo jasno; ovoga čoveka neće moći da skrene s puta pomoću nekoliko fraza.
     Stokstil reče: "Pretpostavljam da si to hteo da pitaš. A zašto pitaš? Da li ona u bilo kom pogledu izgleda nenormalno? Da li se stiče utisak da je nenormalna?"
     "Ne, ne izgleda", reče Boni, naglo raspričana od silne zabrinutosti. Čvrsto se držala za ruku svog muža, sva pribijena uz njega. "Hriste, pa to je jasno, izgleda savršeno normalno. Idi, bre, do đavola, Džordže; šta ti je? Kako možeš biti tako morbidan u vezi sa svojim sopstvenim detetom; dosadno ti je, a? Je li to?"
     "Postoje i nenormalci na kojima se to ne primećuje spolja", nastavi Džordž Keler. "Pa, šta, video sam ja mnogo dece; ja viđam svu našu decu. Razvio sam sposobnost da pogodim koje je kakvo. Instinkt, i obično se pokaže da sam u pravu. Od nas se zahteva, od nas u školama u Kaliforniji, znaš, da svu čudnu decu predamo državi, na posebno osposobljavanje. E, dakle..."
     "Idem ja kući", reče Boni. Okrete se i pođe do vrata čekaonice. "Do viđenja doktore."
     Stokstil reče: "Boni, sačekaj."
     "Ne dopada mi se ovaj razgovor", odvrati Boni. "Bolestan je. Vi ste obojica bolesni. Doktore, ako na bilo koji način nagovestiš da je čudna, neću više nikad razgovarati sa tobom. A ni sa tobom, Džordže. Ozbiljno kažem."
     Posle nekoliko trenutaka tišine, dr Stokstil reče: "Boni, trošiš reči nizašta. Ja ne nagoveštavam, jer nema šta da se nagoveštava. Ona ima benigni tumor u trbušnoj duplji, i to je sve." Počeo se ljutiti. Osećati, zapravo, želju da tresne istinu pred Boni. Ona je to zaslužila.
     Ali, pomisli on, kad se naoseća krivice, i kad dovoljno okrivi sebe što je izišla iz kuće i spanđala se sa nekim muškarcem i rodila abnormalnu bebu, ona će preusmeriti pažnju na Edi; počeće je mrzeti. Olakšaće sebi tako što će se ljutiti na nju. Uvek bude tako. Dete je prekor svojim roditeljima. Prekor, na neki nejasan način, za ono što su radili u ranijim vremenima, ili u prvim trenucima rata, kad je svako trčao nekom svojom ludom putanjom, pravio svoju privatnu, ličnu štetu i postepeno uviđao šta se dešava. Neki od nas su ubijali da bi ostali živi, neki su samo bežali, neki su pravili budale od sebe... Boni je podivljala, nema sumnje; otpustila je sve svoje kočnice. I ona je, i sad, upravo ta ista osoba: opet bi tako radila, možda i jeste opet tako radila. I savršeno je svesna toga.
     Ponovo se zapita: ko li je otac.
     Jednog dana ću je pitati, jasno i otvoreno, odluči on. Možda ona čak i ne zna; njoj je sve to jedna zamućena slika pokreta, to doba u našim životima. Ti stravični dani. Međutim, da li je bilo stravično za nju? Možda je bilo divno; mogla je zbaciti sa sebe sve kaiševe, sve uzde, mogla je raditi šta god hoće, bez ikakvog straha, jer je verovala, kao što smo svi verovali, da niko od nas neće ostati živ.
     Boni je ponajbolje iskoristila situaciju, uvide on; kao što ona uvek i učini. Ona u svakoj krizi nađe načina da iz života izvuče najviše. Eh, da sam i ja takav... Gledao ju je zavidljivo kako izlazi iz ordinacije i prilazi svom detetu. Lepa žena, dobro doterana; jednako privlačna danas kao i pre deset godina - sva ova šteta, sva bezlična promena koja se sručila na njih i na njihove živote, kao da nije dodirnula nju.
     Cvrčak koji svira. To je Boni. U tmuši rata, u tom razaranju, u beskonačnom pojavljivanju sve novih abnormalnih oblika života, Boni je nastavila da svira, da grebuca svoju melodijicu radosti, poleta i nebrige; nju ništa, pa ni stvarnost, ne može ubediti da postane razumna. To su ljudi koji imaju sreće: ljudi kao Boni, oni koji su jači od sila promene i raspadanja. Eto šta je ona uspela da izbegne - sile raspadanja koje su u nastupanju. Na nas je pala tavanica, ali ne i na Boni.
     Beše li u listu 'Panč' jedna karikatura gde...
     Prekidajući njegove misli, Boni reče: "Doktore, jesi li upoznao našeg novog učitelja, Hala Barnsa?"
     "Nisam", reče on. "Ne još. Video sam ga samo iz daleka."
     "Svideće ti se. Hteo bi da svira violončelo, ali, dabome, nema violončelo." Ona se nasmeja veselo; oči su joj plesale čistim životom. "Zar nije to patetično?"
     "Vrlo", složi se on.
     "Zar nismo to svi mi?" upita ona. "Naša violončela su otišla. I šta onda ostaje? Ti reci meni."
     "Hriste", odvrati Stokstil, "ne znam; ni najmutniju ideju nemam."
     Smejući se, Boni reče: "Uh, al' si ozbiljan."
     "To ona govori i meni", primeti Džordž Keler, sa malim osmejkom. "Moja žena vidi ljudski rod kao rasu buba-balegara koje neumorno rade to svoje. Ali sebe, dabome, ne smatra jednom od njih."
     "Ne bi ni trebalo", uzvrati Stokstil. "I nadam se da nikad neće."
     Džordž ga pogleda kiselo, pa slegnu ramenima.
     Mogla bi se ona izmeniti, pomisli Stokstil, ako bi razumela šta je sa njenom kćerkom. To bi moglo preovladati. Bilo bi potrebno nešto tako, neki čudnovat udarac, bez presedana, sasvim neočekivan. Mogla bi ona i izvršiti samoubistvo; ta radost, ta životnost, mogli bi se preokrenuti začas u svoju potpunu suprotnost.
     "Kelerovi", reče on, "upoznajte me jednog dana, i to uskoro, sa novim nastavnikom. Rado bih video jednog bivšeg violončelistu. Možda mu možemo napraviti nešto od kadice za kupanje, preko koje bismo razapeli žicu za vezivanje bala robe. A svirati bi mogao pomoću..."
     "Konjskog repa", reče Boni praktično. "Gudalo se može napraviti; taj deo posla je lak. Treba nam velika rezonantna kutija, koja bi proizvodila duboke tonove. Pitam se, možemo li pronaći neku staru škrinju od kedrovine. To bi moglo uspeti. Moralo bi da bude drvo, u svakom slučaju."
     Džordž reče: "Bure, presečeno napola."
     Na ovo se nasmejaše; Edi Keler im se pridruži iako nije čula šta je rekao njen otac - tačnije, muž njene majke, pomisli Stokstil.
     "Možda možemo na plažama naći nešto što je voda nanela", reče Džordž. "Primećujem da se dosta drvenih otpadaka pojavljuje, naročito posle oluja. Olupine starih kineskih brodova, nesumnjivo, od pre nekoliko godina."
     U veselju iziđoše iz prostorija doktora Stokstila; on ih isprati pogledom. Devojčica je išla između njih dvoje. Eto, odlaze troje, a, u stvari, četvoro, pomisli on, četvoro ako se uračuna nevidljivo, ali stvarno prisustvo u toj devojci.
     Utonuo u misli, on zatvori vrata.
     Moglo bi to biti moje dete, pomisli on. Ali nije, jer pre sedam godina Boni je bila ovde gore, u oblasti Zapadni Marin, a ja sam bio u Berkliju u mojoj ordinaciji. Ali da sam se nameračio blizu nje onog dana...
     Ko se to, tada, našao ovde gore? - upita se on. Kad su bombe padale... ko je od nas mogao biti sa njom, tog dana? Imao je neko čudno osećanje prema tom čoveku, ko god da je. Pitam se kako bi se on osećao, pomisli Stokstil, kad bi znao za ovo dete... za svoju decu. Možda ću jednog dana naleteti na njega. Ne mogu ubediti sebe da kažem Boni, ali njemu ću možda kazati.

10.

     U dvorani Foresterovih, narod Zapadnog Marina sedeo je i raspravljao o bolesti čoveka na satelitu. Uzbuđeni, upadali su jedan drugome u reč, hitajući da kažu ono što im je na umu. Čitanje poglavlja iz romana O ljudskoj porobljenosti je počelo, ali niko nije hteo da sluša; svi su govorili sumornih lica, uzbunjeni, kao i sama Džun Raub, uviđanjem šta bi im se desilo ako bi disk-džokej umro.
     "Ne može on stvarno biti toliko bolestan", uzviknu Kas Stoun, najveći zemljoposednik u Zapadnom Marinu. "Nikad nikome ovo nisam rekao, ali, slušajte: imam stvarno dobrog lekara, specijalistu za srčane bolesti, dole u San Rafaelu. Dovešću ga do nekog otpremnika, negde, pa će on reći Dendžerfildu šta mu je. On ga može i izlečiti."
     "Ali on tamo gore nema lekove", reče stara gospođa Lali, najstarija članica njihove zajednice. "Čula sam ga kad je rekao, jednom, da je njegova pokojna gospođa potrošila sve."
     "Imam kvinidin", progovori apotekar. "To je verovatno tačno ono što je njemu potrebno. Ali nema načina da mu se to dobaci, gore."
     Erl Kolvig, šef policije Zapadnog Marina, reče: "Čujem da će vojska iz Čejena pokušati još jednom da ga dohvati, pre kraja ove godine."
     "Ponesi kvinidin u Čejen", reče Kas Stoun apotekaru.
     "U Čejen?" upita apotekar drhtavim glasom. "Više ne postoji nijedan drum koji bi vodio kroz Siere skroz na drugu stranu. Nikad ne bih stigao."
     Govoreći najsmirenije što je mogla, Džun Raub reče: "Možda on nije stvarno bolestan; možda je to samo hipohondrija, zato što je toliko izdvojen i sam, tamo gore, već toliko godina. Posumnjala sam da je to, zbog nečega u načinu na koji je podrobno opisivao jedan po jedan simptom." Međutim, jedva da ju je iko čuo. Ona trojica izaslanika iz Bolinasa, primeti ona, tiho su prišla radio-aparatu, pogurila se i slušala čitanje. "Možda on neće umreti", reče ona, napola sebi.
     Na to, majstor za naočare diže pogled ka njoj. Ona vide na njegovom licu izraz šoka i otupelosti, kao da je to uviđanje, da bi čovek na satelitu mogao biti bolestan i umreti, prejako za njega, nepodnošljivo. Čak ni bolest njegove sopstvene kćeri, pomisli ona, nije tako delovala na njega.
     Tišina se spustila na ljude u najudaljenijem delu dvorane, i Džun Raub diže glavu da vidi šta se desilo.
     Kroz vrata se ukotrljala svetlucava platforma sačinjena od mašinerije. Stigao je Hopi Harington.
     "Hopi, znaš šta je bilo?" doviknu mu Kas Stoun. "Dendžerfild kaže da mu nije dobro, možda nešto sa srcem."
     Svi su utihnuli, u očekivanju da fokomelus nešto kaže.
     Hopi se vozio pored njih, do radija; tu je zaustavio mobil, ispružio jednu manuelnu ekstenziju i počeo pažljivo rukovati dugmetom za traženje stanica. Trojica izaslanika iz Bolinasa se, sa puno poštovanja, skloniše u stranu. Šum statike se pojačao, zatim oslabio, a onda stiže glas Volta Dendžerfilda, jasan i jak. Čitanje je još trajalo, i Hopi, u središtu svoje mašinerije, poče slušati pomno. Tako on, i svi u dvorani, nastaviše da slušaju, ne govoreći ništa, sve dok zvuk najzad nije popustio zbog odlaska satelita iz domašaja prijema. Onda opet ostade samo statika.
     Iznenada, glasom sasvim nalik na Dendžerfildov, fokomelus reče: "Pa, dobro, dragi moji prijatelji, šta ćemo imati sledeće da nas zabavlja?"
     Ovog puta oponašanje je bilo tako savršeno, da nekoliko ljudi u dvorani šumno udahnu vazduh. Drugi počeše pljeskati, a Hopi se nasmeši. "'Ajde još malo tog žongliranja", predloži apotekar. "Meni se sviđa."
     "'Žongliranja'", ponovi foka, ovog puta u tačno oponašajući farmaceutov drhturav, sitničarski glas. "'Meni se sviđa.'"
     "Ne", reče Kas Stoun, "ja hoću da čujem kako on glumi Dendžerfilda; daj još malo toga, Hopi, 'ajde."
     Fokomelus okrete mobil tako da je sad stajao licem prema publici. "Huu-di huu-di huu", reče i nasmeja se tiho, sve u onim niskim, opuštenim tonovima koji su svima njima bili tako dobro poznati. Džuni Raub zastade dah; bila je utvarna ta fokina sposobnost oponašanja. Uvek ju je uznemiravala... a sad, ako sklopi oči, može zamisliti da je Dendžerfild nastavio govoriti, da je još u vezi sa njima. I ona učini tako, namerno zamišljajući da jeste istina ono što nije istina. On nije bolestan, i ne umire, reče ona sebi; slušaj ga. Kao da odgovara njenim mislima, prijateljski glas poče mrmljati: "Imam neki mali bol u prsima, ali to ništa nije; ne brinite se ništa, prijatelji. Uznemiren želudac, najverovatnije. Suviše se odajem uživanjima. A šta da uzmemo za to? Seća li se iko, tamo?"
     Jedan čovek iz publike povika: "Ja pamtim: alkalizuj 'Alka Selcerom'!"
     "Huu-di huu-di huu", ponovi topli glas i na to nadoveza jedno tiho 'he-he-he'. "Tako je. To ti je dobro. A sad, dozvolite da vam predložim kako da cele zime sačuvate lukovice gladiole, bez imalo straha da će ih napasti dosadne štetočine. Naprosto ih zamotajte u aluminijumsku foliju."
     Narod u dvorani poče pljeskati, a Džun Raub začu nekoga blizu sebe kako govori: "To je tačno ono što bi Dendžerfild kazao." To je rekao majstor za naočare, iz Bolinasa. Ona otvori oči i vide izraz na njegovom licu. Mora biti da sam i ja tako izgledala, uvide ona, one noći kad sam prvi put čula kako Hopi oponaša Dendžerfilda.
     "A sad", nastavi Hopi, opet glasom Dendžerfilda, "izvešću nekoliko teških majstorija koje sam u poslednje vreme usavršavao. Mislim da će vas ovo dobro prodrmati, dragi prijatelji. Gle'jte samo."

     Eldon Blejn, majstor za naočari iz Bolinasa, vide kako fokomelus polaže jedan novčić na pod, oko metar i po daleko od svog vozila. Obe mehaničke ruke se povukoše, a Hopi, još mrmljajući Dendžerfildovim glasom, poče da se usredsređuje na novčić, koji, najednom, kliznu preko poda ka njemu, zveckajući usput. Narod u dvorani poče pljeskati. Zarumenevši se od zadovoljstva, fokomelus im klimnu glavom i onda dohvati novčić i ostavi ga sad još dalje od sebe.
     Čarobnjaštvo, pomisli Eldon. Kao što reče Pet; foke to mogu, to im je naknada što nisu rođeni sa rukama i nogama, na taj način im priroda pomaže da prežive. Opet novčić kliznu ka mobilu, i opet narod u dvorani Foresterovih poče pljeskati.
     Eldon reče gospođi Raub: "On ovo izvodi svako veče?"
     "Ne", odgovori ona. "On izvodi razne trikove; ovaj još nikad nisam videla, ali, naravno, ja nisam svako veče ovde - imam toliko zaduženja, pomažem da naša zajednica dejstvuje. Izuzetna stvar, zar ne?"
     Delovanje na daljinu, uvide Eldon. Da, stvar je izuzetna. A mi njega moramo imati, reče on u sebi. Sumnje više nema. Jer, kad Volt Dendžerfild umre - a postaje očigledno da će umreti, i to uskoro - imaćemo ovu uspomenu na njega, ovu rekonstrukciju, otelotvorenu u ovom foki. Kao fonografska ploča koju možeš puštati zauvek.
     "Da li te on plaši?" upita Džun Raub.
     "Ne", reče Eldon. "A je l' bi trebalo?"
     "Pa, ne znam", reče ona zamišljeno.
     "Da li je on ikad emitovao prema satelitu?" upita Eldon. "Mnogi drugi majstori za popravke jesu. Čudno je da on nije - on, sa takvim sposobnostima."
     Džun Raub reče: "Nameravao je. Prošle godine počeo je da gradi otpremnik; radio je povremeno na tome, ali izgleda da ništa nije postigao. On se upušta u svakojake projekte... Uvek je zauzet. Možeš da pogledaš tu njegovu kulu. Iziđi načas, pa ću ti pokazati."
     On pođe za njom do izlaznih vrata dvorane Foresterovih. Zajedno su stali ispred zgrade i ostali tako u mraku sve dok im se oči nisu prilagodile i osposobile da vide. Da, tu je stajala 'kula': jedan neobičan, krivi jarbol, koji se u noćno nebo uzdizao, a onda prekidao naglo.
     "To je njegova kuća", reče Džun Raub. "Kula stoji na njenom krovu. Uradio je ceo posao sam, bez ikakve naše pomoći; ume da pojačava impulse iz svog mozga i unosi ih u mašine, koje naziva 'servo-asistori'. Na taj način, veoma je jak, jači nego ma koji običan čovek." Ona poćuta malo. "Svi mu se divimo. Uradio je mnogo za nas."
     "Da", reče Eldon.
     "Došli ste da ga kidnapujete, a?" upita Džun Raub tiho. "Da nam ga uzmete, zar ne?"
     Trgnuvši se iznenađeno, on poče poricati. "Ne, gospođo Raub - časti mi moje, došli smo da slušamo satelit; znaš da je tako."
     "Pokušavano je to i ranije", reče gospođa Raub. "Al' ne može, jer on ne da. Njemu se ne dopada ta vaša zajednica dole; poznata mu je objava koju ste doneli. Mi ovde gore nemamo takvu diskriminaciju, i on je vrlo zahvalan za to. Veoma je osetljiv na stvari koje se odnose na njega." Eldon Blejn se, sav zbunjen, poče odmicati od žene i primicati ulazu u zgradu.
     "Čekaj", reče gospođa Raub. "Ne moraš se brinuti; neću ja nikome reći. Ne krivim te što si ga video i poželeo za tvoju zajednicu. Znaš, on nije rođen ovde, u Zapadnom Marinu. Jednog dana, pre oko tri godine, dokotrljao se u grad na svom mobilu, i to ne na ovom nego na jednom starijem, koji mu je država napravila pre Krize. Vozio se čak od San Franciska, sve dovde; tako nam je rekao. Tragao je za mestom gde bi se mogao naseliti, ali nigde nije dobio priliku, ni od koga, sve dok nije stigao kod nas."
     "Dobro, dobro", reče Eldon. "Razumem."
     "Sve se danas otima", reče gospođa Raub. "Ali je potrebna dovoljna sila. Videla sam da su zaprežna kola vaše policije parkirana na drumu, ne mnogo daleko odavde; osim toga, znam da su ova dvojica sa tobom policajci. Ali Hopi radi ono što se njemu radi. Ako biste pokušali silom da ga povedete, mislim da bi vas poubijao; njemu to ne bi bilo teško izvesti, a ne bi se ni ustručavao."
     Posle kraće pauze, Eldon reče: "Ja... cenim tvoju otvorenost."
     Zajedno se, ćutke, vratiše u dvoranu Foresterovih.
     Svi pogledi bili su uprti u Hopija Haringtona, koji je još bio zabavljen oponašanjem Dendžerfilda: "... prestaje dok jedem", govorio je fokomelus. "Zbog toga podozrevam da je možda čir u želucu, a ne srčano oboljenje. Dakle, ako me sluša ijedan doktor i ako ima pristup do odašiljača..."
     Jedan slušalac iz dvorane ga prekide: "Ja ću stupiti u vezu sa mojim doktorom u San Rafaelu; to vam kažem bez šale. Ne možemo dozvoliti da oko Zemlje još jedan mrtav čovek kruži i kruži." Bio je to onaj isti koji je taj predlog izneo ranije; sad je zvučao još čvršće rešen. "Ili, ako je to samo u njegovom umu, kao što kaže gospođa Raub, zar ne bismo mogli predložiti doktoru Stokstilu da mu pomogne?"
     Eldon Blejn pomisli: ali Hopi nije bio prisutan u ovoj sali kad je Dendžerfild izgovarao te reči. Kako može da oponaša nešto što nije čuo?
     Onda uvide. Odgovor je bio sam po sebi jasan. Fokomelus ima radio-prijemnik kod kuće; pre nego što je došao u dvoranu Foresterovih, sedeo je sam kod kuće i slušao satelit. Ovo znači da u Zapadnom Marinu postoje dva upotrebljiva radio-aparata, dok u Bolinasu ne postoji nijedan. Eldon oseti gnev i očaj. Mi nemamo ništa, uvide on. A ovi ljudi ovde imaju sve, čak i jedan dodatni, privatni radio, za samo jednu osobu.
     Kao pre rata, pomisli on slepo. Oni žive jednako dobro kao pre rata. To nije pošteno.
     Okrete se i pohita iz sale, napolje, u noćni mrak. Niko ga ne primeti; niko nije mario. Toliko su bili zauzeti raspravom o Dendžerfildu i njegovom zdravlju, da nisu ni na koga drugog obraćali pažnju.
     Dolazeći odozdo, drumom, sa njim se suočiše tri prilike. Jedna od njih - visok, mršav čovek koji je nosio fenjer sa kerozinom. Pored njega je išla mlada žena tamnoriđe kose, a između njih jedna devojčica.
     "Je li završio čitanje?" upita žena. "Jesmo li zakasnili?"
     "Ne znam", reče Eldon i prođe ih.
     "Ooo, propustili smo!" razgalamila se devojčica. "Rekla sam vam da treba da požurimo!"
     "Pa, dobro, idemo ipak unutra", reče joj čovek, a onda njihovi glasovi utihnuše, jer je Eldon Blejn, očajan, zamicao u tamu, što dalje od prisutnosti i od zvukova drugih ljudi, bogatih žitelja Zapadnog Marina, koji imaju tako mnogo.

     Hopi Harnigton, koji je nastavio oponašanje Dendžerfilda, diže pogled i vide da Kelerovi, sa svojom devojčicom, ulaze u salu i sedaju u poslednji red. Dobro ste i požurili, reče on, zadovoljan što će imati veću publiku. Ali onda oseti nervozu, zato što ga je devojčica ispitivački posmatrala. Uvek ga je uznemiravalo nešto u načinu na koji ga ta Edi gleda. Nije mu se dopalo ni sad, i on najednom prestade.
     "'Ajde, Hopi", doviknu Kas Stoun.
     "Nastavi, nastavi", digoše se i drugi glasovi.
     "'Ajde, ono o 'Kul-ejdu'", dobaci jedna žena. "Otpevaj onu, onu pesmicu koju blizanci pevaju za 'Kul-ejd', znaš."
     "Kul-ejd, kul-ejd, jedva čekam jaaa..." zapeva Hopi, ali opet prestade. "Valjda je to dovoljno za večeras", reče on.
     Sala utihnu.
     "Moj brat", progovori devojčica Kelerovih, "kaže da je gospodin Dendžerfild negde u ovoj sali."
     Hopi se nasmeja. "Pa, i jeste", reče uzbuđeno.
     "Je li završio čitanje?" upita Edi Keler.
     "Oh, da, čitanje je gotovo", odvrati Erl Kolvig, "ali mi ga nismo ni slušali; mi smo slušali i gledali ovo Hopijevo. On je mnogo čudnih stvari izveo večeras, zar ne Hopi?"
     "Pokaži devojčici ono sa novčićem", predloži Džun Raub. "Mislim da bi ona uživala u tome."
     "Jest, izvedi to opet", reče apotekar sa svoje stolice. "To je bilo dobro; svi mi voleli bismo, siguran sam, to opet videti." Od silne želje da vidi, on ustade, zaboravivši one iza sebe.
     "Moj brat", reče Edi tiho, "želi da čuje čitanje. Zato je došao. Ne zanima ga ništa ni sa kakvim novčićem."
     "Budi mirna", reče joj Boni.
     Brat, pomisli Hopi. Nema ona nikakvog brata. Ovome se i nasmeja, na sav glas, i nekoliko ljudi u publici automatski uzvratiše osmesima. "Tvoj brat?" upita on, vozeći se mobilom bliže detetu. "Tvoj brat?" Zaustavi vozilo tačno ispred nje, ne prestajući da se smeje. "Mogu ja to da pročitam", reče. "Mogu da budem Filip, i Mildred, i svako u toj knjizi; mogu biti i Dendžerfild - što ponekad i jesam. Večeras sam bio, i zato tvoj brat misli da je u sali bio Dendžerfild. A bio sam, u stvari, ja." On se obazre po narodu. "Je l' tako, narode? Zar nije bio, zapravo, Hopi?"
     "Tako je, Hopi", saglasi se Kas Stoun i klimnu glavom. Počeše i drugi klimati glavama; svi, cela sala, ili bar većina.
     "Za ime Hristovo, Hopi", reče Boni Keler oštro. "Smiri se, inače ćeš ispasti iz tih kolica na pod." Gledala ga je na onaj njen strog, dominirajući način, i on oseti da se počeo povlačiti kao talas; odstupati, i protiv svoje volje. "Šta se to ovde radilo?" upita Boni žustro.
     Fred Kvin, farmaceut, reče: "Pa, Hopi je oponašao Dendžerfilda tako dobro da bi svako pomislio da je on!"
     Ostali zaklimaše glavama, pridružujući se.
     "Ti brata nemaš, Edi", reče Hopi devojčici. "Zašto kažeš da tvoj brat želi slušati čitanje, kad nemaš brata?" Smejao se i smejao. Devojčica je ćutala. "Mogu li ja njega da vidim?" upita on. "Da razgovaram s njim? Daj da ga čujem, pa ću... pa ću ga posle oponašati." Poče se smejati tako jako, da je jedva mogao videti išta ispred sebe; suze mu potekoše iz očiju, tako da ih je morao brisati jednim manuelnim ekstenzorom.
     "E, to će biti oponašanje i po", reče Kas Stoun.
     "Ja bih to rado čuo", reče Erl Kolvig. "Uradi to, Hopi."
     "Uradiću to", reče Hopi, "čim mi on buide išta rekao." Onda je samo sedeo u sredini mobila i čekao. "Če-kam", reče.
     "Sad je dosta", odvrati Boni Keler. "Ostavi moje dete na miru." Obrazi su joj bili zajapureni od besa.
     Prenebregavši njenu majku, Hopi reče devojčici: "Gde je on? Reci mi, gde je - da li je negde blizu?"
     "Nagni se dole", reče Edi. "Ka meni. Pa će ti se on obratiti." I njeno lice, kao i lice njene majke, bilo je nasmrt ozbiljno.
     Hopi se nagnu prema njoj, okrenuvši napola glavu na jednu stranu i podsmešljivo glumeći pažljivo osluškivanje.
     Jedan glas progovori iz njega samoga, kao da je deo njegovog unutrašnjeg sveta: "Kako si popravio onaj menjač? Kako si stvarno uradio to?"
     Hopiju se ote krik.
     Svi su zurili u njega, bledi u licu; svi su skočili na noge i ostali tako nepomični.
     "Čuo sam Džima Fergesona", reče Hopi.
     Devojčica ga je gledala smireno. "Hoćeš li da čuješ kako moj brat govori još nešto, gospodine Haringtone? Kaži mu još neke reči, Bile; on bi hteo još da te sluša."
     A u Hopijevom unutarnjem svetu, taj isti glas reče: "Izgledalo je kao da si ga zacelio. Kao da nisi zamenio polomljenu oprugu..."
     Hopi besomučnom brzinom obrte kolica i pojuri prolazom između sedišta do najudaljenijeg dela sale; tamo se opet obrte i ostade da sedi zadihan, daleko od devojčice Kelerovih; srce mu je gruvalo dok je zurio u nju. Ona je uzvraćala na njegovo zurenje jednakim zurenjem, ćutke, ali sada sa bledim tragom osmeha na licu.
     "Čuo si mog brata, zar ne?" upita ona.
     "Jesam", reče Hopi. "Jesam, čuo sam ga."
     "I znaš gde se nalazi."
     "Da", reče on. "Nemoj to raditi ponovo. Molim te. Neću se više baviti oponašanjima, ako ne želiš da ja to radim; važi?" Pogleda je molećivo, ali s njene strane nije bilo odgovora, nije bilo obećanja. "Izvinjavam se", reče on. "Verujem ti sada."
     "Bože dobri", reče Boni tiho. Okrete se ka mužu kao da mu postavlja neko pitanje. Džordž odmahnu glavom, ali ne odgovori.
     Polako i ravnomerno, dete reče: "Možeš ga ti i videti, gospodine Haringtone, ako hoćeš. Da li bi voleo da vidiš kako on izgleda?"
     "Ne", reče on. "Ne želim."
     "Da li te je uplašio?" Sad mu se devojčica otvoreno smeškala, ali osmehom praznim i hladnim. "On ti je vratio za ono što si me zlostavljao. Naljutio si ga, zato je to uradio."
     Prilazeći Hopiju i stajući pored njega, Džordž Keler reče: "Šta je bilo, Skočko?"
     "Ništa", reče on kratko.
     Uplašila me, pomisli on. Prešla me tim oponašanjem Džima Fergesona; potpuno me je prevarila, zaista sam pomislio da je to opet Džim. Edi je začeta na dan kad je Džim poginuo; to znam zato što mi je Boni jednom rekla, a ja mislim da je istovremeno začet i njen brat. Ali - nije istina; nije ono bio Džim. Bilo je oponašanje.
     "Vidiš", reče dete, "Bil se bavi oponašanjima, takođe."
     "Da." On, drhteći, klimnu glavom. "Da, bavi se."
     "I to dobrim." Devojčicine oči su svetlucale.
     "Da, veoma dobrim", reče Hopi. Kao moje, reče on sebi. Možda bolje od mojih. Dobro bi bilo da se ja pričuvam, pomisli on, tog njenog brata Bila; da ga zaobilazim. Zaista sam dobio lekciju i naučio je.
     A mogao je i biti Fergeson, uvide on, tamo, unutra. Ponovo rođen; to zovu reinkarnacija. Možda je to bomba uradila, na neki način meni nerazumljiv. U tom slučaju, nije oponašanje, i moje shvatanje u prvom trenutku bilo je tačno; ali, kako ću znati? On mi neće kazati; on me mrzi, zato što sam zezao njegovu sestru Edi. To je bila greška; nije trebalo to da radim.
     "Huu-di huu-di hu", reče on, i nekoliko ljudi se okrete ka njemu; privukao je malo pažnje, iz pojedinih delova dvorane. "Dakle, vaš stari drugar se javlja", reče on, ali srce mu nije bilo u tome, a glas mu je podrhtavao. On se široko osmehnu publici, ali mu niko ne uzvrati osmehom. "Možda možemo uhvatiti još malo čitanja", reče on. "Edin brat bi hteo da čuje." On ispruži jedan mehanički ekstenzor, pojača zvuk radija, poče okretati dugme za traženje stanica.
     Možeš ti dobiti šta god ti volja, pomisli on. Čitanje, ili bilo šta drugo. Otkad si tamo, unutra? Samo sedam godina? Više liči na večnost. Kao da si... kao da si uvek postojao. Bilo je strašno staro, sparušeno od starosti, belo, to što mu se obratilo. Nešto tvrdo i malo, što je plovilo. Preko usana izrasle paperjasto tanke dlake, ali dugačke, koje vise i vuku se u pramenovima, suvim. Kladim se da je bio Fergeson, reče on sebi; osećaj je bio takav. Fergeson je unutra, u tom detetu.
     Pitam se: može li on izići?
     Edi Keler reče svom bratu: "Kako si ga uplašio toliko? Stvarno je ucvikao."
     Iz nje, iznutra, onaj dobro poznati glas reče: "Bio sam neko koga je on poznavao, pre mnogo vremena. Jedan pokojnik."
     "A-ha", reče ona, "znači, to je. Pa, i mislila sam da je nešto tako." Ovo ju je zabavljalo. "Hoćeš li mu uraditi još nešto?"
     "Ako mi se ne bude sviđao", reče Bil, "mogao bih mu uraditi još mnogo toga, možda i mnogo različitih stvari."
     "Kako si znao o toj mrtvoj osobi?"
     "Oh", reče Bil, "zato što - znaš već. Zato što sam i ja mrtav." On se nasmeja, duboko dole u njenom stomaku; ona oseti njegovo podrhtavanje.
     "Ne, nisi", reče ona. "Živ si jednako kao i ja; prema tome, nemoj to govoriti; nije u redu." Plašilo ju je.
     Bil reče: "Izvini, samo sam se zafrkavao. Želeo bih da sam mogao videti njegovo lice. Kakvo je lice napravio?"
     "Grozno", reče Edi, "kad si rekao ono. Celo mu se lice okrenulo ka unutra, kao kod žabe. Ali ti ne možeš znati ni kako žaba izgleda; ti ni za jednu stvar ne znaš kako izgleda, zato i ne vredi da ti opisujem."
     "E, kad bih ja mogao izići", odvrati Bil žalostivno. "Kad bih mogao biti rođen, kao svi ostali. Zar neću moći jednog dana da budem rođen?"
     "Doktor Stokstil je rekao da nećeš."
     "Zar ne bi on mogao da udesi da ipak mogu? Koliko sam shvatio, rekla si..."
     "Nisam bila u pravu", reče Edi. "Mislila sam da on može da iseče jednu malu okruglu rupu, i da bi to uspelo, ali on kaže da ne može."
     Onda je njen brat, duboko u njoj, zaćutao.
     "Nemoj da te to nervira", reče Edi. "Ja ću nastaviti da ti pričam kako stvari idu." Želela je da ga uteši. Reče: "Nikad više neću uraditi kao onaj put kad sam se naljutila na tebe i prestala da ti pričam šta ima napolju; obećavam."
     "Možda bih ja mogao naterati doktora Stokstila da me pusti napolje", reče Bil.
     "Možeš li ti to? Ma, ne možeš."
     "Mogu, ako hoću."
     "Ne", reče ona. "To lažeš; ne možeš ti ništa osim da spavaš, pričaš sa mrtvima i možda izvodiš oponašanja kao malopre. Nije to nešto mnogo; praktično sve to mogu i ja, i još mnogo više."
     Nije bilo odgovora iznutra.
     "Bile", reče ona, "znaš šta? Vidi, sad dvoje ljudi zna o tebi - Skočko Harington zna i doktor Stokstil zna. A ti si govorio da niko nikad neće saznati o tebi. Dakle, nisi baš toliko pametan. Ja uopšte ne mislim da si ti mnogo pametan."
     U njoj, Bil je spavao.
     "Ako bi ti uradio bilo šta zlo", reče ona, "ja bih mogla da progutam nešto što bi te otrovalo. Zar ne? Prema tome, ima da budeš dobar."
     Sve više ga se plašila; sad je razgovarala sama sa sobom, trudila se da ojača svoje samopouzdanje. Možda bi dobro bilo da ti umreš, pomisli ona. Ali ja bih tad morala da nastavim da te nosim, a to... bi bilo bljak. Ne bi mi se dopalo.
     Stresla se.
     "Ne brini se ti o meni", reče Bil najednom. Opet je bio budan, ili možda nijednog trenutka nije bio stvarno zaspao; možda se samo 'pravio' da spava. "Znam ja mnoge stvari; umem se pobrinuti o sebi. Štitiću ja i tebe. Trebalo bi da ti je drago što sam tu, jer ja mogu... hm, ne bi ti to razumela. Znaš da mogu pogledati svakog ko je mrtav, kao onog čoveka koga sam maločas oponašao. Znaj da ima stvarno veliki broj njih, postoje bilioni i bilioni njih, a svaki je drugačiji. Kad spavam, čujem ih kako gunđaju. Svi su oni još tu, blizu."
     "Blizu? Gde blizu?" upita ona.
     "Ispod nas", reče Bil. "Dole, u zemlji."
     "Brrrr", reče ona.
     Bil se nasmeja. "Istina je. A doći ćemo i mi tamo. I mama će tvoja, i tata, i svi ostali. Svako i sve je tamo, pa i životinje. Onaj pas, onaj koji priča, na domaku je da bude tamo. Možda nije još sišao sasvim, ali to mu je isto." Videćeš."
     "Ja ne želim da vidim", reče ona. "Ja bih da slušam čitanje; znači, ćuti i pusti me da slušam. Zar nećeš i ti da slušaš? Uvek si mi govorio da ti se to dopada."
     "A biće i on uskoro tamo", reče Bil. "Taj što sedi u satelitu i čita."
     "Ne", reče ona. "Ne verujem ja u to; jesi li siguran?"
     "Jesam", reče njen brat. "Prilično siguran. A čak i pre njega... znaš li ko je 'čovek za naočare'? Majstor za naočare? Ne znaš, ali on će uskoro biti ovde, kroz samo nekoliko minuta. A onda, posle toga..." On prekide. "Neću da kažem."
     "I nemoj", saglasi se ona. "Ne kaži, molim te. Ja neću da čujem."

     Orijentišući se po visokom, krivom jarbolu Hopijevog otpremnika, Eldon Blejn pođe ka fokinoj kući. Situacija je 'sad ili nikad', uvide on. Imam samo malo vremena. Niko ga nije zaustavljao; svi su bili u dvorani, pa i sam fokomelus. Maznuću mu radio, reče Eldon sebi. Ako ne mogu da skembam foku, bar da se vratim u Bolinas sa nečim. Otpremnik je već bio blizu; Eldon oseti prisustvo Hopijeve konstrukcije - a onda se najednom spotače, i već je padao, mlatarajući rukama ispred sebe. Neki ostatak ograde, nisko pri tlu.
     Vide i kuću samu - naime, ostatke kuće. Temelje i jedan zid, a u sredini skrpljenu kocku, sobu napravljenu od raznog materijala prikupljenog iz ruševina, zaštićenu od kiše terpapirom. Katarka, pričvršćena teškim pridržnim žicama, uzdizala se odmah iza malog, metalnog, cevastog dimnjaka.
     Otpremnik je bio uključen.
     Eldon začu brujanje, još pre nego što vide gasnu plavu svetlost elektronskih cevi. Kroz pukotinu ispod vrata kocke pokrivene terpapirom dopirala je druga svetlost. On nađe kvaku, zastade, a onda je brzo okrete; vrata se otvoriše bez ikakvog otpora, maltene kao da nešto unutra očekuje njega.
     Jedan prijateljski, prisan glas tiho je nešto pričao, i Eldon Blejn pogleda svuda oko sebe, očekujući da vidi - neverovatno - fokomelusa. Ali taj glas je dopirao iz jednog radio-aparata koji je ležao na zanatskom radnom stolu, a oko njega alati, merni instrumenti i delovi potrebni za popravke, sve u potpunom neredu. Dendžerfild je nastavljao da govori, iako je satelit svakako već morao otići dalje. Ovakvu vezu sa satelitom nije još niko postigao, uvide on. Znači, imaju čak i to, ovi gore u oblasti Zapadni Marin. Ali zašto je veliki otpremnik uključen? Šta radi? On poče žurno gledati oko sebe...
     Glas iz radio-aparata poče se najednom menjati, umesto niskih i prisnih tonova dobijati oštrinu i grubost. "Majstore za naočare", reče glas, "šta ćeš ti u mojoj kući?" Bio je to glas Hopija Haringtona, i Eldon stade, zbunjen, trljajući se ošamućeno po glavi, pokušavajući da shvati i znajući, na nekom dubokom, nagonskom nivou, da ne shvata - i da nikad stvarno shvatiti neće.

     "Hopi", uspe on da kaže. "Gde si?"
     "Ovde sam", reče glas iz radija. "Približavam se. Čekaj tu gde si, naočareviću." Vrata sobe se otvoriše i Hopi Harington, u svom fokomobilu, pogleda oštrog i plamtećeg, stade pred Eldona. "Dobro došao u moj dom", reče Hopi ironično; glas je sad dopirao i iz njega, i iz radija, jednovremeno. "Da li si mislio da je to satelit, to što si čuo iz tog radija?" Jedna od njegovih manuelnih ekstenzija se ispruži i isključi radio. "Možda si mislio, ili ćeš možda misliti, jednog dana. Dakle, čoveče od naočara, govori. Šta ćeš ovde?"
     Eldon reče: "Pusti me da idem. Ništa neću; samo sam gledao."
     "Hoćeš radio, je li to?" upita Hopi bezizražajnim glasom. Izgledao je otupljen i nimalo iznenađen.
     Eldon reče: "Zašto je tvoj predajnik uključen?"
     "Zato što emitujem nešto ka satelitu."
     "Ako me pustiš", reče Eldon, "daću ti sve naočare koje imam. A one predstavljaju mesece lešinarenja po celoj severnoj Kaliforniji."
     "Nemaš ti nijedne naočare, ovog puta", reče fokomelus. "Ili, bar, ne vidim tvoju akten-tašnu. Ali, što se mene tiče, možeš ići; nisi učinio ništa loše, ovde. Nisam ti dao priliku." Nasmeja se brzo i mucavo.
     Eldon reče: "Da li ćeš pokušati da oboriš satelit?"
     Fokomelus se zagleda netremice u njega.
     "Hoćeš", reče Eldon. "Ti ćeš pomoću tog otpremnika aktivirati onaj poslednji, četvrti stepen rakete, koji nikada nije ispaljen; udesićeš da posluži kao retro-raketa, tako da će satelit utonuti nazad, u atmosferu, i onda pasti na zemlju."
     "Ja to ne bih mogao uraditi", reče foka posle nekog vremena. "Čak i kad bih hteo."
     "Možeš ti da utičeš iz daljine na stvari."
     "Reći ću ti šta radim, majstore za naočare." On zakotrlja mobil pored Eldona, onda ispruži jednu ekstenziju i uze neki predmet sa radnog stola. "Prepoznaješ li ovo? To je kotur magnetofonske trake. Biće emitovana satelitu, ali ogromnom brzinom, tako da će nekoliko sati informacija stati u nekoliko trenutaka. Istovremeno će sve poruke koje je satelit primao proteklih nekoliko meseci biti, kad preleće iznad nas, emitovane dole, meni, ultra-visokom brzinom. Tako je to bilo i predviđeno da radi, majstore za naočare. Pre Krize, pre nego što je izgubljena monitorska oprema ovde dole, na Zemlji."
     Eldon Blejn osmotri radio, na radnom stolu, a onda krišom pogleda ka vratima. Fokomobil se pomerio, tako da vrata više nisu bila zaprečena. On se zapita može li sad uraditi posao, ima li sad priliku.
     "Imam emisioni domašaj od pet stotina kilometara", govorio je Hopi. "Mogao bih dosegnuti prijemnike širom cele severne Kalifornije, ali ne više od toga, ako bih emitovao direktno. Međutim, ako pošaljem moje poruke na satelit, da one tamo budu snimljene. a onda emitovane ponovo i ponovo, dok on leti dalje..."
     "Dosegnućeš ceo svet", reče Eldon.
     "Tako je", reče Hopi. "U satelitu postoji potrebna mašinerija za to; ona će prihvatati svakojaka uputstva sa Zemlje."
     "A onda ćeš ti biti Dendžerfild", reče Eldon.
     Čovek-foka se osmehnu i zamuca: "A niko neće primetiti razliku. Ja to mogu izvesti uspešno; sve sam razradio. Kakva alternativa postoji? Tišina. Satelit će uskoro zaćutati, to je pitanje dana. A onda će taj glas, jedini koji objedinjuje svet, nestati, i svet će se raspasti. Spreman sam da isključim Dendžerfilda u svakom trenutku. Čim budem siguran da će on prekinuti svoje emitovanje."
     "Zna li on o tebi?"
     "Ne", reče Hopi.
     "Sad ću ja tebi da kažem šta ja mislim", reče Eldon. "Mislim da je Dendžerfild mrtav već odavno, i da smo mi, zapravo, slušali tebe." To govoreći, primicao se radio-aparatu na radnom stolu.
     "Nije tako", reče fokomelus postojanim glasom. "Ali uskoro će biti tako. Zapanjuje da je on ostao živ u takvim uslovima; vojska je odlično izabrala čoveka za taj posao."
     Eldon Blejn dograbi radio-aparat oberučke i potrča ka vratima.
     Fokomelus ga isprati zapanjenim pogledom, otvorenih usta; Eldon je video taj izraz na Hopijevom licu i već se našao napolju; polete punim trkom kroz tamu, prema parkiranim policiskim zaprežnim kolima. Skrenuo sam mu pažnju, reče Eldon sebi. Jadni prokleti foka pojma nije imao šta ću uraditi. A sve te pričancije - šta su značile? Ništa. Njegova zanošenja, manija veličine. On bi da sedi ovde i govori celom svetu, prima poruke celog sveta, da mu celo čovečanstvo bude publika... a to ne može niko osim Dendžerfilda; niko ne može odavde, odozdo, uključivati mašineriju na satelitu, tamo gore. Morao bi foka da bude gore, u samom satelitu, da bi...
     Nešto ga s leđa uhvati za vrat.
     Kako? - zapita se Eldon Blejn, padajući na lice, ali ne ispuštajući radio. On je ostao u kući a ja sam ovde, napolje. Delovanje na daljinu... uhvatio me. Da li sam pogrešio? Može li on zaista da dosegne tako daleko?
     Ono što ga je držalo za vrat, poče stezati.

11.

     Podižući iz geštetnera prvi list zapadnomarinskog malog petnaestodnevnog časopisa 'Novosti i pogledi', čiji je sam bio izdavač, Pol Dic kritički osmotri prvi članak, koji je lično i napisao.

     ČOVEK IZ BOLINASA UMRO, SLOMLJEN MU VRAT
     Pre četiri dana Eldon Blejn, majstor za naočare, iz Bolinasa, u Kaliforniji, koji je iz poslovnih razloga doputovao u ovaj deo zemlje, nađen je pored druma sa slomljenim vratom i tragovima nasilja na telu. Počinilac je nepoznat. Erl Kolvig, šef zapadnomarinske policije, počeo je obimnu istragu i sada obavlja razgovore sa ljudima koji su videli Blejna te noći.

     To je bila cela vest, i Dic, čitajući je, oseti duboko zadovoljstvo; dobar početak za ovo izdanje - zainteresovaće mnoge ljude, tako da će on možda dobiti još poneki oglas za sledeće izdanje. Njegov glavni izvor prihoda je Endru Gil, koji uvek reklamira svoj duvan i piće, i Fred Kvin, farmaceut, a ima i nekoliko kategorija malih oglasa. Ali nije kao u starim danima.
     Naravno, izostavio je iz članka jednu stvar, naime činjenicu da bolinaski majstor za naočari nije došao u Zapadni Marin ni zbog kakvog poštenog posla; a to je svakom jasno. Čak je bilo nagađanja da je došao da kidnapuje njihovog majstora za popravke. Ali pošto su to samo nagađanja, ne smeju se štampati.
     On posveti pažnju sledećem značajnom članku.

     DENDŽERFILD NAVODNO BOLESTAN
     Osobe koje prate noćne emisije sa satelita javljaju da je Volt Dendžerfild pre nekoliko dana saopštio da je 'bolestan, možda ima čir u stomaku ili srčano oboljenje', i da mu je potrebna lekarska nega. Veliku zabrinutost izrazili su prisutni u dvorani Foresterovih, javljeno je dalje. Gospodin Kas Stoun, koji je o ovome obavestio 'Vesti i poglede', kaže da će, kao poslednju mogućnost, pribeći tome da se posavetuje sa svojim ličnim lekarom-specijalistom, a zatim se raspravljalo, ali nije doneta nikakva odluka, da li bi trebalo da Fred Kvin, vlasnik apoteke na Point Rejzu, otputuje u Generalštab u Čejenu i ponudi lekove za Dendžerfilda.

     Ostatak časopisa sastojao se od lokalnih vesti, manje važnih; ko je kod koga bio na večeri, ko je posetio obližnji grad... To je ovlaš osmotrio, uverio se da su svi oglasi štampani savršeno, a onda nastavio da okreće geštetner i izvlači jedan po jedan list iz njega.
     Ali, naravno, ima i vesti koje nisu ušle u časopis, vesti koje se nikad neće moći štampati. Na primer: Hopija Haringtona prestrašilo sedmogodišnje dete. Dic se tiho nasmeja, razmišljajući o izveštajima koji su mu stigli o fokinoj 'frci', kako je imao napad straha pred onolikom publikom. Pa onda: gospa Boni Keler se opet smuvala sa nekim, ovog puta sa novim nastavnikom, Halom Bejnsom... ala bi to bila vest! Džek Tri, lokalni ovčar, optužuje nepoznate počinioce (po milioniti put) da mu kradu ovce. Šta još? Da vidimo, pomisli on. Proslavljenom stručnjaku za duvan, Endru Gilu, došla u posetu jedna nepoznata osoba iz grada, što bi moglo biti u vezi sa integracijom Gilovog duvansko-alkoholnog posla sa nekim ogromnim gradskim sindikatom, zasad nepoznatim. Na to se Dic namršti. Ako bi se Gil odselio, časopis 'Novosti i pogledi' ostao bi bez najpouzdanijeg oglašivača; a to nikako ne bi bilo dobro.
     Možda treba ovo ipak da štampam, pomisli on. Da pokrenem izvesno lokalno raspoloženje protiv toga što je Gil preduzeo, pa ma šta to bilo. Mešanje inostranih uticaja u našu duvansku industriju... mogao bih to formulisati tako. Strana lica, nejasnog porekla, viđena u našem kraju. Ta vrsta retorike. Moglo bi ubediti Gila da odustane; pa, on je pridošlica - osetljiv je. On je tek od Krize kod nas. Nije stvarno jedan od nas.
     Ko je ta zloslutna prilika koju su videli da razgovara sa Gilom? Ceo grad je radoznao u vezi s tim. Nikome se to ne dopada. Neki kažu da je bio crnac; drugi, da je belac pocrneo od radijacijskih opekotina - takve nazivaju ratnim 'zagorelcima'.
     Moglo bi se desiti tom zagorelcu isto ono što i bolinaskom trgovcu naočarima, razmišljao je Dic. Zato što ovde ima prevelik broj ljudi koji ne vole inostrana mešanja. Opasno je doći u ovaj kraj i mešetariti nešto.
     Ubistvo Eldona Blejna podsetilo ga je, prirodno, na smrt Austurijasa... mada je Austurijas ubijen po zakonu, javno, po odluci građanskog saveta i porote. Svejedno, u suštini nema mnogo razlike, oba ta pogubljenja zakoniti su izrazi raspoloženja građana. Isto bi bilo i ako bi najednom nestao sa ovog sveta taj crnja, ili zagorelac, ili već ko je taj koji se sada vrzma oko Gila - a nije nemoguće da bi neki vid osvete mogao sustići i Gila.
     Ali Gil ima moćne prijatelje; na primer Kelerove. Osim toga, mnogi ljudi zavise od njegovog pića i njegovih cigareta; i Orajon Straud, i Kas Stoun kupuju ogromne količine toga od njega. Zato je Gil, verovatno, bezbedan.
     Ali banana nije bezbedan, uvide Dic. Ne bih se rado našao na njegovom mestu. Taj je iz grada, pa ne zna koliko su duboka osećanja u maloj društvenoj zajednici. Mi ovde imamo određeni integritet, koji ne damo da bude povređen.
     Možda će on to morati da nauči na onaj teži način. Možda ćemo svi mi morati da vidimo još jedno ubistvo. Ubistvo nekog crnog. Koje je, u ponečemu, najbolje.

     Klizeći središnjom ulicom Point Rejza, Hopi Harington najednom sede sasvim uspravno, u sredini mobila: ugledao je jednog crnca koji mu je bio poznat. Sa tim čovekom je radio pre nekoliko godina, radio u 'Modernoj TV i servisu'; ovaj crnac izgledao je kao Stjuart Mak Konči.
     Ali onda foka uvide da je to još jedno od Bilovih oponašanja.
     Oseti užas zbog pomisli na moć te spodobe koja se nalazi u maloj Edi Keler; Bil je sposoban da izvede ovo, usred bela dana, a šta on ima kao protivsredstvo? Kao sa glasom Džima Fergesona, tako je i ovog puta prevaren, iako ima tako ogromne sposobnosti. Ne znam šta da radim, reče on sebi izbezumljeno; i nastavi da klizi prema tamnoj prilici. Koja ne iščeze.
     Možda, pomisli on, Bil zna da sam ja sredio majstora za naočare. Možda mi se sveti. Deca rade takve stvari.
     Zaokrete u pobočnu ulicu i ubrza mobil, bežeći od imitacije Stjuarta Mak Končija.
     "Ej", reče jedan glas, tonom upozorenja.
     Osvrte se i vide da je umalo pregazio doktora Stokstila. Nezadovoljan, uspori i zaustavi mobil. "Izvinjavam se." Onda, suženim očima, osmotri lekara, pomislivši da je to neko koga je poznavao u starim, pretkriznim danima; tad je Stokstil bio psihijatar i imao ordinaciju u Berkliju, pa ga je Hopi ponekad viđao na aveniji Šetok. Zašto je sad ovde? Kako se desilo da odabere za svoj boravak Zapadni Marin, isto kao on, Hopi? Da li je to bila samo slučajnost?
     Onda fokomelus pomisli: možda je Stokstil trajna imitacija, nastala na dan kad je prva bomba pala na oblast Zaliva; a tog dana je i Bil začet, zar ne?
     Ta Boni Keler, pomisli on; sve to emanira iz nje. Sve nevolje u ovoj zajednici... Ona situacija sa Austurijasom, koja nas je maltene pocepala, podelila nas u dva neprijateljska tabora. Ona se postarala da Austurijas bude ubijen, a zapravo je trebalo ubiti onog degenerika, onog Džeka Trija koji se nalazi tamo gore sa ovcama; u njega je trebalo pucati, a ne u ranijeg nastavnika.
     Taj je bio dobar čovek, osoba puna dobrote, pomisli foka o gospodinu Austurijasu. A na suđenju ga nije otvoreno podržao praktično niko... osim mene.
     Doktor Stokstil odsečno reče: "Pažljivije malo sa tim tvojim kolima, Hopi. To bih te zamolio kao uslugu meni lično."
     "Rekoh, izvinjavam se", odgovori Hopi.
     "Čega se plašiš?" upita doktor.
     "Ničega", reče Hopi. "Ne plašim se ničega na celom svetu." Onda se priseti incidenta u dvorani Foresterovih, svog tadašnjeg ponašanja. Ceo grad je doznao; i doktor Stokstil, iako nije lično bio prisutan. "Imam jednu fobiju", priznade on, ponet porivom. "Baviš li se time, ili si odustao? Fobija je, da ne ostanem zarobljen u zatvorenom prostoru. Tako sam i bio jednom, i to na dan kad je pala prva bomba. To mi je spaslo život, ali..." On slegnu ramenima.
     Stokstil reče: "A, tako."
     "Jesi li ikad pregledao devojčicu Kelerovih?" upita Hopi.
     "Jesam", odvrati dr Stokstil.
     Hopi oštro reče: "Onda znaš. To nije samo jedno dete, to su dva. Dva deteta, kombinovana nekako; ti verovatno znaš i tačno kako, a ja ne znam - i nije me briga. To je 'neobična' osoba, to dete - naime, ona i njen brat; zar ne?" Njegovo ogorčenje se prosu. "Ne izgledaju neobično. Zato se provlače neprimetno. Ljudi se oslanjaju samo na spoljašnji izgled, zar ne? Zar nisi to otkrio u svojoj praksi?"
     Stokstil reče: "Uopšteno govoreći, najčešće tako biva, da."
     "Čuo sam", nastavi Hopi, "da, po zakonu naše države, svi 'neobični' maloletnici, bez obzira na to da li su krvožedni ili ne, moraju biti predati vlastima u Sakramentu."
     Doktor ništa nije odgovorio; Stokstil ga je ćutke gledao.
     "Ti pomažeš Kelerovima da krše zakon", reče Hopi.
     Posle kraćeg ćutanja, dr Stokstil upita glasom niskim i postojanim: "Šta ti hoćeš, Hopi?"
     "N-ništa", promuca Hopi. "Naime, samo pravdu; samo da se zakon poštuje. Da li je to rđavo? Pridržavam se zakona. Registrovan sam u Eugeničkoj službi Sjedinjenih Američkih Država, kao..." Zagrcnu se na tim rečima. "...kao biološki nenormalac. Užasno je činiti to, ali ja činim to: podvrgavam se."
     "Hopi", reče doktor tiho, "šta si uradio bolinaskom majstoru za naočare?"
     Hopi obrte mobil hitro i otklizi niz ulicu, velikom brzinom, ostavivši doktora da stoji sam.
     Šta sam mu uradio, pomisli Hopi. Ubio ga; ti to znaš. Zašto pitaš? Šta te briga? Tip je došao iz druge pokrajine; dakle, ne računa se, i mi svi to znamo. Džun Raub kaže da je hteo da me kidnapuje, a to je objašnjenje koje većina ljudi prihvata - ono je dovoljno dobro Erlu Kolvigu, Orajonu Straudu i Kasu Stounu, a oni vode ovu društvenu zajednicu, zajedno sa gospođom Tolman, Kelerovima i Džun Raub.
     Zna on da sam ja ubio Blejna, uvide Hopi. Zna on o meni poprilično, iako mu nikad nisam dopustio da me fizički pregleda; zna da mogu obavljati dejstva na daljinu... doduše, to zna svako. Ali je možda on jedini od svih, ovde, koji shvata šta to znači. On je školovan čovek.

     Ako vidim onu imitaciju Stjuarta Mak Končija, pomisli on iznenada, posegnuću u daljinu i zadaviću je. Moram.
     Ali nadam se da je više neću videti, pomisli on. Ne podnosim mrtve; moja fobija odnosi se na to, na grob: bio sam sahranjen dole, sa onim komadom Fergesona koji se nije raspao, i bilo je grozno. Dve nedelje tako, sa jednom polovinom čoveka, koji je imao obzira prema meni, više obzira nego iko drugi koga sam ikad upoznao. Šta bi ti rekao, Stokstile, kad bih ja legao na tvoj kauč za psihoanalizu? Da li bi te zanimao traumatski incident te vrste, ili je takvih bilo i premnogo, u poslednjih sedam godina?
     Ta stvar zvana Bil, kod Edi Keler, živi na neki način sa mrtvima, reče Hopi sebi. Pola je u našem svetu, pola u onom drugom. On se gorko nasmeja, pomišljajući na ona vremena kad se zavaravao da je i on, sam, sposoban da stupi u vezu sa drugim svetom... kako sam se tu ispalio, pomisli on. Zavarao sam sebe samog ponajviše, pa tek onda druge. Oni nikad nisu saznali. Stjuart Mak Konči i pacov, Stjuart sedi i žvaće sa apetitom...
     Onda on uvide. To znači da Stjuart jeste preživeo; nije poginuo u Krizi, ili bar ne na početku, kao Fergeson. Znači, ono što je on maločas video možda, ipak, nije imitacija.
     Tresući se, on zaustavi mobil i ostade da sedi i hitro razmišlja.
     Zna li on išta o meni? - upita se. Može li me uvaliti u ma kakvu nevolju? Ne, zaključi on, jer u tim danima - šta sam bio? Samo jedno bespomoćno stvorenje u kolicima državne proizvodnje, zadovoljno ma kakvim zaposlenjem, svakom dobačenom milostinjom. Mnogo toga se promenilo. Sad sam od životnog značaja za celu oblast Zapadnog Marina, reče on sebi; majstor za popravke, vrhunski sposoban.
     Zakotrlja se nazad, istim putem kojim je i došao, i poče tragati za Stjuartom Mak Končijem. I, doista, Stjuart je bio tu: pešačio je u pravcu Endru Gilove fabrike duvana i žestokih pića. Foka se poveze žurno za njim, a onda se doseti nečega.
     Navede Mak Končija da se spotakne.
     Sedeći u mobilu, široko se isceri: crnac se spotakao, zamalo da padne, zatim je stao opet čvrsto na noge i namršteno se zagledao dole, u pločnik. Onda nastavi da pešači, sad sporije, birajući pažljivo put preko polomljenih betonskih ploča i oko busenja korova.
     Foka se vozio za njim, i kad se nađe na samo korak iza njega, reče: "Stjuart Mak Konči, prodavac televizora, tip koji jede pacove, sirove."
     Crnac se zatetura kao da ga je nešto udarilo. Ne okrete se; samo stade, pruživši ruke ispred sebe, šireći prste.
     "Kako ti prija život posle smrti?" upita Hopi.
     Trenutak potom, crnac reče promuklo: "Prija." Okrete se, tek sad. "Znači, ti si se izvuk'o." Poče pomno posmatrati foku i fokomobil.
     "Jest'", reče foka. "Izvuk'o sam se. I to bez jedenja pacova."
     "Pretpostavljam da si majstor za popravke, ovde", reče Stjuart.
     "Aha", reče Hopi. "Uvek pri ruci: Skočko bez ruku. To sam ti ja. Šta radiš?"
     "Ja sam... u poslu sa homeostatičkim klopkama za gamad."
     Foka se zakikota.
     "Da li je to tako prokleto smešno?" upita Stjuart.
     "Nije", reče foka. "Izvini. Drago mi je što si ostao živ. Ko je još preživeo? Onaj psihijatar preko puta 'Moderne' - on je ovde. Stokstil. Fergeson je poginuo."
     Onda su obojica ćutali.
     "Lajthajzer je poginuo", reče Stjuart. "I Bob Rubenštajn. I kelnerica Koni, i onaj Toni; pamtiš ih?"
     "Pamtim", reče fokomelus, klimajući glavom.
     "Da li si poznavao gospodina Krodija, zlatara?"
     "Ne", reče foka. "Bojim se da nisam."
     "On je osakaćen. Izgubio obe ruke i oslepeo. Ali je živ, u jednoj državnoj bolnici u Hejvardu."
     "Zašto si došao ovde gore?" upita foka.
     "Poslovno."
     "Da li si došao da ukradeš od Endrua Gila njegovu formulu za specijal-deluks zlatno-etiketne cigarete?" Foka se opet zakikota, ali pomisli: istina je. Ko god se došunja ovde iz drugih oblasti, ima plan za ubistvo ili krađu; na primer Eldon Blejn, majstor za naočare, a taj je došao iz Bolinasa koji nam je mnogo bliže.
     Stjuart drveno reče: "Moj posao me prinuđuje da putujem; ja se krećem kroz celu severnu Kaliforniju." Malo poćuta, pa nastavi: "To je naročito važilo dok sam imao Edvarda Princa od Velsa. Sada moja kola vuče drugorazredni konj, pa mi treba duže da stignem bilo kuda."
     "Čuj", reče Hopi, "ne reci nikome da me poznaješ od ranije, jer ako to uradiš, ja ću biti veoma uznemiren; razumeš? Ja sam već mnogo godina bitan deo ove zajednice, i ne želim da naiđe ništa čime bi to bilo izmenjeno. Možda možemo ovako: da ti ja pomognem u tvom poslu, a onda ti da odeš. Šta kažeš na to?"
     "Važi", reče Stjuart. "Otići ću što pre budem mogao." Proučavao je foku tako pomno, da se Hopi poče i nehotice vrpoljiti: oseti se nezgodno. "Dakle, našao si mesto za sebe", reče Stjuart. "To ti je dobro."
     Hopi reče: "Upoznaću te sa Gilom; eto šta ću uraditi za tebe. Ja sam njegov dobar prijatelj, prirodna stvar."
     Klimnuvši glavom, Stjuart reče: "Fino. Ceniću to."
     "I nemoj nešto da uradiš, jesi čuo?" Foka začu kako mu se sopstveni glas uzdiže prema cičanju; nije mogao to kontrolisati. "Nemoj slučajno da mazneš nešto ili da izvršiš neki drugi zločin - jer užasne stvari ima da ti se dogode - jasno?"
     Crnac uozbiljeno klimnu glavom. Ali nije se primećivalo da se uplašio; nije se skupio od straha, pa foka poče osećati zlu slutnju, sve jaču. Voleo bih da ti odeš, pomisli foka. Nosi se odavde, bre; nemoj mi praviti nikakvu frku. Radije bih da te ne poznajem; radije bih da ne poznajem nikoga iz spoljašnjeg sveta, nikoga od pre Krize. Ni da mislim o tome.
     "Ja se sakrio ispod pločnika", reče Stjuart najednom. "Kad je pala prva velika bomba. Prošao sam kroz onu rešetku; bilo je stvarno dobro sklonište."
     "Zašto sad to pominješ?" zacvile foka.
     "Ne znam. Mislio sam da bi te zanimalo."
     "Ne zanima me", zacvile opet foka; pritisnu manuelne ekstenzore na uši. "Ne želim ni da slušam ni da mislim više o tim vremenima."
     "Pa, dobro", reče Stjuart, zamišljeno čupkajući donju usnu, "'ajmo onda da vidimo tog Endru Gila."
     "Kad bi znao šta ja mogu da ti uradim", reče foka, "uplašio bi se. Ja mogu..." Zaćuta; umalo da pomene Eldona Blejna, majstora za naočare. "...da pokrećem stvari", reče on. "Iz velike daljine. To je jedan oblik čarobnjaštva; ja sam čarobnjak!"
     Stjuart odvrati: "Nije to magija." Glas mu je bio sasvim ravan. "Za to, imamo naziv nakazuckanje." On se osmehnu.
     "N-ne", promuca Hopi. "Šta bi to značilo? 'Nakaz-kuckanje?' Nikad nisam čuo tu reč. Nešto kao kuckanje po stolu?"
     "Da, ali u društvu sa nakazama. Sa 'neobičnima'."
     Ovaj me se ne boji, uvide Hopi. To je zato što me je poznavao u starim danima, kad nisam bio niko i ništa. Stvar je beznadežna: crnja je suviše glup da shvati da se sve promenilo - ostao je praktično isti kao pre sedam godina, kad ga je Hopi poslednji put video. Inertan, kao kamen.
     Hopi onda pomisli na satelit. "Samo ti pričekaj", reče on, bez daha, Stjuartu. "Neće još mnogo proći, pa ćete i vi, velegrađani, znati o meni; svako na celom svetu će znati, kao što znaju meštani ovde. Neće imati još dugo da se čeka; ja sam maltene spreman!"
     Stjuart načini širok, tolerantan osmeh, i reče: "Prvo me impresioniraj na taj način što ćeš me upoznati sa duvandžijom."
     "Znaš ti šta bih ja mogao uraditi?" upita Hopi. "Mogao bih izvući tu formulu Gilovu iz sefa, ili gde je već čuva, i spustiti je pravo u tvoje ruke. Šta kažeš na to?" On se nasmeja.
     "Samo ti meni obezbedi sastanak sa njim", ponovi Stjuart. "Ja samo to želim; nisam zainteresovan za njegovu formulu za duvan." Izgledao je umorno.
     Cepteći od brige i besa, foka zaokrete mobilom prema Gilovoj fabričici i povede crnca tamo.

     Endru Gil diže pogled sa svog posla - valjuškanja cigareta u papir - i vide Hopija Haringtona, koji mu se nije dopadao, kako ulazi u fabriku sa nekim crncem, koga nije poznavao. Gil se najednom oseti nelagodno. Ostavi cigaret-papir i diže se na noge. Pored njega, na dugačkom radnom stolu, drugi zavijači cigareta, njegovi zaposlenici, nastaviše da rade.
     Ukupno je imao osam zaposlenih ljudi, u odeljenju za cigarete. Destilerija, u kojoj se pekla rakija, imala je druge zaposlenike, njih dvanaest; ali destilerija je na severu, u pokrajini Sonoma. Zaposlenici nisu bili meštani. Gilovo preduzeće bilo je najveća proizvodna organizacija u Zapadnom Marinu, ako se ne računaju farme kao što je ona Orajona Strauda, ili ranč sa ovcama Džeka Trija; a prodavalo je svoje proizvode širom Severne Kalifornije; njegove cigarete su putovale, u sporim etapama, iz jednog grada u drugi, i tako dalje, pa su neke čak, rekoše mu, stigle i na Istočnu obalu SAD i postale poznate tamo.
     "Da?" upita on Hopiju. Stao je tačno pred fokomobil, tako da je foka morao da se zaustavi na priličnoj udaljenosti od radnog prostora. Ovo je, nekada, bila gradska pekara; sagrađena od betona, preživela je udarne talase od eksplozija bombi i postala mesto idealno za njega. Naravno, davao je ovim ljudima plate praktično nikakve; oni su bili presrećni da se zaposle, bez obzira na to koliko je majušna plata.
     Hopi promuca: "Ovaj č-čovek je došao odozdo, iz B-berklija da te vidi, gospodine Gil; kaže da je važan poslovni čovek. Je li tako?" Foka se okrete ka crncu. "Tako si mi rekao, zar ne?"
     Pruživši ruku, crnac reče Gilu: "Zastupam Hardijevu korporaciju za homeostatičke klopke za štetočine, iz Berklija, Kalifornija. Ovde sam da te upoznam sa jednim zapanjujućim predlogom koji bi lako mogao značiti utrostručenje tvoje zarade kroz šest meseci." Njegove tamne oči su plamtele.
     Nastade ćutanje.
     Gil suzbi poriv da se glasno nasmeje. "Vidim", reče on, klimnu glavom i zabi ruke u džepove; ali se postavi ozbiljno. "Vrlo zanimljivo, gospodine..." Pogleda crnca upitno.
     "Stjuart Mak Konči", reče crnac.
     Rukovaše se.
     "Moj poslodavac, gospodin Hardi", reče Stjuart, "ovlastio me je da ti opišem, podrobno, kako bi bila načinjena mašina za proizvodnju cigareta, potpuno automatska. Mi, u Hardijevoj 'Homeostatici', dobro znamo da se tvoje cigarete sve savijaju na starinski način, ručno." On pokaza ka zaposlenicima koji su radili u zadnjem delu fabrike. "Takav postupak je stotinu godina zastareo, gospodine Gil. Postigao si, svojim zlatno-etiketnim specijal-deluksicama, vrhunski kvalitet..."
     "Koji nameravam da održim", reče Gil tiho.
     Gospodin Mak Konči nastavi: "Naša automatska elektronska oprema neće, ni u kom slučaju, žrtvovati kvalitet da bi se dobilo na kvantitetu. Zapravo...
     "Čekaj", reče Gil. "Ne želim o tome raspravljati sad." On baci pogled ka foki, koji je, parkiran pokraj njih, slušao. Foka pocrvene i odmah okrete mobil.
     "Odoh ja", reče Hopi. "Ovo me ne zanima; zbogom." Iskotrlja se kroz otvorena vrata fabrike, na ulicu. Njih dvojica gledala su ga kako odlazi, sve dok nije nestao sa vidika.
     "Naš majstor za popravke", reče Gil.
     Mak Konči zausti da nešto kaže, pa se predomisli, pročisti grlo i prošeta se nekoliko koraka, osmatrajući fabriku i radnike. "Lepo mesto imaš ovde, Gil. Želim da se izjasnim ovog trenutka koliko cenim tvoju robu; prva je na svome polju, tu sumnje nema."
     Nisam čuo takav govor, uvide Gil, već sedam godina. Teško je poverovati da još postoji na svetu; toliko toga se izmenilo, a ipak je ovde, u ovom čoveku, Mak Končiju, ostalo nedirnuto. Gil oseti žarenje zadovoljstva. Ovo ga je podsetilo na srećnija vremena: ovaj govor u stilu trgovačkog putnika. On se oseti prijateljski nastrojen prema ovom čoveku.
     "Hvala ti", reče iskreno. Možda svet, najzad, počinje zaista da se vraća nekim svojim starim vidovima, nekim učtivostima, nekim običajima i preokupacijama, zahvaljujući kojima je svojevremeno postao ono što je postao. Ovo je autentično, pomisli on; ovaj Mak Končijev način govora. Nije simulacija, nego nešto što se održalo sve dosad; ovaj čovek je nekako uspeo da sačuva svoju tačku gledanja, svoj polet, kroz sve što se dogodilo - još i sad on planira, smišlja nešto, truća neke lagarije... ništa ga ne može i ništa ga neće zaustaviti.
     On je, uvide Gil, naprosto dobar trgovački putnik. Nije dozvolio da ga čak ni vodonični rat, i kolaps celog društva, odvoje od toga.
     "Može li šolja kafe?" upita Gil. "Napraviću pauzu od deset ili petnaest minuta, pa mi tad možeš pričati o toj, valjda, automatici."
     "Prave kafe?" upita Mak Konči, a prijatna, optimistička maska za tren mu skliznu sa lica, otkrivajući zurenje gole, žudne gladi.
     "Tja, žao mi je", reče Gil. "Erzac je; ali ne loš erzac. Mislim da će ti se dopasti. Bolji je od onoga što se u gradovima prodaje na takozvanim 'kafe' kioscima." Ode da pristavi džezvu vode.
     "Silno mesto imaš ovde", reče Mak Konči, dok su čekali da se voda za kafu zagreje. "Veoma upečatljivo i radino."
     "Hvala", reče Gil.
     "Dolazak ovamo predstavlja ispunjenje jednog starog sna", nastavi Mak Konči. "Nedelju dana putovanja mi je trebalo dovde, a smišljao sam da dođem još od kako sam popušio moju prvu specijal-deluksicu. Ovo je..." Borio se da nađe prave reči kojima bi izrazio svoju misao. "...ostrvo civilizacije u varvarskim vremenima."
     Gil reče: "Šta misliš o unutrašnjosti naše zemlje, uopšte? Ovakav mali grad, u poređenju sa životom u velikim gradovima... razlika je znatna."
     "Tek što sam došao", reče Mak Konči. "A došao sam pravo ka tebi; nisam odvojio neko posebno vreme za istraživanje. Mom konju bila je potrebna nova prednja desna, pa sam ga ostavio u prvoj štali, kad se pređe onaj metalni mostić."
     "Oh, da", reče Gil. "Ta pripada Straudu; znam na koje mesto misliš. Njegov kovač će uraditi posao valjano."
     Mak Konči reče: "Život ovde izgleda mnogo mirniji. U gradu, ako negde ostaviš konja... pa, eto, pre nekog vremena ostavio sam konja da bih prešao preko Zaliva, a kad sam se vratio, našao sam da ga je neko pojeo; takve stvari ogade čoveku grad i stvore želju da se krene negde drugde."
     "Znam", reče Gil. "U gradu je okrutno, zato što još ima toliko beskućnika i očajnika."
     "Zaista sam voleo tog konja", reče Mak Konči ucveljeno.
     "Pa", reče Gil, "u seoskim krajevima neprestano se susrećeš sa smrću životinja; to je oduvek bila jedna od osnovnih neprijatnih istina seoskog života. Kad su bombe pale, hiljade životinja ovde gore bile su jezivo ranjene; ovce, goveda... ali to se ne može uporediti, naravno, sa stradanjem ljudi, dole, odakle si ti došao. Mora biti da si video mnogo ljudske patnje, od K-dana do danas."
     Crnac klimnu glavom. "To, a i nakazne mutacije. Nakaze, i životinjske i ljudske. Dok, međutim, Hopi..."
     "Hopi nije poreklom iz ovog kraja", reče Gil. "Pojavio se kod nas posle rata - naime, javio se na naš oglas kojim smo tražili majstora za popravke. A nisam ni ja odavde; ja sam se nalazio na proputovanju, onog dana kad su bombe pale, pa sam se opredelio da ostanem."
     Kafa je bila gotova, i njih dvojica počeše da piju. Neko vreme ne rekoše ništa.
     "Koju vrstu klopki za štetočine pravi tvoja kompanija?" upita Gil uskoro.
     "Ne pasivnu vrstu", reče Mak Konči. "Pošto je homeostatička, a to znači samoinstruktivna, ona juri, recimo, pacova - ili psa, ili mačku - dole, kroz mrežu tunela koju su životinje iskopale i koja sad postoji recimo ispod Berklija... goni jednog pacova, ubije ga, onda goni sledećeg, i tako dalje, sve dok ne potroši gorivo ili dok, eventualno, neki pacov ne uspe da je uništi. Postoje i neki blistavi pacovi, znaš, mutacije koje su na znatno višem mestu na evolucionoj lestvici, koji znaju kako da onesposobe Hardijevu homeostatičku klopku za gamad. Ali takvih je malen broj."
     "Upečatljivo", promrmlja Gil.
     "A sad, naša predložena mašina za savijanje cigare..."
     "Prijatelju moj", reče Gil, "ti se meni dopadaš, ali - evo u čemu je problem. Nemam para za kupovinu vaše mašine, a nemam ni šta da vam ponudim u zamenu. Niti nameravam da pustim ikoga da uđe u moj posao kao ortak. Znači, šta preostaje?" On se osmehnu. "Moram nastaviti kao dosad."
     "Čekaj", reče Mak Konči uporno. "Mora postojati neko rešenje. Možda bismo ti mogli iznajmiti Hardijevu cigaret-rol mašinu, s tim da je otplaćuješ tokom iks nedelja, određenim brojem cigareta, i to zlatno-etiketnih specijal-deluksica, dakle svake nedelje po iks cigareta." Lice mu je bilo živnulo, ozareno. "Korporacija Hardi bi mogla, na primer, postati jedini ovlašćeni distributer tvoje cigarete; mogli bismo te zastupati svuda, razviti sistematsku prodajnu mrežu uzduž i popreko severne Kalifornije, za razliku od nasumičnog sistema koji ti, sad, koliko se može primetiti, koristiš. Šta kažeš na to?"
     "Hmmmmm", reče Gil. "Moram priznati da zvuči zanimljivo. Distribucija mi sigurno nije bila najjača strana... Već nekoliko godina ja pomišljam, s vremena na vreme, o potrebi da se pokrene jedna organizacija, baš takva. Naročito kad se ima u vidu da je moja fabrika u seoskom kraju. Pomišljao sam ja i na preseljenje u veliki grad, ali tamo je suviše otimačine i vandalizma. A i ne želim se vraćati u veliki grad; ovo, ovde, je moj dom."
     Ne reče ništa o Boni Keler. Ona je bila njegov pravi razlog da ostane u Zapadnom Marinu; njihova romantična veza se okončala još pre nekoliko godina, ali on je sad zaljubljen u nju više nego ikad. Čak ju je gledao kako ide od muškarca do muškarca, sve više nezadovoljna svakim sledećim; u srcu je Gil verovao da će se ona jednog dana ipak vratiti njemu. Boni je i mati njegove kćeri; on je dobro znao da je Edi Keler njegovo dete.
     "Siguran si", reče on iznenada, "da se nisi popeo ovamo da bi ukrao formulu za moje cigarete?"
     Mak Konči se nasmeja.
     "Smeješ se", reče Endru Gil, "ali ne odgovaraš."
     "Ne, nisam zato ovde", reče crnac. "Naš posao je proizvodnja elektronskih mašina, a ne cigareta." Ali Gilu se činilo da na crnčevom licu vidi neki izraz izbegavanja, a u glasu prepoznaje neki višak pouzdanja i nonšalantnosti. Najednom se Gil oseti nelagodno.
     Ili je to seoski mentalitet? - upita se on. Izolacija me počela savladavati; sumnjičavo gledam svakog pridošlicu... i sve nepoznato.
     Moraću da pripazim, ipak, odluči on. Ne smem se prepustiti nekom zanosu samo zato što ovaj čovek budi u meni uspomene na dobre, stare, predratne dane. Moram veoma podozrivo razmotriti tu mašinu. Pa, najzad, ja sam mogao angažovati Hopija da projektuje i napravi jednu takvu; čini se da je on veoma sposoban u tom pravcu. Sve to što mi ovaj predlaže, mogao sam ja uraditi sasvim samostalno.
     Možda sam usamljen, pomisli on. Možda je u tome stvar; usamljen sam u smislu da mi nedostaju ljudi iz velikih gradova i njihov način razmišljanja. Dodijala mi je provincija - Point Rejz sa listićem 'Novosti i pogledi' koji je pun mediokritetskih tračeva, pa još i šapirografisan!
     "Pošto si upravo došao iz grada", reče on glasno, "mogao bih te zapitati - ima li ikakvih zanimljivih vesti, nacionalnih ili međunarodnih, u poslednje vreme, koje možda nisam čuo? Satelit hvatamo, ali, iskreno, mene već zamara da slušam pričanciju disk-džokeja i muziku. I ta beskonačna čitanja."
     Obojica se nasmejaše. "Znam šta hoćeš reći", odvrati Mak Konči, otpijajući kafu i klimajući glavom. "Pa, da vidimo. Koliko saznajem, u toku su pokušaji da se opet proizvede automobil, negde u blizini ruševina Detroita. Prave ga većim delom od šperploče, ali motor je kerozinski."
     "Ne znam samo gde će nabavljati kerozin", reče Gil. Pre nego što naprave auto, trebalo bi prvo da pokrenu nekoliko rafinerija. I da oprave nekoliko najvažnijih drumova."
     "Ah, da, još nešto. Vlada planira da ponovo otvori jedan od drumova kroz Stenovite planine, pre kraja ove godine. Prvi put posle rata."
     "To su velike vesti", reče Gil, zadovoljan. "Nisam to znao."
     "A telefonske kompanije..."
     "Čekaj", reče Gil, ustajući. "Šta kažeš da sipnemo malo rakije u tvoju kafu? Kad si poslednji put pio 'kafe rojal'?"
     "Pre više godina", reče Stjuart.
     "Ovo je Gilova sa pet zvezdica. Moja sopstvena. Iz doline Sonome." Poče sipati iz jedne zdepaste, četvrtaste boce u Mak Končijevu šolju.
     "Evo još nečeg što bi te moglo zanimati." Mak Konči posegnu u džep kaputa i izvuče nešto pljosnato, presavijeno. Rasklopi i raširi tu stvar, i Gil vide koverat.
     "Šta ti je to?" Gil uze koverat i osmotri ga, i ne primeti na njemu ništa naročito. Najobičniji koverat sa adresom i markom, poništenom... onda on shvati, i od tog trena bilo mu je teško da veruje svojim čulima. Poštanske usluge. Pismo iz Njujorka.
     "Tako je", reče Mak Konči. "Isporučeno mom gazdi, gospodinu Hardiju. Čak sa Istočne obale; stiglo je za samo četiri nedelje. Vlada u Čejenu, vojna vlast, eto ko je to izveo. Pošta ide jednim delom puta pomoću dirižabla, zatim kamionom, pa je nose jahači, a poslednji deo puta idu prenosioci pešice."
     "Dobri Bože", reče Gil. I poče dolivati brendi sa pet zvezdica i u svoju kafu.

12.

     "Hopi je ubio onog prodavca naočara iz Bolinasa", reče Bil svojoj sestri. "Planira da ubije još nekoga, kasnije, a posle toga ne znam, ali biće otprilike nešto slično."
     Njegova sestra igrala je igru zvanu 'kamen, makaze, hartija' sa troje druge dece; sad je prestala, skočila na noge i otrčala brzo do ivice školskog dvorišta, da bi bila sama i mogla razgovarati sa Bilom. "Otkud znaš?" upita ona uzbuđeno.
     "Otud, što sam razgovarao sa gospodinom Blejnom", reče Bil. "On je sad dole, ispod, a dolaze i drugi. Voleo bih da iziđem i da razbijem Hopija; gospodin Blejn kaže da bi tako i trebalo. Pitaj ponovo doktora Stokstila mogu li se ja nekako roditi." Glas njenog brata dobi tonove žalosti. "Kad bih mogao biti rođen i poživeti makar samo malo..."
     "Možda bih ga ja mogla srediti", reče Edi zamišljeno. "Pitaj gospodina Blejna šta treba da uradim. Ja se Hopija, kao, malo plašim."
     "Mogao bih izvesti imitacije koje bi ga ubile", reče Bil, "ali samo ako bih mogao izići napolje. Imam neke super imitacije. Da čuješ samo Hopijevog oca; njega izvodim stvarno dobro. O'š čuješ?" Dubokim glasom odraslog čoveka on reče: "Vidim da Kenedi predlaže još jedno smanjenje poreza. Ako on misli da na taj način može srediti ekonomiju, onda je luđi od onog kol'ko ja mislim da je lud, a mislim da je prokleto lud."
     "Izvedi mene", reče Edi. "Oponašaj mene."
     "Kako bih to mogao?" upita Bil. "Ti još nisi mrtva."
     Edi reče: "Kako to izgleda, biti mrtav? Jednog dana ću biti, zato hoću da znam."
     "Smešno je. Nalaziš se dole, u jednoj rupi, i gledaš gore. I sasvim si ravna, sasvim... pa, prazna. I znaš šta posle bude? Posle nekog vremena se vratiš. Budeš, kao, oduvana na neko mesto, a to mesto je mesto tvog povratka! Jesi to znala? Mislim, nađeš se opet ovde gore, gde si sad. Sve ovako debela i živa."
     "Ne", reče Edi. "Nisam to znala." Bilo joj je dosadno; želela je čuti više o Hopiju, kako je ubio Blejna. Posle izvesne tačke, svi ti mrtvi ljudi 'dole, ispod' prestaju biti zanimljivi, zato što nikad ništa ne rade, samo čekaju. Neki od njih, kao Blejn, samo misle da ubiju, da ubiju; drugi samo dremaju prazno, kao biljke - Bil joj je to pričao mnogo puta, zato što ga je toliko zanimalo. Smatrao je da je to važno.
     Bil reče: "Slušaj, Edi, 'aj da probamo opet opit sa životinjom, važi? Uhvati neku malu životinju i drži je na svom stomaku, a ja ću opet pokušati da se prebacim u nju. Da vidimo da li mogu izići tako. Važi?"
     "Pokušali smo to", reče ona praktično.
     "Da pokušamo ponovo! Nađi nešto zaista maleno. Kako se zovu oni... znaš. Ono sa ljuskom što pravi sluz."
     "Crv."
     "Ma, ne."
     "Puž."
     "E! Puževi. Uhvati jednog puža i stavi ga blizu mene, najbliže što možeš. Najbliže do moje glave, da bi me čuo i da ja čujem njega. Je l' hoćeš?" Bil zloslutno dodade: "Ako nećeš, spavaću celu jednu godinu." Onda zaćuta.
     "E pa, spavaj ti", reče Edi. "Baš me briga. Ja imam još mnogo drugih ljudi s kojima ću da razgovaram, a ti nemaš."
     "Onda ću da umrem, a ti nećeš moći to da podneseš, jer ćeš onda morati zauvek da nosiš nešto mrtvo u sebi, ili... Ne, evo šta ću; znam šta ću. Ako mi ne nabaviš neku životinju i ne držiš je blizu, ja ću da porastem veliki, i uskoro ću biti toliko veliki da ti ima da se raspukneš kao stara... znaš."
     "Vreća", reče Edi.
     "Da. I na taj način ja ima da ispadnem napolje."
     "Dabome, napolje", saglasi se ona, "ali onda ćeš samo da se valjaš po zemlji dok ne umreš i ti; nećeš biti sposoban za život."
     "Mrzim te", reče Bil.
     "Mrzim ja tebe još više", reče Edi. "Mrzela sam te prva, odavno, odavno, kad sam saznala za tebe."
     "Baš te briga", reče Bil pogruženo. "Al' i mene. Ja sam guma, a ti lepak."
     Edi ne reče ništa; priđe opet devojčicama i uključi se u igru 'kamen, makaze, hartija', daleko zanimljiviju od svega što je njen brat imao da kaže. On zna tako malo, a ne radi ništa, ne vidi ništa, dole u njoj.
     Ali je bilo zanimljivo ono kako je Hopi stegao gospodina Blejna za vrat. Ona se zapita koga će Hopi sledećeg tako stegnuti, i da li bi trebalo da kaže svojoj majci, ili policajcu, gospodinu Kolvigu.
     Najednom progovori Bil. "Mogu li i ja da se igram?"
     Edi pogleda unaokolo, da se uveri da ga nijedna od drugih devojčica nije čula. "Može li i moj brat da se igra?" upita ona.
     "Ti nemaš brata uopšte", reče Vilma Stoun prezrivo.
     "On je kobajagi", podseti je Rouz Kvin. "Znači, može da se igra."
     "Jen, dva, tri", rekoše devojčice, i svaka ispruži ruku, sa ispruženim jednim prstom, ili svih pet, ili nijednim.
     "Bil dobija makaze", reče Edi. "Znači, pobeđuje tebe, Vilma, zato što makaze seku hartiju, a ti imaš pravo da ga udariš, Rouz, zato što kamen razbija makaze, a on je vezan sa mnom."
     "Kako da ga udarim?" upita Rouz.
     Edi se duboko zamisli, pa reče: "Lupni me samo malo-malecno ovde." Pokaza svoju slabinu, neposredno iznad opasača suknje. "Samo nadlanicom, i to pažljivo, jer je on osetljiv."
     Rouz je, pažljivo, lupnu po tom mestu nekoliko puta. A Bil, u njoj, reče: "Dobro. Idući put ja nju."
     Preko dvorišta je dolazio Edin otac - direktor škole; uz njega je stupao gospodin Barns, novi učitelj. Zastali su nakratko pored te tri devojčice. Obojica su se osmehivala.
     "Igra se i Bil", reče Edi svom ocu. "Upravo je tresnut."
     Džordž Keler se nasmeja, pa reče gospodinu Barnsu: "Tako ti je kad si imaginaran: uvek te tresnu."
     "A kako će Bil tresnuti mene?" upita Vilma sa zebnjom. Odmače se i pogleda direktora i nastavnika. "On će me tresnuti", objasni im. "Nemoj jako", nastavi ona, govoreći otprilike u pravcu Edi. "Važi?"
     "Ne može on jako da udari", reče Edi, "ni kad hoće." Stojeći naspram nje, Vilma malo odskoči. "Eto, to je sve što on može, i kad najjače zapne."
     "Nije me tresnuo", reče Vilma. "Samo me uplašio. Ne gađa on mnogo dobro."
     "To je zato što ništa ne vidi", reče Edi. "Možda bi trebalo ja da te tresnem, u njegovo ime. To je poštenije." Ona se nagnu napred i hitro lupnu Vilmu po šačnom zglobu. E, sad, 'aj iz početka. Jen, dva, tri."
     "Zašto ne vidi ništa, Edi?" upita gospodin Barns.
     "Zato", reče ona, "što nema oči."
     Gospodin Barns reče njenom ocu: "Pa, to je dovoljno razuman odgovor." Obojica se nasmejaše, onda krenuše ležerno dalje.
     Unutar Edi, njen brat reče: "Ako uhvatiš puža, mogao bih neko vreme da budem on, i da možda puzim unaokolo i vidim. Puževi imaju vid, zar ne? Jednom si mi rekla da imaju oči na štapovima."
     "Na rogovima", ispravi ga Edi.
     "Molim te", reče Bil.
     Znam šta ću, pomisli ona; prisloniću glistu na stomak. Kad uđe u nju, ostaće isti kakav jeste. Glista ne vidi i ne može ništa, može samo da kopa. Ala će se iznenaditi.
     "Važi", reče ona i skoči na noge. "Nabaviću neku životinju i uradiću to. Čekaj samo da nađem; moram prvo da nađem životinju; znači, budi strpljiv."
     "Eeej, mnogo ti hvala", reče Bil, glasom koji je bio opterećen nervozom i čežnjom. "Učiniću i ja nešto za tebe; časna reč."
     "Šta bi ti mogao učiniti za mene?" upita Edi, tragajući po travi kod ograde školskog dvorišta. Tu je videla, danas, mnogo glista, posle noćašnje kiše. "Šta može jedna stvar kao što si ti učiniti za ikoga?" Tragala je pomno, pročešljavajući travu prstima hitrim i željnim.
     Njen brat nije odgovorio; osećala je njegovu nemu tugu i podsmešljivo se, samo u sebi, zakikotala.
     "Tražiš nešto što si izgubila?" upita iznad nje muški glas. Ona virnu nagore; to je gospodin Barns stao pored nje i smeškao se, gledajući dole.
     "Glistu", reče ona stidljivo.
     "Stvarno nisi gadljiva devojčica", reče on.
     "S kim to razgovaraš?" upita Bil, u zabuni. "Ko je to?"
     "Gospodin Barns", reče ona, u odgovor.
     "Da?" upita gospodin Barns.
     "Pričala sam sa mojim bratom, ne sa tobom", reče mu Edi. "On je pitao ko je to. To je novi nastavnik", objasni ona Bilu.
     Bil reče: "Vidim; razumem ga, tako je blizu da imam prijem. On zna mamu."
     "Našu mamu?" upita Edi, iznenađena.
     "Da", reče Bil, zbunjenim glasom. "Ne razumem, ali, on je zna, i on je viđa, sve vreme, ali kad niko ne vidi. On i ona se..." Prekide. "To je strašno, i rđavo je. To je..." Zagrcnuo se. "Ne mogu reći."
     Edi je zurila otvorenih usta u svog nastavnika.
     "Eto", reče Bil, sa puno nade. "Zar nisam učinio nešto za tebe? Rekao sam ti nešto tajno, što inače ne bi nikad saznala. Zar to nije nešto?"
     "Jeste", reče Edi polako, klimajući glavom, u magli ošamućenosti. "Mislim da jeste."

     Hal Barns reče Boni: "Video sam danas tvoju kćerku. I imam jasan utisak da ona zna o nama."
     "Oh, Hriste, kako bi mogla znati?" upita Boni. "Nemoguće." Ona ispruži ruku i pojača svetlost fenjera na životinjsku mast. Dnevna soba dobi mnogo suštastveniji kvalitet, stolice, sto i slike na zidovima postadoše vidljivi. "A i kad bi znala, nema veze; nju to ne bi zanimalo."
     Barns pomisli: ali bi mogla reći Džordžu.
     Pomisao na Boninog muža navede ga da proviri kroz prozorsku roletnu, na mesečinom obasjani drum. Niko se tamo nije micao; drum je bio sasvim pust, a oko njega se moglo videti samo zelenilo, zatalasani bregovi, i ravno poljoprivredno zemljište ispod. Pastorala, pomisli on. Mirni predeli. Džordž je, kao direktor škole, otišao na sastanak PTA; neće se vratiti nekoliko sati. Edi je u postelji, naravno; osam je sati.
     A Bil? - pomisli on. Gde je Bil, kako ga Edi naziva? Luta kroz kuću i uhodi nas? Oseti se nelagodno i odmače se od žene koja je bila pored njega na kauču.
     "Šta je?" upita Boni budno. "Čuo si nešto?"
     "Ne. Ali..." On odmahnu rukom.
     Boni ispruži ruke, zagrli ga i privuče dole, na sebe. "Bože moj, baš si kukavica. Zar te rat nije naučio ničemu o životu?"
     "Naučio me je", reče on, "da visoko cenim svoje postojanje i da ga ne odbacujem olako; naučio me je da idem na sigurno."
     Boni zastenja i podiže se u sedeći položaj; poče sređivati odeću na sebi, zakopčavati bluzu. Kakva je suprotnost ovaj čovek u odnosu na Endrua Gila, koji je sa njom vodio ljubav uvek na otvorenom prostoru, usred bela dana, negde pored hrastovima oivičenih drumova Zapadnog Marina, gde je mogao naići svako i bilo ko. Zgrabio ju je svaki put isto kao onaj prvi put - povukao je, bez ikakve pričancije, drhtanja, mumlanja... pa možda bi trebalo njemu da se vratim, pomisli ona.
     Možda bi trebalo, pomisli ona, da ostavim celu ovu družinu: Barnsa i Džordža i ovu moju luckastu kćerku; da se preselim kod Endrua Gila i živim s njim otvoreno, da prkosim celoj zajednici, i, za promenu, budem srećna.
     "Pa, ništa", reče ona, "ako nećemo voditi ljubav, idemo bar u dvoranu Foresterovih da slušamo satelit."
     "Je l' ti to ozbiljno?" upita Barns.
     "Nego šta." Ona ode do ormana da uzme kaput.
     "Znači, sve što ti želiš", reče on polako, "jeste da vodiš ljubav; tebi je, u jednoj vezi, samo do toga stalo."
     "A do čega je tebi stalo? Do pričanja?"
     Pogledao ju je setno, ali nije odgovorio.
     "Ludi stvore", reče mu ona, odmahujući glavom. "Jadni, ludi stvore. Zašto si uopšte došao u Zapadni Marin? Samo da držiš nastavu dečici, šetkaš se i bereš pečurke?"
     "Moje iskustvo danas na igralištu..." poče Barns.
     "Nisi ti imao nikakvo iskustvo", prekide ga ona. "Bila je to samo tvoja prokleta savest, koja te je sustigla. Idemo; sluša mi se Dendžerfild. Kad on govori, bar je zabavno." Nabacila je kaput na sebe, pošla brzo do ulaznih vrata zgrade i otvorila ih.
     "Da li će sa Edi biti sve u redu?" upita Barns dok su polazili stazom.
     "Svakako", reče ona, nesposobna, u tom trenutku, da mari. Ma, nek izgori, reče ona u sebi. Sumorno poče šipčiti duž druma, ruku duboko zabijenih u džepove kaputa; Barns je išao za njom, trudeći se da sustiže njene duge korake.
     Ispred njih iskrsnuše dve prilike, iza krivine; najednom na vidiku. Ona stade, šokirana, misleći da je jedan od te dvojice Džordž. Onda vide da je onaj niži, deblji, Džek Tri, a onaj drugi... Napregla se da vidi, ali i nastavila da hoda kao da je sve najnormalnije. Doktor Stokstil.
     "Hajde", reče ona Barnsu, smireno. Pođe i on sa mesta, ali neodlučno; radije bi se okrenuo i dao u bekstvo. "Zdravo", doviknu ona Stokstilu i Blutgeldu - ne, nego Džeku Triju; morala je stalno paziti da ga zove tako. "Šta je to, psihoanaliza pod vedrim nebom, u mrkloj noći? Da li je tad delotvornija? Ne iznenađuje me to saznanje."
     Grabeći vazduh, Tri reče promuklim, rapavim glasom: "Boni, video sam ga opet. To je onaj crnac koji je razumeo o meni, na dan kad je rat počeo, kad sam išao u Stokstilovu ordinaciju. Pamtiš, ti si me poslala?"
     Stokstil šaljivo reče: "Svi oni izgledaju isto, izreka je stara. Uostalom..."
     "Ne, to je isti čovek", odvrati Tri. "Pratio me je dovde. Znaš li ti šta to znači?" Prenosio je pogled sa Boni na Stokstila i na Barnsa, očima gumeno raširenim od užasa. "To znači da će početi ponovo."
     "Šta će početi ponovo?" upita Boni.
     "Rat", reče joj Tri. "Jer, zato je počeo i prošli put; taj crnac me je video, i razumeo šta sam ja uradio, znao je ko sam, a zna i sad. Čim me bude video..." On prekide, zakašlja se, poče bolno hripati. "Pardon", prozbori.
     Boni se obrati Stokstilu: "Ima jedan crnac ovde; on je u pravu. Videla sam ga. Došao je, izgleda, da pregovara sa Gilom o prodaji cigareta."
     "Ne bi to mogla biti ista osoba", reče Stokstil. On i ona se pomakoše korak-dva u stranu i počeše razgovarati samo između sebe.
     "Svakako bi mogla", reče Boni. "Ali to nije bitno, jer to je samo jedna od njegovih fantazija. Nebrojeno puta sam slušala kako brblja o tome. Neki crnac je metlom čistio pločnik i video ga kako ulazi u tvoju ordinaciju, a tog dana je počeo i rat; zato je on te dve stvari u svom umu povezao. Sad će imati veliko pogoršanje, zar ne?" Imala je osećaj pomirenosti sa zlom sudbinom; odavno je čekala da se ovo, jednog dana, desi. "I tako se razdoblje njegove stabilne neprilagođenosti završava", reče ona. Možda i naše, sviju nas, pomisli. Naprosto, sviju nas. Nismo mogli večito da nastavljamo tako, Blutgeld kod ovaca, ja kod Džordža... Ona uzdahnu. "Šta misliš?"
     Stokstil reče: "Mislim da bih rado imao bar malo stelazina, ali je stelazin prestao postojati K-dana. Pomogao bi mu. Ja mu ne mogu pomoći. Digao sam ruke od njega; ti znaš da je tako, Boni."
     "On će ispričati svima", reče ona, gledajući Blutgelda, koji je stajao i ponavljao Barnsu isto što je maločas govorio Boni i doktoru. "Svi će znati ko je on, pa će ga ubiti, kao što se on i plaši; dakle, u pravu je."
     "Ja ga ne mogu zaustaviti", reče Stokstil blago.
     "A nije ti ni mnogo stalo", reče ona.
     On slegnu ramenima.
     Prilazeći opet Blutgeldu, Boni reče: "Slušaj, Džek, idemo svi kod Gila, da vidimo tog crnca; kladim se da te nije primetio tog dana. Da se kladimo? Ja ću se kladiti u dvadeset pet srebrnih centi."
     "Zašto kažeš da si ti izazvao rat?" upita Barns Blutgelda. Zatim se, zbunjenog lica, okrenuo Boni. "Šta je ovo, neka ratna psihoza? On tvrdi da se rat vraća." Onda se Barns opet obrati Blutgeldu: "Nemoguće je da se rat ponovi; mogu ti navesti pedeset razloga zašto je nemoguće. Kao prvo, nije preostala nijedna vodonična bomba. Kao drugo..."
     Položivši šaku na Barnsovo rame, Boni reče: "Ćuti." Onda se obrati Brunu Blutgeldu: "Hajmo dole, svi četvoro, da slušamo satelit. Važi?"
     Blutgeld promrmlja: "Šta je to satelit?"
     "Gospode Bože", reče Barns. "On ne zna o čemu govoriš. On je mentalno oboleo." Zatim reče Stokstilu: "Čuj, doktore, zar nije šizofrenija ono gde jedna osoba izgubi iz vida svoju kulturu i njene vrednosti? Pa, ovaj čovek se izgubio; slušaj ga samo."
     "Čujem ja njega", reče Stokstil udaljenim glasom.
     Boni mu reče: "Doktore, Džek Tri je moj vrlo dragi prijatelj. On je u prošlosti meni bio vrlo mnogo kao otac. Za ime Boga, učini nešto za njega. Ne mogu podneti da ga gledam ovakvog; naprosto, ne mogu podneti."
     Raširivši ruke bespomoćno, Stokstil reče: "Boni, razmišljaš kao dete. Misliš da se sve može dobiti samo ako poželimo dovoljno jako. To je magijsko mišljenje. Ja ne mogu pomoći... Džeku Triju." Okrete se i načini nekoliko koraka, prema naselju. "Dođite", reče im, preko ramena. "Učinićemo kako je predložila gospođa Keler: sedećemo u dvorani i slušaćemo satelit dvadeset minuta, pa ćemo se onda svi osećati znatno bolje."
     Barns se opet obrati, iskreno i energično, Džeku Triju. "Dozvoli da ti ukažem gde je greška u tvojoj logici. Video si nekog pojedinca, nekog crnca, na dan Krize. U redu. E, sad, sedam godina kasnije..."
     "Zaveži", reče mu Boni i stismu ga za mišicu, zabadajući prste. "Tako ti Boga..." Krenula je i ona drumom, sustigla doktora Stokstila. "Neizdržljivo mi je", reče ona. "Znam da je ovo njegov kraj: neće preživeti trenutak kad ponovo vidi tog crnca."
     Suze joj pođoše na oči; ona oseti kako padaju, kako uspevaju da joj pobegnu. "Prokleto bilo", reče ona gorko i pođe hodom najbržim što je mogla, ispred svih, prema 'gradu' i dvorani Foresterovih. Čak i ne znati da postoji satelit. Biti toliko odsečen, u toliko pogoršanom mentalnom stanju... Nisam znala. Kako da izdržim tako nešto? Kako može tako nešto biti? A jednom je bio blistav. Čovek koji je govorio na televiziji i pisao članke, držao predavanja, učestvovao u raspravama...
     Iza nje je Blutgeld mumlao: "Znam da je to isti čovek, Stokstile, zato što sam naleteo na njega na ulici - kupovao sam u prodavnici stočne hrane - i on me je pogledao tačno onakvim čudnim pogledom, kao da bi hteo da mi se počne rugati; ali onda je shvatio da ako se počne rugati, ja ću izazvati da se sve desi iz početka, i zato se ovog puta uplašio. Video je već jednom, i zato zna šta je bilo. Zar nije to činjenica Stokstile? On bi sad morao znati posledice. Jesam li tačno rekao?"
     "Ne verujem da on zna da si ti živ", reče Stokstil.
     "Ali ja bih morao biti živ", odgovori Blutgeld. "Inače bi se svet..." Njegov glas postade nerazgovetan, zbrljan, i Boni ne ču ostatak; sad je čula samo zvuk svojih potpetica koje su udarale po zatravnjenim ostacima uličnog pločnika ispod njenih nogu.
     A i svi mi ostali, jednako smo ludi, reče ona sebi. Moja klinka sa tim imaginarnim bratom, Hopi koji gura novčiće na daljinu i oponaša Dendžerfilda, Endru Gil koji valja jednu cigaretu za drugom, ručno, godinama, godinama... Samo smrt nas može izvući iz ovoga, a možda ni smrt. Možda je prekasno; ponećemo ovo pogoršano stanje sa sobom u grob, pa u onaj sledeći život.
     Bolje nam je bilo, pomisli ona, da smo svi izginuli na dan Krize; ne bismo doživeli da gledamo nakaze, 'neobične', radijacijski 'zagorele' i super-pametne životinje... Ljudi koji su započeli ovaj rat nisu bili dovoljno temeljiti. Umorna sam, i želim se odmoriti; želim da iziđem iz ovoga, i odem da legnem, negde, na neko daleko mesto gde je mrak i gde niko ne kaže ništa. Zauvek.
     Onda ona pomisli, praktičnije: možda mi nedostaje samo to što nisam još pronašla muškarca koji bi za mene bio onaj pravi. A nije prekasno; nije. Još sam mlada, nisam se ugojila i, kao što svi pominju, imam savršene zube. Moglo bi se tek sad desiti; zato moram budno da motrim.
     Ispred nje ležala je dvorana Foresterovih: staromodna, bela, drvena zgrada preko čijih su svih prozora bili namešteni drveni kapci - staklo nikad nije bilo zamenjeno novim i nikad neće biti. Možda bi Dendžerfild, ako još nije umro od krvarenja iz čira u želucu, mogao da objavi oglas za mene, u rubrici 'lične vesti', nagađala je ona. Kako bi to bilo primljeno u ovoj zajednici, pitam se? Ili bih mogla dati taj oglas u 'Novostima i pogledima', ona istrošena pijandura Pol Dic mogao bi ga sledećih, recimo, šest meseci neprestano objavljivati.
     Otvorivši vrata dvorane Foresterovih, ona začu prijateljski, dobro znani glas Volta Dendžerfilda, na snimku čitanja; vide redove lica, ljude kako slušaju, neki brižno, neki opušteno i zadovoljno... Vide da, u jednom uglu, neupadljivo sede dva čoveka, Endru Gil i uz njega vitki, mladi crnac zgodnog izgleda. Zbog koga je pao plafon u osetljivom zdanju maladaptacije Bruna Blutgelda. Boni zastade na ulazu, ne znajući šta da radi.
     Iza nje uđoše Barns i Stokstil, a sa njima Bruno; pođoše sva trojica pored nje. Stokstil i Barns su automatski počeli tražiti slobodne stolice u punoj sali. Bruno Blutgeld, koji se nikada ranije nije pojavio da sluša satelit, stade, u pometnji, kao da ne razume šta rade svi ti ljudi; kao da mu ništa ne znače reči koje izviru iz malog radio-aparata priključenog na akumulator.
     Zbunjen, Bruno stade uz Boni, poče se trljati po čelu i zagledati ljude u dvorani, bacajući upitne poglede ka njoj. Izraz njegovog lica bio je otupeo. On pođe za Barnsom i Stokstilom. A onda vide crnca. Stade. Okrete se opet ka njoj, ali izraz na njegovom licu sad se menjao; ona tu vide erozivnu, užasnu sumnju - uverenje Blutgeldovo da sad shvata smisao svega ovoga što vidi.
     "Boni", reče on, "moraš ga ukloniti odavde."
     "Ne mogu", reče ona jednostavno.
     "Ako ga ti ne ukloniš odavde", reče Bruno, "ja ću urediti da bombe počnu ponovo da padaju."
     Zurila je u njega, a onda začula sebe kako govori glasom oštrim i suvim: "Hoćeš li? Je li to ono što želiš da uradiš, Bruno?"
     "Moram", zamumla on na svoj način, ravnim tonom. Zurio je u nju, ali ne videći je; sasvim zaokupljen mislima, raznim promenama koje su se odigravale u njemu. "Žao mi je, ali prvo ću ispaliti još nekoliko visinskih test-bombi; tako sam pokrenuo rat prvi put, a ako ovog puta to ne uspe, oboriću nekoliko naovamo, one će pasti na svakoga. Molim te da mi oprostiš, Boni; Bože moj, moram da zaštitim sebe." Pokuša se osmehnuti, ali njegova bezuba usta nisu reagovala, osim jednim izobličenim drhtajem.
     Boni reče: "Možeš li ti zaista da izvedeš to, Bruno?"
     "Mogu", reče on, klimnuvši glavom. I bio je siguran; oduvek je bio siguran u svoju moć. Doneo je rat, jednom, i može ga izazvati opet, ako ovi izvrše suviše veliki pritisak na njega; u njegovim očima ona ne vide nimalo sumnje, nimalo oklevanja.
     "To je strašno mnogo moći, za jednog čoveka", reče mu ona. "Zar nije to čudno, da jedan čovek ima toliko moći?"
     "Jeste", reče on, "to je sva moć na svetu, uvaljana u jednu grudvu; ja sam središte. Bog je hteo da tako bude."
     "Ala je grdnu grešku Bog napravio", reče ona.
     Bruno je pogleda sumorno. "I ti", reče on. "Mislio sam da se nikad nećeš okrenuti protiv mene, Boni."
     Ona ne reče ništa; priđe jednoj praznoj stolici i sede. Na Bruna Blutgelda više nije obraćala pažnju. Nije mogla; istrošila se, tokom godina, i sad više nije imala ništa da mu da.
     Nije to više u mojim rukama, reče ona sebi. Šta god bude uradio, i šta god da se desi njemu, neće biti moja krivica. Šta god da se desi - svima nama. Ne mogu preuzimati nikakvu dalju odgovornost; predugo sam to već činila, i drago mi je što se najzad mogu osloboditi toga.
     Kakvo olakšanje, pomisli ona. Hvala Bogu.

     Sad mora da počne ponovo, pomisli Bruno Blutgeld. Rat. Jer tu izbora nema; to je meni nametnuto. Žao mi je naroda. Svi ljudi će morati da pate i stradaju, ali će možda zato biti, na kraju, iskupljeni. Možda će, dugoročno gledano, ovaj proces biti koristan.
     On sede, sklopi šake jednu preko druge, sklopi oči i poče se usredsređivati na zadatak prikupljanja svojih moći. Rastite, reče im on, silama koje su, širom sveta, pod njegovom komandom. Udružujte se i postanite jake kao nekada. Potrebne ste opet, o vi dejstvenosti.
     Glas koji je izlazio iz zvučnika radio-aparata, međutim, ometao ga je, otežavao mu usredsređivanje. Zato on prekide posao i pomisli: ne sme biti skrenuta pažnja moja; ovo je suprotno Planu. Ko to priča? Svi ga slušaju... aha, dobijaju uputstva od njega, to je, znači?
     Čoveku koji je sedeo pored njega, on reče: "Koga to mi slušamo?"
     Čovek, neki postariji, okrete se nervozno i pogleda ga. "Zaboga, pa to je Volt Dendžerfild", reče tonom potpune neverice.
     "Ja nikad nisam čuo za njega", odvrati Bruno. Zato što nije želeo da sluša o njemu. "Odakle govori?"
     "Sa satelita", zašišta čovek ogorčeno i opet se posveti slušanju.
     A, sad se sećam, reče Bruno sebi. Zato smo došli ovamo: da slušamo satelit. Čoveka koji govori iz visina.
     Budi uništen, pomisli on u pravcu neba iznad sebe. Prestani, jer ti namerno mučiš mene, ometaš moj posao.
     Čekao je, ali glas je nastavljao.
     "Zašto ne prestane?" upita on čoveka sa druge strane od sebe. "Kako može nastavljati?"
     Čovak, blago zapanjen, reče: "Govoriš o njegovoj bolesti? On je ovo snimio još odavno, pre nego što se razboleo."
     "Razboleo", reče Bruno Blutgeld. "A, tako." Postigao je, dakle, da se taj gore u satelitu razboli; to je nešto, ali nije dovoljno. To je početak. Budi mrtav, pomisli on nagore, prema nebeskom satelitu. Glas se, međutim, nastavi, bez prekidanja.
     Imaš li ti neki štit kojim se braniš od mog dejstva, a? - zapita se Bruno. Jesu li ti to dali? Razbiću ga; jasno je da si se odavno pripremao da odbiješ ovaj napad, ali ništa ti neće stvarno pomoći.
     Neka bude jedan vodonični instrument, reče on sebi. Neka eksplodira dovoljno blizu satelita ovog čoveka da onesposobi taj satelit za otpor. Onda neka on umre, savršeno svestan koga ima protiv sebe. Bruno Blutgeld se usredsređivao, stezao šake, cedio silu iz dubina svog uma.
     Ali se čitanje, ipak, nastavljalo.
     Ti si veoma jak, priznade Bruno. Morao se diviti tom čoveku. Zapravo se i osmehnu malo, razmišljajući o tome. A sad neka krene ceo niz eksplozija vodoničnih instrumenata, ushtede on. Neka se njegov satelit drma i trese; neka on otkrije istinu.
     Glas iz zvučnika prestade.
     Dakle, već je bilo vreme, reče Bruno sebi. I raspusti svoju usredsređenost sila; uzdahnu, prekrsti noge, zagladi kosu, pogleda čoveka levo od sebe.
     "Završeno je", reče mu.
     "Da", reče čovek. "Sad će on dati vesti - ako se oseća dovoljno dobro."
     Zapanjen, Bruno reče: "Ali on je mrtav sada."
     Čovek se iznenađeno trže i poče se buniti. "Ne može biti mrtav; ne verujem ja u to. 'Ajde beži - ti si blesav."
     "Istina je", reče Bruno. "Njegov satelit je potpuno razoren i ništa nije ostalo." Zar ovaj čovek to ne zna? Zar još nije prodrlo do svesti sveta?
     "Do vraga", reče čovek. "Ne znam ko si, niti zašto govoriš takve stvari, ali je sigurno da si ti jedan sumoran drugar. Sačekaj par sekundi i čućeš ga; čak ću se kladiti sa tobom u pet metalnih centi američke vlade."
     Radio-aparat je ćutao. U sali poče zabrinuti žamor i komešanje.

     Da, počelo je, reče Bruno sebi. Prvo detonacije na velikim visinama, kao i pre. A uskoro - po svima vama, ovde. Ceo svet još jednom zbrisan, da bi se zaustavilo postojano nadiranje surovosti i osvete; mora zaustavljeno biti, dok nije prekasno. On baci pogled prema crncu i osmehnu se. Crnja se pravi da ga ne vidi; pravi se da je zanet u raspravu sa čovekom do sebe.
     Svestan si ti, pomisli Bruno, primećujem ja to; ne možeš mene prevariti. Ti, bolje nego iko drugi, znaš šta se počinje dešavati.

     Nešto nije u redu, pomisli doktor Stokstil. Zašto Volt Dendžerfild ne nastavi emisiju? Da li mu se dogodila neka embolija, ili nešto drugo, nešto takvih razmera?
     Onda zapazi iskrivljeno, likujuće cerenje na bezubom licu Bruna Blutgelda, i odmah pomisli: on sebi pripisuje, u svome umu, 'zaslugu' za ovo. Paranoidne fantazije o svemoći; sve što se dešava, dešava se zbog njega. Zgađen tim prizorom, Stokstil se okrete od njega, pomače stolicu tako da više ne gleda Blutgelda.
     Sada posveti pažnju mladom crncu. Da, pomisli on, to bi vrlo lako mogao biti onaj crnac koji je obično otvarao prodavnicu televizora preko puta moje ordinacije u Berkliju, pre toliko godina. Mislim da ću mu prići i pitati ga.
     Ustade i priđe Endru Gilu i crncu. "Pardon", reče, nadnoseći se nad njih. "Da li si ti ikad živeo u Berkliju i prodavao televizore na aveniji Šetak?"
     Crnac reče: "Doktor Stokstil." Pruži mu ruku, i oni se rukovaše. "Mali je ovo svet", reče crnac.
     "Šta se desilo sa Dendžerfildom?" upita Endru Gil zabrinuto. Sada se pored radija pojavila Džun Raub i počela okretati dugmad; oko nje se stadoše vrteti drugi, nuditi savete i tiho govoriti između sebe, u malim, uozbiljenim grupama. "Ja mislim da je ovo kraj. Šta kažeš ti, doktore?"
     "Ja kažem", reče Stokstil, "da ako jeste, onda je to tragedija."
     U zadnjem delu dvorane, Bruno Blutgeld ustade i proglasi bučno i promuklo: "Razaranje postojanja je počelo. Svi prisutni ovde biće pošteđeni posebnim obzirima dovoljno dugo da priznaju grehe i pokaju se ako to bude iskreno."
     Dvorana utihnu. Ljudi se počeše, jedan po jedan, okretati na tu stranu.
     "Imate propovednika ovde?" upita crnac Stokstilu.
     Stokstil brzo reče Gilu: "On je bolestan, Endi. Moramo ga izvesti napolje. Daj, pomozi mi."
     "Svakako", reče Gil i pođe za njim. Krenuše ka Blutgeldu, koji je još stajao.
     "Visinske bombe koje sam aktivirao 1972. godine", nastavljao je Blutgeld svoju objavu, "nalaze pojačanje u sadašnjem činu, koji je odobren od Boga lično, u njegovoj mudrosti za svet. Vidite u Knjizi otkrovenja u smislu verifikacije." Pogleda kako mu se Stokstil i Gil približavaju. "Jeste li se očistili?" upita ih. "Jeste li pripravni za Strašni sud koji dolazi?"
     Najednom iz zvučnika radio-aparata dođe dobro znani glas; nešto nesiguran i prigušen, ali svi ga prepoznaše. "Izvin'te za pauzu, narode", reče Dendžerfild. "Ali, brate, dobro mi se bilo zavrtelo u glavi; morao sam da prilegnem, pa nisam ni primetio da se traka završila. Ali šta mari..." On se nasmeja na svoj stari, dobro poznati način. "Sad sam tu. Bar još neko vreme. Šta ono htedoh da uradim? Da li se iko seća? Čekaj, upalila se jedna crvena svetiljkica; neko me zove odozdo. Sačekajte."
     Narod u sobi poče žamoriti, sada od radosti i olakšanja; svi su se opet okrenuli radio-aparatu, a Blutgeld je bio zaboravljen. I sam Stokstil ode do radija, i Gil, i crni prodavac TV-a; pridružili su se krugu osmehnutih ljudi, stajali i čekali.
     "Dobio sam zahtev da pustim Bei mir bist du sch¸n", reče Dendžerfild. "Može li išta bolje biti? Seća li se iko sestara Endrus? Hej, dobra, stara američka vlada bila je dovoljno ljubazna da mi ostavi, verovali ili ne, traku na kojoj sestre Endrus pevaju tu numeru, koja je kič, ali mnogo voljeni kič... Verovatno su mislili da ću ja poslužiti kao nekakva 'vremenska kapsula' čak tamo na Marsu." Usledilo je njegovo tiho 'he-he-he'. "Dakle, ide Bei mir bist du sch¸n za nekog dedicu u oblasti Velikih jezera. Krećemo." Muzika, limenog i arhaičnog zvuka, poče, a ljudi u sobi se zahvalno i veselo stadoše vraćati, jedan po jedan, na svoja mesta.

     Stojeći kruto pored svoje stolice, Bruno Blutgeld je slušao muziku i mislio: ne mogu verovati u ovo. Onog čoveka tamo gore više nema; ja lično izazvao sam njegovo uništenje. Ovo mora biti lažnjak. Neka prevara. Znam da ovo nije stvarno.
     U svakom slučaju, uvide on, moram se napregnuti pomnije; moram početi iz početka, ali sada najvećim mogućim naporom.
     Na njega niko nije obraćao pažnju - svi su usmerili svoju pažnju na radio - pa on ode od te stolice i tiho iz dvorane, napolje, u mrak.
     Nešto dalje duž druma, visoka antena na kući Hopija Haringtona je svetlucala, pulsirala i zujala; Bruno Blutgeld, zbunjen, vide i to, pešačeći putem nazad ka mestu gde je ostavio svog konja, vezanog. Šta to radi fokomelus? Svetlosti su blistale iza prozora kuće od ter-papira; Hopi se nečim pomno bavio.
     Moram uključiti i njega, reče Bruno sebi. I on mora prestati da postoji, zajedno sa ostalima, jer on je podjednako zao koliko i oni. Možda i više.
     Dok je prolazio pored kuće Hopija Haringtona, poslao je zalutalu, trenutnu misao uništenja ka Hopiju. Svetlosti, međutim, ostadoše, a antenski jarbol nastavi da bruji. Biće potrebna veća sila uma, uvide Blutgeld, a ja nemam vremena baš sad. Malo kasnije.
     Zadubljen u meditacije, on ode dalje.

13.

     Bil Keler začu malu životinju, puža ili crva, blizu sebe, i odmah se prebaci u nju. Ali shvati da je prevaren; životinja je bez očiju. Izišao je, ali niti šta vidi, niti čuje, jedino može da se pokreće.
     "Pusti me nazad", doviknu on svojoj sestri panično. "Vidi šta si učinila, stavila si me u nešto pogrešno." Namerno si to uradila, reče on sebi, puzeći. Puzio je dalje, i dalje, tragao za njom.
     Kad bih mogao posegnuti napolje, pomisli on. Posegnuti - gore. Ali nije imao čime, nije imao nikakve udove. Šta sam ja, sad kad sam konačno izišao? - upita se on, pokušavajući da dohvati nešto iznad sebe. Kako se zovu one stvari gore koje sijaju? Ona svetla na nebu... mogu li ih videti ako nemam oči? Ne, pomisli on, ne mogu.
     Pođe dalje, uzdižući telo povremeno, što je više mogao, i onda tonući nazad, da gamiže dalje, da radi jedino što je mogao raditi u svom novom životu, svom rođenom, spoljašnjem životu.

     Na nebu, Volt Dendžerfild se kretao, u svom satelitu, ali se odmarao, držeći se obema rukama za glavu. Bol u njemu je rastao, menjao se, apsorbovao ga, sve dok, kao i ranije, on ne izgubi sposobnost da zamisli bilo šta drugo.
     Onda mu se učini da je video nešto. Kroz prozor satelita: jedan sev, u daljini, negde na rubu Zemljine tamnije ivice. Šta to bi? upita se on. Eksplozija, nalik na one koje je video i sav se u strahu od njih zgrčio, pre nekoliko godina... nalik na one koje su zapalile površinu Zemlje, tada. Zar počinje ponovo?
     Stao je na noge i virio napolje, jedva dišući. Sekunde su prolazile, bez ikakvih daljih eksplozija. A ona koju je video bila je neobično mutna i senovita, rasplinuta na način koji ju je učinio gotovo nestvarnom, kao da mu se samo prividelo.
     Kao da je, pomisli on, više jedno podsećanje na činjenicu, nego činjenica sama. Valjda neki siderijalni odjek, zaključi on. Ostatak koji se vuče još od K-dana, odzvanjajući i dalje po svemiru, nekako... ali sad bezopasno. I, proticanjem vremena, sve bezopasnije.
     Ipak, uplašilo ga je. Kao i bol u njemu, bilo je odveć čudno da bi se moglo prenebreći; izgledalo je, ipak, opasno, na način koji on nije mogao zaboraviti.
     Osećam se bolestan, ponovi on sebi, nastavljajući litaniju zasnovanu na velikom trpljenju nelagodnosti. Zar me ne mogu nekako vratiti dole? Zar moram da ostanem ovde gore, da puzim po nebu sve iznova i iznova - zauvek?
     Za svoje lično slušanje, on pusti snimak Bahove mise u B molu; divovski horski zvuk ispuni satelit i omogući mu zaborav. I bol iznutra, i tupa, ostarela eksplozija koja se nakratko bila ukazala, samo u skici, kroz prozor - obe te stvari počeše da napuštaju njegov um.
     "Kirie elaison", promrmlja on sebi. Grčke reči, usađene u latinski tekst; čudno. Ostaci prošlosti... još i sad živi, bar za njega. Pustiću ovu misu u B molu za zonu Njujorka, odluči on. Mislim da će im se dopasti; ima tamo veliki broj intelektualaca. Zašto bih, inače, puštao samo ono što oni zatraže? Trebalo bi da ih poučavam, a ne da se povodim za njima. Ovo naročito, pomisli on, ako neću biti živ još dugo... Treba sad da se zahukćem i radim posao sasvim junački, na samom kraju.
     Najednom se njegova letelica zatrese. Teturajući se, on se uhvati za najbliži zid; potres je bio od udarca spolja. Niz udarnih talasa prostrujao je kroz njegov brod. Predmeti su padali, sudarali se, razbijali; on se osvrtao, zaprepašćen.
     Meteor? - zapita se.
     Činilo mu se, maltene, da ga neko napada.
     Isključio je misu u B molu i samo stajao, osluškivao i čekao. Kroz prozor vide drugu eksploziju u daljini i pomisli: možda će me se domoći. Ali zašto? Ionako ne preostaje još dugo do mog kraja... zašto ne sačekaju? Onda mu dođe pomisao: đavo da ga nosi, ja sam živ sada, i trebalo bi da pokažem da sam živ; nisam još sasvim mrtav.
     Uključi otpremnik i reče u mikrofon: "Izvin'te za pauzu, narode. Ali, brate, dobro mi se bilo zavrtelo u glavi; morao sam da prilegnem, pa nisam ni primetio da se traka završila. Ali šta mari."
     Smejući se svojim osobenim smehom, osmatrao je, kroz prozor satelita, da li će biti još eksplozija. Ukaza se jedna, vrlo bleda, udaljenija... on oseti neku meru olakšanja. Možda ga se ipak neće domoći; kao da su sve slabije nišanili, kao da je njegov tačan položaj za njih tajna.
     Pustiću najkičastiju pesmu koje se mogu setiti, odluči on, rešen da na taj način ispolji svoj prkos. E, da: Bei mir bist du sch¸n; to će biti baš onaj pravi šund, kao što kažu - zviždukanje u mraku. On se opet nasmeja, razmišljajući o tome; al' je akt prkosa - Bog te vid'o. Svakako će biti iznenađenja za onoga, ko god to bio, ko pokušava da ga uništi. Ako, zaista, neko to pokušava.
     Možda im je dodijala moja kiča-priča i moj šund-roman, nagađao je Dendžerfild. Ako je tako - ovo ima da ih obori na leđa.
     "Sad sam tu", reče u mikrofon. "Bar još za neko vreme. Šta ono htedoh da uradim? Da li se iko seća?"
     Nije bilo daljih udara. Njega obuze osećanje da su, bar zasad, prestali.
     "Čekaj", reče on, "upalila se jedna crvena svetiljkica; neko me zove odozdo. Sačekajte."
     Iz svoje biblioteke traka on izabra odgovarajuću i ubaci je u mehanizam za reprodukciju.
     "Dobio sam zahtev da pustim Bei mir bist du sch¸n, reče on, sa turobnim uživanjem, zamišljajući pometnju dole. "Može li se ičim to nadmašiti?" Ne, baš ničim, reče on sebi. A ko peva - sestre Endrus. Dendžerfild uzvraća udarac. Široko se osmehujući, on uključi traku.

     Edi Keler je, sa predivnim drhtajima oduševljenja, gledala malu glistu, kakva se koristi za pecanje, kako puzi po tlu. Znala je, sasvim pouzdano, da joj se brat nalazi unutra.
     Jer, u njoj, dole u njenom trbuhu, sad je bio nastanjen mentalni sklop gliste; čula je glistin jednoličan glas. "Buuum, buuum, buuum", govorio je taj glas, odjek nekog bednog biološkog procesa.
     "Ispadaj napolje iz mene, glisto", reče ona i zakikota se. Šta li misli ta glista o svom novom životu? Da li je zapanjena isto koliko je, verovatno, zapanjen Bil? Moram ja da pripazim na njega, uvide ona, misleći na stvora koji je gamizao po tlu. Da se ne izgubi. "Bile", reče ona, naginjući se nad njega. "Smešno izgledaš; dugačak si i crven. Da li ti je to poznato?" Onda pomisli: trebalo je da ga stavim u telo nekog drugog ljudskog bića. Zašto nisam tako učinila? Onda bi bilo kako treba da bude; imala bih pravog brata, izvan mene, sa kojim bih mogla da se igram.
     Ali opet, imala bi i neku nepoznatu, novu osobu u sebi. A to ne zvuči osobito zabavno.
     Ko bi mogao poslužiti? - zapita se ona. Neko od klinaca iz škole? Neko od odraslih? Kladim se da bi Bil hteo da bude u nekom odraslom. U gospodinu Barnsu, možda. Ili u Hopiju Harnigtonu, koji se i inače boji Bila. Ili - ona pociknu od radosti - u mami. Bilo bi tako lako; ušuškam se pored mame, legnem sasvim uz nju... i Bil se prebaci, a ja onda imam svoju mamu u sebi. Zar ne bi to bilo divno? Mogla bih je naterati da radi šta god ja hoću. A ona meni ne bi mogla naređivati.
     Onda Edi pomisli: ne bi više mogla da radi ni ono bezobrazno sa gospodinom Barnsom, niti sa bilo kim drugim. Za to bih se ja pobrinula. Znam da se ne bi ni Bil tako ponašao; šoknuo se isto kol'ko ja.
     "Bile", reče ona, kleknu i obazrivo podiže malu glistu; zadrža ju je u dlanu jedne ruke. "Čekaj samo da čuješ moj plan - znaš koji? Da sredimo mamu zbog onog nevaljalog što radi." Prisloni glistu na stomak, malo sa strane, gde se, unutra, nalazila tvrda grudva. "'Aj, vrati se sad unutra. Što da budeš glista, nije zabavno uopšte."
     Glas njenog brata opet stiže do nje. "Ti zla, zla jedna, mrzim te, nikad ti neću oprostiti. Stavila si me u nešto slepo, bez nogu i bez ičega; samo sam mogao da se vučem po zemlji!"
     "Znam", reče ona, njišući se napred i nazad, i držeći glistu, sada beskorisnu, još na dlanu. "E, jesi čuo šta sam rekla? 'Oš uradimo to što sam rekla? Da udesim da mama legne tačno uz tebe, pa da uradiš znaš-šta? Imao bi oči i uši, bio bi odrastao."
     Bil nervozno reče: "Ne znam. Nekako ne bih voleo da se šetam unaokolo kao mama. To me, ovaj, malo plaši."
     "Nja-njooo", reče Edi. "Poslušaj, inače možda nikad nećeš izići napolje. A ko bi inače hteo da budeš, ako ne mama? Reci mi, pa ću to srediti; evo, prekrstiću se preko srca i ako ne ispunim, nek padnem dole crna i stvrdnuta."
     "Videću", reče Bil. "Porazgovaraću sa mrtvim ljudima, da vidimo šta oni kažu o tome. Ali ne znam da li bi uspelo; morao sam se pomučiti da pređem i u ono malo stvorenje, glistu."
     "Bojiš se da probaš", nasmeja se ona; i hitnu glistu u daljinu, u žbunje duž školske ograde. "Plašljivko! Moj brat je velika, plašljiva beba!"
     Ne dođe odgovor od Bila, koji je već preusmerio svoje misli sa nje i njenog sveta, u područja dostupna samo njemu. Razgovara sa onim trošnim, suvim mrtvima, reče Edi sebi. Sa onim praznim, fuj-fuj mrtvima kod kojih nikad nema nikakve zabave niti ičega.
     Onda joj pade na um stvarno silna pomisao. Udesiću da on uđe u onog blesavka, gospodina Trija, o kome sad svi pričaju, odluči ona. Gospodin Tri je ustao u dvorani Foresterovih sinoć i pričao one glupe crkvene stvari o pokajanju, pa prema tome, ako Bil počne da se ponaša smešno i ne zna šta da kaže, niko neće obratiti pažnju.
     Međutim, to je otvaralo grozan problem: onda bi ona ostala sa ludim čovekom u sebi. Možda bih mogla uzeti otrov, kao što sam uvek govorila, pomisli ona. Kao, progutam gomilu listova lijandera, ili zrna ricinusa, ili nešto tako, i otarasim se njega; bio bi bespomoćan, ne bi me mogao zaustaviti.
     Ipak, problem bi neko vreme postojao. Nije joj se dopadala pomisao da taj gospodin 'Drvo' - koga je videla dovoljno puta da joj postane antipatičan - uđe u nju. Jedino dobro kod njega je to što ima onog finoig kucova...
     Teri: njegov pas. Tako je. Ona može da legne uz Terija, a Bil će onda preskočiti u psa i sve će biti fino.
     Ali psi žive kratko. A Teri je već star sedam godina; tako kažu mama i tata. Rodio se otprilike u isto vreme kad ona i Bil.
     Baš je zeznuto, pomisli ona. Teško je za odluku; problemčina. Šta raditi sa Bilom koji toliko silno želi da iziđe napolje i da vidi i čuje stvari. Onda ona pomisli: koga bih, od svih ljudi koje znam, najradije pustila da živi u mom stomaku? Odgovor se nađe: tatu.
     "'Oš ideš po svetu kao tata?" upita ona Bila. Ali Bil ne odgovori; još je bio okrenut na drugu stranu, razgovarao sa onom velikom većinom, sa onima ispod zemlje.
     Mislim, zaključi ona, da bi gospodin Tri ipak bio najbolji, zato što živi izvan sela, sa ovcama, ne viđa premnogo ljudi, pa bi to bilo lakše za Bila zato što ne bi morao mnogo da zna o govoru. Imao bi, tamo, samo Terija i ovce, pa pošto je Tri još i lud, stvar bi ispala savršeno. Bil bi mnogo više mogao postići sa Trijevim telom nego što Tri postiže sada, kladim se, a ja samo treba da se pobrinem da sažvaćem dovoljno listova lijandera, pravi broj, da ubijem njega, ali ne i sebe. Možda su dva listića dovoljna. Pa, tri najviše, valjda.
     Gospodin Tri je poludeo u savršenom trenutku, zaključi ona. Ali on to ne zna. Čekaj samo da sazna; baš će biti iznenađenje. Mogla bih i da ga pustim da poživi neko vreme u meni, samo dok shvati šta se desilo; to bi bilo zabavno. Nikad mi se nije dopadao, iako se mami dopada, ili ona bar tako kaže. Od njega me hvata jeza.
     Edi se strese.
     Jadni, jadni gospodin Drvenko, pomisli ona sa uživanjem. Nećeš ti pokvariti više nijedan sastanak kod Foresterovih, zato što nećeš više nikome ništa moći da propovedaš, izuzev možda meni, a ja te neću slušati.
     Gde da uradim to? - upita se ona. Danas; pitaću mamu da nas povede tamo, kod njega, posle škole. Ako neće, ići ću sama.
     Jed-va če-kam, reče Edi sebi, podrhtavajući od iščekivanja.
     Zvono za kraj odmora zazvoni, i ona, zajedno sa ostalom decom, pođe u školsku zgradu. Gospodin Barns je čekao na ulazu u jedinu postojeću učionicu, koja je služila za svu decu, od prvog do šestog razreda osnovne škole, zajedno; dok je prolazila pored njega, sasvim zaneta u misli, on joj reče: "Šta smo se toliko zamislili, Edi? Šta je danas na tvom grdno ozbiljnom umu?"
     "Paa..." reče ona neodlučno, "neko vreme si bio ti. A sad nisi ti, nego je gospodin Tri."
     "Ah, da", reče gospodin Barns, klimnuvši glavom. "Znači, čula si o tome."
     Ostala deca su prošla pored njih, tako da Edi i učitelj ostadoše nasamo. Zato Edi reče: "Gospodine Barns, zar ne misliš da bi trebalo da prestaneš da radiš ono što radiš sa mojom mamom? To nije u redu da se radi; Bil tako kaže, a on zna."
     Učiteljevo lice promeni boju, ali on ne reče ništa. Samo pođe u učionicu i stade iza katedre, sav zajapuren. Da li sam rekla na pogrešan način? - čudila se Edi. Da li je on sad ljut na mene? Možda će me terati da ostanem posle škole, za kaznu, a možda će reći mami koja će me izlupati po turu.
     Obeshrabrena, ona sede i otvori dragocenu, dronjavu, krtu knjigu bez korica, priču o Snežani i sedam patuljaka; to im je bio čitalački zadatak za taj dan.

     Opružena po vlažnom, trulom lišću ispod starih hrastova, u senkama, Boni Keler je stiskala gospodina Barnsa uz sebe i razmišljala da je ovo verovatno poslednji put; umorila se od ovoga, a Hal je prepun straha, što je, kako je iz dugog iskustva doznala, kobna kombinacija.
     "U redu", promrmlja ona, "mala zna. Ali zna na nivou malog deteta; ne razume stvarno."
     "Zna da nije u redu", odgovori Barns.
     Boni uzdahnu.
     "Gde je ona sad?" upita Barns.
     "Iza onog velikog drveta tamo. Gleda nas."
     Hal Barns skoči na noge kao da ga je neko nožem ubo; okrete se munjevito, silno razrogačenih očiju, a onda se sav otrombolji, shvativši istinu. "Ti i tvoj zlobni smisao za humor", progunđa on. Ali joj se ne vrati; ostade na nogama, blizu nje, i dalje izgledajući potišten i nelagodan. "Gde je ona stvarno?"
     "Otišla je pešice na ovčarski ranč Džeka Trija."
     "Ali..." On odmahnu rukom. "To je ludak! Zar neće ona biti... Mislim, zar nije opasno?"
     "Ona je otišla samo da se igra sa Terijem, govorljivim džukcem." Boni se diže u sedeći položaj i poče vaditi komadiće humusa iz kose. "Ne verujem da je on uopšte tamo. Poslednji put kad je iko video Bruna, on je..."
     "Bruna", ponovi Barns kao odjek. Pogleda je ukrivo.
     "Htedoh reći, Džeka." Srce joj je tuklo mukotrpno.
     "On je rekao, one večeri, nešto u smislu da je on lično odgovoran za visinske naprave iz 1972. godine." Barns ju je nastavio gledati; a ona je čekala, dok joj je puls otkucavao u grlu. Pa, moralo je procureti, ranije ili kasnije.
     "On je lud", ukaza ona. "Tačno? On veruje..."
     "On veruje", reče Hal Barns, "da je Bruno Blutgeld; je li to veruje?"
     Boni slegnu ramenima. "To, između ostalog."
     "A i jeste, a? Što je poznato i Stokstilu, i tebi - i onom crncu."
     "Ne", reče ona, "crncu nije poznato, i prestani govoriti 'onaj crnac'. Njegovo ime je Stjuart Mak Konči; razgovarala sam sa Endruom o njemu, i on kaže da je to veoma fina, pametna, poletna osoba, puna života."
     Barns reče: "Dakle, doktor Blutgeld nije poginuo u Krizi. Došao je ovamo. Bio je ovde, živeo među nama. Čovek najviše odgovoran za ono što se desilo."
     "Idi, ubij ga", reče Boni.
     Barns promumla jedno "Hmmm."
     "Ozbiljno ti kažem", reče Boni. "Više me nije briga. Iskreno bih želela da ga ubiješ." Bio bi to dobar muški postupak, reče ona sebi. Jasna promena bi bila.
     "Zašto si pokušavala da štitiš nekog takvog?"
     "Ne znam." Nije imala volje da se raspravlja o tome. "Hajde da se vratimo u grad", reče ona. Umorila se od njegovog društva i počela još jednom da razmišlja o Stjuartu Mak Končiju. "Ponestalo mi cigareta", reče ona. "Mogao bi da me odbaciš do fabrike cigareta." Pođe ka Barnsovom konju, koji je, vezan za drvo, zadovoljno pasao dugačku travu.
     "Crnja", reče Barns. "Sad ćeš da se smuvaš sa njim. Zbog toga se ja sigurno osećam super."
     "Snobe jedan", reče ona. "Ti se, u svakom slučaju, plašiš da nastavimo; hoćeš prekid. Znači, idući put kad vidiš Edi, možeš istinito da joj kažeš: 'Ja ne radim ništa sramotno niti zlo sa tvojom mamom; časna izviđačka reč.' Je li tako?" Popela se na konja i čekala. "'Ajde, Hale."
     Eksplozija obasja nebo.
     Konj se prope, a Boni skoči sa njega, baci se u stranu od konja, zakotrlja se po tlu i kliznu u žbunje hrastove šume. Bruno, pomisli ona; zar je moguće da je ovo stvarno on izazvao? Ležala je i pritiskala dlanom glavu, jecajući od bola; neka grana joj je rasekla kožu na glavi, tako da joj je krv sad curila kroz prste i kapala na šačni zglavak. Barns se nagnu nad nju; povuče je malo nagore i preokrete. "Bruno", reče ona. "Bog ga prokleo. Neko će stvarno morati da ga ubije; trebalo ga je ubiti još 1970, jer bio je lud već tada." Ona izvadi maramicu i poče tapkati krv sa kože glave. "Oh, Bože", reče ona, "zaista sam povređena. To je bio pravi pad."
     "A i konj je pobegao", reče Barns.
     "Neki zli bog", reče ona, "dao je Brunu tu moć, ne znam kakvu. Znam da je on uzrok ovoga, Hale. Viđali smo mnogo čudnih stvari tokom godina, zašto ne i ovu? Sposobnost da se ponovo izazove rat, da se vrati rat, kao što je i rekao prošle noći. Možda nas je uhvatio u neku zamku u vremenu. Da li bi to moglo biti? Zaglavili smo se, čvrsto; on..." Ona zaćuta, jer drugi beli blesak raširi se po visinama iznad njih, putujući ogromnom brzinom na sve strane; drveće oko njih poče da šiba tamo-amo, i Boni začu kako se, na pojedinim mestima, stari hrastovi lome i rasprskavaju na komadiće.
     "Pitam se kud ode taj konj", mrmljao je Barns, ustajući obazrivo i zagledajući na razne strane.
     "Zaboravi konja", reče ona. "Moraćemo pešice nazad; to je jasno. Slušaj, Hale. Možda Hopi može učiniti nešto; ima i on nenormalne moći. Treba da odemo kod njega i da mu kažemo. On ne želi da ga neki ludak pretvori u pepeo. Slažeš se, zar ne? Ne vidim šta drugo možemo uraditi u ovom trenutku."
     "To je dobra zamisao", reče Barns, ali i dalje pogledom tražeći konja; nije se činilo da stvarno sluša šta ona priča.
     "Naša kazna", promrmlja Boni.
     "Znaš. Za ono što je Edi rekla da su naša 'sramotna, zla dela'. Mislila sam, pre neko veče... Možda je trebalo i mi da budemo ubijeni zajedno sa ostalima; možda je dobro što se ovo dešava."
     "Eno ga konj", reče Barns, udaljavajući se brzim hodom od nje. Konj se bio upleo uzdama za jednu pobočnu granu drveta.
     Nebo je postajalo čađavocrno. Ona je pamtila tu boju; boju koja, zapravo, nikad nije sasvim nestala, samo je bivala sve slabija.
     Naš mali, lomljivi svet, pomisli Boni, u čije podizanje uložismo toliko truda, posle Krize... ova jadna majušna društvena zajednica sa istrcanim udžbenicima, naše 'deluks' cigarete, naši kamioni koji idu na drva - to su stvari koje ne mogu izdržati neke velike udarce; ne ovo što nam Bruno radi ili se čini da nam radi. Još jedan udarac upravljen ka nama, i bićemo gotovi; poumiraće i blistavo pametne životinje, sve te nove, čudne vrste nestaće isto onako naglo kako su se i pojavile. Šteta, ogromna šteta, pomisli ona, zahvaćena jadom. Nije pošteno; Teri, pričljivi pas - i on. Možda smo bili suviše ambiciozni; možda nije trebalo da pokušavamo da zidamo iz početka i nastavimo život.
     Mislim da smo dobro postizali, sve u svemu, pomisli ona. Bili smo živi; vodili ljubav i pili Gilovu rakiju sa pet zvezdica, školovali našu dečurliju u školici sa čudnim prozorima, štampali 'Novosti i poglede', nameštali jedan auto-radio i slušali svakog dana Vilijema Somerseta Moma. Šta se više moglo tražiti od nas? Hriste, pomisli ona. Nije pošteno, ovo sada. Nije uopšte u redu. Postoje naši konji koje treba da štitimo, i naši usevi, i naši životi...
     Nova eksplozija se dogodi, udaljenija, više prema jugu. Blizu mesta gde su gađali ranije, uvide ona. Blizu San Franciska.
     Umorna, ona sklopi oči. A taman se bio pojavio taj Mak Konči, pomisli ona. Kakva prokleto loša, smrdljivo loša sreća.

     Pas joj se isprečio na stazici, tako da nije mogla proći, i zarežao mučeničkim trudom: "Triii rrrradiii. Mmmmmtojjj." I lanu jedanput, duboko i potmulo, u znak upozorenja. Dakle, ona ne bi trebalo da prođe do drvene kolibe.
     Da, znam da radi, pomisli Edi. Videla je i ona eksplozije na nebu. "Ej, znaš šta?" reče ona psu.
     "Mmmmtaaaa?" upita pas, postajući radoznao; imao je jednostavan um, što je ona dobro znala, i lako ga je bilo prevariti.
     "Naučila sam da bacim štap toliko daleko, da posle niko ne može da ga pronađe", reče ona. Sagnula se i podigla sa zemlje jedan štap koji se našao u blizini. "Hoćeš da dokažem?"
     U njoj, Bil reče: "S kim pričaš?" Bio je uzbuđen, zato što se trenutak približavao. "Je li to gospodin Tri?"
     "Nije", reče ona, "samo njegov pas." Ona mahnu štapom. "Kladim se s tobom u papirnih deset dolara da ako ga ja bacim, ti ga ne možeš naći."
     "Mmmmoggggu sigrrrrrrno", reče pas i zaskiča u oduševljenom iščekivanju; ovo je bio njegov omiljeni sport. "Allli nnnnne kllllladi", dodade on. "Nnnnnemmmma parrrrre."
     Iz kolibe, krutim koracima, najednom iziđe gospodin Tri, tako da i ona i pas, pošto nisu očekivali njegovu pojavu, zastadoše u tome što su radili. Gospodin Tri nije obratio nimalo pažnje na njih; produžio je uz jedan brežuljak, zašao za suprotnu stranu i nestao sa vidika.
     "Gospodine Tri!" povika Edi. "Možda sad ne radi", reče ona psu. "Idi pitaj ga, važi? Reci mu da hoću da razgovaram s njim jedan minut."
     U njoj, Bil nemirno reče: "On sad nije daleko, a? Znam da je tu negde. Spreman sam; pokušaću iz sve snage, ovog puta. On može da radi gotovo sve, je li tako? Da vidi, ide, čuje, miriše - zar ne? Nije kao ona glista."
     "Nema nijedan zub", reče Edi, ali ima sve drugo što većina ljudi ima." Pseto poslušno odgalopira stazicom, u potrazi za gospodinom Trijem, a ona pođe za njim. "Neće još dugo biti", reče ona. "Reći ću mu..." Bila je sve isplanirala. "Reći ću mu: 'Gospodine Tri, znaš šta? Ja progutala jednu onu dozivaljku za patke, koju koriste lovci, i sad, ako se sagnete sasvim blizu, mož' da je čuješ'. Kako ti se to čini?"
     "Ne znam", reče Bil u očajanju. "Šta je to 'dozivaljka za patke'? Šta je patka, Edi? Je li to nešto živo?" Zvučao je sve pometenije, kao da je ova situacija previše naporna za njegove snage.
     "Bebirone jedan", reče ona. "Ćuti, bebirone." Pas je sustigao Trija, koji se okrenuo i pošao, namršten, natrag, ka njoj.
     "Veoma sam zauzet, Edi", doviknu joj gospodin Tri. "Kasnije - pričaću sa tobom kasnije; ne mogu sad prekidati posao." Uzdiže obe ruke ka njoj i načini nekoliko bizarnih pokreta, kao u ritmu neke muzike; poče se njihati u levu i desnu stranu i kriviti lice, a njoj dođe da se smeje, toliko je glupavo izgledao.
     "Samo da ti nešto pokažem", uzvrati ona dovikivanjem.
     "Kasnije!" On zakorači da se opet udaljava od nje, ali prvo reče nešto psu.
     "Rrrrazzzzmmmmem", zareža pas, a onda dugim skokovima pojuri ka devojčici. "Nnnnne", reče joj. "Mmmmtani."
     E, do đavola, pomisli Edi. Nećemo moći danas; moraćemo se vratiti možda sutra.
     "Nnnnazzzzad", reče joj pas i iskezi očnjake; bio je dobio najodlučnije moguće naredbe od svog gazde.
     Edi reče: "Čuj, gospodine T..." i zaćuta, jer više nikakvog gospodina Trija nije bilo tamo. Pas se okrete i zacvile, a u njoj Bil jeknu.
     "Edi", povika Bil, "njega nema; osećam to. Gde sad da idem da bih izišao? Šta ću sad?"
     Visoko u vazduhu, jednu malecnu crnu tačku vetar je nosio i tumbao; devojčica se zagleda tamo. Tu tačkicu kao da je neki siloviti zamah vetra poneo pravo uvis, kao vodoskok vazduha. Bio je to gospodin Tri; ruke su njegove mlatarale, ispružene, dok se dizao i spuštao kao dečji papirni zmaj na koncu. Šta se to s njim dešava? - pitala se ona očajno, znajući da je Bil u pravu: od njihove prilike, od njihovog plana, nema ništa, propao je zauvek.
     Nešto je držalo gospodina Trija i ubijalo ga. Dizalo ga je više, još više, a onda Edi vrisnu. Gospodin Tri se najednom strmoglavio. Padao je kao kamen, pravo ka zemlji; zažmurila je, a pas Teri je arlauknuo, golim jadom.
     "Šta je, šta je?" galamio je Bil očajnički. "Ko mu to radi? Učinili su da ga nema, zar ne?"
     "Jesu", reče ona i otvori oči.
     Gospodin Tri je ležao sav polomljen na zemlji, sav uvrnut, a ruke i noge stršale su mu u svim pravcima. Bio je mrtav; ona je to znala, a znao je i pas, koji dokaska do njega, stade i okrete se ka njoj, sa ošamućenim i ojađenim izrazom lica. Ona ne reče ništa, samo stade, nešto dalje. Strašno je bilo to što mu je uradio neko - ko god to bio. Ovo je kao sa majstorom za naočari, iz Bolinasa, pomisli ona; ovo je ubistvo.
     "Hopi je to uradio", ječao je Bil. "Hopi je ubio gospodina Trija sa daljine, zato što ga se plašio; gospodin Tri je sada dole sa mrtvima, čujem ga kako priča tamo. I kaže to: kaže da je Hopi posegnuo čak iz svoje kuće i zgrabio ga i bacio ga svuda!"
     "A-uuuu", reče Edi. Zašto li je Hopi to uradio, zapita se ona. Zbog onih eksplozija koje je gospodin Tri pravio po nebu, je li tako? Jesu li one smetale Hopiju? Ljutile ga?"
     Ona se uplaši. Taj Hopi, pomisli ona; ume da ubije sa takve daljine; to niko drugi ne može. Da se mi pripazimo malo. Jer on bi mogao pobiti sve nas; mogao bi nas bacati na razne strane ili gnjeckati.
     "Sigurno će 'Novosti i pogledi' staviti ovo na naslovnu stranu", reče ona, pola za sebe, pola Bilu.
     "Šta je to 'Novosti i pogledi'?" bunio se tužno Bil. "Ne razumem šta se dešava; možeš li mi objasniti? Molim te."
     Edi reče: "Treba da se vratimo u grad." Poče se lagano udaljavati, ostavivši psa da sedi pored zgnječenih ostataka gospodina Trija. Ja bih rekla, pomisli ona, da je dobro što se nisi prebacio u njega, jer da jesi, sad bi bio mrtav.
     A on, pomisli Edi, on bi bio živ u meni. Bar dok ne bih stigla da sažvaćem i progutam lišće lijandera. A možda bi on našao neki način da me u tome spreči. On je imao 'neobične' moći; napravio je one eksplozije, mogao je to da napravi i u meni, unutra.
     "Mogli bismo probati sa nekim drugim", reče Bil, punonadežno. "Zar ne? Hoćeš li da probaš sa - kako si ga zvala? Sa onim psom? Mislim da bih voleo da budem taj pas; on može da trči brzo i hvata stvari i vidi daleko, zar ne?"
     "Ne sad", reče ona, još uplašena, obuzeta željom da se udalji sa ovog mesta. "Neki drugi put. Bolje ti je da pričekaš malo." I ona potrča stazicom, prema naselju.

14.

     Sedeći u sredini dvorane Foresterovih da bi ga svako mogao jasno čuti, Orajon Straud udari čekićem nekoliko puta po stolu, u znak da treba da zavlada red, i reče:
     "Gospođa Keler i doktor Stokstil zatražili su da Zvanična porota oblasti Zapadni Marin, kao i Građanski savet za upravljanje oblašću Zapadni Marin, održe zajedničku sednicu da bi se čulo obaveštenja od krupnog značaja, a u vezi sa ubistvom koje se dogodilo danas, pre kratkog vremena."
     Oko njega su sedeli gospođa Tolman, Kas Stoun, Fred Kvin, gospođa Lali, Endru Gil, pa Erl Kolvig i gospođica Kostigan - on je prelazio pogledom preko njih, zadovoljan što su prisutni svi. I svi su gledali njega sa netremičnom pažnjom, znajući da je ovo zaista važno. Ništa slično nije se nikada ranije dogodilo u njihovoj zajednici. Nije kao kad je usmrćen onaj gospodin Austurijas.
     "Kazano mi je", reče Straud, "da se došlo do saznanja da gospodin Džek Tri, koji je živeo među nama..."
     Iz publike jedan glas reče: "Bio je to Blutgeld."
     "Tako je", reče Straud i klimnu glavom. "Ali pošto je on sad mrtav, nema šta da se brinemo; to da utuvite svi u glavu. A Hopi je to uradijo. Uradio, hoću reći." On baci pogled izvinjenja ka Polu Dicu. "Mora da posvetimo pažnju na gramatici", reče on, "zato što će sve ovo biti u 'Novostima i pogledima' - je l' tako Pole?"
     "Vanredno izdanje", reče Pol, klimnuvši glavom potvrdno.
     "E, sad vi razumete da mi nismo ovde da odlučujemo da li Hopi da se kažnjava za svoje delo. Tu nema problema, jer je Blutgeld bio zloglasni ratni zločinac i, štaviše, počeo je da koristi svoje čarobnjačke moći da opet pokrene jedan deo tog starog rata. Mislim da svi u ovoj sali to znaju, jer ste svi videli eksplozije. A sad..." On baci pogled prema Gilu. "Ovde je novodošli građanin, crnac po imenu Stjuart Mak Konči, a ja moram priznati da mi normalno ne primamo sa dobrodošlicom crnje u Zapadni Marin, ali, koliko shvatam, on je došao nastojeći da uđe Blutgeldu u trag, pa će mu zato biti dozvoljeno da se naseli u Zapadnom Marinu, ako to želi."
     Publika poče žamoriti sa odobravanjem.
     "Glavno zbog čega smo ovde", nastavi Straud, "jeste da izglasamo neku vrstu nagrade za Hopija, da bismo pokazali zahvalnost. Svi bismo inače bili pobijeni zbog Blutgeldovih čarobnjačkih moći. Zato dugujemo Hopiju istinsku zahvalnost. Vidim da on nije prisutan ovde, zato što je zauzet kod kuće, popravlja stvari; on je, dabome, naš majstor za popravke, a to je prilično velika odgovornost, ako ćemo pravo. Dakle, ima li iko ideju kako ovaj narod da izrazi svoju zahvalnost što je Hopi pravovremeno ubio doktora Blutgelda?" Straud upitno pogleda oko sebe.
     Ustavši na noge, Endru Gil pročisti grlo i reče: "Mislim da bi dolikovalo da ja kažem nekoliko reči. Prvo želim zahvaliti gospodinu Straudu i ovoj zajednici na dobrodošlici ukazanoj mom novom poslovnom saradniku, gospodinu Mak Končiju. Zatim želim ponuditi jednu nagradu koja bi mogla biti prikladna s obzirom na Hopijevu veliku uslugu ovoj zajednici i celome svetu. Želeo bih priložiti sto komada specijal-deluks cigareta sa zlatnom etiketom." On zastade, pomače se kao da će sesti, ali dodade: "I jedan sanduk Gilove sa pet zvezdica."
     Publika poče pljeskati, zviždati i lupati nogama, sve u znak odobravanja.
     "Dakle", reče Straud, smeškajući se, "to je zaista nešto. Vidi se da je gospodin Gil svestan da je Hopijeva akcija spasla sve nas. Cela gomila hrastovih stabala je poobarana na pravcima onih eksplozija koje je Blutgeld stvarao. Osim toga, možda ste čuli, on je počinjao, koliko ja shvatam, da usmerava svoju pažnju prema jugu, ka San Francisku..."
     "Tako je", progovori Boni Keler.
     "Znači", reče Straud, "možda će i tamošnji narod želeti da se uključi u ovo, da učini neki poklon Hopiju kao znak zahvalnosti. Najbolje što mi možemo to je, valjda, ovo, i ja znam da nije malo, iako bih želeo da možemo i više: da predamo Hopiju poklon gospodina Gila, sto deluksica i sanduk rakije... To će Hopi ceniti, ali ja sam pomišljao više na nešto kao spomenik, kip u parku ili bar neku spomen-ploču. I - eto, ja bih bio voljan da poklonim zemljište za te svrhe, a znam da bi Kas Stoun bio voljan, takođe."
     "Tako je!" reče Kas Stoun, naglašeno.
     "Ima li iko drugi neku ideju?" upita Straud. "Ti, gospođo Tolman; rado bih čuo tebe."
     Gospođa Tolman reče: "Bilo bi prikladno, gospodina Haringtona izabrati na neku počasnu javnu funkciju, kao što je: Predsednik zapadnomarinskog Građanskog saveta, recimo; ili, poverenik Školskog odbora. To bi, naravno, bila dopuna ovome za park i spomenik u parku, i ovome sa rakijom i cigarama."
     "Dobra ideja", reče Straud. "Dakle? Još neko? Hajde, budimo realistični, narode: Hopi nam je živote spasao. Taj Blutgeld je bio sišao s uma, kao što znaju svi koji su prisustvovali čitanju, sinoć... Da je bilo po njegovom, mi bismo se našli tačno tamo gde smo bili pre sedam godina, a sav naš silni trud i rad na materijalnoj obnovi sveo bi se ni na šta. Ni na šta."
     Slušaoci su mrmljali u znak saglasnosti.
     "Kad neko raspolaže čarobnjaštvom, kao on", reče Straud, "i to fizičar, kao Blutgeld, sa tako velikim znanjem... Svet nikada ranije nije bio u tolikoj opasnosti; jesam li u pravu? Čista je sreća što Hopi može da pomera predmete na daljinu; i što je vežbao godinama tu veštinu, jer ništa drugo ne bi moglo onako da dohvati Blutgelda iz daljine i da ga zdrobi."
     Fred Kvin progovori: "Ja sam razgovarao sa Edi Keler, koja je bila očevidac, i ona kaže da je Blutgeld bio ponet u vazduh, u visine, i da je Hopi vitlao s njim, a tek ga onda razbio o zemlju."
     "Znam", reče Straud. "Ispitao sam ja Edi o tome." On poče prelaziti pogledom po svima prisutnima. "Ako neko želi da zna pojedinosti, siguran sam da će ih Edi ispričati. Je li tako, gospođo Keler?"
     Sedeći kruto, bleda lica, Boni klimnu glavom.
     "Još se plašiš, Boni?" upita Straud.
     "Bilo je užasno", reče Boni tiho.
     "Sigurno da je bilo", reče Straud, "ali Hopi ga je sredio." No, za sebe pomisli: to znači da je Hopi poprilično opasan, a? Možda je to ono o čemu Boni razmišlja. Možda se zato toliko ućutala.
     "Mislim da bi najbolje bilo", reče Kas Stoun, "otići pravo do Hopija i kazati mu: 'Hopi, šta ti želiš, a što mi možemo učiniti za tebe, kao znak naše zahvalnosti?' Eto, tako lepo da ga pitamo. Možda postoji nešto što on silno želi, a mi ne znamo."
     Da, pomisli Straud. To ti je dobra poenta, Kase. Možda on želi mnoge, mnoge stvari, a da mi to ne znamo, i možda će jednog dana - ne mnogo dalekog - poželeti i da ih dobije. Bez obzira na to da li ćemo mi obrazovati odbor da ode i pita ga o tome, ili ne.
     "Boni", reče on gospođi Keler, "ja bih rado čuo da i ti nešto kažeš; sediš tu tako tiho."
     Boni Keler promrmlja: "Naprosto sam umorna."
     "Da li si znala da je Džek Tri, u stvari, Blutgeld?"
     Ona, bez reči, klimnu glavom.
     "Pa onda, da li si ti rekla Hopiju?"
     "Nisam", reče ona. "Nameravala sam; već sam bila krenula. Ali stvar se upravo desila. On je već znao."
     Pitam se kako je znao, pomisli Straud.
     "Taj Hopi", reče gospođa Lali, drhtavim glasom, "kao da ima moć da uradi bilo šta, maltene... Izgleda da je moćniji čak i od gospodina Blutgelda."
     "Jeste", saglasi se Straud.
     Publika poče žamoriti nervozno.
     "Ali on je sve svoje sposobnosti stavio u službu dobrobiti naše zajednice", reče Endru Gil. "Zapamtimo to. Takođe imajte na umu da je on naš majstor za popravke i da nam pomaže da čujemo Dendžerfilda kad je signal slab, a kad nikako ne možemo čuti Dendžerfilda, izvodi oponašanja, a radi i razne druge stvari - na primer, spasava naše živote od novog nuklearnog holokosta. Zato ja kažem, neka Bog blagoslovi Hopija i njegove sposobnosti. Mislim da bi trebalo da zahvalimo Bogu što imamo ovde jednu takvu 'čudnu' osobu."
     "Tako je", reče Kas Stoun.
     "Slažem se", reče Straud, ali opreznim tonom. "No, mislim da bi ipak trebalo da možda Hopiju, hm, kažemo da ubuduće..." Oklevao je. "Da ubuduće naša ubijanja treba da budu kao sa Austurijasom, zakonito, po odluci porote. Mislim, Hopi je dobro učinio, i morao je delovati brzo, i to je sve tako... ali porota je zakonito telo koje treba da odlučuje. A tu je i Erl koji treba da obavi sam čin. U budućnosti, mislim. To se ne odnosi na Blutgelda, zato što je sa onolikim čarobnjaštvom sve drugačije." Čoveka koji raspolaže takvim moćima ne možeš ubiti uobičajenim načinima, uvide on. Hopija, na primer... Pretpostavimo da neko pokuša ubiti Hopija; bilo bi to gotovo neizvodljivo.
     On uzdrhta.
     "Šta je bilo, Orajone?" upita Kas Straud pronicljivo.
     "Ništa", reče Orajon Straud. "Samo razmišljam kako možemo nagraditi Hopija i pokazati da cenimo njegove zasluge; problem je težak, zato što mu dugujemo tako mnogo."
     Slušaoci su tiho raspravljali između sebe, kako Hopija nagraditi.

     Primetivši bledilo i izdužene crte lica svoje žene, Džordž Keler reče: "Jesi u redu?" Položi šaku na njeno rame, a li ona se nagnu na drugu stranu i izmače.
     "Samo umorna", odvrati ona. "Mislim da sam pretrčala celu milju, kad su počele one eksplozije. I kad sam pokušavala da stignem do Hopijeve kuće."
     "Po čemu si znala da Hopi to može?" upita on.
     "Ma, po čemu", reče Boni. "Svi mi to znamo; sigurno svi znamo da je Hopi jedini od nas koji raspolaže ičim makar i izdaleka nalik na takvu vrstu snage. Palo nam je..." ona se ispravi, "...palo mi je na um odmah, čim sam videla eksplozije." Ona pogleda svog muža.
     "S kim si bila?" upita on.
     "Sa Barnsom. Brali smo kantarele ispod hrastova, duž puta ka ranču u Medveđoj dolini."
     Džordž Keler reče: "Ja, lično, bojim se tog Hopija. Vidi: čak nije ni došao. Postoji kod njega neka vrsta prezira prema svima nama. Uvek sa zakašnjenjem dođe u dvoranu; shvataš šta hoću da kažem? Osećaš li to? Pojačava se, sve vreme, možda u skladu sa izoštravanjem njegovih sposobnosti."
     "Možda", progunđa Boni.
     "Šta misliš, šta će se dešavati sa nama sada?" upita je Džordž. "Sad pošto smo ubili Blutgelda? U boljem smo položaju; daleko bezbedniji. Svima je spao teret sa pleća. Trebalo bi da neko obavesti Dendžerfilda, pa da on emituje vesti o tome, sa satelita."
     "To može Hopi", reče Boni udaljenim glasom. "On može sve. Maltene sve."
     Orajon Straud, na stolici predsedavajućeg, udari čekićem po stolu, da publika prestane galamiti. "Ko želi da bude u sastavu odbora koji će otići do Hopijeve kuće i preneti mu nagradu i izraze počasti?" Poče gledati po celoj sali. "'Ajde počnite da se prijavljujete dobrovoljno."
     "Idem ja", progovori Endru Gil.
     "I ja", reče Fred Kvin.
     Boni reče: "Idem i ja."
     Džordž je upita: "Da li se osećaš dovoljno dobro?"
     "Sigurno." Klimnula je glavom mlitavo. "Sad mi je sasvim dobro. Ako ne računamo ovu posekotinu na glavi." Ona refleksno dodirnu zavoj.
     "A ti, gospođo Tolman?" govorio je Straud.
     "Da-a, ići ću", odgovori gospođa Tolman, ali drhtavim glasom.
     "Plašiš se?" upita Straud.
     "Da", reče ona.
     "Zašto?"
     Gospođa Tolman je oklevala. "Pa, ne znam, Orajone."
     "Idem i ja", saopšti Orajon Straud. "To znači, petoro nas, tri muškarca i dve žene; to je otprilike kako bi trebalo da bude. Ponećemo rakiju i cigare, i ispričati sve ostalo - o spomen-ploči, i o tome da će on biti Predsednik Saveta i poverenik i sve to."
     "Možda", progovori Boni niskim tonom, "treba da pošaljemo odbor da ga na smrt kamenuje."
     Džordž Keler šumno uvuče dah i reče: "Boni, za ime Božje."
     "Ja to ozbiljno", reče ona.
     "Ponašaš se neverovatno", reče Džordž, besan i iznenađen; nije uspevao da je shvati. "Šta ti je?"
     "Ali naravno da to ne bi uspelo", reče ona. "On bi nas izgnječio kao pulpu, pre nego što bismo stigli blizu njegove kuće. Možda će sad mene." Ona se nasmeši. "Zato što sam ovo rekla."
     "Onda zaćuti!" Zurio je u nju, obuzet velikim strahom.
     "Dobro", reče ona. "Zaćutaću. Ne želim biti bačena visoko u vazduh, a onda puštena da se strmoglavim na zemlju, kao Džek."
     "Pa, valjda ne." Drhtao je.
     "Ti si kukavica", reče ona blago. "Zar nisi? Pitam se zašto, tokom tolikog vremena, nisam to primetila. Možda su zato moja osećanja prema tebi takva."
     "Kakva?"
     Boni se osmehnu. I ne odgovori. Bio je to osmeh tvrd, pun mržnje, kruto hladan, i Džordž ga nije razumeo; on skrenu pogled na drugu stranu i zapita se, još jednom, nisu li možda ipak istinita ona govorkanja koja je tokom godina povremeno čuo o svojoj ženi. Tako je hladna, tako nezavisna. Džordž Keler se oseti jadno.
     "Hriste", reče on, "sad ja ispadoh kukavica zato što ne želim da vidim da moju ženu neko razlupa o zemlju."
     "To je moje telo i moj život", odvrati Boni. "Sa kojima ja radim šta ja hoću. Ne plašim se Hopija; naime, plašim se, ali nemam nameru da se ponašam kao da se plašim, ako možeš sagledati tu razliku. Sići ću u taj njegov kućerak od terpapira i pošteno ću se suočiti sa njim. Zahvaliću mu se, ali mislim da ću mu reći da ubuduće mora biti pažljiviji. I da mi držimo do toga."
     Nije mogao da joj se ne divi. "Uradi tako", reče joj. "Bilo bi to dobro, draga. Trebalo bi da on razume naš stav."
     "Hvala ti", uzvrati ona udaljeno. "Mnogo ti hvala, Džordže, na ohrabrenju." Okrenula se, tada, da opet sluša šta priča Orajon Straud.
     Džordž Keler se oseti jadnije nego ikad.

     Prvo je trebalo svratiti u fabriku Gilovu i uzeti specijal-deluks zlatno-etiketne cigarete i rakiju sa peto zvezdica; iz dvorane Foresterovih na ovaj zadatak pođoše zajedno Endru Gil, Boni i Orajon Straud, svi svesni ozbiljnosti trenutka.
     "A u kakvu to poslovnu saradnju ti ulaziš sa Mak Končijem?" zapita Boni Endrua Gila.
     Gil odvrati: "Stjuart će uvesti automatizaciju u moju fabriku."
     Ne verujući, ona reče: "A ti ćeš emitovati reklame preko satelita, pretpostavljam. Ono što se nekad zvalo 'reklamne pesmice'. Kako će zvučati? Da ti ja komponujem jednu?"
     "Svakako", reče on, "ako će to pomoći posalu."
     "Je l' ti to ozbiljno, o automatizaciji?" Tek sad joj pade na um da je on to možda rekao ozbiljno.
     Gil reče: "Znaću više kad posetim Stjuartovog gazdu u Berkliju. Stjuart i ja ćemo krenuti na taj put uskoro. Već godinama nisam video Berkli. Stjuart kaže da se grad obnavlja - mada neće biti isti kao ranije, naravno. Premda je čak i to moguće, jednog dana."
     "Ne bih rekla", primeti Boni. "Ali nije me ni briga za to; nije to pre rata bio Bog zna kako dobar grad. Ali neka se izgradi bar donekle."
     Gil se osvrte, i kad se uveri da ga Orajon ne čuje, reče njoj: "Boni, zašto ne pođeš sa Stjuartom i sa mnom?"
     Ona, silno iznenađena, upita: "Zašto?"
     "Dobro bi ti činilo da se odvojiš od Džordža. A možda bi mogla postići da to razdvajanje bude konačno. Trebalo bi, bilo bi to korisno i za tebe i za njega."
     Ona klimnu glavom i reče: "Ali..." Činilo joj se da to ipak ne dolazi u obzir; da znači odlaženje predaleko. Ne bi se pred svetom moglo prikriti. "Pa, onda bi svi znali", reče ona. "Zar ne?"
     Gil reče: "Oni već znaju, Boni."
     "Uh." Ona pokorno klimnu glavom, kao da je ukorena i prizvana pameti. "Auh, koje iznenađenje. Izgleda da sam živela u zabludi."
     "Pođi u Berkli sa nama", reče Gil, "i počni život iz početka. U nekom smislu, ja ću upravo to preduzeti; neće se cigarete više zavijati ručno, jedna po jedna, na malenoj mašini sa platnom i šipkicom, nego ću ja imati fabriku u pravom smislu te reči, predratnom."
     "Predratni smisao", reče ona. "Ono kako se radilo pre rata - da li je to imalo smisla?"
     "Imalo je", reče Gil. "Prokleto sam umoran i muka mi je više od valjuškanja cigareta ručno. Godinama već pokušavam da se oslobodim toga; Stjuart mi je pokazao način. Bar se nadam da je tako." On ukrsti prste.
     Stigoše do njegove fabrike, a tamo su, u zadnjem delu glavne prostorije, ljudi radili, savijali cigarete. Boni pomisli: znači, ovaj deo našeg života biće uskoro okončan, zauvek. Sigurno sam sentimentalna, čim ostajem toliko uporno pri njemu. Ali Endru je u pravu. Ne proizvodi se roba ovako; odveć je to mukotrpno, odveć sporo. I ukupan broj proizvedenih cigareta ostaje, ako ćemo reći pošteno, vrlo mali. Sa pravom mašinerijom, Stjuart može snabdevati cele SAD - pod pretpostavkom da postoji prevoz, način za isporuku.
     Među radnicima je čučao Stjuart Mak Konči, pored bureta punog Gilove fine imitacije duvana, i zavirivao unutra. Pa, dobro, pomisli Boni, on je do sada ili saznao formulu za specijal-deluksice ili ga ona ne zanima. "Zdravo", reče mu ona. "Možete li vi prodavati njegove cigarete kad počnu masovno da se kotrljaju sa proizvodne trake? Da li ste razradili taj deo?"
     "Jesmo", reče Mak Konči. "Pripremili smo planove za masovnu distribuciju. Moj poslodavac, gospodin Hardi..."
     "Nemoj mi to reklamno govoriti", prekide ga ona. "Rekao si, i ja ti verujem; samo sam bila radoznala." Ona ga osmotri kritičkim pogledom. "Endi želi da ja putujem u Berkli sa vama dvojicom. Šta kažeš ti na to?"
     "Naravno", reče on neodređeno.
     "Ja bih mogla biti vaša sekretarica", reče Boni. "Da primam stranke u vašoj direkciji. U samom centru grada. Je li tako?" Nasmejala se, ali ni Stjuart Mak Konči ni Endru Gil joj se ne pridružiše u smehu. "Je li ovo neka svetinja?" upita ona. "Gazim li ja po svetim temama, kad se ovako šalim. Izvin'te me onoliko, ako je taj slučaj."
     "U redu je", reče Mak Konči. "Samo smo obuzeti brigama; treba razraditi još neke stvari."
     "Možda ću zaista krenuti sa vama", primeti Boni. "To bi moglo da reši moje finansijske probleme."
     Sad je došao red na Mak Končija da je ispitivački osmotri. "Kakve probleme ti imaš? Čini se da je ovo životna okolina u kojoj se može baš fino podizati kćerka; a pošto je tvoj muž direktor š..."
     "Molim te", reče ona. "Nije mi potrebno da slušam rezime svih blagoslova koji su mi dati. Poštedi me toga." Ona ode do Gila, koji je pakovao cigarete u metalnu kutiju da bi tako bile odnete fokomelusu na poklon.
     Ovaj svet je tako nevin, pomisli ona. Čak i sad, posle svega što nam se desilo. Gil bi hteo da me izleči od mog - nemira. Stjuart Mak Konči ne može da zamisli šta bih mogla poželeti osim onog što već imam. Ali možda su oni u pravu, a ja ne. Možda sam nepotrebno zapetljala svoj život... Možda u Berkliju postoji mašina koja će spasti i mene. Možda putem 'automatizacije' rešiti moje probleme.
     U jednom uglu, Orajon Straud pisao je govor koji je nameravao da održi Hopiju. Boni se osmehivala, razmišljajući o njihovom svečanom pristupu svemu ovome. Da li će Hopi biti impresioniran? Ili će ga ovo zabaviti, ili možda ispuniti gorkim prezirom? Ne, pomisli ona; dopašće mu se - imam intuiciju o tome. To je upravo ona vrsta svečanosti za kojom on čezne. Da dobije priznanje: to će mu strašno prijati.
     Da li se Hopi sprema da nas primi? - zapita s ona. Da li se umio, obrijao, obukao neko ekstra-čisto odelo... da li iščekuje naš dolazak? Da li je ovo najveće postignuće u njegovom životu, vrhunac?
     Ona pokuša zamisliti fokomelusa u tom trenutku. Hopi je pre nekoliko sati ubio čoveka, a ona zna, na osnovu onoga što je Edi rekla, da svi veruju da je ubio i majstora za naočare. Gradski pacolovac, pomisli ona i zadrhta. Ko će biti sledeći? I da li će Hopi dobijati poklone i ubuduće - kad god nekoga smakne?
     Možda ćemo mi odlaziti još mnogo puta kod njega, sa poklonima, reče ona sebi. Zatim pomisli: Hoću, poći ću u Berkli, samo da budem što dalje odavde.
     I to što pre, pomisli ona. Danas, ako mogu. Ovoga trenutka. Šaka zavučenih u džepove, ona ode brzim hodom nazad do Stjuarta Mak Končija i Gila; oni su se nešto savetovali; stala je blizu njih, najbliže što je mogla, i slušala njihove reči sa oduševljenim zanosom.

     Doktor Stokstil neubeđeno reče fokomelusu: "Jesi li siguran da me on može čuti? Ova stvar zaista emituje signal sve do satelita?" Pipnu još jednom, probe radi, dugme na mikrofonu.
     "Ja ti ni u kom slučaju ne mogu jemčiti da te on čuje", reče Hopi, sa podsmešljivom grimasom na licu. "Samo te mogu uveriti da je ovo odašiljač od pet stotina vati; to nije mnogo, po starim merilima, ali je dovoljno da dobaci do njega. Ja sam već nekoliko puta uspeo da ga dosegnem pomoću ovog otpremnika." Isceri se svojim širokim, oštrim, budnim osmehom; njegove pametne, sive oči oživele su krhotinama svetlosti. "Samo napred. Ima li on ležaj tamo gore, ili se može bez toga?" Foka se nasmeja.
     Doktor Stokstil odvrati: "Može se bez ležaja." Pritisnu dugme mikrofona i reče: "Gospodine Dendžerfilde, ovde je... lekar, iz oblasti Zapadni Marin, ispod tebe. Zabrinjava me tvoje zdravstveno stanje. Naravno da me zabrinjava, baš kao i svakoga ovde dole. Ja, hm, smatram da bih ti možda mogao pomoći."
     "Kaži mu istinu", reče Hopi. "Kaži mu da si psihoanalitičar."
     Stokstil obazrivo reče u mikrofon: "Ranije sam bio psihoanalitičar. Sada sam, naravno, lekar opšte prakse. Čuješ li me?" Osluškivao je, ali iz zvučnika, postavljenog u uglu prostorije, čulo se samo šuštanje statike. "On me ne čuje", reče Hopiju, obeshrabren.
     "Potrebno je izvesno vreme da se uspostavi kontakt", reče Hopi. "Probaj opet." On se zakikota. "Znači, ti misliš da je to samo u njegovom umu. Hipohondrija. Jesi li siguran? Mogao bi, zaista, da pođeš od te pretpostavke, jer ako nije hipohondrija, onda nema praktično ničeg što bi mogao da uradiš."
     Doktor Stokstil pritisnu dugme mikrofona i reče: "Gospodine Dendžerfilde, govori ti Stokstil iz oblasti Marin, Kalifornija; ja sam lekar." Učini mu se da je krajnje beznadežno; zašto nastavljati? Ali, s druge strane...
     "Reci mu o Blutgeldu", predloži Hopi iznenada.
     "Važi", uzvrati Stokstil. "Reći ću mu."
     "Slobodno mu reci i moje ime", reče Hopi, "i da sam ja to uradio; čuj, doktore - evo kako će zvučati kad on bude saopštavao tu vest." Foka napravi neki čudan izraz lica, i iz njegovih usta, kao i ranije, poče izlaziti glas Volta Dendžerfilda. "Pa, lepo, prijatelji, imam jednu dobru, dobru vest... Mislim da će vam svima prijati. Dakle, čini se da..." Foka zaćuta, zato što se iz zvučnika začuo neki slab zvuk.
     "...Halo, doktore. Ovde Volt Dendžerfild."
     Doktor Stokstil istog trena reče u mikrofon: "Dobro. Dendžerfilde, hoću da razgovaram s tobom o tim bolovima koji te muče. Imaš li neku papirnu kesu tamo gore, u satelitu? Probaćemo malu terapiju sa ugljen-dioksidom, ti i ja. Želim da uzmeš kesu i da duvaš u nju. Nastavi tako da udišeš i izdišeš isti vazduh, sve dok na kraju u njoj ne bude čisti ugljen-dioksid. Razumeš li? To je samo jedna mala ideja, ali ima zdravu osnovu. Vidiš, premnogo kiseonika izaziva određene diencefalične reakcije zbog kojih u autonomnom nervnom sistemu nastaje 'začarani krug' stalnog sve većeg pogoršavanja. Jedan od simptoma suviše aktivnog autonomnog nervnog sistema jeste hiperperistaltika, a ti možda patiš upravo od toga. U suštini to je simptom koji proističe iz prevelike brižnosti."
     Fokomelus odmahnu glavom, okrete se i zakotrlja mobilom malo dalje.
     "Izvini, doktore, ali..." Glas iz zvučnika čuo se slabo. "Ne razumem te. Kažeš da treba da dišem u papirnu kesu? Može li u kantu od plastike? Zar tu ne postoji opasnost od gušenja?" Glas je, svađalački i nerazuman, nastavljao teturavo dalje. "Postoji li ikakav način da ja sintetizujem fenobarbital iz sastojaka koji su mi na raspolaganju ovde? Daću ti inventar svega što imam, pa, ako je moguće..." Statika prekide Dendžerfilda; kad je sledeći put postao čujan, govorio je o nečemu drugom. Možda, pomisli doktor Stokstil, um tog čoveka počinje da luta.
     "Izolacija u svemiru", upade mu Stokstil u reč, "izaziva posebne vrste poremećaja, slične onome što se nekad opisivalo kao 'kabinska groznica'. Osobeni deo ovoga jeste brižnost, koja luta bez povezanosti sa nečim određanim, tako da ima somatske posledice." Osećao je, govoreći, da je pristupio sasvim pogrešno; da je pokušaj već propao. Fokomelus se povukao, suviše zgađen da bi slušao - počeo je da petlja oko nekih sprava, da radi nešto sasvim drugo. "Gospodine Dendžerfilde", nastavi Stokstil, "ja želim da prekinem tu povratnu spregu, a trik sa ugljen-dioksidom mogao bi postići baš to. A posle, kad simptomi napetosti prestanu, možemo pristupiti nekom obliku psihoterapije, što bi uključilo i podsećanje na zaboravljeni traumatski materijal."
     Disk-džokej suvo reče: "Moj traumatski materijal nije zaboravljen, doktore. Doživljavam ga upravo sad. Svud je oko mene. To je jedan vid klaustrofobije, koja me je uhvatila vrlo, vrlo gadno."
     "Klaustrofobija", reče doktor Stokstil, "jeste jedna fobija koja potiče od diencefalona, zato što je to poremećaj u osećanju za prostor. Povezan je sa paničnom reakcijom na prisustvo zamišljene opasnosti; sastoji se od suzbijene želje za bekstvom."
     Dendžerfild reče: "Pa, dobro, doktore, kuda bih ja mogao bežati? Budimo realistični. Šta, za ime Hrista, može psihoanaliza učiniti za mene? Ja sam bolestan čovek; meni je potrebna operacija, a ne to tvoje trućanje."
     "Jesi li siguran?" upita Stokstil, obuzet osećajem da je to što radi nekorisno i glupo. "Priznajem da će biti potrebno izvesno vreme, ali ti i ja smo bar uspostavili osnovni kontakt; sada ti znaš da sam ja ovde, dole, i da pokušavam da ti pomognem, a ja znam da ti slušaš." Slušaš, zar ne? upita on u sebi. "Prema tome, mislim da smo već postigli nešto."
     Čekao je, ali ničeg osim ćutanja nije bilo.
     "Hlo, Dendžerfild?" reče on u mikrofon.
     Ćutanje.
     Iza njega fokomelus reče: "Ili se isključio, ili je satelit predaleko, sada. Smatraš li da si mu nešto pomogao?"
     "Ne znam", reče Stokstil. "Ali znam da vredi pokušati."
     "Da si počeo pre godinu dana..."
     "Ali niko nije znao." Smatrali smo da je Dendžerfild nešto zajemčeno, uvide Stokstil. A sad je, kao što kaže Hopi, malo kasno.
     "Želim ti bolju sreću sutra popodne", odvrati Hopi, sa bledim - maltene podrugljivim - osmehom. A ipak, Stokstil u tom osmehu oseti duboku tugu. Da li Hopi sažaljeva njega, doktora koji se uzaludno trudi? Ili onoga čoveka u satelitu koji je proleteo iznad njih? To je bilo teško utvrditi.
     "Nastaviću da pokušavam", reče Stokstil.
     Začu se kucanje na vratima.
     Hopi reče: "To će biti zvanični odbor." Široki, zadovoljni osmeh pojavi se preko stisnutih crta njegovog lica, koje kao da se poče malo nadimati, puniti toplinom. "Pardon." On poveze mobil do vrata, ispruži jednu manuelnu ekstenziju i naglo otvori vrata, širom.
     Pred vratima su stajali Orajon Straud, Endru Gil, Kas Stoun, Boni Keler i gospođa Tolman; svi su izgledali nervozno i nelagodno. "Haringtone", reče Straud, "imamo nešto za tebe, jedan mali poklon."
     "Fino", reče Hopi, osvrte se nazad ka Stokstilu i široko mu se osmehnu. "Vidiš?" reče on doktoru. "Ne rekoh li ja tebi? Oni to u znak zahvalnosti." A odboru reče: "Uđite; čekao sam vas." Pridrža vrata, širom otvorena, i odbor uđe u kuću.
     "A šta ste to radili?" upita Boni doktora Stokstila, videći da ovaj stoji pored otpremnika i mikrofona.
     Stokstil uzvrati: "Pokušavali smo da dobijemo vezu sa Dendžerfildom."
     "Terapija?" upita ona.
     "Da." On klimnu glavom.
     "Ali nije bilo sreće."
     "Pokušaćemo sutra ponovo", reče Stokstil.
     Orajon Straud, čija je prezentacija ostala na trenutak zaboravljena, reče doktoru Stokstilu: "Dabome. Ti si nekada bio psihijatar."
     Hopi nestrpljivo upita: "Dobro, šta ste mi doneli?" Pogleda pored Strauda, ka Gilu; vide kutiju sa cigaretama i sanduče sa rakijom. "Je li to moje?"
     "Da", reče Gil. "U znak zahvalnosti."
     Kutija i sanduče se podigoše iz Gilovih ruku; žmirkajući, Gil je pratio pogledom kako te dve stvari plove kroz vazduh, prema foki, a onda se smiruju na podu, tačno ispred fokomobila. Hopi željno i brzo otvori i kutiju i sanduk pomoću manuelnih ekstenzija.
     "Hm", reče Straud, "mi bismo imali nešto da izjavimo. Može li sada, Hopi?" On sa zaziranjem osmotri fokomelusa.
     "Ima li još nešto?" zatraži Hopi, pred kojim su kutija i sanduk ležali otvoreni. "Šta ste mi još doneli zauzvrat?"
     Gledajući ovu scenu, Boni pomisli: nisam znala da je tako detinjast. Jedno malo dete, ništa više... Trebalo je da donesemo gomilu stvari, i da sve budu šareno upakovane, sa ukrasnim trakama, pozdravnim kartama, sve sa što više boja. Ne sme se dogoditi da on bude razočaran, uvide ona. Naši životi zavise od toga, od naše sposobnosti da ga - primirimo.
     "Zar nema ništa više?" upita Hopi kiselo.
     "Ne još", reče Straud. "Ali biće." On dobaci jedan brzi pogled, samo jedno svetlucanje očima, ostalim članovima odbora. "Pravi pokloni za tebe, Hopi, moraju biti pripremljeni pažljivo. Ovo je samo početak."
     "A, tako", reče foka. Ali nije zvučao ubeđeno.
     "Časna reč", reče Straud. "To je istina, Hopi."
     "Ja ne pušim", reče Hopi, gledajući cigarete, pa zahvati punu šaku, zdrobi ih i pusti da komadići padnu natrag u kutiju. "Od toga se dobija rak."
     "Pa", poče Gil, "to pitanje ima dve strane. A..."
     Fokomelus se nasmeja podrugljivo. "Mislim da je to sve što ćete vi meni dati", reče on.
     "Ne, svakako će biti još toga", uzvrati Straud.
     U sobi zavlada tišina, osim što je iz zvučnika dopirala statika.
     U jednom uglu podiže se jedan predmet, vakuumska elektronska cev; zaplovi kroz vazduh, a onda se zalete u zid i bučno rasprsnu, tako da trunčice razlupanog stakla popadaše po svima njima.
     "'Još toga'", reče Hopi, oponašajući Straudov duboki, zvučni glas. "'Svakako će biti još toga.'"

15.

     Već trideset šest sati ležao je Volt Dendžerfild na svom ležaju, u polusvesnom stanju, znajući sada da nije čir, nego srčani udar, i da će, verovatno u najskorijoj budućnosti, umreti od prestanka rada srca. Uprkos onome što je rekao Stokstil, psihoanalitičar.
     Emisiona oprema satelita nastavila je da emituje traku sa lakom koncertnom muzikom, jednu istu, ponovo i ponovo; umirujući gudački zvuci ispunjavali su njegove uši, kao travestija ublaženja koje se nije moglo dobiti. On nije imao snage čak ni da ustane i ode do kontrolnih mehanizama da isključi to.
     Onaj psihoanalitičar, pomisli on gorko. Priča tu nešto o disanju u papirnu kesu. Bilo je to kao san... taj glas, slabašno čujan, a tako samopouzdan. I tako potpuno pogrešan u svojim premisama.
     Poruke su pristizale iz svih delova sveta, dok je satelit orbitirao, ponovo i ponovo; oprema u satelitu snimala ih je i čuvala, ali to je bilo sve. Dendžerfild više nije bio u stanju da odgovori.
     Mislim da ću morati da im kažem, reče on sebi. Mislim da je ono vreme - ono koje smo svi očekivali - najzad došlo.
     Odvuče se na šakama i kolenima do mikrofona i podiže se na sedište iz koga je sedam godina emitovao svetu ispod sebe. Neko vreme provede samo sedeći i odmarajući se, a onda uključi jedan od mnogih magnetofona, dohvati mikrofon i poče diktirati poruku koja će se posle toga, kad bude dovršena, ponavljati bezbroj puta, umesto koncertne muzike.
     "Prijatelji moji, ovo je Volt Dendžerfild. Ja vam se obraćam i želim da vam zahvalim za sve ono vreme koje smo proveli zajedno, razgovarali, ostajali svi povezani. Bojim se da mi ovi moji zdravstveni problemi neće dati da nastavim. Zato, sa velikim žaljenjem, moram poslednji put da se odjavim..." On nastavi da govori, bolno; pažljivo je birao reči, trudio se da što manje ožalosti one dole, slušaoce. Ipak, reče im istinu: reče im da je za njega došao kraj i da će morati da nađu neki način da opšte, odsad, bez njega; odjavi se, isključi mikrofon i umornim refleksom pusti traku iz početka, da je presluša.
     Traka je bila prazna. Ništa ne beše snimljeno na njoj, iako je on govorio gotovo petnaest minuta.
     Očigledno se oprema iz nekog razloga pokvarila, ali on je već bio odveć bolestan da bi za to mario; zato opet uključi mikrofon, podesi prekidače na kontrolnoj tabli i pripremi se da uživo emituje poruku onoj oblasti koja je sada ispod njega. Ti ljudi će, naprosto, morati da prenesu vest ostalima; nema drugog načina.
     "Prijatelji moji", poče on još jednom, "ovo je Volt Dendžerfild. Imam za vas neke loše vesti, ali..." Onda uvide da govori u 'mrtav' mikrofon. Iz zvučnika iznad njegove glave nije se čulo ništa; dakle, nije se ni emitovalo ništa. Inače bi on iz tog zvučnika, koji služi kao monitor, čuo, dok govori, svoj sopstveni glas.
     Sedeći tu i pokušavajući da vidi šta nije u redu, on zapazi još nešto, daleko čudnije i zloslutnije.
     Sistemi svud oko njega bili su u pokretu. Po njihovom izgledu moglo se zaključiti da su već neko vreme radili tako. Visokobrzinski 'dekovi' za snimanje i emitovanje, koje on nikad nije upotrebio - najednom su svi počeli da se vrte, prvi put u sedam godina. Pred njegovim očima, releji su se uključivali i isključivali; jedna traka stade, druga se poče kretati, ali sporo.
     Ne razumem, reče on sebi. Šta se dešava?
     Očito, sistemi su primali velikom brzinom, snimali, a sada je jedan od njih počeo nešto emitovati; ali šta ih je pokrenulo? On ne. Igle na brojčanicima pokazivale su mu da satelit sada emituje, i on uvide da je počelo emitovanje brzo snimljenih poruka; sledećeg trenutka monitor-zvučnik iznad njegove glave ožive.
     "Huu-di huuu-di huu", reče glas, njegov, i tiho se nasmeja. "Ovo je vaš stari drugar, Volt Dendžerfild, još jednom. Izvin'te za koncertnu muziku. To se više neće desiti."
     Kad sam ja to rekao? - upita se on, sedeći i tupo slušajući, šokiran i zbunjen. Bilo je rečeno tako životno, sa takvim preobiljem dobrog raspoloženja; otkud ja sad da zazvučim tako? - iščuđavao se on. Tako sam zvučao nekada, pre nekoliko godina, kad sam imao zdravlje i kad je ona bila još živa.
     "Dakle", nastavi njegov glas da mrmori, "one male zdravstvene smetnje koje sam imao... eto, miševi su bili ušli u ormane sa mojim zalihama. Vi ćete se smejati na pomisao da je Volt Dendžerfild morao da tera miševe, ovde gore na nebu, ali to je istina. Dakle, jedan deo mojih zaliha bio se ukvario, a ja to nisam primetio... ali je zato u mom stomaku nastao haos, itekakav. Međutim..." On začu ono svoje naviknuto 'he-he-he'. "Sad mi je dobro, i znam da će vam biti drago da to čujete, svi vi narode dole koji ste bili tako dobri da mi emitujete poruke sa dobrim željama, na čemu vam se zahvaljujem."
     Volt Dendžerfild ustade sa sedišta ispred mikrofona i uspe nekako da se domogne ležaja; tamo se opruži, zatvori oči i još jednom poče razmišljati o bolu u prsima i o onome što taj bol znači. Angina pektoris, pomisli on, trebalo bi da bude više kao jedna velika pesnica koja ti pritiska prsa; dok je ovo više nalik na bol koji peče, gori. Kad bih mogao opet pogledati medicinske podatke na onom mikrofilmu... možda ima nekih činjenica koje nisam pročitao. Na primer, ovo je tačno ispod grudne kosti, a nije levo. Znači li to nešto?
     Ili možda meni ništa nije, pomisli on, grčeći se da još jednom ustane. Možda je u pravu taj Stokstil, psihijatar koji bi hteo da ja udišem ugljen-dioksid; možda se sve dešava samo u mom umu, zbog višegodišnje izolacije ovde.
     Ali nije mu se činilo da je tako. Osećaj je bio daleko stvarniji od toga.
     Još jedna činjenica u vezi sa njegovom bolešću zbunjivala ga je. Koliko god se trudio, nije mogao nikako da objasni tu činjenicu, pa je, zbog toga, nije ni pomenuo doktorima i bolnicama sa kojima je dosad razgovarao, a kojih je bilo nekoliko. A sad je prekasno, sad je on toliko bolestan da više ne može ni da upravlja radio-opremom na satelitu.
     Bol je uvek postajao nekako gori u vreme kad je satelit nadletao severnu Kaliforniju.

     Usred noći, vika i cika Bila Kelera, koja je do nje dopirala prigušeno, probudi njegovu sestru. "Šta je bilo?" upita Edi bunovno, pokušavajući da razabere šta on nastoji da joj kaže. Sede u krevetu i poče trljati oči, a Bilova galama dostiže vrhunac.
     "Hopi Harington!" govorio je on, duboko dole u njoj. "Preuzeo je vlast nad satelitom! Hopi je preuzeo da on upravlja Dendžerfildovim satelitom!" Pričao je dalje, ponavljao tu istu misao mnogo puta.
     "Otkud znaš?"
     "Zato što gospodin Blutgeld kaže da je tako; on je sada dole, ispod, ali ipak i sad vidi šta se dešava iznad nas. On mrzi Hopija zato što ga je Hopi zgnjeckao."
     "A Dendžerfild?" upita ona. "Je li već umro?"
     "On se ne nalazi dole, ispod", reče njen brat posle duge pauze. "Znači, valjda još nije."
     "Kome da kažem", upita Edi, "o tome što je Hopi uradio?"
     "Kaži mami", reče njen brat hitno. "Pođi odmah."
     Edi siđe sa kreveta, odskakuta do vrata, pa hodnikom, do vrata spavaće sobe svojih roditelja; naglo ih otvori i povika: "Mama, moram da ti kažem neš..." Ali je onda glas izdade, jer njena majka nije bila tu. Samo jedna usnula prilika ležala je u krevetu, njen otac, sam. Njena majka je - Edi to znade istog trena, bespogovorno znade - otišla, i neće se vratiti.
     "Gde je ona?" razgalamio se Bil u njoj. "Znam da nije ovde; ne osećam je."
     Edi polako zatvori vrata spavaće sobe. Šta sad da radim? - upita se ona. Poče da se šeta po kući, bez cilja, drhtureći od noćne hladnoće. "Tišina, bre", reče ona Bilu, i njegova brbljanja postadoše još malo prigušenija.
     "Moraš je naći", govorio je.
     "Ne mogu", reče ona. Znala je da za to nema nikakve nade. "Pusti me da smislim šta drugo mogu", reče ona, polazeći natrag u svoju spavaću sobu po kućnu haljinu i papuče.

     Boni reče Eli Hardi: "Imate veoma fini dom ovde. Ali mi je čudno da se vratim u Berkli posle toliko godina." Osećala je neodoljiv umor. "Moraću odmah na spavanje", reče ona. Bilo je dva sata ujutro. Bacivši pogled ka Endruu Gilu i Stjuartu, ona reče: "Baš smo brzo dojurili do Berklija, zar ne? Još pre godinu dana, takav put bi morao trajati tri dana duže."
     "Da", složi se Gil i zevnu. Izgledao je isto toliko umoran; vozio je većim delom puta on, zato što su išli njegovim konjskim kolima.
     Gospodin Hardi reče: "Otprilike u ovo doba noći, gospođo Keler, mi se najčešće uključimo u prenos sa satelita, jer on iznad nas načini ovaj vrlo pozni prelet."
     "Aha", reče ona, ne mnogo zainteresovana, ali svesna da je neizbežno; njih troje će morati da slušaju bar nekoliko trenutaka, iz učtivosti. "Znači, u vašem kraju se hvataju dve emisije dnevno."
     "Da", reče gospođa Hardi, "i, da ti kažem iskreno, uvek smo nalazili da vredi ostati budan i slušati ovu poznu. Ali u poslednjih nekoliko nedelja..." Odmahnula je rukom. "Pretpostavljam da je vama to poznato kao i nama. Dendžerfild se tako mnogo razboleo."
     Provedoše nekoliko trenutaka u ćutanju.
     Hardi reče: "Hajde da se suočimo sa okrutnom činjenicom: poslednjih dan, dan i po, nismo uopšte uspeli da ga čujemo, osim nekog programa lake opere, koji se ponavlja automatski, stalno iz početka... tako da..." On pogleda njih četvoro, uokolo stola. "Zato smo toliko nade usmerili na ovu noćašnju kasnu emisiju."
     Boni pomisli: biće toliko posla sutra, ali, ipak, on je u pravu; moramo ostati budni za ovo. Moramo znati šta se dešava na satelitu; to je isuviše vazno za sve nas. Ona oseti tugu. Volte Dendžerfilde, pomisli ona, umireš li ti, tamo gore, sam? Jesi li već mrtav, a mi to ne znamo?
     Da li će se laka operska muzika ponavljati zauvek? - upita se ona. Ili bar dok satelit konačno ne padne na zemlju ili ne otplovi u svemir i bude privučen u Sunce?
     "Da uključim ja", reče Hardi, zagledajući svoj ručni časovnik. Pređe preko sobe, do radio-aparata, i uključi ga obazrivo. "Ovome treba dugo da se ugreje", reče, tonom izvinjavanja. "Mislim da je jedna vakuumska cev popustila; tražili smo od Udruženja popravljača iz Zapadnog Berklija da ga pogledaju, ali suviše su zauzeti, nagomilalo im se mnogo posla, kažu. Pokušao bih ja da ga popravim, ali..." On žalostivno slegnu ramenima. "Poslednji put kad sam to pokušao, samo sam ga još gore pokvario."
     Stjuart reče: "Oteraćeš nam gospodina Gila."
     "Ne", reče Gil. "Razumem ja. Radio-aparati su područje majstora za popravke. Tako je i kod nas u oblasti Zapadni Marin."
     Gospođa Hardi pogleda Boni i reče joj: "Stjuart kaže da si ti nekada živela ovde."
     "Radila sam neko vreme u radijacijskoj laboratoriji", odgovori Boni. "Posle sam radila u Livermoru, takođe za naš Univerzitet. Naravno..." Oklevala je. "Mesto se toliko promenilo. Ja sad ne bih prepoznala Berkli. Dok smo prolazili kroz grad, nisam videla ništa što bih prepoznala osim, možda, same avenije San Pablo. Sve te radnjice izgledaju nove."
     "I jesu nove", reče Din Hardi. Iz radija se uzdiže šum statike, i on se nagnu, silno pažljiv, i prinese uho zvučniku. "Najčešće ovu poznu hvatamo na 640 kilocikla. Izvinite." On im okrete leđa i posveti se radiju.
     "Pojačaj fenjer", reče Gil, "da on bolje vidi da podesi talasnu dužinu."
     Boni pojača plamičak, čudeći se činjenici da čak i ovde, u gradu, ljudi još zavise od ovih primitivnih fenjera na životinjsku masnoću; do juče je mislila da im je električna energija odavno vraćena, bar za neke svrhe. U ponečemu, uvide ona, ovi u gradu su bukvalno u zaostatku u odnosu na Zapadni Marin. A u Bolinasu...
     "Ah!" reče gospodin Hardi, prekidajući tok njenih misli. "Mislim da sam ga uhvatio. I, nije laka opera." Njegovo ozareno lice svetlucalo je od znoja.
     "Oh, Bože", reče Ela Hardi, "ja se molim Nebu da je njemu bolje." Sklopila je šake ispred sebe, brižno.
     Iz zvučnika grunu prijateljski, neformalni, dobro znani glas: "Zdravo, tamo, svi vi noćni ljudi ispod. Šta mislite, ko vam ovo kaže zdravo, zdravo i zdravo." Dendžerfild se nasmeja. "Da, narode, ja sam ustao i šetam se, opet na moje dve noge. I samo vrtim kao lud ove stare dugmiće i prekidače... da, gospodine moj." Glas njegov bejaše topao, i lica u sobi, oko Boni, počeše takođe da se opuštaju i smeše, praveći društvo tom zadovoljstvu koje je u glasu bilo sadržano. Lica su klimala, saglašavala se.
     "Čuješ ti njega?" upita Ela Hardi. "Pa, bolje mu je. Jeste mu bolje, jasno se oseća. Ne da samo kaže, bez dokaza, da mu je bolje, nego se oseća razlika."
     "Huu-di huu-di huu", govorio je Dendžerfild. Dakle, da vidimo, da vidimo: koje su vesti pristigle? Čuli ste o onom državnom neprijatelju broj jedan, onom bivšem fizičaru, koga smo upamtili tako dobro. O našem dobrom drugaru, doktoru Blutgeldu, ili bi možda trebalo da kažem Bladmaniju - doktoru Krvopari? Bilo kako bilo, pretpostavljam da već svi znate da doktor Bladmani više nije sa nama. Da, tako je."
     "Ja sam čuo da se priča o tome", reče gospodin Hardi uzbuđeno. "Jedan putujući prodavac sitne robe, koji se uspeo besplatno balonom prevesti iz Marin Kaun..."
     "Ššššš", reče Ela Hardi, slušajući.
     "Jeste, zaista", govorio je Dendžerfild. "Jedna osoba gore u severnoj Kaliforniji sredila je doktora B-a za sva vremena. Zato dugujemo čistu nerazblaženu zahvalnost toj izvesnoj maloj osobi jer - pa, narode, razmislite samo o ovome: ta osoba je malčice hendikepirana. Pa ipak je uspela uraditi ono što niko drugi nije mogao." Sad je Dendžerfildov glas bio tvrd, nepopustljiv; bio je to novi zvuk, kakav nikad ranije nisu čuli od njega. Zgledaše se između sebe, nelagodno. "Govorim o Hopiju Haringtonu, prijatelji moji. Ne znate to ime? Trebalo bi da znate, jer bez Hopija niko od vas ne bi sad bio živ."
     Trljajući se šakom po donjoj vilici i mršteći se, Hardi dobaci brzi upitni pogled Eli.
     "Taj Hopi Harington", nastavi Dendžerfild, "zdrobio je doktora B-a u kašu, sa daljine od dobrih šest i po kilometara, i to mu je bilo lako. Vrlo lako. Mislite da je nemoguće da neko pruži ruke i dohvati čoveka udaljenog šest i po kilometara? To bi mnooooogo dugačke ruke bile, a, narode? I mnogo jake. Pa, vidite, kazaću vam nešto još čudnije." Glas postade poverljiv, spusti se do prisnog šapata. "Hopi uopšte nema ni ruke ni noge." Onda Dendžerfild zaćuta.
     Boni tiho reče: "Endru, to je on, zar ne?"
     Gil se okrete na stolici, pogleda je i reče: "Da, draga. Mislim da jeste."
     "Ko?" upita Stjuart Mak Konči.
     Glas iz radio-prijemnika nastavi, sada smirenije, ali i sumornije; postepeno postajući leden i surov. "Načinjen je pokušaj", izjavi glas, "da se gospodinu Haringtonu uruči nagrada. Ali prilično traljava. Nekoliko cigareta i nešto viskija, i to rđavog - ako to uopšte možete nazvati nagradom. Uz to i nekoliko jeftinih fraza, koje je izgovorio lokalni političar. I to je bilo sve - sve što su imali za čoveka koji je spasao sve nas. Mislim da su računali..."
     Ela Hardi reče: "To nije Dendžerfild."
     Din Hardi upita Gila i Boni: "Ko je to? Kažite."
     Boni reče: "To je Hopi." Gil klimnu glavom.
     "Šta, gore je?" upita Stjuart. "U satelitu?"
     "Ne znam", reče Boni. Ali zar je to važno? - pomisli ona. "On sada kontroliše satelit; to je jedino važno." A mi smo mislili da ćemo, dolaženjem u Berkli, moći da se sklonimo, reče ona sebi. Da ćemo ostaviti Hopija. "Nisam iznenađena", nastavi ona. "On je ovo pripremao odavno; sve ostalo bilo mu je samo uvežbavanje za ovo."
     "Ali dosta o tome", objavi glas iz radija, sada vedrijim tonom. "Čućete još ponešto o čoveku koji je spasao sve nas; javljaću vam, s vremena na vreme. Stari Volt neće zaboraviti. A dotle, da čujemo malo muzike. Šta biste rekli na malo autentičnog bendžoa sa pet žica, prijatelji? Istinska, autentična, američka, starinska narodna muzika... 'Na farmi gde je Peni sam', svira Pit Seger, najveći od svih folk muzičara."
     Nastade pauza, a onda se iz zvučnika prosu zvuk celog simfonijskog orkestra.
     Boni, zamišljena, reče: "Hopi nije još sasvim ovladao ovim. Još poneko kolo ne kontroliše."
     Simfonijski orkestar najednom prestade. Tišina zavlada, a onda se prosu nešto drugo, pogrešnom brzinom, munjevitim cvrkutom, koji već sledećeg trena nestade, presečen. Boni se, i protiv svoje volje, nasmeši. Konačno, sa zakašnjenjem, dođe i zvuk petožičnog bendžoa.

     Teška su vremena na selu,
     Tamo gde je Peni sam.

     Neki unjkavi narodnjački tenor mjaukao je uz bendžo. Ljudi u sobi su sedeli i slušali, odavno naviknuti na poslušnost; muzika izvire iz radija, a oni već sedam godina zavise od toga; naučili su da tako bude, ova reakcija, postalo je deo njihovih fizičkih tela. A ipak - Boni je osećala stid i očaj oko sebe. Niko u sobi nije u potpunosti razumeo šta se dešava; i ona je osećala samo ošamućenost i zabunu. Vratio im se Dendžerfild, a ipak, nije; dobili su spoljašnnost, pojavni oblik, ali jesu li stvarno dobili i suštinu? Neko mukotrpno priviđenje je pred njima, kao avet; nije živo, nije sposobno za život. Radi sve pokrete, a ipak je prazno i mrtvo. Ima neki neobičan kvalitet sačuvanog, kao da su se, na neki način, hladnoća i usamljenost povezali i stvorili oko tog čoveka na satelitu još jedan omotač. Ljušturu koja se sklopila oko žive tvari i ugušila je.
     Ovo ubijanje, ovo lagano uništenje Volta Dendžerfilda, pomisli Boni, bilo je namerno, i došlo je - ne iz kosmosa, ne iz nečega onostran - nego odozdo, iz dobro znanih predela. Dendžerfild nije umro od svojih godina izdvojenosti; ubijen je pažljivim instrumentima skovanim u samom onom svetu sa kojim on, uz toliko truda, ostvaruje vezu. Da se mogao sasvim odvojiti od nas, pomisli ona, bio bi živ sada. U samim onim trenucima kad nas je slušao, primao poruke od nas, bio je i ubijan - a to nije doznao.
     Niti zna sada, zaključi ona. Verovatno ga čudi, ako je uopšte sposoban za opažanje u ovim trenucima, za bilo koji oblik svesti.
     Gil reče jednoličnim glasom: "Ovo je užasno."
     "Užasno", saglasi se Boni, "ali neminovno. Bio je isuviše ranjiv tamo. Da nije Hopi ovo učinio, učinio bi neko drugi, jednog dana."
     "Šta da se radi, sad?" upita gospodin Hardi. "Ako ste vi, ljudi, toliko sigurni u ovo, bolje će biti da..."
     "Oh, sigurni smo", reče Boni. "Sumnje nema nikakve. Misliš da opet sastavimo odbor i odemo Hopiju u posetu? Zatražimo od njega da prestane? Pitam se šta bi nam rekao na to." Pitam se, pomisli ona, kako bismo se probili do te dobro poznate kućice, a da ne budemo razoreni već usput. Možda smo i sad preblizu: sada, u ovoj sobi.
     Ni za šta na svetu, pomisli ona, ne bih pošla bliže. Mislim, zapravo, da ću gledati da se još više udaljim; ubediću Endrua Gila da pođe sa mnom, ako ne Gila onda Stjuarta, ako ne Stjuarta onda već nekoga. Kretaću se neprestano; neću ostajati na jednom mestu. Zato ću, možda, biti bezbedna od Hopija. Nije me briga ni za koga drugog, u ovom trenutku, jer suviše sam u strahu; samo sebe gledam.
     "Endi", reče ona Gilu, "slušaj. Hoću da idem."
     "Misliš, iz Berklija?"
     "Da." Ona klimnu glavom. "Niz obalu, do Los Anđelesa. Znam da bismo se snašli nekako; stigli bismo, i bilo bi nam dobro tamo. Znam da je tako."
     Gil reče: "Ja ne mogu, draga. Moram se vratiti u Zapadni Marin; ja imam svoj posao - ne mogu ga napustiti."
     Zgrožena, ona upita: "Ti bi se vratio u Zapadni Marin?"
     "Da. Zašto ne? Ne možemo odustati samo zbog toga što je Hopi ovo uradio. Nije razumno da se od nas to traži. Čak ni Hopi to ne traži."
     "Ali će zatražiti", reče ona. "Zatražiće on sve, vremenom; znam ja to, mogu predvideti."
     "Onda ćemo čekati", reče Gil. "I sačekati i to. A do tada, da mi radimo svoj posao." Hardiju i Stjuartu Mak Končiju on reče: "Ja idem na spavanje, jer, Hriste - imaćemo sutra o mnogo čemu da raspravljamo." On se diže na noge. "Možda će se stvari nekako srediti. Ne smemo očajavati." Udari Stjuarta šakom po leđima, jako. "Slažeš se?"
     Stjuart reče: "Ja sam se jednom sakrivao ispod pločnika. Da li ću morati ponovo?" Poče gledati njih, ostale, kao da očekuje odgovor.
     "Moraćeš", reče Boni.
     "U tom slučaju, sakrivaću se opet", reče on. "Ali ja sam ispod pločnika izišao; nisam ostao tamo. Pa ću izići opet." Ustade i on. "Gile, ti možeš prenoćiti u mojoj kući. Boni, ti možeš ostati kod Hardijevih."
     "Da", reče Ela Hardi, počinjući da se pomiče. "Imamo mesta za tebe, obilje mesta, gospođo Keler. Dok se ne nađe neki trajniji smeštaj."
     "Dobro", reče Boni, automatski. "To je odlično." Ona se protrlja po očima. Jedna noć dobrog sna. pomisli ona. Pomoglo bi. A onda, šta? Moraćemo naprosto videti: šta bude.
     Ako, pomisli ona, uopšte budemo živi sutra.
     Gil joj najednom reče: "Boni, nalaziš li da je teško poverovati u ovo o Hopiju? Ili lako? Da li ga poznaješ toliko dobro? Da li ga razumeš?"
     "Mislim", reče ona, "da je ovaj njegov poduhvat veoma ambiciozan. Ali jeste ono što je i trebalo da očekujemo. On je sada posegnuo dalje nego iko od nas; ima, kao što i kaže, dugačke, dugačke ruke. Postigao je sjajnu kompenzaciju. Moraš mu se diviti."
     "Da", priznade Endru Gil. "Ja mu se divim. Veoma."
     "E, kad bih ja samo verovala da će se on time zadovoljiti", reče ona, "ne bih se plašila toliko."
     "Čovek koga ja žalim", primeti Gil, "jeste Dendžerfild. Zato što mora samo da leži tamo, pasivno, i sluša, onako bolestan."
     Ona klimnu glavom, ali odbi da to zamisli: ne bi mogla podneti.

     Žureći seoskom stazom, u kućnoj haljini i papučama, Edi Keler je tražila put prema kući Hopija Haringtona.
     "Požuri, požuri", reče Bil u njoj. "On zna o nama, kažu mi; i kažu da smo u opasnosti. Ako se uspemo dovoljno približiti, ja ću moći da izvedem oponašanje nekog mrtvog, a to će ga uplašiti, jer on se boji mrtvih ljudi. Gospodin Blejn kaže da je to zato što su mrtvi njemu kao očevi, mnoštvo očeva, pa..."
     "Tišina tamo!" reče Edi. "Pusti me da mislim." U mraku je zalutala u hrastovoj šumi; više nije bila na stazi niti ju je uspevala naći. Stade, dišući duboko, i pokuša se orijentisati po tupoj svetlosti mesečevog srpa iznad šume.
     Biće da je desno, pomisli ona. Nizbrdo. Ne smem pasti; on bi čuo buku, on može da čuje na daleko, gotovo sve. Poče silaziti korak po korak, suzdržavajući dah.
     "Spremio sam dobro oponašanje", mumlao je Bil; odbijao je da ućuti. "Ide ovako: kad mu se primaknem, zameniću se sa nekim mrtvim, što ti nećeš voleti, jer je - malo gnjecavo, al' to će biti samo na nekoliko minuta, a za to vreme oni mogu da mu se obraćaju neposredno, iz tebe. Slažeš li se da tako bude, jer čim čuje..."
     "Slažem se", reče ona, "al' samo na kratko."
     "Pa, dobro, a je l' znaš šta oni govore? Oni govore ovako: 'Nama je očitana strašna lekcija, zbog našeg nerazuma. Bog je odabrao ovaj način da nas navede da vidimo.' A znaš ko je to? Tako govori onaj sveštenik koji je propovedao kad je Hopi bio beba i kad ga je njegov tata nosio na leđima u crkvu. Setiće se on toga, iako je bilo pre mnogo godina. Bio je to najgrozniji trenutak u njegovom životu; a znaš zašto? Zato što je taj sveštenik pokazivao Hopija i terao sve ljude tamo da gledaju Hopija, a to nije bilo u redu, pa Hopijev tata posle toga više nikad nije otišao u crkvu. Taj sveštenik je veliki deo razloga što je Hopi danas takav kakav jeste. Znači, Hopi se stvarno plaši tog sveštenika, pa kad bude opet čuo njegov glas..."
     "Umukni, bre", reče Edi očajno. Nađoše se na uzvisini iznad Hopijeve kuće; ona vide Hopijeva svetla, dole. "Bile, ćuti, molim te, molim te."
     "Al' moram da ti objasnim", nastavi Bil. "Kad budem..."
     Prestade. U njoj više nije bilo ničeg. Ostala je prazna.
     "Bile", reče ona.
     Otišao.
     Pred njenim očima, u tupoj mesečini, po vazduhu je plovilo i malo se njihalo, i klatilo, nešto što ona nikad do tad nije videla. Uzdiglo se i protreslo; imalo je dugačku, bledu kosu koja se zanjihala iza, kao rep; uzletelo je i sad lebdelo tačno ispred njenih očiju. Imalo je majušne, mrtve oči i zjapeća usta, i sastojalo se samo od okrugle tvrde glave, nalik na lopticu za bezbol. Iz usta njegovih izvi se tanušno cičanje, a onda ono odlete uvis, pušteno. Posmatrala ga je kako se uzdiže nad krošnje drveća i dalje ka visinama; kretalo sa kao da plovi po vodi, uzdizalo se kroz okolinu, kroz atmosferu, koju dosad nije poznavalo.
     "Bile", reče ona, "izvadiše te iz mene. On te je preneo napolje." I ti odlaziš, uvide ona; Hopi te gura. "Vrati se", reče ona, ali to više nije bilo važno, jer on ne može živeti izvan nje. Znala je to. Doktor Stokstil je tako rekao. Nije se smeo Bil roditi, ali to je i Hopi čuo, pa ga je naterao da bude rođen, znajući da će Bil onda umreti.
     Ništa od tvog oponašanja, uvide ona. Govorim ja tebi da ćutiš, a ti nećeš pa nećeš. Naprežući oči, ona vide iznad sebe, ili joj se učini da vidi, taj tvrdi, mali predmet iza koga se vijore pramenovi... a onda, bez ikakvog zvuka, taj predmet nestade.
     Ostade Edi sama.
     Zašto ići dalje? Gotovo je. Ona se okrete, pođe nazad, uz breg, oborene glave, očiju sklopljenih, osećajući put kojim treba da ide. Vraćala se kući, na spavanje. Unutra, kao da je nešto odrano, oguljeno; osećala je mesto otrgnuća. Eh, da si samo umeo da ćutiš, pomisli ona. On te ne bi čuo. Rekla sam ti, ćuti; rekla sam ti.
     Umorno se vukla dalje.

     Lebdeći u atmosferi, Bil Keler je malo video, malo čuo, osećao je život drveća i životinja i kretao se između njih. Osećao je kako jedan pritisak deluje na njega, diže ga, ali se prisetio svog oponašanja, i sad je počeo izvoditi. Njegov glasić se izvio, majušan, u hladni vazduh; njegove uši ga uhvatiše, i on uzviknu.
     "Nama je očitana strašna lekcija, zbog našeg nerazuma", cijukao je on, a taj glasić je odjekivao u njegovim ušima i oduševljavao ga.
     Onaj pritisak ga ispusti; on polete još malo uvis, plivajući srećno, a onda zaroni ka zemlji. Padao je i padao, a onda je, trenutak pre nego što bi dodirnuo zemlju, poleteo u stranu i uskoro, vođen živim prisustvom u sebi, zalebdeo iznad antene i kuće Hopija 'Skočka' Haringtona.
     "Bog je odabrao ovaj način!" povika on glasićem tankim i malenim. "Vidimo da je došlo vreme da se zabrane nuklearne probe na velikim visinama. Želim da svi vi pišete pisma Predsedniku Džonsonu!" On nije znao ko je to 'Predsednik Džonson'. Možda neka živa osoba? Poče se osvrtati da vidi Predsednika Džonsona, ali ga ne vide; samo vide hrastove šume pune životinja, i jednu pticu bešumnih krila, a kljuna ogromnog, koja je plovila i zurila pravo u njega. Bil cijuknu od strave, jer ta nečujna ptica smeđeg perja klizila je ka njemu.
     Ptica zakriča jezivim zvukom, zvukom pohlepe i želje da nešto razdire.
     "Svi vi", kriknu Bil, bežeći kroz mračni, ledeni vazduh. "Morate pisati protestna pisma!"
     Svetlucave oči ptice hitale su za njim; i on i ptica klizili su iznad drveća, kroz mutni sjaj Mesečev.
     Sova ga sustiže. I zgnječi ga, u jednom trenu.

16.

     Opet se našao unutra. Više ništa nije video ni čuo; to mu beše dato samo nakratko, a sad se završilo.
     Sova je huknula i poletela dalje.
     Bil Keler reče sovi: "Čuješ li ti mene?"
     Možda je čula, možda ne; bila je samo sova, nije imala razum kao Edi. Nije bilo isto. Mogu li ja živeti u tebi? - upita je on, sakriven tu, unutra, gde niko ne zna... Ti imaš ta tvoja nadletanja, krstarenja. Sa njim su, u sovi, bila tela miševa i neka stvar koja se mrdala i grebucala oko sebe, dovoljno velika da nastavi pokušaje da živi.
     Niže, reče on sovi. Vide, pomoću sove, hrastove: vide jasno, kao da je sve puno svetlosti. Vide milione zasebnih nepokretnih predmeta, i onda među njima uoči jedan koji se malo-po malo pomerao... živ; sova se ustremi tamo. Puzeće stvorenje, dole, nije ništa slutilo, zato što nije čulo baš nikakav zvuk; lutalo je dalje, po otvorenom prostoru.
     Tren kasnije bilo je progutano. Sova polete dalje.
     Ovo je dobro, pomisli on. Pa, ima li još toga? Ovo se dešava cele noći, ponavlja se mnogo puta; kad pada kiša, to je kupanje, a biva i san, dubok i dug. Ta spavanja, jesu li ona najbolji deo? Jesu.
     On reče: "Fergeson ne dozvoljava svojim zaposlenima da piju; to je protiv njegove religije, je li tako?" A onda reče: "Hopi, od čega dolazi ta svetlost? Da li od Boga? Znaš, kao u Bibliji. Mislim, je li istina to?"
     Sova huknu.
     "Hopi", reče on, iz unutrašnjosti sove. "Prošli put si rekao da je sasvim mračno. Je li tako? Nema svetla uopšte?"
     Hiljadu mrtvih stvari u njemu je galamilo, tražeći da im se posveti pažnja. On je slušao, ponavljao, odabirao između njih.
     "Prljava, mala nakarado", reče on. "Slušaj sad. Nalazimo se ispod nivoa ulice. Magarče jedan moronski, ostani tu gde si, gde si, gde si. Ja idam gore da dovedem onaj narod. Ovamo vi raskrčite koliko god je moguće, da bude što više mesta. Mesta za njih."
     Sova je, prestrašena, mlatarala krilima; dizala se u visine, misleći da ga tako izbegne. Ali on nastavi to da radi, da prebira, odabira, sluša.
     "Ostani tu gde si", ponovi on. I opet se svetlosti Hopijeve kuće ukazaše na vidiku; sova je načinila krug i vratila se, nije se uspela udaljiti. On ju je prisilio da ostane tu gde je njemu bilo potrebno. Dovodio ju je, pri svakom sledećem nadletanju, sve bliže Hopiju. "Magarče jedan moronski", reče on. "Ostani tu gde si."
     Sova polete još niže, hučući svoju želju da ode. Bila je uhvaćena, i znala je to. Ta sova ga je mrzela.
     "Predsednik mora saslušati naše molbe", reče on, "pre nego što bude prekasno."
     Sova načini grdan napor i izvede nešto, što je za nju bila uvežbana tehnika: iskašlja ga. On poče tonuti prema tlu, trudeći se da uhvati vazdušna strujanja, i sruši se u rastinje i zemlju crnicu; pa se zakotrlja, oglašavajući se cijukanjem, sićušnim, nekoliko puta, i najzad se umiri u jednom udubljenju.
     Oslobođena, sova se dohvati visina i daljina, i nestade.
     "Neka samilost ljudska bude svedok ovome", reče on, ležeći u udubljenju; reče glasom onoga sveštenika iz jednog davnog vremena. "Mi sami uradismo ovo; vidimo, ovde, učinke nerazuma čovečanstva samog."
     Nemajući, sada, oči sove, video je samo malo; ona osvetljenost je nestala, preostalo je samo nekoliko nejasnih oblika, u blizini, a oni su bili drveće.
     On vide i oblik Hopijeve kuće, razmrljan naspram noćnog mutnog neba. Kuća nije bila daleko.
     "Pusti me unutra", reče Bil, pokrećući usta. Poče se valjuškati levo, desno, po udubljenju; i bacakati se tako jako, da se lišće oko njega pomeralo. "Ja hoću unutra."
     Jedna životinja, čuvši ga, pohita da se udalji, podozriva.
     "U, u, u-nutra", reče Bil. "Ja ovde ne mogu ostati dugo; umreću. Gde si, Edi?" Nije osećao Edi u blizini; osećao je samo prisustvo fokomelusa u kući.
     Poče se kotrljati, koliko je najbolje mogao, na tu stranu.

     Rano ujutro, doktor Stokstil stiže u terpapirnu kuću Hopija Haringtona da preduzme četvrti pokušaj tretmana Volta Dendžerfilda. Odašiljač je bio uključen, i on to primeti; gorela su i svetla, na nekoliko mesta. Čudeći se tome, on pokuca na vrata.
     Vrata se otvoriše, i tu je sedeo Hopi Harington na sredini svog mobila; pogledao je doktora na neki čudan, oprezan, odbramben način.
     "Ja bih da pokušam ponovo", reče doktor Stokstil, znajući da koristi nema, ali ipak rešen da pokušava dalje. "Može?"
     "Da, gospodine", reče Hopi. "Može."
     "Da li je Dendžerfild još živ?"
     "Da, gospodine. Ja bih znao da je mrtav." Hopi se poveze u stranu, da propusti Stokstila. "Mora biti da je i sad tamo, gore."
     "Šta je bilo?" upita Stokstil. "Bio si budan cele noći?"
     "Da", reče Hopi. "Učio da rukujem stvarima." Poče vozikati malo tamo, malo ovamo, po sobi, namršten. "Teško je", reče on, očigledno zanet u neko razmišljanje.
     "Mislim, ovako gledajući u retrospektivi, da je ideja sa ugljen-dioksidom bila pogrešna", reče Stokstil, sedajući opred mikrofon. "Ovog puta ću pokušati sa njim razgovor slobodnih asocijacija, ako ga uspem dobiti."
     Fokomelusova kolica lutala su po sobi i najzad udarila u jedan kraj stola. "Naleteh slučajno, greškom", reče Hopi. "Izvinjavam se; nije bilo namerno."
     Stokstil reče: "Izgledaš drugačiji."
     "Ja sam isti; ja sam Bil Keler", reče foka. "Nisam Hopi Harington." Ispruživši desnu manuelnu ekstenziju on pokaza nešto. "Eno ga Hopi. Ono tamo, to je on, odsad."
     U uglu je ležao zbrčkan predmet, nalik na komad testa, desetak centimetara dug; usta razjapljenih u zgrušanoj praznosti. Predmet u kome je postojala neka ljudska osobina, zato Stokstil ode tamo i podiže ga.
     "To sam bio ja", reče čovek-foka. "Ali sam noćas došao dovoljno blizu za razmenu. On se borio, mnogo, ali bio je uplašen, pa sam ja pobedio. Izvodio sam oponašanja, jedno za drugim. Ono sa sveštenikom ga je oborilo."
     Držeći u ruci zboranog, malenog homunkulusa, Stokstil ne reče ništa.
     "Znaš li ti kako se uključuje otpremnik?" upita fokomelus uskoro. "Jer, ja ne znam. Pokušavao sam, al' ne umem. Naučio sam da palim i gasim svetla; to sam vežbao cele noći." Da bi ovo pokazao, on otkotrlja mobil do jednog zida i tamo, manuelnom ekstenzijom, poče pokretati prekidač za jednu sijalicu, paliti je i gasiti.
     Posle nekog vremena Stokstil reče, gledajući malo, mrtvo obličje koje mu je ležalo u ruci: "Znao sam da neće preživeti."
     "Živeo je neko vreme", reče foka. "Oko jedan sat; to je prilično dobro, a? Jedan deo tog vremena proveo je u nekoj sovi; ne znam da li se to računa."
     "Ja... Trebalo bi da se bacim na posao, da možda uspostavim vezu sa Dendžerfildom", reče Stokstil najzad. "On bi mogao umreti svakog trenutka."
     "Da", reče fokomelus, klimajući glavom. "Želiš li da ja to uzmem?" Ispruži jednu mehaničku ruku, a Stokstil mu dade patuljastog čovečuljka. "Ta sova me je pojela", reče foka. "To mi se nije dopalo, ali imala je stvarno dobre oči; taj deo mi se jeste dopao. Gledanje njenim očima."
     "Da", reče Stokstil refleksno. "Sove imaju strašno dobar vid; to mora da je bio silan doživljaj." Doživljaj tog bića, koje je do maločas držao u jednoj ruci... Činilo mu se da to nikako nije moguće. A opet, zašto bi bilo toliko čudno; foka je preneo Bila samo petnaestak centimetara na jednu stranu - što je bilo dovoljno. A šta je to u poređenju sa onim što je uradio doktoru Blutgeldu? Posle toga je foka, očito, izgubio trag, zato što se Bil, slobodan od tela svoje sestre, mešao prvo sa jednom tvari, kasnije sa drugom. A na kraju je Bil pronašao foku i pomešao se i sa njim; štaviše, izbacio ga i zauzeo mesto u fokinom telu.
     Trampa nije bila uravnotežena. Hopi Harington je u njoj prošao daleko lošije; telo koje je dobio u zamenu za svoje sopstveno živelo je još samo nekoliko minuta, a možda ni toliko.
     "Da li si znao", reče Bil Keler, govoreći sa zastajkivanjem, kao da mu je teško da kontroliše fokomelično telo, "da je Hopi jedno vreme imao vlast nad satelitom? Svi su se uzbudili zbog toga; probudili su me usred noći da mi to kažu, a ja sam probudio Edi. Tako sam i dospeo ovamo", dodade on, sa izrazom čestite dobre volje, ali i naprezanja, na licu.
     "I šta ćeš raditi sada?" upita doktor Stokstil.
     Foka reče: "Moram se navikavati na ovo telo; teško je. Osećam silu teže... A bio sam navikao da samo lebdim u tečnosti. Znaš šta? Mislim da su ove ekstenzije silne. Već sam naučio svašta da radim sa njima." Ekstenzije počeše da šibaju po vazduhu kao dva korbača, dodirnuše sliku na zidu, pokazaše hitro prema otpremniku. "Ja moram naći Edi", reče foka. "Želim da joj kažem da sam dobro; kladim se da ona misli da sam najverovatnije umro."
     Uključivši mikrofon, Stokstil reče: "Voltere Dendžerfilde, ovde doktor Stokstil u Zapadnom Marinu. Čuješ li me? Ako čuješ, odgovori. Voleo bih da nastavimo terapiju koju smo pokušali pre neki dan." Pričeka malo, pa reče sve to iz početka.
     "Moraćeš pokušati mnogo puta", reče foka, gledajući ga. "Biće teško, zato što je on tako slab; verovatno ne može da ustane. Sigurno nije ni razumeo šta se dešavalo kad je Hopi preuzeo vlast."
     Stokstil klimnu glavom, pritisnu dugme mikrofona i pokuša ponovo.
     "Mogu li je ići?" upita Bil Keler. "Mogu li potražiti Edi Keler sada?"
     "Da", reče Stokstil, trljajući se po čelu. Onda učini napor da se pribere i usredsredi, pa reče: "Pazi šta i kako radiš... Možda više nećeš moći da se prebacuješ."
     "Ne želim da se prebacujem", reče Bil. "Ovo je dobro, zato što prvi put nema unutra nikoga osim mene." Kao objašnjenje, dodade: "Mislim, sam sam; nisam samo deo nekog drugog. Naravno, izveo sam jedno prebacivanje ranije, ali to je bilo u onu slepu stvar - to me je Edi prešla, to nije uopšte moglo da posluži. Ovo je drugačije." Tanko fokinsko lice razvi se u osmeh.
     "Samo dobro pazi", ponovi Stokstil.
     "Da, gospodine", reče foka revnosno. "Trudiću se; imao sam lošu sreću sa sovom, ali to nije bila moja krivica, jer nisam želeo da budem progutan. To je bila sovina ideja."
     Stokstil pomisli: ali ovo je bila tvoja ideja. Različit slučaj, dakle: to je meni jasno. Štaviše, to je veoma značajna razlika. On opet reče u mikrofon: "Volte, ovo je doktor Stokstil, odozdo. Evo još se trudim da uspostavim vezu sa tobom. Mislim da možemo učiniti mnogo da ti pomognemo da se provučeš kroz ovo, ako budeš radio kako ti ja kažem. Mislim da ćemo pokušati sa slobodnim asocijacijama, danas, u nastojanju da nađemo korene iz kojih je nastala tvoja napetost. Štetno sigurno ne može biti; mislim da to uviđaš."
     Iz zvučnika je dopiralo samo šuštanje statike.
     Da li je ovo beznadežno? - upita se Stokstil. Ima li smisla nastavljati?
     On još jednom pritisnu dugme mikrofona i reče: "Valtere, onaj koji je uzurpirao tvoju vlast nad satelitom - taj je sada mrtav, prema tome, nemoj se brinuti u vezi s njim. Kad budeš jači, ispričaću ti pojedinosti o tome. Važi? Saglasan?" Osluškivao. Ništa, samo šum.
     Vozikajući se po sobi, kao velika buba uhvaćena u klopku, Foka reče: "Mogu li ja da idem u školu, sad kad sam izišao?"
     "Možeš", progunđa Stokstil.
     "Ali ja već znam mnoge stvari", reče Bil, "zato što sam slušao isto što je i Edi slušala, kad god je bila u školi; neću morati da se vraćam u mlađe razrede, moći ću da nastavim školovanje kao i ona. Zar ne?"
     Stokstil klimnu glavom.
     "Pitam se šta će moja majka reći", nastavi foka.
     Trgnut, Stokstl upita: "Šta?" A onda shvati na koga se to odnosi. "Otišla je ona", reče. "Boni je otputovala sa Gilom i Mak Končijem."
     "Znam ja da je otišla", reče Bil žalostivno. "Ali zar se neće vratiti jednog dana?"
     "Možda i neće", reče doktor Stokstil. "Boni je čudna žena, veoma nemirna. Ne možeš sa pouzdanjem računati da će se ona vratiti." A možda bi i bolje bilo da ona nikad ne sazna za ovo, reče on sebi. Njoj bi to izuzetno teško palo; ona nikada nije ni saznala da ti uopšte postojiš. Samo smo Edi i ja znali. I Hopi. I, pomisli on, ta sova. "Dižem ruke od ovog posla", reče on najednom. "Možda ću neki drugi put pokušati da dobijem Dendžerfilda."
     "Pretpostavljam da sam ti bio na smetnji", reče Bil.
     Stokstil klimnu glavom.
     "Žao mi je", reče Bil. "Trudio sam se da vežbam i nisam znao da ti dolaziš. Nisam te hteo uznemiriti; dogodilo se u toku noći, iznenada - ja sam se ukotrljao ispod vrata, pre nego što je Hopi shvatio, a onda je bilo prekasno, jer već sam bio blizu." Videći izraz na doktorovom licu, on zaćuta.
     "Naprosto... ovo nije slično ničemu što sam susretao ranije", reče Stokstil. "Znao sam da postojiš. Ali to je bilo otprilike sve što sam znao."
     Bil ponosito reče: "Nisi znao da ja učim prebacivanje."
     "Nisam", saglasi se Stokstil.
     "Probaj ponovo, govori Dendžerfildu", reče Bil. "Ne odustaj, jer ja znam da je on tamo negde. Neću ti reći kako znam, jer ako ti kažem, uznemirićeš se još više."
     "Hvala ti", reče Stokstil. "Što mi nećeš reći."
     On još jednom pritisnu dugme mikrofona. Foka otvori vrata i iskotrlja se napolje, na stazu; mobil stade već na nekoliko metara od vrata, i foka se poče osvrtati neodlučno.
     "Bolje ti idi i nađi tvoju sestru", reče Stokstil. "To će njoj mnogo značiti, siguran sam."
     Kad je sledeći put podigao pogled, mobil više nije bio na vidiku.
     "Volte Dendžerfilde", reče Stokstil u mikrofon, "ja ću ovde sedeti i pokušavati da stignem do tebe, sve dok ne odgovoriš ili dok se ne uverim da si mrtav. Ne kažem da nemaš neku stvarnu fizičku bolest, ali kažem da jedan deo uzroka leži u tvojoj psihološkoj situaciji, koja je u mnogo čemu, mora se priznati, loša. Zar ne smatraš da je tako? A posle onoga kroz šta si prošao, naime, kad si video da ti je neko preoteo kontrolu..."
     Iz zvučnika stiže daleki, lakonski glas: "U redu, Stokstile. Probaću malo te tvoje slobodne asocijacije. Ako nizašta drugo, onda da bih dokazao, kroz beskorisnost toga, da jesam očajno fizički bolestan."
     Doktor Stokstil odahnu i opusti se. "Već je bilo vreme. Jesi li ti mene čuo od početka?"
     "Jesam, dobri prijatelju", reče Dendžerfild. "Pitao sam se koliko dugo će trajati tvoja pričancija. Pokazalo se - zauvek. Vi ste, momci, ako ništa drugo, bar uporni."
     Zavalivši se u naslon stolice, Stokstil drhtavim prstima pripali jednu zlatno-etiketnu specijal-deluksicu i reče: "Možeš li ti da legneš i da se namestiš udobno?"
     "Ja već ležim", uzvrati Dendžerfild zajedljivo. "Ja već pet dana samo i jedino ležim."
     "Trebalo bi da sad budeš sasvim pasivan, ako je moguće. Budi na leđima."
     "Kao kit", reče Dendžerfild. "Samo se valjuškati u slanoj vodi, je li tako? E, dakle, treba li da se zadubim u svoje dečje incestne porive? Da vidimo... mislim da gledam moju majku, ona češlja kosu za onim stočićem koji njoj služi za ulepšavanje. Veoma je lepa. Ne, pardon, pogrešio sam. To je film, ja gledam Normu Širer. To je posleponoćni film na TV." On se nasmeja slabo.
     "Da li je tvoja majka ličila na Normu Širer?" upita Stokstil, koji je već izvukao i pripremio beležnicu i pisaljku i počeo nešto zapisivati.
     "Više je ličila na Beti Grejbl", uzvrati Dendžerfild. "Ako se ti sećaš nje. Ali ona je verovatno bila pre tvog vremena. Ja sam, znaš, mator. Blizu hiljadu godina... Čovek brzo stari kad je ovde gore sam."
     "Samo ti nastavljaj da govoriš", reče Stokstil. "Sve što ti padne na um. Ne izmišljaj silom, pusti da se samo usmerava."
     Dendžerfild reče: "Umesto da čitam svetu velike klasike, možda mogu pričati slobodne asocijacije vezane za toalet-traume u detinjstvu, a? Pitam se da li bi to u jednakoj meri zanimalo ljudski rod. Mene, lično, baš očarava."
     Stokstil se, i nehotice, nasmeja.
     "A, pa ti si ljudsko biće!" reče Dendžerfild, zvučeći zadovoljno. "Smatram da je to dobro. To je jedan znak tebi u prilog." Nasmeja se na onaj svoj stari, dobro poznati način. "Nas dvojica imamo nešto zejedničko; obojica smatramo ovo, što ovde radimo, za vrlo smešna posla."
     Stokstil, koga je ovo malo bocnulo, reče: "Ja hoću da ti pomognem."
     "Ma, da!" reče nejaki, daleki glas. "Pomažem ja tebi, doktore. A ti znaš, duboko dole u podsvesti, da je tako. Tebi je potrebno osećanje da opet radiš nešto što ima smisla raditi. Zar ne? Koji prvi slučaj pamtiš takvog osećanja, u tvom životu? Samo se ti izvali poleđuške, a ja ću sve ostalo uraditi odavde, odozgo." Tiho se nasmeja. "Shvataš, naravno, da ja sve ovo snimam na traku; puštaću svake noći naše smešne razgovore iznad Njujorka - tamo obožavaju tako tešku intelektualnu sadržinu."
     "Molim te", reče Stokstil, "da nastavimo."
     "Huu-di huu-di huuu", reče Dendžerfild, mešajući to sa smehom. "Ma, nego šta nego da nastavimo. Mogu li opširno o devojci koju sam voleo u petom razredu? Tad su se moje fantazije o incestu zaista zahuktale." Jedan trenutak je ćutao, a onda reče zamišljeno: "Znaš, nisam ni pomislio na Miru, već godinama. Već dvadeset godina."
     "Jesi li je vodio na igranku ili tako nešto?"
     "U petom osnovne?" dreknu Dendžerfild. "Šta si ti, neki manijak, šta? Naravno da nisam. Ali je poljubio jesam." Njegov glas kao da je postajao više opušten, više nalik na onaj u ranijim vremenima. "Nikada to nisam zaboravio", promrmlja on.
     Šum statike se na trenutak nadmoćno umeša.
     "...a onda", govorio je Dendžerfild kad ga je Stokstil opet uspeo čuti, "Arnold Klajn mene zvekne po tintari, a ja njega gurnem i on padne, a to je bilo tačno ono što je zaslužio. Pratiš li? Pitam se koliko stotina mojih pomnih slušalaca prima ovo. Vidim upaljene svetiljkice - ljudi pokušavaju da mi se jave, na mnogo raznih frekvencija. Čekni malo, doktore. Moram na nekoliko tih poziva da odgovorim. Ko zna, možda su neki od njih takođe psihoanalitičari, ali bolji." On dodade, za rastanak: "I manje naplaćuju."
     Usledilo je ćutanje. Onda se Dendžerfild vrati.
     "Ljudi su mi samo govorili da sam imao pravo i ja da mlatnem Arnolda Klajna po tintari", reče on veselo. "Glasanje je zasad išlo četiri prema jedan u korist toga. Da nastavimo?"
     "Da, ja bih zamolio", reče Stokstil, škrabuckajući beleške.
     "E, lepo", reče Dendžerfild, "onda je bila Dženi Linhart. U prvom polugodištu šestog razreda."
     Satelit se, u svome kretanju po orbiti, primakao; prijem je bio jasan i glasan. Ili je oprema Hopija Haringtona bila izuzetno dobra. Doktor Stokstil je, udobno namešten na stolici, pušio cigaretu i slušao, a glas je jačao toliko da je najzad tutnjao i odzvanjao po sobi.
     Koliko li je puta, pomisli on, Hopi, nema sumnje, sedeo ovde i slušao signal sa satelita. Izgrađivao svoje planove, pripremao se za presudni dan. A gle, završilo mu se. Da li je fokomelus - Bil Keler - poneo sa sobom onog sasušenog prcoljka? Ili ga je ostavio tu negde?
     Stokstil ne poče gledati po sobi; nastavi usmeravati svu svoju pažnju na glas koji je, sada, tako silovito stizao do njega. Ne htede primećivati ništa drugo u toj sobi.

     U nepoznatoj, ali mekanoj postelji, u nepoznatoj sobi, Boni Keler se probudi, ali ostade pospana i bunovna. Difuzno svetlo, žuto, poreklom nesumnjivo od ranojutarnjeg sunca, sliva se oko nje, a nad nju se sagnuo neki čovek, koga ona dobro zna, i pruža obe ruke ka njoj. Endru Gil je to, i ona zamišlja, na tren - sad već namerno dopusti sebi uzlet mašte - da je ovo onaj dan od pre sedam godina. Krizni dan.
     "Zdravo", promrmlja ona, zagrli ga i pritisnu uz sebe. "Stani, bre", reče mu tad. "Zgnječićeš me. A nisi se ni obrijao. Šta se dešava?" Ona se najednom diže u sedeći položaj i odgurnu ga.
     Gil reče: "Samo polako." Odbaci pokrivače sa nje, pa je podiže u naručje i ponese preko sobe, ka vratima.
     "Kuda ćemo?" upita ona. "U Los Anđeles? Ovako - zašto me nosiš ovako?"
     "Slušaćemo nekoga." On ramenom odgurnu vrata i ponese je duž hodnika, koji beše malen, sa niskim plafonom.
     "Koga?" upita ona. "Ej, nisam obučena." Imala je na sebi samo donji veš, u kome je i spavala.
     Vide ispred sebe dnevnu sobu Hardijevih, a u njoj, oko radio-aparata, lica prožeta sjajem i mladalačkom radošću, Stjuarta Mak Končija, Hardijeve i nekoliko ljudi za koje uvide da su Hardijevi zaposlenici.
     Iz zvučnika je dopirao onaj glas koji su čuli prošle noći; da li isti? Endru Gil sede na jednu stolicu, a nju zadrža sebi na krilu. "... Onda mi je Dženi Linhart rekla", govorio je taj glas, "da ličim, po njenoj proceni, na veliku pudlicu. Mislim da je to bilo u nekoj vezi sa načinom na koji me je šišala moja starija sestra. Stvarno sam izgledao kao velika pudla. To nije bila uvreda. Bilo je samo jedno zapažanje; pokazalo je da je ona svesna mene. A to je ipak bolje nego da me ne primećuje, zar ne?" Dendžerfild onda zaćuta, kao da čeka odgovor.
     "S kim to on priča?" upita ona, još i sad u dremežu, ne sasvim budna. Onda joj sinu šta to znači. "On je živ", reče ona. A Hopija nema. "Bog ga prokleo", reče ona jakim glasom, "hoće li mi neko reći šta se desilo?" Izmigoljila se iz zahvata Endrua Gila i stala na noge, podrhtavajući; jutarnji vazduh bio je hladan.
     Ela Hardi reče: "Ne znamo šta se dogodilo. Izgleda da se on vratio na radio-talase, noćas, u neko doba. Nismo ni isključivali radio, pa smo zato čuli; ovo nije njegovo uobičajeno vreme da nam emituje."
     "Čini se da on razgovara sa nekim doktorom", reče gospodin Hardi. "Moguće sa nekim psihologom koji ga je uzeo na tretman."
     "Dragi Bože", reče Boni, zaklanjajući se rukama. "Nemoguće - on na psihoanalizi." Ali, pomisli ona, kud ode Hopi? Zar je odustao? Da li je napor posezanja na toliku daljinu bio preveliki za njega? Da li je to razlog, ima li, ipak, i Hopi neka ograničenja, kao i svako živo biće? Ona se hitro vrati u spavaću sobu, ali ne prestajući da sluša, i potraži odeću. Niko nije primetio; svi su toliko bili zagledani u radio.
     Kakva pomisao, reče ona sebi, počevši da se oblači: da njemu može pomoći ta stara vračarija. Smejurija jedna; Boni je drhturila od hladnoće i veselja, zakopčavajući košulju. Dendžerfild se opružio po kauču, gore, u svom satelitu i priča li priča o svom detinjstvu... Oh, Bože, pomisli ona, i pohita nazad u dnevnu sobu da čuje sve.
     Endru ju je čekao; on je zaustavi u hodniku. "Popustio je signal", reče on. "Bio je sve slabiji i sad se ne čuje uopšte."
     "Zašto?" Njen smeh prestade; uplašila se.
     "Ma, sreća je da smo i onoliko uhvatili. Mislim da mu je dobro."
     "Auh", reče ona. "Tako sam se uplašila. Šta ako mu nije dobro?"
     Endru reče: "Ali jeste mu dobro." Položio je svoje krupne šake na njena ramena. "Čula si ga; čula si kvalitet njegovog glasa."
     "Taj psihijatar", reče ona, "zaslužuje medalju heroja prve klase."
     "Da", reče on uozbiljeno. "Psihijatar, heroj prve klase, sasvim si u pravu." Ćutao je nekoliko trenutaka, i dalje je dodirujući, ali stojeći na izvesnoj udaljenosti od nje. "Izvinjavam se što sam upao i izvukao te iz kreveta. Ali znao sam da ćeš želeti da čuješ."
     "Da", saglasi se ona.
     "Da li je tebi još i sad bitno da se uputimo dalje? Sve do Los Anđelesa?"
     "Pa", reče ona, "ti ovde zaista imaš posao. Mogli bismo bar neko vreme ostati ovde. I onda, da vidimo, da li će s njim biti sve u redu." Još se pribojavala, osećala zebnju zbog Hopija.
     Endru reče: "Čovek ne može nikada biti stvarno siguran, a zato život i jeste pun problema, zar ne? Pogledajmo istini u oči: on je smrtno biće - i jednog dana svakako će umreti. Kao i svi mi." On spusti pogled na nju.
     "Ali ne sad", reče ona. "Ako bi to samo bilo kasnije, kroz nekoliko godina - tada bih mogla da podnesem." Ona ga uhvati za ruke, nagnu se napred i poljubi ga. Vreme, pomisli ona. Ljubav koju smo osećali jedno prema drugome u prošlosti; ljubav koju imamo za Dendžerfilda baš ovoga trenutka; kao i za njega, u budućnosti. Šteta što je to nemoćna ljubav; šteta što ona ne može automatski da ga zakrpi i ozdravi. Ono: to osećanje koje imamo nas dvoje, jedno prema drugom - i prema njemu.
     "Pamtiš dan Krize?" upita Endru.
     "Oh, da, pamtim, svakako", reče ona.
     "Imaš li neku dalju misao o tome?"
     Boni reče: "Zaključila sam da te volim." Uzmače brzo od njega, sva crvena u licu, zato što je rekla tako nešto. "Ove dobre vesti", progunđa ona. "Malo me zanelo... Oprosti, pribraću se ja."
     "Ali rekla si kako jeste", reče on pronicljivo.
     "Jesam." Klimnula je glavom.
     Endru nastavi: "Ja sam ti malčice ostario."
     "Svi smo", odvrati ona. "Ja malo škripim, kad ustanem ujutro... kao što si maločas primetio, možda."
     "Nisam", reče on. "Važno je samo da ti zubi ostanu u glavi; a to jesu." Pogleda je nelagodno. "Ne znam tačno šta da ti kažem, Boni. Imam osećaj da ćemo mi ovde postići mnogo; ili se, bar, tako nadam. Da li je ovo neki prizeman, bedan posao: doputovati ovamo i praviti aranžman za nove mašine za moju fabriku? Je li to..." On odmahnu rukom. "Prostački?"
     "Divno je", odgovori ona.
     Dolazeći u hodnik, gospođa Hardi reče: "Uhvatili smo ga još jednom, samo na minut. On još priča o svom detinjstvu. Ja bih rekla da ga nećemo više čuti sve do njegovog redovnog vremena, u četiri po podne. Hoćemo li na doručak? Imamo tri jajeta, i podelićemo ih između sebe; moj muž je uspeo da ih dobavi od jednog putujućeg trgovca, prošle nedelje."
     "Jaja", ponovi Endru Gil. "Koja vrsta? Kokošja?"
     "Velika su, smeđe boje", reče gospođa Hardi. "Pretpostavljam da su kokošja, ali, to ne možemo biti sigurni dok ih ne otvorimo."
     Boni reče: "To zvuči predivno." Oseti silnu glad. "Ali mislim da bi trebalo da platimo za njih; već ste nam dali toliko toga - prenoćište i večeru, protekle noći." Udobnosti tako reći nepojamne, u ovim vremenima; ona ni u kom slučaju nije očekivala da će je tako nešto da čekati u gradu.
     "Mi smo u poslu zajedno", ukaza gospođa Hardi. "Sve što imamo koristiće se zajednički, zar ne?"
     "Ali ja nemam šta da ponudim." Najednom je oštro osetila da je tako, pa je sagnula glavu. Ja mogu samo uzimati, pomisli ona. Ne davati.
     Oni, međutim, kao da nisu bili tog mišljenja. Gospođa Hardi je povede za ruku, prema kuhinji. "Možeš pomagati u spremanju", objasni ona. "Imamo mi i krompire. Ti ih možeš ljuštiti. Mi našim službenicima poslužujemo doručak; uvek jedemo zajedno - jer je tako jeftinije, a oni i nemaju kuhinje, nego svaki živi u nekoj od soba; tako Stjuart, tako i ostali. Moramo se brinuti o njima."
     Vi ste veoma dobri ljudi, pomisli Boni. Dakle, ovo je grad. Od ovoga sam se ja krila, toliko godina. Čuli smo grozomorne pripovesti, da su ovde sve samo ruševine, po kojima se šunjaju grabljive zveri, propalice, otmičari i oportunisti, talog od onoga što je nekad bilo... A od čega smo mi, zapravo, bežali i ranije, još pre rata. Mi smo se još onda plašili da živimo ovde.
     Dok su ulazile u kuhinju, ona začu Stjuarta Mak Končija kako govori Dinu Hardiju: "...osim što je svirao u nosnu frulicu, taj pacov je..." On zaćuta, videći nju. "Anegdota iz ovdašnjeg života", izvini se on. "Mogla bi te šokirati. Reč je o jednoj sjajnoj životinji, a one su mnogim ljudima neprijatne."
     "Ispričaj mi o njemu", reče Boni. "Pričaj mi o pacovu koji svira u nosnu frulicu."
     "Možda sam malo pomešao dve sjajne životinje", reče Stjuart, pristavljajući vodu za imitaciju kafe. Petljao je oko džezve, a onda se, zadovoljan, odmakao i naslonio na peć na drva, gurajući ruke u džepove. "Mislim da je onaj veteran rekao da je taj pacov razradio i jedan primitivan sistem knjigovodstva. Ali to ne zvuči istinito."
     "Meni zvuči", reče Boni.
     "Takvom pacovu mogli bismo dati zaposlenje ovde", reče gospodin Hardi. "Trebaće nam dobar knjigovođa, ako naš posao počne da se širi, a počeće."
     Napolju, duž avenije San Pablo, kola sa konjskom vučom počela su prolaziti; Boni začu oštar klopot kopita. Čula je i druge pokrete, razne aktivnosti, i prišla prozoru da izviri napolje. I bicikli; i mamutski, prastari kamion koji se pogoni loženjem drva. I pešaci, mnogobrojni.
     Sa druge strane ulice, ispod jedne šupe od dasaka pojavi se neka životinja, pređe oprezno preko otvorenog prostora, i nestade ispod trema jedne zgrade. Nekoliko trenutaka potom, opet se pojavi, ovog puta praćena drugom životinjom; obe su bile zdepaste i kratkonoge, možda neka mutacija buldoga. Druga životinja je za sobom vukla nevešto sastavljenu platformu nalik na sanke, natovarenu svakojakim dragocenim stvarima, koje su većinom bile za jelo. Platforma je, na dva uzdužna klizača, poskakivala i klizila preko džombi na pločniku, za dvema životinjama koje su žurile i uskoro se dočepale novog zaklona, iza ugla jedne kuće.
     Na prozoru, Boni nastavi da gleda pomno, ali se dve kratkonoge životinje više nisu pojavile. Upravo kad je htela da se okrene od prozora, ona primeti da još nešto izlazi u svoju prvu današnju aktivnost. Nešto sa okruglim metalnim oklopom, prekriveno kamuflažnim mrljama blatne boje, lišćem i grančicama; ta stvar izlete na svetlost dana, zastade, podiže svoje dve vitke antene drhtavo u svetlost ranojutarnjeg sunca.
     Šta je, za ime sveta, ono? - pitala se Boni. Onda shvati da gleda Hardijevu homeostatičku klopku za štetočine, u akciji.
     Želim ti dobru sreću, pomisli ona.
     Zamka je malo pričekala, izvršila osmatranje u svim pravcima, oklevala, a onda neodlučno krenula tragom dvaju buldogastih životinja. Nestade i ona iza ugla te kuće, kretanjem svečanim i dostojanstvenim, daleko presporim za takvo gonjenje; Boni se morala osmehnuti.
     Posao dana je počeo. Svud oko nje grad se budio, ulazio još jednom u svoj redovni život.