Dik Filip

MARSOVSKO VREMENSKO ISKLIZNUĆE
Prevod: Nedeljković B. Aleksandar

Dick Philip K. MARTIAN TIME-SLIP, 1964.

POLARIS
1995.

1.

     Iz dubina fenobarbitalnog dremeža Silvija Bolen začu nešto kako doziva. Oštro, to nešto je probijalo slojeve u koje je ona utonula, ozleđivalo njenu savršenu predanost ne-jastvu.
     "Mama", pozva njen sin opet, odnekud izvan kuće.
     Ona sede i otpi gutljaj vode iz čaše pored kreveta; stade bosim stopalima na pod i ustade, što nije bilo lako. Časovnik je pokazivao devet i trideset. Pronađe kućnu haljinu, ode do prozora.
     Ne smem više trpeti ovo, pomisli ona. Bolje je podleći šizofrenom procesu, pridružiti se ostalom svetu. Ona podiže roletnu sa prozora; sunce, sa svojom dobro znanom, crvenkastom, prašnjavom nijansom, ispuni joj vid, čineći gledanje nemogućim. Ona podiže šaku i doviknu: "Šta je, Dejvide?"
     "Mama, stigao rovoplovac!"
     Znači, danas mora biti sreda. Ona klimnu glavom, okrete se i pođe nesigurnim korakom iz spavaće sobe u kuhinju, gde uspe da pristavi džezvu dobre, solidne, zemaljske kafe.
     Šta moram sad da radim? - upita se ona. Sve je spremno za njega. Dejvid će u svakom slučaju primetiti. Ona odvrte vodu u umivaoniku i ispljuska lice. Od te vode, neprijatne, u kojoj se videla nijansa boje, ona se zakašlja. Trebalo je da ispraznimo rezervoar, pomisli ona. Da ga izribamo, podesimo dotok hlora, vidimo koliko ima zapušenih filtera. Možda su svi zapušeni. Zar ne bi rovoplovac to mogao? Ne; to nije posao UN.
     "Da l' sam ti ja potrebna?" upita ona, otvarajući zadnja vrata. Vazduh se zakovitla ka njoj, hladan, zagušen finim peskom; ona otkloni glavu i oslušnu Dejvidov odgovor. Dečko je bio uvežban da kaže ne.
     "Pa, ne", progunđa mališan.
     Kasnije, dok je sedela u kućnoj haljini za kuhinjskim stolom i pila kafu, sa tanjirom dvopeka i sosom od jabuka ispred sebe, gledala je, kroz prozor, kako dolazi rovoplovac, u malom čamcu sa ravnim dnom koji je pućkao duž kanala, odmicao svojom službenom putanjom, nikad žurno, ali uvek stižući na vreme. Godina beše 1994, druga nedelja avgusta. Čekali su jedanaest dana, a sada će dobiti svoj deo vode iz velikog rova koji prolazi duž njihovog reda kuća, milju ka marsovskom severu.
     Kanalski čamdžija, rovoplovac, privezao je plovilo nadomak prelivne kapije i upravo sad iskočio na suvo, otežan okruglom torbom, koja je bila zaštićena prstenovima - u njoj je nosio dokumente - i alatom za okretanje kapije. Na sebi je imao sivu uniformu isprskanu blatom i visoke čizme koje su, zbog sasušenog mulja, bile smeđe boje. Nemac? Ali nije bio Nemac; kad je okrenuo glavu, ona vide da mu je lice ravno i slovensko, a na sredini šapke, iznad štitnika za oči, crvena petokraka. Bio je, dakle, red na Rusa, ovog puta; a ona je bila izgubila iz vida taj njihov raspored.
     Ali, očito, nije samo ona izgubila iz vida raspored 'rotacije' službenika Ujedinjenih Nacija na ovim poslovima raspodele vode. Jer ona sad vide porodicu iz susedne kuće, Štajnerove, koja se pojavila na svom prednjem tremu, pripremajući se da iziđe pred rovoplovca: svo šestoro, otac, krupna, debela majka i četiri plavokose, okrugle, bučne devojke.
     Rovoplovac je pristupio poslu: zatvorio je vodu Štajnerovima.
     "Bitte, mein Herr", poče Štajner, ali onda i on vide crvenu zvezdu, i zaćuta.
     Silvija se, u sebi, nasmeši. Živa šteta, pomisli ona.
     Otvorivši zadnja vrata, Dejvid žurno uđe u kuću. "Znaš šta, mama? Štajnerovima procurio rezervoar sinoć i pola vode im isteklo! Zato sad nemaju dovoljno za baštu, pa će im se osušiti, kaže gospodin Štajner."
     Ona klimnu glavom i pojede poslednje parče dvopeka. Pripali cigaretu.
     "Zar to nije strašno, mama?" upita Dejvid.
     Silvija reče: "I zato bi Štajnerovi hteli da im voda ostane uključena još samo malo duže."
     "Ne možemo dopustiti da im bašta uvene. Pamtiš koliko smo imali nevolja sa našom repom? Pa nam je gospodin Štajner dao onu hemikaliju sa Doma, koja je poubijala bube kod nas, a mi smo rekli da ćemo dati njima deo repe, al' nismo, zaboravili smo."
     Ovo je bilo istina. Silvija se priseti, sa trzajem krivice: jesmo im obećali... a oni nikad ni reč nisu rekli, iako su sigurno zapamtili. A Dejvid se večito igra tamo kod njih.
     "Molim te, idi i razgovaraj sa vodadžijom", molio je Dejvid.
     Ona reče: "Možda bismo mogli da im damo deo naše vode, kasnije ovog meseca; kroz crevo, od naše bašte do njihove. Ali ne verujem u to o curenju; oni uvek hoće više vode nego što je njihov deo."
     "Znam", reče Dejvid i obori glavu.
     "Ne zaslužuju, Dejvide. Niko to ne zaslužuje."
     "Oni samo ne znaju kako da održavaju imanje da dobro ide", reče Dejvid. "Gospodin Štajner pojma nema o alatima."
     "Onda su sami odgovorni za to." Osećala se razdražljivo. Pade joj na um da još nije sasvim budna; treba progutati jedan deksamin, inače joj se oči neće nikako otvoriti, sve do pada noći, a tad će biti vreme za sledeći fenobarbital. Ode do ormanića za lekove, u kupatilu, skide sa njega bočicu zelenih, sitnih pilula u obliku srca, otvori je i prebroja; samo su dvadeset tri preostale, pa će ona uskoro morati da se ukrca u veliki traktor-bus, da pređe pustinju i stigne do grada, da u apoteci dobije novo 'punjenje'.
     Iznad njene glave začu se bučno, odjekujuće klokotanje. Njihov ogromni limeni rezervoar na krovu počeo se puniti. Kanalski plovilac preusmerio je tok vode iz prelivne kapije; molbe Štajnerovih bile su uzaludne.
     Obuzeta sve jačim osećanjem krivice, ona napuni čašu vodom da bi popila jutarnju pilulu. Kad bi bar Džek bio češće kod kuće, reče ona sebi; ovde je tako prazno. Ovo je jedan oblik varvarstva; ovo sitničarenje na koje smo primorani. U čemu je smisao sveg ovog sitnog kavženja i napetosti, ovog strašnog drhtanja nad svakom kapljicom vode, koje preovlađuje našim životom? Trebalo bi da postoji nešto više od toga... Nama je obećavano tako mnogo, na početku.
     Iz jedne od obližnjih kuća najednom dreknu zvuk radio-aparata; muzika za igru, a onda reklama za nekakvu poljoprivrednu mašinu.
     "...dubinu i ugao brazde", treštao je glas spikera, odjekivao u hladnom, svetlom jutarnjem vazduhu, "sa pretpodešavanjem i samopodešavanjem, tako da i najneveštiji vlasnik može, maltene iz prvog pokušaja..."
     Vrati se muzika za igru; ljudi su promenili stanicu.
     Diže se još jedna vrsta galame, svađa neke dece. Da li će celog dana biti ovako? - upita se ona, ne znajući da li je sposobna da se suoči sa takvim danom. A Džek je poslom odsutan, i vratiće se tek za vikend - to je maltene kao da nije udata, kao da nema muža. Zar sam emigrirala sa Zemlje radi ovoga? Ona pritisnu šake na uši, ne bi li izbacila buku radija i dečurlije.
     Treba da se vratim u krevet, gde mi je mesto, pomisli ona i nastavi, najzad, da se oblači za predstojeći dan.

     U kancelariji svog poslodavca u centru grada zvanog Bančivud Park, Džek Bolen je razgovarao radio-telefonom sa svojim ocem u Njujorku. Satelitska veza kroz milione kilometara svemirskog prostora nije bila osobito dobra. U tome je bilo 'stanje uobičajeno'; ali cenu razgovora plaćao je Leo Bolen.
     "Šta ti to znači, planine Frenklina D. Ruzvelta?" upita Džek jakim glasom. "Mora biti da si pogrešio, tata, nema ničega tamo - to je potpuna pustoš. Kao što će ti reći svako u nekretninama."
     Dođe glas njegovog oca, slabo čujan. "Ne, Džek, ja verujem da je dobro. Želeo bih da dođem, pogledam i porazgovaram sa tobom. Kako su Silvija i dečak?"
     "Fino", reče Džek. "Ali, čuj, nemoj se obavezivati, jer poznata je činjenica da svaka prodaja zemljišta na Marsu izvan onih delova kanalske mreže koji rade - a samo oko deset postotaka radi - znači, otprilike, golu prevaru." Nije mogao shvatiti kako to da njegov otac, sa toliko godina iskustva u poslu, i to baš u ulaganju u još nerazvijena zemljišta, zaluta u tako promašenu investiciju. Plašilo ga je to. Možda mu je otac, u ovim godinama otkad se nisu videli, ostario. Pisma kazuju vrlo malo; otac ih samo diktira nekoj od daktilografkinja svoje kompanije.
     Ili možda vreme drugačije teče na Zemlji nego na Marsu; Džek je pročitao jedan članak o tome u nekom žurnalu za psihologiju. Njegov otac će stići kao teturavi, sedi, ostareli relikt. Može li se nekako izbeći ta poseta? Dejvid bi rado video svoga dedu, a i Silviji je drag. U sluhu Džeka Bolena slabi, daleki glas nastavi da priča njujorške vesti, koje ga ni najmanje nisu zanimale, bile su mu nestvarne. Pre deset godina učinio je ogroman napor da se odvoji od svoje zajednice na Zemlji, i uspeo je u tome; nije više želeo da sluša o njoj.
     Ipak, veza sa ocem je ostala, a uskoro će biti i ojačana očevim prvim putovanjem sa Zemlje; stari je oduvek želeo da poseti neku drugu planetu pre nego što bude 'prekasno' - drugim rečima, pre nego što umre. Leo je čvrsto rešio. Ali, uprkos poboljšanjima kod velikih međuplanetnih brodova, putovaje ostaje rizično. To Leu ne smeta. Ništa njega neće odvratiti; štaviše, on je već izvadio rezervacije.
     "Bože, tata", reče Džek, "sigurno je divno što se osećaš sposoban da potegneš na tako naporno putovanje. Nadam se da si u dovoljno dobroj formi za njega." Pomirio se.
     Naspram Džeka, njegov poslodavac, gospodin Ji, uputi mu pogleda i podiže žuti listić hartije sa zapisanim servisnim pozivom. Mršavi, izduženi gospodin Ji, sa kravatom i odelom na jedan red dugmadi... Kineski stil odevanja, nepopustljivo ukorenjen u ovo tuđinsko tlo; autentičan jednako kao da Ji posluje u centru Kantona.
     Gospodin Ji pokaza prstom na listić papira, a onda svečano, pantomimom, odglumi značenje: prvo se poče stresati, pa presipati nešto iz desne ruke u levu, pa otirati znoj sa čela i potezati okovratnik. Onda osmotri ručni časovnik na svom koščatom zglavku. Rashladni aparat na nekoj mlečnoj farmi se pokvario, shvati Džek Bolen, i stvar je hitna, mleko će se ukvariti kad se, zbog dnevne vrućine, zagreje.
     "U redu, tata", reče on, "čekaćemo tvoj telegram." Onda se pozdravi i spusti slušalicu. "Izvinjavam se što sam tako dugo telefonirao", reče on gospodinu Jiu. Pruži ruku da dohvati listić.
     "Starija osoba ne bi trebalo da putuje ovamo", reče gospodin Ji svojim smirenim, nepopustljivim glasom.
     "On je čvrsto rešio da se uveri kako mi napredujemo", reče Džek.
     "A ako ne napredujete onako brzo kao što bi on želeo, može li vam pomoći?" Gospodin Ji se nasmeši prezrivo. "Da li se od vas očekuje da ste pronašli neko bogatstvo? Reci mu da dijamanata nema. To su pokupile UN. A što se tiče ovog poziva koji ti dadoh: u evidenciji stoji da smo na toj rashladnoj jedinici radili mi, pre dva meseca, zbog iste žalbe. Nešto ima u izvoru ili u dovodu energije. U nepredvidljivim trenucima, motor počne da usporava, sve dok ga bezbednosni prekidač ne isključi da ne bi pregoreo."
     "Videću šta još crpe snagu iz njihovog generatora", reče Džek.
     Nije lako raditi za gospodina Jia, pomisli on, penjući se uz stepenište, do krova, na kome su bili parkirani helikopteri kompanije. Sve se vodi racionalno. Gospodin Ji izgleda i ponaša se kao nešto što je sklopljeno da bi kalkulisalo. Pre šest godina, kad mu je bilo dvadeset dve, Ji je izračunao da na Marsu može zarađivati bolje nego na Zemlji. Na Marsu je postojala silna potreba za servisnim održavanjem svakojake mašinerije, svega i svačega što ima pokretne delove, zato što je cena prevoza novih mašina sa Zemlje tako visoka. Stari toster, koji se na Zemlji bez razmišljanja baci u smeće, na Marsu mora biti održavan u upotrebi. Gospodinu Jiu se dopadalo, u načelu, spasavanje pokvarene mašinerije. Nije odobravao nikakvo rasipništvo, zato što je odgajen u štedljivoj, puritanskoj atmosferi Narodne Kine. A pošto je radio kao elektroinženjer u provinciji Honan, imao je potrebnu stručnost. Zato je na veoma smiren i metodičan način doneo odluku koja kod većine ljudi znači i katastrofalan emocionalni potres; zakazao je svoje emigriranje sa Zemlje, isto kao što bi zakazao odlazak kod zubara koji bi mu napravio zubnu protezu od nerđajućeg čelika. Znao je, do poslednjeg UN dolara, koliko će moći da smanji organizacione troškove kad uspostavi svoju firmu na Marsu. Bila je to operacija sa uzanom marginom zarade, ali vrhunski profesionalna. Tokom šest godina, od 1988, širio je posao, tako da su sad njegovi serviseri prvi pozivani u hitnim slučajevima - a šta, u koloniji koja još i sad ima teškoća da odgaji rotkvice i da rashladi svoju majušnu proizvodnju mleka, šta nije hitan slučaj?
     Zatvorivši vrata helikoptera, Džek Bolen pokrete motor i uskoro se uzdiže nad građevine Bančivud Parka, u izmagličasto, tupo nebo prepodneva, polazeći na svoj prvi današnji servisni zadatak.
     Daleko na desnoj strani, jedan ogroman brod je, dovršavajući putovanje sa Zemlje, sletao na bazaltni krug koji je služio kao prijemno polje za žive terete. Drugi tereti morali su biti spuštani sto milja istočno. Ovo beše putnička letelica prve klase; uskoro će ga posetiti daljinski kontrolisani uređaji koji će tako 'ostrigati' putnike, da na njima neće ostati nijedan virus niti bakterija, insekt niti semenka korova; oni će izići nagi kao na dan kad su se rodili, proći kroz hemijska kupatila, nezadovoljno prebroditi osam sati testiranja - a onda, najzad, biti pušteni na slobodu, gde će svako morati da se potrudi da, kao jedinka, opstane, pošto je opstanak kolonije već osiguran. Neko će, možda, čak biti poslat natrag, na Zemlju, ako je njegovo zdravlje, u napornim uslovima putovanja, popustilo na takav način da se može posumnjati u genetske defekte. Džek zamisli svoga oca kako strpljivo podnosi postupke pri imigraciji. Mora se to proći, dečko moj, rekao bi tata. Potrebno je. Starac sa cigarom, zadubljen u misli... filozof čije se ukupno školovanje sastojalo od sedam godina u jednoj njujorškoj osnovnoj školi, i to u razdoblju kad je na takvim mestima vladalo najveće divljaštvo. Čudna stvar, pomisli on, kako se karakter ipak ispolji. Stari je u dodiru sa nekim nivoom znanja koji mu kazuje kako se treba držati, ne u socijalnom nego u nekom dubljem, trajnijem smislu. Prilagodiće se on ovom svetu, ovdašnjim prilikama, zaključi Džek. Tokom svoje kratke posete prilagodiće se bolje nego što smo uspeli Silvija i ja. Otprilike jednako dobro kao Dejvid...
     Dobro će se slagati ta dvojica: njegov otac i njegov sin. Obojica oštroumni i praktični, a ipak, obojica i nepredvidljivo romantični, kao što pokazuje ova 'bubica' njegovog oca da kupi zemljišne posede negde u planinama F.D.R-a. Bio je to najnoviji grcaj nade iz pluća jednog starog čoveka, ali čoveka čiji izvor nade nikako da presuši. Tu se zemljišni posed daje praktično besplatno, pa ipak niko neće da kupi; tu je autentična 'divlja krajina', što nastanjivi delovi Marsa, naravno, nisu. Ispod sebe, Džek vide Kanal senatora Tafta i poče leteti uporedo s njim; kanal će ga odvesti do mlečne farme Mak Olifa, koja se sastoji od mnogo hiljada hektara svenule trave i od krda krava koje su nekad, davno, bile izvrsni primerci sorte 'džersi', a sada, izobličene zbog života u ovako nepravednoj sredini, samo liče na svoje pretke. Ovo je nastanjivi Mars; ova zamalo-plodna paukova mreža linija koje se radijalno šire, ponegde ukrštaju, i koje su uvek dovoljne da održe život, jedva i ne više od toga. Taft, sada tačno ispod njega, pokaza tromu i odvratno zelenu vodu; voda se na određenim mestima preliva i filtrira, ali ovde se videlo šta se sve, vremenom, nakuplja u njoj, pesak, ljigavi mulj, zagađivači, tako da je ne može piti niko. Bog zna kakve su alkalne materije stanovnici već apsorbovali i ugradili u svoje kosti. Ali živi su. Ta voda ih nije ubila, tako žutosmeđa i puna sedimenata. A na zapadu su planinski lanci koji čekaju da ljudska nauka naskoči na njih i prenese im svoje čudo.
     Arheološke ekipe, koje su sletele na Mars početkom sedamdesetih godina, živo su radile na utvrđivanju različitih etapa uzmicanja one ranije civilizacije, koju je ljudska sad počela zamenjivati. A ta ranije nije, ni u jednom trenutku, nastanila samu pustinju. Očigledno se, poput civilizacija na Eufratu i Tigru na Zemlji, držala na onim terenima koje je mogla navodnjavati. Na svom vrhuncu, stara marsovska kultura zauzimala je jednu petinu površine Marsa, a četiri petine je ostavila u nedirnutom, prirodnom stanju. Kuća Džeka Bolena, na primer, blizu ukrštanja Kanala Vilijema Batlera Jejtsa i Kanala Herodota: ta kuća stoji maltene na rubu mreže kojom je bila postizana plodnost u proteklih pet hiljada godina. Bolenovi su stigli među poslednjima; a kad se to dešavalo, pre jedanaest godina, niko nije znao da će priliv doseljenika tako naglo presahnuti.
     Radio-aparat u helikopteru poče ispuštati šum statike, a onda limena verzija glasa gospodina Jia reče: "Džek, imam još jedan servisni poziv da ti dodam. Vlasti iz UN kažu da u Javnoj školi ima kvar, a da njihov majstor nije tu."
     Džek podiže mikrofon i reče u njega: "Žao mi je, gospodine Ji - mislim da sam ti rekao da ja nemam obuku ni da pipnem te mašine u školi. To bi trebalo da daš Bobu ili Pitu." Ne mislim nego znam da sam ti rekao, reče on sebi.
     Na svoj logični način, gospodin Ji reče: "Ova popravka je od životnog značaja, pa je, zbog toga, mi ne možemo odbiti, Džek. Mi nikad nijedan servisni posao nismo odbili. Tvoj stav nije pozitivan. Moraću insistirati da se uhvatiš ti ukoštac sa tim poslom. Čim bude moguće, poslaću još jednog servisera u školu, da ti pomogne. Hvala ti, Džek." Gospodin Ji isključi vezu.
     Ma hvala i tebi, reče Džek Bolen ironično, u sebi.
     Ispod sebe vide početke drugog naselja: Luistaun, glavno stanište sindikata vodoinstalatera, jednog od prvih koji se organizovao na planeti; taj sindikat ima svoje servisere, koji ne rade kod gospodina Jia. Ako bi mu radno mesto kod Jia postalo odveć neprijatno, Džek Bolen bi uvek mogao da pokupi prnje i preseli se u Luistaun, stupi u sindikat i nastavi da radi, možda i sa boljom platom. Ali nedavni politički događaji u naselju vodadžijskog sindikata nisu mu se dopali. Arni Kot, predsednik 'Vodo-radnih lokalnih', izabran je tek posle mnogih neobičnih zbivanja u predizbornoj kampanji, i to uz neuobičajno velike nepravilnosti u postupku glasanja i brojanja glasova. Kotov režim nije ostavljao na Bolena utisak nečega pod čime bi on voleo živeti; koliko je Bolen mogao videti, vladavina tog starca imala je sve odlike ranorensansne tiranije, sa unetom primesom nepotizma. Ipak, čini se da ta naseobina ekonomski napreduje. Ima uspešan program javnih radova i budžetsku politiku koja je omogućila da se stvori ogromna rezerva gotovog novca; delotvorna je i napredna - štaviše, obezbeđuje pristojno zaposlenje za svakog svog stanovnika. Najuspešnija je, posle izraelske kolonije na severu. A izraelska naseobina ima prednost, fanatične cionističke udarne odrede, koji podižu svoje logore u samoj pustinji, otkidajući od nje komad po komad i privodeći ga poljoprivrednoj nameni - od gajenja pomorandži do proizvodnje veštačkog đubriva. Novi Izrael sam je oteo od pustinje trećinu sve pustinjske zemlje koja se sad, na Marsu, obrađuje; štaviše, to je jedina marsovska naseobina koja izvozi na Zemlju iole ozbiljnije količine svoje robe.
     Glavni grad sindikata vodoinstalatera, Luistaun, promače ispod helikoptera, onda se pojavi spomenik Aldžeru Hisu, prvom mučeniku Ujedinjenih Nacija; najzad, otvorena pustinja. Džek se zavali u sedište i pripali cigaretu. Gonjen upornim pogledom gospodina Jia, krenuo je, a zaboravio da ponese termos sa kafom, čiji nedostatak sada oseti. Dremalo mu se. Neće oni mene naterati da radim na Javnoj školi, reče on sebi, više ljutito nego ubeđeno. Daću ostavku. Ali znao je da neće dati ostavku. Otići će u školu, čangrljaće malo po mašineriji, recimo sat-dva, tek da stvori utisak da nešto popravlja; onda će se pojaviti Bob ili Pit i uraditi posao. Ugled njihove firme biće očuvan, a oni će se moći vratiti u kancelarije. Svako će biti zadovoljan, čak i gospodin Ji.
     Nekoliko puta je on bio u školi, ali sa svojim sinom. To je druga stvar. Dejvid je među najboljima u odeljenju, napreduje kroz školu i usput koristi najbolje nastavne mašine. Ostaje u školi kasno uveče, do krajnosti koristeći 'tutorski' sistem kojim se UN toliko ponose. Džek pogleda na sat i vide da je deset. Po onome što je zapamtio sa poseta i što mu Dejvid javlja, trebalo bi da je sad kod Aristotela, od koga uči osnove prirodnih nauka, filozofije, logike, gramatike, pesništva, kao i istoriju fizike. Činilo se da Dejvid najviše voli, od svih nastavnih mašina, upravo Aristotela, što je olakšanje; mnogi đaci više vole neke druge, herojskije nastavnike, kao što su ser Frensis Drejk (istorija Engleske, osnovi kavaljerstva), ili Abraham Linkoln (istorija SAD, osnovi modernog ratovanja i savremene državnosti) ili sumorne ličnosti kao što su Julije Cezar i Vinston Čerčil. On sam, Džek, rođen je prerano da bi mogao ući u 'tutorisane' škole; prvo je sedeo, kao dečak, u istoj učionici sa šezdesetoro druge dece, a kasnije, u srednjoj školi, slušao i gledao nastavnika koji se preko ekrana interne televizije obraćao odjednom masi od hiljadu đaka. A da ga je neko pustio da pohađa novu vrstu škole, Džek bi začas našao svog miljenika: jer, prilikom jednog od njegovih odlazaka u Dejvidovu školu, zapravo kad je bio prvi roditeljski sastanak, video je nastavnu mašinu 'Tomas Edison' koja bi njemu bila sasvim dovoljna. Tom prilikom Dejvid je tek posle jednog sata uspeo da odvuče oca od Edisona.
     Ispod helikoptera, pustinju zameni prostranstvo škrtih livada, nalik na preriju. Ograda od bodljikave žice označavala je početak ranča Mak Olifa, pa time, ujedno, i početak zone pod administrativnom upravom države Teksas. Mak Olifov otac bio je teksaški naftni milioner, koji je finansirao izgradnju svojih sopstvenih svemirskih brodova za emigriranje na Mars; pobedio je čak i sindikat vodoinstalatera. Džek ugasi cigaretu i poče spuštati helikopter, nastojeći da vidi, nasuprot bleštanju sunca koje mu je išlo u oči, zgrade ranča.
     Jedno omanje krdo krava poče bežati od buke helikoptera, panično, galopom; gledao ih je kako se rasipaju po ravnici i nadao se da Mak Olif, niski Irac kiselog lica i opsesivnog stava prema životu, neće to primetiti. Mak Olif je, u vezi sa zdravljem svojih krava, imao hipohondričan stav, ne sasvim neosnovan; podozrevao je da marsovska bića aktivno rade na uništenju njegovih krava, izazivajući njihovu mršavost i bolest, kao i neujednačenu proizvodnju mleka.
     Uključivši radio-otpremnik, Džek reče u mikrofon: "Ovde servisna letilica kompanije Ji. Džek Bolen traži dozvolu da sleti na pistu Mak Olifa, a po vašem pozivu."
     Čekao je. Stiže odgovor sa ogromnog ranča. "Može Bolene. Sve čisto. Bilo bi beskorisno da te pitam gde si toliko dugo." Mak Olifov otupljeni, gunđajući glas.
     "Za neki minut sam kod vas", reče Džek, kriveći lice u grimasu.
     Uskoro vide zgrade ispred sebe, bele naspram peska.
     "Mi ovde imamo šezdeset hiljada litara mleka", dopre Mak Olifov glas iz zvučnika. "I sve ima da se ukvari ako ti uskoro ne pokreneš prokletu opremu za rashlađivanje."
     "Dolazim trkom", reče Džek. Onda prisloni palčeve na uši i isplazi se ka zvučniku, licem grotesknim i odbojnim.

2.

     Bivši vodoinstalater, Vrhovni dobročlan vodoradničkih lokalaca u ogranku na Četvrtoj planeti, Arni Kot, ustade iz kreveta u deset sati ujutro i, po svom običaju, zaputi ležernim šetkanjem pravo u parno kupatilo.
     "Zdravo, Gase."
     "Zdravo, Arni."
     Svi ga zovu po imenu, to je dobro. Arni Kot klimnu glavom Bilu, Ediju i Tomu, a oni ga svi pozdraviše. Vazduh je bio prepun pare, koja se kondenzovala oko njegovih nogu. Tako nastala voda curila je po keramičkim pločicama i izlivala se slobodno napolje, u pustinju. Upravo ta pojedinost zadovoljavala je Kota: kupatilo načinjeno tako da se prosuta voda baca u nepovrat. Pustiš je da iscuri na vreli pesak, i ona nestane za večita vremena. Ko još može tako nešto? On pomisli: da vidim ja one bogate Jevrejčine iz Novog Izraela da naprave parno kupatilo iz koga sva voda otiče u propast.
     Arni Kot stade pod tuš i reče drugarima oko sebe: "Čuo sam da se priča jedna stvar koju hoću da proverimo što je pre moguće. Znate onaj kombinat iz Kalifornije, one Portugalce koji su prvi kupili planinski venac FDR, pa onda pokušavali da eksploatišu gvozdenu rudu tamo, ali je bila suviše siromašna, a cena dobijenog gvožđa daleko prevelika? E, čujem da prodaju taj posed."
     "Da, čuo sam to i ja." Svi momci zaklimaše glavama. "Pitam se koliko su izgubili. Mora da su ostali u strašnom minusu."
     Arni reče: "Ne, ja sam čuo da su našli kupca koji je bio voljan da plati i više nego što su oni uložili; tako da su izvukli zaradu, najzad, posle svih ovih godina. Znači, isplatilo im se što su uporno držali. Pitam se ko je toliko blesav da poželi to zemljište. I ja imam neka mineralna prava tamo, znate. Zahtevam da proverite ko je kupuio taj posed i kojom vrstom posla se bavi. Hoću da znam šta taj neko namerava tamo."
     "Dobro je znati te stvari." Opet svi zaklimaše glavama, a jedan čovek - činilo se da je to Fred - iziđe ispod tuša i odšljapka bosim stopalima iz kupatila, da se obuče. "Zaviriću ja u to, Arni", reče Fred preko ramena. "Odmah sad."
     Obraćajući se preostalim ljudima, Arni se nasapunja po celom telu i reče: "Znate da moram da štitim svoja mineralna prava; ne mož' sad da se dosmuca tako neki gilipter sa Zemlje i pretvori te planine u, recimo, nacionalni park za izletnike. Ja vama da kažem šta sam čuo. Znam da je gomila komunističkih službenika iz Rusije i Mađarske, i to neke krupnije zverke, bila pre nedelju dana ovde. Sigurno su osmatrali. Mislite, ako im je propalo kolektivno imanje prošle godine, da su odustali? Ne. Oni imaju mozak buba, i kao bube uvek se vraćaju. Crvenima je silno stalo da uspostave bar jedno uspešno kolektivno gazdinstvo na Marsu; to im je praktično vlažni san, dole na Domu. Ne bi me iznenadilo ako su ti Portugalci iz Kalifornije prodali zemlju komunjarama, pa uskoro vidimo da se planine ne zovu FDR, kao što valja i treba, nego nešto kao 'Planine Jože Staljina'."
     Svi muškarci se nasmejaše, ceneći njegov humor.
     "E, sad, ja imam gomile posla da obavim danas", reče Arni Kot, spirajući sapunicu sa sebe žestokim mlazevima vrele vode. "Znači, ne mogu se više baviti ovom temom; osloniću se na vas da to iskopate. Na primer, putovao sam na istok gde je u toku naš opit sa dinjama, i čini se da ćemo sasvim uspeti da uvedemo onu sortu iz Nove Engleske da raste ovde u ovoj životnoj sredini. Znam da ste se svi vi pitali o tome, jer svako voli dobru krišku kantalupe ujutro za doručak, ako je ikako moguće."
     "Istina je to, Arni", saglasiše se momci.
     "Ali", reče Arni, "meni je na umu još ponešto, a ne samo dinje. Pre neki dan nam doš'o jedan klinac iz UN da se buni oko naših pravila za crnčuge. A možda ne bi trebalo da kažem tako nego da ih zovem kao u-enovci, da su to 'ostaci urođeničke populacije', ili samo Blikmeni. Pozivao se na licence koje smo dali našim naseljima da zapošljavaju Blikmene ispod proseka, ovaj, hoću reći ispod minimalne plate, jer čak ni ti u-enovski pederi ne pomišljaju ozbiljno da Blikmene platimo prosečno. Al' naš problem jeste to što ne možemo ni minimalac davati Blikmenima, zato što rade tako neujednačeno da bismo bankrotirali, a opet moramo ih slati u rudnike jer jedino oni mogu da dišu tamo dole, a oprema za kiseonik da se uveze ne može ni za koju cenu ispod skandalozno ogromne. Neko na Domu mariše debelu lovu od tih rezervoara sa kiseonikom, i kompresora, i svega toga. To ti je jedna mafija, al' mi se ne damo da nas reketira, to ja vama da kažem."
     Svi zaklimaše glavama uozbiljeno.
     "Dakle, ne dozvoliti da nam birokrate iz UN diktiraju kako da vodimo naše naselje", reče Arni. "Mi smo ovde otpočeli operacije kad su UN na Marsu bile samo jedna zastava zabodena u pesak; mi smo izgradili kuće pre nego što su oni doneli prvi nokšir da se u njega popišaju, pre nego što su se uspostavili na bilo kom delu Marsa, pa i na onom parčetu na jugu oko koga se svađaju SAD i Francuska."
     "Tako je, Arni", odvratiše momci saglasno.
     "Međutim", reče Arni, "postoji problem utoliko što te lujke iz UN kontrolišu vodene puteve, a mi moramo imati vodu; treba nam plovidba po kanalima, a i voda kao izvor pogona, i za piće, i kao sad, za kupanje. Mislim, ti pederi mogu da nam prekinu vodu kad god hoće; drže nas za kratke dlake."
     On dovrši tuširanje i odšljapka po toplim, mokrim pločicama da uzme peškir od kupatilskog službenika. Od pomisli na UN zakrčala su mu creva, a njegov nekadašnji čir na dvanaestopalačnom poče da ga peče na levoj strani, nisko, maltene kod prepona. Trebalo bi nešto doručkovati, uvide on.
     Kad ga je pomoćnik sasvim obukao u sive flanelske pantalone, majicu, mekane kožne čizme i mornarsku kapu, Kot pođe iz tog dela sindikalne palate u svoju trpezariju, gde je Helio, njegov kuvar Blikmen, već pripremio doručak. Kot brzo sede pred hrpu vrućeg peciva, naprženih kriški slanine, kafu i čašu soka od pomorandže, i pred prošlonedeljno izdanje 'Njujork Tajmsa'.
     "Dobro jutro gospodine Kot." Odazivajući se njegovom pritisku na dugme, pojavila se jedna sekretarica iz njihove rezerve ljudstva, devojka koju nikad ranije nije video. Nije nešto mnogo lepa, zaključi on već na prvi pogled; opet posveti pažnju novinama. I kako ga je oslovila: 'Gospodine Kot'. Pijuckao je soka od pomorandže i čitao o brodu koji je nastradao u kosmosu, a svih tri stotine ljudi u njemu poginulo. Japanski teretni brod pun bicikala. Ovo ga nasmeja. Tolika gomila bicikala u kosmosu, a sad, svi propali; živa šteta, jer na planeti male mase, kao što je Mars, gde praktično ne postoje izvori energije - izuzev trome vode u sistemu kanala - i gde čak i kerozin košta čitavo bogatstvo, bicikli su od velike ekonomske koristi. Čovek može budzašta da biciklira stotinama kilometara, pa baš i po pesku. Vozila sa kerozinskim turbinama koriste samo glavni budžovani, naročito serviseri i vođe kao što je on. Postoji i javni prevoz, naravno, kao što su to traktor-busevi koji povezuju naselja i odlaze povremeno do usamljenih staništa čija su veza sa svetom... ali busevi voze neredovno, jer zavise od snabdevanja gorivom koje stiže sa Zemlje. Njemu, lično, busevi izazivaju klaustrofobiju, toliko sporo idu.
     Čitanje 'Njujork Tajmsa' omogućilo mu je da se, bar nakratko, oseti kao da je opet na Domu, u Južnoj Pasadeni; njegova porodica svojevremeno se pretplaćivala na zapadno-obalsko izdanje 'Tajmsa', i on je zapamtio kako je, kao dečak, donosio te novine iz poštanskog sandučeta, sa ulice duž koje su bila stabla kajsije, ulice tople, maglenodimne, sačinjene od dva reda urednih prizemnih kuća, parkiranih kola i travnjaka koji su svakog vikenda, bez izuzetka svakog, uređivani. Sad mu nedostaje ponajviše onaj travnjak, kao i oprema i 'medicine' za travnjak - kolica sa jednim točkom puna đubriva, novo seme trave, makaze za odsecanje grančica, u rano proleće ograda za čuvanje živine da se ne razbeži... i uvek prskalice sa vodom, koje celog dugog leta zasipaju travu kapljicama, kad god je to po zakonu dozvoljeno. Ali i tamo je vladala nestašica vode. Jednom je ujka Pol uhapšen zato što je prao kola na dan kad je bilo proglašeno racionisanje vode.
     Čitajući novine dalje, on naiđe na članak o prijemu u Beloj Kući: primljena je gospođa Lizner koja je, kao službenica Agencije za kontrolu rađanja, izvršila osam hiljada terapijskih pobačaja i time pokazala američkim ženama kako treba. Ona je kao neka bolničarka, zaključi Arni Kot. Plemenito zanimanje za ženu. Okrete stranicu.
     Tu se, krupnim slovima, preko četvrtine stranice, nalazio oglas u čijem sastavljanju je i on pripomogao; poziv narodu, pun veselja i oduševljenja, da krene u emigraciju. Arni se zavali u sedište, presavi novine i poče sa dubokim ponosom proučavati oglas; izgleda dobro, zaključi on. Sigurno će privući ljude, ako imaju iole petlje, ikakvu iskrenu želju za pustolovinom, kao što je u oglasu i rečeno.
     Navedeno je bilo i koja se zanimanja traže na Marsu, a taj je spisak bio dug, i na njemu nisi mogao naći valjda samo 'uzgajivača kanarinaca' i 'proktologa' - a možda i ta dva. Dalje se ukazivalo na to koliko je teško čak i magistrima nauka da se zaposle na Zemlji, i kako na Marsu ima mnogo posla, dobro plaćenog, i za one koji imaju samo diplomu fakulteta.
     To bi trebalo da ih obori, pomisli Arni. On lično emigrirao je zato što je imao samo diplomu. Sva su vrata bila zatvorena pred njim, i zato je otišao na Mars kao najobičniji vodoinstalater; nekoliko kratkih godina kasnije, pogledaj ga! Na Zemlji, on, diplomac i vodoinstalater, grabuljama bi prikupljao mrtve skakavce po Africi, kao član radne ekipe UN za pomoć siromašnim zemljama. Njegov brat Fil radi bukvalno to, baš sad; diplomirao je na Kalifornijskom Univerzitetu, ali nikad nije dobio priliku da se bavi svojom strukom, ispitivanjem mleka. U njegovoj klasi diplomiralo je preko stotinu stručnjaka za ispitivanje mleka, a zašto i čemu? Nema posla na Zemlji. Morate doći na Mars, reče Arni sebi. Ovde vas možemo upotrebiti. Vidi kakve su kilave one krave na mlečnim farmama izvan grada. Tu bi imalo šta da se ispituje.
     Caka u oglasu bila je naprosto ta što imigrant, kad se pojavi na Marsu, uviđa da mu niko ništa nije jemčio, čak ni mogućnost da se vrati na Zemlju; povratna putovanja su mnogo skuplja, zbog neodgovarajućih uslova na poletištu. Ni govora nema o nekom jemstvu zaposlenja. Krivica je do velikih sila na Domu, do Kine, Amerike, Rusije i Zapadne Nemačke. Umesto da valjano podržavaju razvoj na planetama, posvetile su se daljim istraživanjima. Ulažu celokupno raspoloživo vreme, pamet i pare u nebeske projekte kao što je taj blentavi let na Kentaur, na šta je već straćeno mnogo milijardi dolara i radnih sati. Arni Kot ni trunčicu koristi nije mogao videti u tome. Ko želi da putuje četiri godine do planetnog sistema za koji se ne zna ni da li postoji?
     Ali u isti mah, Arni se i plašio moguće promene stava velikih zemaljskih sila. Pretpostavimo da se one jednog jutra probude i iznova pogledaju kolonije na Marsu i Veneri? Pretpostavimo da osmotre gomile straćara koje su tamo skrpljene i da odluče da nešto preduzmu s tim u vezi? Drugim rečima, šta će biti od Arnija Kota kad se velike sile opamete? Bila je to mogućnost o kojoj je vredelo temeljito razmisliti.
     Međutim, velike sile još nisu pokazale nijedan simptom racionalnosti. Još je njima vladao opsesivni duh međusobne utakmice; u ovom času, velike sile sudaraju se rogovima na drugom mestu, dve svetlosne godine odavde, na Arnijevo olakšanje.
     Nastavi da čita novine, i naiđe na kratak članak o jednoj organizaciji žena u Bernu, u Švajcarskoj, koja se sastala da još jednom proglasi svoju zabrinutost zbog naseljavanja.

     ODBOR ZA BEZBEDNOST KOLONIJA ZABRINUT
     ZBOG USLOVA NA SLETIŠTIMA NA MARSU

     Ove dame su, u peticiji podnetoj Sekretarijatu za naseljavanje pri Ujedinjenim Nacijama, još jednom izrazile svoje uverenje da su polja na Marsu gde sleću brodovi sa Zemlje suviše udaljena od naseljenih mesta i od vodosistema. Bilo je slučajeva da se od putnika zahteva da pešače i po sto pedeset kilometara kroz pustinju, svi, žene, deca i starci. Odbor za bezbednost naseljavanja traži da UN donesu propis da brodovi ne smeju sletati na udaljenju većem od četrdeset kilometara od nekog (većeg, poimenice određenog) kanala.
     Samozvane 'dobrotvorke', pomisli Arni Kot, čitajući članak. Verovatno nijedna od njih nikad nije bila izvan Zemlje; one znaju samo ono što im neko napiše u pismu, neka tetka koja je sa svojom penzijom otišla na Mars i sad živi na besplatnom zemljištu UN i, naravno, šta bi drugo, zakera. Jasno, one se oslanjaju i na svoju članicu koja stanuje na Marsu, izvesnu gospođu En Esterhazi; a ona fotokopira jedan informativni bilten i šalje ga drugim damama zainteresovanim za društvene probleme, u svim naseljima. Arni je dobijao i čitao njen bilten, 'Auditor odgovara', naslov od koga mu je bilo muka. Takođe mu je pripadala muka i od kratkih šala i parola ubačenih između pojedinih članaka:

     Molite se za maksi melioraciju! Pozovite pouzdano privlačne predstavnice naše politike i vidite fino filtriranje pijaće vode!

     Pojedine članke u 'Auditoru' jedva je, ili nikako, uspevao da razume, toliko su bili umotani u poseban žargon. Ali bilten je, očigledno, privlačio izvestan broj odanih žena koje su ozbiljno primale svaku temu, a onda izvršavale poverene im zadatke. U ovom trenutku one, nema sumnje, ulažu žalbe, zajedno sa zemaljskim Odborom za bezbednost kolonija, u vezi sa opasnim razdaljinama između većine sletišta na Marsu i vodosnabdevnih objekata i ljudskih naselja. Učestvuju, dakle, u jednoj od velikih borbi, a u ovom, jednom slučaju Arni Kot je pobedio muku u stomaku. Jer, od ukupno dvadesetak sletnih polja na Marsu, samo jedno je manje od četrdeset kilometara udaljeno od velikog kanala, naime Polje Semjuela Gompersa, koje služi njegovom, Arnijevom, naselju. Ako bi, nekim slučajem, pritisak Odbora za bezbednost kolonija uspeo, svi putnički brodovi sa Zemlje morali bi ubuduće sletati na polje koje pripada Arniju Kotu, pa bi i prihodi od toga išli njegovom naselju.
     Nije bilo nimalo slučajno što su gospođa Esterhazi i njen bilten i organizacija na Zemlji zastupali jednu temu koja bi mogla doneti veliku ekonomsku korist Arniju. En Esterhazi bila je Arnijeva bivša žena. Ostadoše u dobrom prijateljstvu, a i suvlasnici izvesnog broja firmi koje su osnovali ili otkupili tokom svog braka. Na nekoliko nivoa još su sarađivali, iako nikakve lične veze, u užem smislu te reči, nisu imali. On je smatrao da je En agresivna, sklona dominaciji, muškarača, visoka i koščata, sa dugim koracima, a niskim potpeticama, u sakou od tvida i tamnim naočarima, sa ogromnom kožnom torbom okačenom, pomoću kožnog kaiša, o rame... ali oštroumna, bistra, rođena za neki direktorski posao. Pod uslovom da je ne mora videti izvan poslovnog kruga, on se mogao slagati sa njom.
     Okolnost da je En Esterhazi nekada bila njegova žena i da njih dvoje i sad imaju finansijske veze nije bila široko poznata. Kad je želeo da stupi u vezu s njom, on nije diktirao pismo nekoj od daktilografkinja njihovog naselja; umesto toga, koristio je malu mašinu za šifrovanje diktata, koju je čuvao u svom radnom stolu, i onda po posebnom kuriru slao kaseticu sa trakom do En. Kurir je ostavljao kasetu u jednoj prodavnici umetničkih predmeta koju je En posedovala u izraelskom naselju, a njen eventualni odgovor bio je ostavljan na isti način u kancelariji jedne firme za proizvodnju cementa i šljunka, na Kanalu Bernarda Baruha, koja je pripadala Arnijevom šuraku, Edu Rokingemu, mužu Arnijeve sestre.
     Pre godinu dana, kad je Ed Rokingem izgradio kuću za sebe i Patriciju i njihovo troje dece, prisvojio je i nešto neprisvojivo: ceo jedan kanal. Dao je, otvoreno kršeći zakon, da se iskopa kanal koji je vukao vodu iz velike zajedničke mreže, isključivo za privatnu korist Eda Rokingema. Čak je i Arni smatrao da je to skandal. Ali nikakva optužnica nije podignuta, i danas taj kanal, skromno nazvan po Rokingemovom najstarijem detetu, nosi vodu sto trideset kilometara daleko u pustinju, samo da bi Pet Rokingem mogla da živi u divnim vrtovima i ima travnjak, bazen za plivanje i potpuno navodnjen vrt cveća. Odgajala je izuzetno velike žbunove kamelija, jer su samo oni preživeli prenošenje na Mars. Po čitav dan prskalice su se vrtele i zasipale kapljicama njeno žbunje, da se ne bi osušilo i uginulo.
     Arniju Kotu se činilo da su dvanaest ogromnih žbunova kamelije rasipništvo. Nije se dobro slagao ni sa svojom sestrom, ni sa Edom Rokingemom. Radi čega su oni došli na Mars? - zapita se. Da bi ostvarili, uz neverovatan trošak i trud, život koji će što je moguće više nalikovati onome koji su imali ranije, na Domu, na Zemlji. Njemu je to bilo besmisleno. Zašto onda nisu ostali na Zemlji? Mars je, za Arnija, bio novo mesto, a to je značilo novi život, u novom stilu. On i drugi naseljenici, veliki i mali, načinili su tokom svog življenja na Marsu nebrojena mala prilagođavanja, sa toliko faza, da su zapravo evoluirali; bili su, sada, nova bića. Njihova deca rođena na Marsu počinjala su tako, nova i neobična, u ponečemu zagonetna za svoje roditelje. Dvojica njegovih sinova - njegova i Enina deca - sada žive u jednom naseljeničkom kampu u blizini Luistona. Kad ih je posećivao, nije uspevao da prepozna, među ostalom decom, ko su ta dvojica; gledali su ga sumornim očima, kao da čekaju da ode. Koliko je on mogao zapaziti, nisu imali baš nikakav smisao za humor. A ipak, bili su osetljivi; mogli su neograničeno dugo pričati o životinjama i biljkama, o samom predelu. Obojica su imala kućne ljubimce, marsovske stvorove koji su njemu izgledali užasavajuće: bube nalik na bogomoljke, veličine magarca. Tim prokletim stvorovima neko je nadenuo ime 'bokseri', zato što su često viđane kako se propinju i uspravljaju jedna protiv druge, u ritualnoj borbi koja se po pravilu završavala tako što jedna ubije i pojede drugu. Bert i Ned su uvežbali svoje 'boksere' da obavljaju jednostavnije fizičke poslove i da ne pojedu jedan drugoga. Ta bića su, štaviše, postala njihovi pratioci... Deca su na Marsu usamljena, delimično zbog toga što su tako malobrojna, a delimično... Arni nije znao. Imaju neki poseban izgled, sa raširenim očima, kao da ih neke utvare uznemiravaju, kao da silno gladuju za nečim što je još nevidljivo. Bila su sklona usamljeničkom ponašanju; prvom prilikom odlazila su u puste predele da tamo nešto čačkaju. Ishodi takvih odlazaka bili su bezvredni, i deci i naseobinama: možda poneka kost ili ostatak iz stare, 'nigerske' civilizacije. Kad god je leteo helikopterom, Arni je uspevao da vidi bar jedno dete kako, izdvojeno od ostalih, kopa po nekom mestu na pustinjskom terenu, grebe po stenama i pesku kao da nejasno pokušava da podigne površinu Marsa i domogne se onoga ispod...
     Otključavši najnižu ladicu svog radnog stola, Arni izvuče malu, baterijsku mašinu za šifrovanje i uključi je. U nju reče: "En, rado bih se sastao sa tobom, da porazgovaramo. U tom odboru ima isuviše žena, a i krenuo je na pogrešnu stranu. Na primer, poslednji oglas u 'Tajmsu' me brine zato što..." On zaćuta, zato što je šifrujuća mašina mučenički zaškripala, usporila rad i zatim se sasvim zaustavila. On poče nabadati dugmad na njoj, traka se okrete još malo i onda se opet zaustavi.
     Ja mislio popravljeno, pomisli Arni ljutito. Zar one drkadžije ne umeju baš ništa da poprave? Možda će on morati da kupi drugu ovakvu spravicu, opet na crnoj berzi, opet po ogromnoj ceni. Njegovo lice se trznu od neprijatnosti te pomisli.
     Ona ne osobito lepa sekretarica, koja je dosad sedela ćutke naspram njega i čekala, sada se odazva njegovom klimanju glavom. Izvuče pisaljku i beležnicu, a on poče diktirati.
     "Ja, u običnim prilikama", reče Arni Kot, "imam razumevanja za teškoće koje nastaju kad treba održavati mašine u ispravnom stanju, što zbog da nemamo rezervni delovi, gotovo, a što zbog načina kako vremenske prilike ovde utiču na žice i metal. Međutim, već mi je dosta i previše, da ja tražim stručan servis za bitnu stvar kao što je moja mašina za šifrovanje. Ja je naprosto moram imati, to je sve. Znači, ako vi ljudi ne umete da je održite u upotrebi, ja ću vas da raspustim, i da poništim vama dozvolu za bavljenje delatnošću servisnom u našem naselju, a za naše dalje potrebe u smislu servisiranja osloniću se na usluge spolja." Još jednom klimnu glavom, i devojka prestade pisati.
     "Da ja odnesem taj tvoj šifrarnik kod servisera, gospodine Kot?" upita ona. "Vrlo bih rado to učinila, gospodine."
     "Neee", reče Arni mrzovoljno. "Samo ti pojuri sa ovim."
     Čim je otišla, Arni nastavi da čita 'Njujork Tajms'. Na Domu možeš kupiti novi šifrarnik praktično besplatno; i više od toga, ti na Domu možeš... do vraga. Šta sve ima u oglasima... Od starih rimskih novčića, preko bundi od pravog krzna, do kamp-opreme, dijamanata, raketnih brodova i otrova od rak-trave. Isuse!
     Međutim, njegov neposredni problem bio je kako da stupi u vezu sa svojom bivšom ženom bez upotrebe mašine za kodiranje. Mogao bih naprosto da svratim do nje, reče Arni sebi. Dobar izgovor - izvlačenje iz kancelarije.
     Podiže slušalicu telefona i naruči da ga na krovu palate Sindikata čeka helikopter; onda na brzinu dovrši doručak, obrisa usta žurno i pođe u lift.
     "Zdravo, Arni", bio je pozdrav kojim ga je dočekao pilot helikoptera, mladi čovek prijatnog lica, iz odeljenja za letačko osoblje.
     "Zdravo, momče moj", reče Arni dok mu je pilot pomagao da se smesti u naročito kožno sedište koje je dao da naprave, za njega lično, u radnji za tkanine i tapacirung u njihovom naselju. Pilot sede na svoje sedište, ispred, a Arni se zavali udobno, prekrsti noge i reče: "Ti sad samo uzleti, pa kad budemo u vazduhu, ja ću ti reći kuda ćemo dalje. I ne žuri, jer ni ja ne žurim. Izgleda da će biti lep dan."
     "Stvarno lep dan", reče pilot, pošto se kraci rotora počeše okretati. "Izuzev one maglice oko lanca FDR."
     Tek što su se vinuli u vazduh, zvučnik u helikopteru se oglasi. "Hitno saopštenje. Jedna mala grupa Blikmena nalazi se u otvorenoj pustinji, na žirokompasnoj tački 4,65003. Oni umiru od žeđi i izloženosti nepovoljnim uslovima. Brodovi severno od Luistauna odmah da polete do te tačke, najvećom brzinom, i ukažu pomoć. Zakon Ujedinjenih Nacija zahteva da se ovom pozivu odazovu svi komercijalni i privatni brodovi." Saopštenje je pročitao, i celo ponovio, oštri glas spikera UN, koji se javljao iz visine, sa emitora UN na veštačkom satelitu.
     Arni oseti da helikopter menja kurs i reče: "Ma, svašta, mladiću moj."
     "Moram se odazvati, gospodine", reče pilot. "Takav je zakon."
     Bog te tvoj, pomisli Arni zgađeno. Načini mentalnu zabelešku da sredi, čim se vrate sa ovog putovanja, da momak bude otpušten ili bar suspendovan.
     Našli su se iznad pustinje i zaleteli se dobrom brzinom ka preseku koordinata koji su od spikera UN dobili. Blikmenske crnčuge, pomisli Arni. Treba njih da spasavamo, umesto da gledamo svoja posla; proklete budale - zar ne umeju malo živahnije kroz svoju sopstvenu pustinju? Zar nisu trčkali po njoj, bez naše pomoći, već pet hiljada godina?
     Tek što je Džek Bolen počeo spuštati svoju letelicu, servisni helikopter kompanije Ji, čuo je iz zvučnika hitno obaveštenje UN; slična je čuo mnogo puta ranije, i svaki put se 'ohladio'.
     "...grupa Blikmena u otvorenoj pustinji", saopštio je taj glas činjenično. "...umiru od žeđi i izloženosti nepovoljnim uslovima. Brodovi severno od Luistauna..."
     Taj sam, pomisli Džek Boleni. Uključi mikrofon i reče: "Servisni brod kompanije Ji, u blizini žirokompasne tačke 4,65003, spreman da reaguje odmah. Trebalo bi da stignem do njih za dva-tri minuta." Zaokrete helikopterom ka jugu i poče se udaljavati od Mak Olifovog ranča: obuze ga zlatni trenutak zadovoljstva, jer zamišljao je kako se Mak Olif sada ljuti, gledajući zaokret i naslućujući razlog. Nikome nisu Blikmeni tako nedobrodošli kao velikim rančerima; jer ti osiromašeni urođenici, nomadi, često iskrsavaju i moljakaju za hranu, vodu, medicinsku pomoć, što se često pretvara u običnu, klasičnu prošnju, a bogate proizvođače mleka mnogo ljuti da budu iskorišćavani od strane onih čiju su zemlju prisvojili.
     Javljao se, sada, još neki helikopter, čiji je pilot govorio: "Ja sam nadomak Luistauna, na žirokompasnoj tački 4,78995 i doći ću što brže mogu. Imam zalihe hrane i dvesta litara vode." Taj pilot dade svoju identifikaciju i isključi se.
     Farma i krave ostadoše na severu; Džek Bolen se pomno zagleda dole, u otvorenu pustinju, pokušavajući da vidi gde je ta grupa Blikmena. I, dabome, evo njih. Petoro, u senci jednog kamenog brežuljka. Ne kreću se; možda već mrtvi? Otkrio ih je satelit UN dok je preletao nebom, ali nije im mogao i pomoći. Nemoćni su njihovi mentori. A mi, koji možemo pomoći, šta nas briga? - pomisli Džek. Blikmeni u svakom slučaju izumiru, ostaci tog naroda sve su dronjaviji i očajniji iz godine u godinu. Štićenici UN. Al' mi je zaštita, pomisli Džek.
     Šta se može učiniti, stvarno, za jednu rasu koja je na izmaku svog postojanja? Vreme je isteklo urođenicima planete Mars znatno pre nego što se prvi sovjetski brod pojavio na nebu, a njegove kamere počele uporno da šalju snimke, još šezdesetih godina. Nijedna grupa ljudskih bića nije se urotila da ih istrebi; a nije ni bilo potrebno. U prvo vreme, Blikmeni su budili, kod ljudi, ogromnu radoznalost: otkriće vredno onih milijardi dolara utrošenih na dosezanje Marsa. Rasa vanzemaljaca.
     On spusti helikopter na ravni pesak blizu grupe Blikmena, zaustavi okretanje elise, otvori vrata i iziđe.
     Vrelo jutarnje sunce tuklo je po njemu dok je hodao preko peska, prema nepomičnim Blikmenima. Bili su živi: oči su im bile otvorene i gledale su ga.
     "Kiše padaju sa mene na vaše dragocene osobe", doviknu im on, ispravan blikmenski pozdrav na blikmenskom jeziku.
     Prilazeći im, vide da se grupa sastoji od jednog zboranog starog para, zatim od jednog mladog mužjaka i ženke, koji su nesumnjivo bili muž i žena, i od jedne bebe. Porodica, dakle, koja se zaputila pešice preko pustinje, verovatno u potrazi za vodom ili hranom; možda je presušila oaza u kojoj su do sada nekako opstajali. Bio je to tipični blikmenovski tragični završetak puta. Evo ih, leže i nisu u stanju da krenu dalje; isušeni su toliko da su sad kao hrpe suve biljne materije; umrli bi uskoro, da ih nije satelit UN primetio.
     Mladi Blikmen-mužjak polako ustade i reče: "Kiše koje padaju sa tvog divnog prisustva ojačavaju nas i vraćaju nas dobrom stanju, gospodine."
     Džek Bolen dobaci čuturu mladom Blikmenu, koji odmah pade na kolena, odvrnu poklopac i dade je poleglom paru starijih. Stara dama je dočepa i poče piti vodu iz nje.
     Odmah se pokaza promena na staroj. Kao da se počela nadimati natrag ka životu i menjati boju, napuštajući, na njegove oči, blatnosivu boju smrti.
     "Možemo li napuniti naše ljuske od jaja?" upita mladi blikmenski mužjak Džeka. Na pesku je ležalo, u uspravnom položaju, nekoliko jaja pake; blede, šuplje ljuske. Džek vide da su sasvim prazne. Blikmeni su prenosili vodu u tim ljuskama od jaja; blikmenska tehnolologija bila je tako jadna, da nisu umeli ni glineni krčag da naprave. A ipak, pomisli on, njihovi preci izgradili su veliki sistem kanala.
     "Naravno", reče on. "Dolazi još jedan brod, sa mnogo vode." On se vrati do helikoptera, donese kofu sa ručkom i dade je blikmenskom mužjaku. "Hrana", objasni mu. Kao da njima to nije bilo već jasno. Dvoje starih su već ustali i teturavo pošli napred, pružajući ruke.
     Iza Džeka, grmljavina drugog helikoptera postajala je sve jača. Sletao je: veliki helikopter za dve osobe. Stao je na pesak, a njegov rotor se nastavio okretati, ali polako.
     Pilot doviknu odozgo, sa svog sedišta: "Da li vam trebam? Ako ne, da idem ja."
     "Nemam baš mnogo vode za njih", reče Džek.
     "U redu", reče pilot i zaustavi okretanje elise iznad sebe. Iskoči i povuče kanister sa dvadeset pet litara vode. "Neka uzmu ovo."
     Stajali su zajedno, Džek i pilot, i gledali kako Blikmeni pune ljuske od jaja vodom iz kanistera. Imovina ovih Blikmena bila je vrlo skromna: svako je imao po jedan tobolac otrovnih strela i po jednu životinjsku kožu; obe žene imale su i po jedan blok za 'tucanje' hrane. Bez takvog bloka i tučka, žena nije podobna za svoju ulogu u životu; mora ga imati, da bi na njemu tukla po mesu, zrnevlju i svakoj drugoj hrani koju uspeju da pribave. Imali su i nekoliko cigareta.
     "Moj putnik", reče mladi pilot tiho, Džeku u uvo, "nije mnogo oduševljen što UN mogu da nas prisile na ovakvo zaustavljanje. Ali on ne shvata da oni imaju taj satelit gore i da te vide ako se ne zaustaviš. A kazna je prokleto velika."
     Džek se okrete i pogleda gore u kabinu parkiranog dvoseda. Vide da unutra sedi jedan krupno građen čovek, ćelav, dobro uhranjen, samozadovoljnog izgleda; čovek koji je kiselo gledao sa svog mesta, ali ne petoro Blikmena, na koje nije obraćao nimalo pažnje.
     "Mora se poštovati zakon", reče pilot, tonom kao da se brani od neke optužbe. "Oni bi kaznu odrapili meni, lično meni."
     Džek ode do tog drugog broda i reče velikom ćelavku iznad sebe: "Zar ti ne prija saznanje da si spasao živote petoro ljudi?"
     Ćelavko spusti pogled na njega i reče: "Misliš, pet crnčuga. Ja to ne bi' nazvao spasavanjem pet 'ljudi'. A ti?"
     "Ja bih", reče Džek. "I nameravam tako da nastavim."
     "E pa, ti ih i zovi", odvrati ćelavi. Pocrvene, pogleda Džekov helikopter, pročita oznake na njemu. "Videćemo koliko daleko će te to odvesti."
     Prilazeći Džeku, mladi pilot žutno reče: "To je Arni Kot. Ti razgovaraš sa Arnijem Kotom." Zatim reče debeljku gore: "Možemo sada krenuti, Arni." Pope se u helikopter i nestade u njemu, a rotor se još jednom zavrte.
     Kopter se podiže u vazduh, ostavljajući Džeka da stoji na pesku, sam sa petoro Blikmena. Ovi su se već svi napili vode, pa su sad navalili na hranu iz Džekove kofe za ručak. Prazan kanister za vodu ostao je da leži na pesku. Ljuske jaja pake bile su napunjene i rupice na njima zatvorene čepovima. Blikmeni ne digoše pogled ka odlazećem helikopteru. Ali ni na Džeka nisu obraćali nimalo pažnje; samo su nešto mrmoljili između sebe, na svom jeziku.
     "Prema kome odredištu idete?" upita ih Džek.
     Mladi Blikmen pomenu jednu oazu veoma daleko na jugu.
     "Mislite da ćete moći čak donde?" upita Džek. Prstom pokaza dvoje starih. "Mogu li oni?"
     "Da, gospodine", odgovori mladi Blikmen. "Možemo sada, sa hranom i vodom koju dobismo od tebe i drugog gospodina."
     Nešto se pitam, mogu li oni, reče Džek sebi. Naravno, oni će reći da mogu, čak i ako znaju da je nemoguće. Rasni ponos, valjda.
     "Gospodine", reče mladi Blikmen, "imamo poklon za tebe zato što si stao." Pruži nešto ka Džeku.
     Njihova imovina bila je tako uboga, da je Džeku bilo teško da poveruje da imaju išta za poklanjanje. Ipak, ispruži ruku, a mladi Blikman mu stavi na nju nešto malo i hladno, tamno i smežurano; sasušeni komadić materije koji se Džeku učini kao parče korena nekog drveta.
     "To je vodena veštica", reče Blikman. "Gospodine, ona će ti doneti vodu, izvor života, kad god treba."
     "Nije pomogla vama, a?" upita Džek.
     Sa lukavim osmehom mladi Blikman reče: "Gospodine, pomogla je; donela je tebe."
     "Onda, šta ćete bez nje?" upita Džek.
     "Imamo drugu. Gospodine, mi pravimo vodene veštice." Mladi Blikmen pokaza dvoje starih. "Oni su vlast."
     Pomnije zagledajući vodenu vešticu, Džek na njoj primeti lice i nejasne udove. Bila je to malena mumija; nekada je bila nekakvo živo biće. Razaznao je da su noge privučene ka stomaku, video uši... Stresao se. Lice je imalo u sebi neku čudnu ljudskost; ostarelo, mučeničko, kao da je stvorenje ubijeno dok je jaukalo.
     "Kako radi?" upita on mladog Blikmana.
     "Ranije, bilo je da se, ko hoće vodu, popiša na vodenu vešticu, a ona oživi. Sada ne radimo to, gospodine; naučili smo od vas, gospode, da je pišanje rđavo. Zato mi pljunemo na nju, a to pomogne gotovo isto toliko. Ona se probudi, pa otvori oči i pogleda oko sebe, a onda otvori usta i dozove vodu ka sebi. Kao što je dozvala tebe, gospodine, i onog drugog gospodina, onog velikog koji je sedeo i nije sišao, gospodina bez kose na glavi."
     "Taj gospodin je jedan moćan gospodin", reče Džek. "On je monarh naselja sindikata vodoinstalatera, i vlasnik celog Luistauna."
     "To može biti tako", reče mladi Blikmen. "Ako je tako, nećemo se zaustavljati u Luistaunu, jer smo videli da nas gospodin bez kose nije rado gledao. Nismo mu dali vodenu vešticu u zamenu za njegovu vodu, zato što on nije želeo da daje vodu; njegovo srce nije bilo sa njim u tom činu, koji je samo iz njegovih ruku došao."
     Džek se oprosti od Blikmena i vrati se u helikopter. Nekoliko trenutaka potom, već se uzdizao kroz vazduh; ispod njega su Blikmeni mahali rukama za pozdrav, svečano.
     Daću vodenu vešticu Dejvidu, odluči on. Kad se vratim kući, na kraju ove radne nedelje. A on neka piški po njoj ili pljuje po njoj, šta god više voli, do mile volje.

3.

     Norbert Štajner imao je izvesnu slobodu da dolazi i odlazi kad se njemu hoće, jer je bio sam svoj poslodavac. U jednoj maloj gvozdenoj zgradi blizu grada Bančivud Parka pravio je 'zdravstvenu hranu', proizvedenu isključivo od domaćih biljaka i minerala, bez ikakvih hemijskih sredstava za održavanje, bez hemijskog zaprašivanja ili prskanja, i bez neorganskih đubriva. Jedna firma u Bančivud parku pakovala je njegove proizvode u ambalažu profesionalnog izgleda - sandučiće, kartonske kutije, tegle i koverte, a onda se Štajner vozio po Marsu i prodavao, on sam, neposredno kupcima.
     Ostvarivao je lepu zaradu, zato što, zapravo, nije imao nikakvu konkurenciju; taj njegov posao bio je jedini posao sa 'zdravstvenom', sto posto prirodnom hranom, na celom Marsu.
     Imao je i dopunski deo posla. Uvozio je sa Zemlje razne gurmanske specijalitete, kao što su tartuf-gljive, guščija pašteta, kavijar, supa od kengurovih repova, danski plavi sir, dimljene ostrige, prepeličja jaja i 'rum-babase', što je sve bilo na Marsu nezakonito, zato što su UN pokušavale da nateraju kolonije na prehrambenu samodovoljnost. Stručnjaci za ishranu pri UN tvrdili su da nije bezbedno prevoziti hranu kroz svemir, zbog mogućeg dejstva zračenja, ali je Štajner znao da oni to pričaju iz sasvim drugog razloga - iz bojazni od toga šta bi se sa kolonijama desilo u slučaju da na Zemlji izbije rat. Tada bi svaka dalje isporuka hrane prestala, pa bi naseobine, ako nisu dotad postale prehrambeno samodovoljne, verovatno za kratko vreme pomrle od gladi.
     Štajner se divio njihovoj logici, ali nije želeo da im se pridruži na delu. Potajni uvoz nekoliko konzervi francuskih tartufa neće navesti mlečne farmere da dignu ruke od daljih pokušaja proizvodnje mleka, niti odgajivače svinja, junadi i ovaca od borbe da sa svojih farmi izvuku iole ikakvu zaradu. Voćnjaci jabuka, breskvi i kajsija i dalje će se saditi i negovati, prskati i navodnjavati, čak i ako se u pojedinim naseljima pojave staklene tegle sa kavijarom, po ceni od dvadeset dolara po komadu.
     U ovom trenutku, Štajner je pregledao jednu isporuku turskog slatkiša poznatog kao 'halvah' ili alva. Alva je stigla prethodne noći, automatskim brodom koji je redovno putovao između Manile i jednog majušnog sletišta u pustoši FDR planina; to je sletište Štajner izgradio, koristeći Blikmene kao radnu snagu. Alva se dobro prodavala, naročito u Novom Izraelu; pregledajući da neka konzerva nije kojim slučajem oštećena, Štajner proceni da će svaku moći da proda za bar pet dolara. I stari Arni Kot u Luistaunu kupuje praktično svaki slatkiš koji Štajner uspe da pribavi; i sireve, i sve vrste ribljih konzervi; a tek kanadsku dimljenu slaninu! Ona stiže u konzervama od po dva i po kilograma, isto kao i holandska šunka. Zapravo, Arni Kot je njegov najbolji pojedinačni kupac.
     Šupa koja je Štajneru služila kao magacin, i u kojoj je sad sedeo, bila je na takvom mestu da se iz nje moglo videti Štajnerovo malo, privatno, protivzakonito sletište. Na sletištu je uspravno stajala raketa koja je pristigla prošle noći; Štajnerov tehničar - pošto on sam nije bio nimalo vičan tehnici - vredno je radio oko rakete, pripremajući je za povratni let do Manile. Raketa beše mala, samo sedam metara visoka, ali švajcarske izrade, vrlo postojana. Oko njih je marsovsko sunce, rđaste crvene boje, bacalo izdužene senke planinskih vrhunaca; Štajner je upalio kerozinsku grejalicu da bi zagrejao šupu. Videći da ga Štajner gleda kroz prozor magacina, tehničar klimnu glavom, da bi tako naznačio da je raketa spremna za ukrcavanje povratnog tereta; zato Štajner privremeno ostavi konzerve sa alvom. Dohvati polugu magacinskih kolica i izgura ih, natovarena kartonskim kutijama, kroz vrata magacina, na kamenito tlo.
     "To izgleda da će biti oko pedeset kila", reče njegov tehničar kritički, dok se Štajner približavao, gurajući kolica.
     "Vrlo lake kutije", reče Štajner. U njima je bila sušena trava jedne određene vrste, koja će, kad stigne do Filipina, biti prerađena na takav način da će dobijena materija biti veoma slična hašišu. To se u Sjedinjenim Državama kupuje po ogromnoj ceni i puši u mešavini sa običnim virdžinijskim berli-duvanom. Štajner nikad nije lično probao tu travu; po njegovom uverenju, fizičko i moralno zdravlje behu jedna ista stvar. Verovao je u svoju sto posto prirodnu hranu, i nikada nije pušio ni pio.
     Zajedničkim snagama, on i Oto utovariše novi teret u raketu, zatvoriše je hermetički, a onda Oto podesi časovnik sistema za automatsko navođenje. Kroz nekoliko dana, na Domu, u Manili, Hoze Peskvito će istovariti kutije, pregledati priloženi robni list i početi da prikuplja robu koja Štajneru treba, za novi let ka Marsu.
     "Mož' me povezeš sad kad se vraćaš?" upita Oto.
     "Idem prvo u Novi Izrael", reče Štajner.
     "Nema problema. Imam ja vremena dovoljno."
     Oto Cite je, svojevremeno, i sam imao mali crnoberzijanski posao; 'valjao' je isključivo elektronsku opremu, komponente veoma sitne i krhke, a švercovao ih je u običnim, redovnim putničkim brodovima na linijama između Zemlje i Marsa. A još pre toga, pokušavao je da uvozi izuzetno dragocene artikle kao što su pisaće mašine, foto-aparati, kasetofoni, krzna i viski; ali na tom polju potisnula ga je konkurencija. Trgovina tim životno potrebnim robama, koje su 'išle' u svim kolonijama, prešla je u šake velikih profesionalnih crnoberzijanskih bandi koje su imale, kao oslonac, ogroman kapital, a i svoje sopstvene teretne brodove, i to velike. Osim toga, Oto i nije bio srcem vezan za takve robe. On je želeo da bude serviser; uistinu je i došao na Mars da bi to postao, ne znajući da postoje samo dve ili tri servisne firme na celom Marsu, i da one monopolizuju taj posao, to jest da nastupaju kao esnafi sa isključivim pravom rada; takva je bila kompanija Ji, za koju je radio Džek Bolen, njegov komšija. Otoa su primili samo na proveru, ocenili njegove sposobnosti i zaključili da nije dovoljno dobar za taj posao. Zato je on, posle oko godinu dana provedenih na Marsu, počeo raditi za Štajnera i razvijati svoju malu 'uvoznu operaciju'. Bilo je to za njega ponižavajuće, ali bar nije morao raditi kao fizički radnik u nekoj od radnih grupa za rmbanje u pustinji, pod suncem.
     Dok se sa Otoom vraćao u magacin, Štajner reče: "Ja, lično, nikako ne podnosim te Izraelce, iako moram s njima sarađivati sve vreme. Neprirodni su; to, mislim, kako žive u tim barakama i večito pokušavaju da zasade plantaže pomorandži i limuna. Imaju prednost u odnosu na sve nas ostale, zato što su na Domu živeli praktično isto kao mi ovde, u pustinji i gotovo bez ikakvih resursa."
     "Istina", teče Oto Cite. "Ali moraš im priznati da zaista zuje od posla. Nisu lenštine."
     "A pazi još ovo", reče Štajner. "Dvolični su u vezi sa hranom. Vidi koliko konzervi ne-košer mesa kupuju od mene. Niko od njih se ne pridržava tih propisa o ishrani."
     "Pa ti, ako ne odobravaš što oni od tebe kupuju dimljene ostrige, nemoj da prodaješ", reče Oto.
     "To je njihova stvar, ne moja", odvrati Štajner.
     Imao je još jedan, čak i Otou nepoznat razlog za odlaženje u Novi Izrael. Tamo je živeo jedan od njegovih sinova, u posebnom logoru za decu 'sa anomalijama'. Taj termin odnosio se na svako dete koje se od normalne dece razlikuje, bilo fizički ili psihički, u toj meri da nije za redovnu školu. Taj Štajnerov sin bio je autističan; instruktorka u logoru radila je s njim već tri godine, pokušavajući da ga uvede u komunikaciju sa ljudskom kulturom u kojoj je rođen.
     Imati autistično dete, to je bila posebna sramota, između ostalog i zato što su psiholozi verovali da to stanje potiče od nekog defekta u roditeljima, a naročito od šizoidnog temperamenta. Manfred Štajner, deset godina star, nikada nijednu reč nije progovorio. Kretao se trkom, i to na prstima, i izbegavao ljude kao da su nekakvi predmeti, oštro-bodljasti i opasni. Telesno, bio je krupan i zdrav plavokosi dečak; tokom prve godine njegovog života, pa i duže, Štajnerovi su se radovali što ga imaju. Ali sada... Čak i instruktorka u logoru BG nudila je vrlo malo ili nimalo nade. Ona, koja je bila uvek optimistična, po dužnosti.
     "Možda ću ostati u Novom Izraelu ceo dan", reče Norbert Štajner, dok su on i Oto utovarivali konzerve alve u helikopter. "Moram posetiti svaki prokleti kibuc tamo, a to traje satima."
     "Zašto ti nećeš da ja pođem s tobom?" upita Oto, sa vrelim besom.
     Štajner pognu glavu, poče se premeštati s noge na nogu, pa reče kao krivac: "Ne razumeš. Voleo bih ja da imam društvo, ali..." Na tren pomisli da kaže Otou istinu. "Odbaciću te do stanice traktor-busa, važi?" Obuze ga umor. Kad bude stigao u logor BG naći će Manfreda sasvim istog: dečka koji nikad nikog ne pogleda u oči i koji večito beži negde po rubu raspoloživog prostora, pre nalik na neku napetu, podozrivu životinju nego na dete... Jedva da ima ikakvog smisla ići; ipak, on će otići.
     U svome umu, Štajner je svu krivicu svaljivao na svoju ženu; kad je Manfred bio beba, nikada nije pričala s njim niti ispoljavala ma i najmanju naklonost prema njemu. Pošto je školovanjem osposobljena za hemičarku, zauzela je i prema detetu neki intelektualni, činjenični stav, koji majci ne dolikuje. Kupala je i hranila bebu kao da je to neka laboratorijska životinja, kao beli pacov. Održavala čistoću i zdravlje bebe, ali nikad ništa ne otpevala, nikad se nasmejala sa bebom, nikad stvarno upotrebila govor ka bebi ili sa bebom. Prirodna stvar da je dečko postao autističan; šta je drugo mogao? Razmišljanje o ovome činilo je Štajnera tmurnim. Eto ti ga na, kad si ti hteo da se ženiš magistarkom nauka. Kad samo pogleda dečaka Bolenovih, koji su njima prve komšije; kako se taj igra, kako se dernja... ali vidi kakva je Silvija Bolen: prava majka i prava žena, bodra, fizički privlačna, živa. Doduše, sebična i sklona da dominira... Ima veoma razvijeno osećanje za ono što je njeno. Ali on joj se divi i za to. Nije sentimentalna; snažna je. Na primer, po pitanju vode, vidi kakav je stav zauzela. Ne možeš je slomiti čak ni tvrdnjom da ti je kroz rupu na tanku iscurela dvonedeljna količina vode. Razmišljajući o tome, Štajner se nasmeši tužno. Nisu uspeli da zavaraju Silviju Bolen, ni za tren.
     Oto reče: "Onda me istovari na autobuskoj."
     Štajner, sa olakšanjem, odvrati: "Baš dobro. I nećeš morati da trpiš one Izraelce."
     Oto ga odmeri pogledom i reče: "Rekao sam ti, Norberte, oni meni ne smetaju."
     Zajedno su ušli u helikopter; Štajner je seo na pilotsko sedište i pokrenuo motor. I više ništa nije rekao Otou.
     Spuštajući helikopter na Vajcman-Polje, severno od Novog Izraela, Štajner je osećao krivicu što je onako loše govorio o Izraelcima. A bio je to samo deo njegovog nastupa sračunatog na to da otera Otoa, da ovaj ne pođe s njim do Novog Izraela; ipak, nije bilo pravo govoriti tako, nije bilo u skladu sa njegovim autentičnim osećanjima. Sramota, uvide on. Eto zbog čega je tako govorio: zbog sramote, zbog svog defektnog sina u kampu BG... Kakav je moćan poriv stid, pomisli on; može naterati čoveka da kaže bilo šta.
     Da nije Izraelaca, o njegovom sinu ne bi imao ko da se stara. Nijedna druga ustanova za decu sa anomalijama ne postoji na Marsu, iako na Domu ima na desetine takvih, a i svih drugih vrsta institucija kojih se on može setiti. Cena koju on plaća da bi Manfred ostajao u tom kampu tako je niska, da je praktično samo formalnost. Dok je parkirao helikopter i izlazio, osećanje krivice u njemu je raslo, toliko da se on najzad zapita kako da pogleda Izraelcima u lice. Činilo mu se da bi oni, ne daj Bože, mogli nekako da naslute, nekom intuicijom, šta je on o njima govorio na drugom mestu.
     Međutim, izraelsko osoblje dočekalo ga je prijatnim pozdravima, i njegova krivica poče bledeti; očito, nije se nimalo primećivala. Tegleći teške kofere, on pređe polje i dođe do parkinga gde je traktor-bus čekao da poveze putnike u središte poslovnog dela naselja.
     Tek kad se ukrcao u bus i kad se počeo udobno smeštati, on se doseti da nije poneo nikakav poklon za svog sina. Gospođica Milh, instruktorka, rekla mu je da treba svaki put da donese po jedan poklon, neki trajni predmet po kome će Manfred moći da se seća svog oca i posle njegovog odlaska. Pa, ništa, moraću negde usput da zastanem, reče Štajner sebi. Da kupim neku igračku, ili igricu. Priseti se da jedna od roditeljki koje imaju dete u BG kampu takođe ima prodavnicu poklona, u Novom Izraelu. Gospođa Esterhazi. Može da svrati tamo; gospođa Esterhazi je videla Manfreda i razume se, uopšte uzev, u decu sa anomalijama. Ona će znati šta da mu preporuči, i to bez onih postiđujućih pitanja, kao: 'Koliko godina ima dečak?'
     Na stanici najbližoj do prodavnice poklona, on siđe sa autobusa i pođe trotoarom, uživajući u prizoru malih, dobro održavanih radnji i kancelarija. Novi Izrael podsećao ga je u mnogo čemu na Dom; pravi grad, više nego Bančivud Park ili Luistaun. Možeš videti mnoštvo prolaznika, od kojih mnogi hitaju kao da ih čeka neki posao; Štajner ih je gledao i upijao atmosferu trgovine i poslovanja.
     Dođe do te prodavnice poklona, sa moderno napravljenom firmom i prozorima od koso postavljenog stakla. Da nema marsovskog grmlja koje raste u izlogu, pomisli on, mogla bi to biti prodavnica usred Berlina. Uđe i vide iza tezge gospođu Esterhazi; a ona se nasmeši, prepoznavši ga. Bila je to privlačna matrona u ranim četrdesetim, tamne kose, uvek dobro obučena; uvek je izgledala sveže i pametno. Svi su znali da je gospođa Esterhazi strašno aktivna u društvenim i političkim poslovima; da štampa informativni bilten i učlanjuje se u razne odbore - jedan za drugim.
     A ono drugo, naime, da ona ima dete u BG kampu, to je tajna, poznata samo nekolicini drugih roditelja i, naravno, službenicima u kampu. Dete od samo tri godine, ali unakaženo jednim od strašnih fizičkih defekata koji nastaju zbog izlaganja gama-zracima tokom boravka u materici. Video je to dete samo jednom. U kampu BG imam mnogo abnormalnosti koje čoveka umeju itekako da otrezne; ali Štajner je naučio da ih prihvata kakve god da su. Ipak, dete Esterhazijeve ga je trgnulo, kad ga je video. Bilo je toliko maleno i sparušeno, a sa ogromnim očima, kao lemur. Imalo je neobične šake sa kožicama između prstiju, kao da se rodilo za neki vodeni svet. Norbert Štajner je stekao osećanje da to dete raspolaže zapanjujuće oštrim sposobnostima opažanja; proučilo ga je veoma pomno, i kao da je domašilo neku dubinu u njemu koja je normalno nedostižna, čak i njemu samom... Učinilo mu se da je to dete na neki način njega dohvatilo, zavirilo u njegove tajne, a onda se povuklo, zato što ga je, na osnovu viđenog, prihvatilo.
     To dete, pretpostavljao je, mora biti Marsovac, što znači - na Marsu rođeno; i to iz veze gospođe Esterhazi sa nekim čovekom koji nije njen muž, pošto ona više nema muža. Tu činjenicu saznao je od nje, u razgovoru; saopštila ju je smireno, bez zazora. Već nekoliko godina je razvedena. Znači, to njenio dete u BG rođeno je kao vanbračno dete, ali gospođa Esterhazi, kao i veliki broj modernih žena, nije smatrala da je to sramota. Štajner se u tom pogledu slagao sa njom.
     Ostavivši na pod teške kofere, Štajner reče: "Kako lepu malu radnju imaš ovde, gospođo Esterhazi."
     "Hvala", reče ona, iziđe iza tezge i priđe mu. "Šta mogu učiniti za tebe, gospodine Štajner? Jesi li došao da mi prodaš tvoj jogurt i klice od žita?" Njene oči su zasvetlucale.
     "Treba mi neki poklon za Manfreda", reče Štajner.
     Na njenom licu pojavi se mek, saosećajan izraz. "Vidim. Pa..." Ona se poče udaljavati od njega, prilaziti jednoj tezgi. "Videla sam tvog sina pre neki dan, kad sam svratila u BG. Da li je pokazao ikakvo zanimanje za muziku? Često se dešava da autistično dete voli muziku."
     "Voli da crta. I slika, bojama, sve vreme."
     Ona dohvati jedan mali, drveni instrument nalik na frulicu. "Ovo se pravi na Marsu. Dobro ga izrađuju." Ona mu pruži frulicu.
     "Da", reče on. "Uzeću to."
     "Gospođica Milh koristi muziku kao metod za uspostavljanje kontakta sa autističnom decom u BG", reče gospođa Esterhazi, odlazeći da umota drvenu frulicu. "Naročito plesnu." Zastade, kao da okleva. "Gospodine Štajner, ti znaš da sam ja stalno u vezi sa političkom scenom na Domu. I... priča se da UN razmatraju..." Ona spusti glas, a lice joj poblede. "Zaista mrzim da ti nanosim bol, gospodine Štajner, ali, ako ima ikakve istine u ovome, a svakako se čini da ima..."
     "Samo napred." Ali sad je, već, želeo da nije ušao. Da, gospođa Esterhazi je u dodiru sa važnim događajima, i on se osećao nelagodno već i zbog toga - nije bilo potrebno da čuje ništa dalje.
     Gospođa Esterhazi reče: "Navodno se u UN sada vodi rasprava o nekom propisu o deci sa anomalijama." Glas joj je drhtao. "Morao bi se zatvoriti logor BG."
     Posle nekoliko trenutaka Štajner je bio u stanju da izgovori: "Ali, zašto?" Zurio je u nju.
     "Plaše se... ovaj, ne žele da vide nikakav 'defektni genetski materijal' na planetama koje naseljavamo. Žele da rasa ostane čista. Možeš li to razumeti? Ja mogu, ali, ipak... ne slažem se. Verovatno zbog mog deteta. Ne, ne mogu se složiti. Njih ne brinu anomalozna deca na Domu, jer oni nemaju za sebe iste ambicije kao za nas. Moraš razumeti sa kakvim idealizmom i sa koliko brige oni nas gledaju... Pamtiš kako si se ti osećao pre nego što si, sa porodicom, emigrirao ovamo? Za njih, na Domu, postojanje anomalozne dece na Marsu predstavlja znak da je jedan od najkrupnihih problema Zemlje prenet u budućnost, jer mi jesmo budućnost, za njih, a..."
     Štajner je prekide. "Sigurna si za taj predloženi zakon?"
     "Sasvim sigurna." Suočila se s njim, podižući malo glavu; njene bistre oči bile su mirne. "Ne možemo preterati sa oprezom; bilo bi užasno ako bi oni zatvorili kamp BG i..." Nije dovršila. U njenim očima on pročita nešto nezamislivo. Deca sa anomalijama, njeno dete i njegovo dete, bila bi ubijena, na neki naučan, bezbolan, trenutni način. Da li je to htela da mu saopšti?
     "Kaži", reče on.
     Gospođa Esterhazi reče: "Oni bi decu uspavali."
     On, revoltiran, odvrati: "Hoćeš reći, ubili."
     "Uf", reče ona, "kako možeš tako da se izražavaš, kao da ti je svejedno?" Zurila je u njega užasnuto.
     "Hriste", reče on, sa silovitim ogorčenjem. "Ako u tome ima iole istine..." Ali on njoj ne veruje. Možda zato što ne želi da veruje? Previše je strašno? Ne, ne, pomisli on. Ne verujem zato što nemam poverenja u njene instinkte, njen osećaj za stvarnost; pokupila je neke izobličene histerične glasine. Možda postoji zakonski predlog usmeren na neki sporedan vid ovog pitanja, nešto što bi moglo donekle uticati na BG i decu koja se tamo nalaze. Ali oni - roditelji dece sa anomalijama - pod tim oblakom večito žive. Čitali su i o prinudnoj sterilizaciji dece, a i roditelja, u slučaju kad se dokaže da su polne žlezde trajno izmenjene, a to uglavnom iz jednog razloga može biti - zbog izlaganja izuzetno jakom gama-zračenju.
     "Ko to u UN gura taj predlog?" upita on.
     "Postoji šest članova Međuplanetnog odbora za zdravlje i blagostanje; oni su ga, navodno, sačinili." Ona poče pisati. "Evo njihovih imena. Dakle, gospodine Štajner, ono što bismo mi očekivali od tebe, to je da pišeš pisma ovim ljudima i da kažeš svakome koga..."
     Slušao je samo ovlaš, ili nimalo. Platio za flauticu, zahvalio se, prihvatio presavijeni listić hartije, izišao iz prodavnice poklona.
     Bog ga prokleo, koliko je bolje bilo da nije ušao tamo! Uživa li ona u pričanju takvih priča? Zar nema na svetu iovako dovoljno nevolja, bez bapskih priča koje se šire preko nekih sredovečnih žena... koje, pre svega, ne bi trebalo da imaju nikakve veze sa društvenim poslovima?
     Ali u njemu jedan tihi glas reče: ona bi mogla biti u pravu. Moraš pogledati istini u oči. Stežući čvršće svoje teške kofere, on pođe dalje, zbunjen i uplašen, jedva svestan malih, novih radnji pored kojih je prolazio na putu za BG logor i svog sina koji ga je tamo čekao.
     Kad je stupio pod veliku staklenu kupolu solarijuma u kampu 'Ben Gurion', vide da ga čeka, stojeći, gospođica Milh, mlada, sa kosom boje peska, u radnom mantilu i sandalama; isprskana i umrljana slikarskim bojama i glinom, a čela namrštenog od prezauzetosti. Zabacila je glavu, pokretom ruke sklonila raščupanu kosu sa lica i pošla ka njemu. "Zdravo, Štajnere. Kakav dan smo imali. Dvoje nove dece, a jedno od njih - strava božija."
     "Mis Milh", reče on, "razgovarao sam maločas sa gospođom Esterhazi u njenoj radnji..."
     "Rekla ti je o tom navodnom propisu u Ujedinjenim Nacijama?" Gospođica Milh dobi izgled osobe koja je umorna. "Da, postoji takav propis. En sazna svakojake poverljive informacije. Pojma nemam kako ona to uspeva. Pokušaj, ako ikako možeš, da ne ispoljiš nikakvu uznemirenost pred Manfredom; on se već unervozio zbog današnjih pridošlica." Ona se okrete i pođe, nameravajući da povede Štajnera hodnikom do sobe za igranje, u kojoj se nalazio njegov sin; ali on pohita za njom i zaustavi je.
     "A šta mi možemo preduzeti u vezi sa tim zakonom?" upita je, daha okraćalog. Ostavi kofere, a u ruci zadrža samo papirnu kesu u koju je Esterhazijeva stavila frulicu.
     "Pa, ne znam ja da možemo išta", odvrati gospođica Milh. Pođe lagano dalje, do tih vrata, i otvori ih. Dečja dreka se zabode, oštra, u njihove uši. "Prirodna stvar da su vlasti Novog Izraela, a i samog Izraela na Zemlji, protestovale iz sve snage, a i neke druge vlade, isto tako. Ali veći deo toga je u tajnosti: sub rosa. Sve mora tako da ide, da se ne izazove panika. Vrlo je osetljivo pitanje. Niko stvarno ne zna kakvo bi bilo mišljenje javnosti, niti da li bi uopšte trebalo slušati javno mnjenje za ovakvu jednu stvar." Njen glas, umoran i prenapet, počeo se usporavati, kao da se u njoj opruga odmotava i bliži kraju. Onda ona, ipak, kao da postade malo vedrija. Potapša ga po ramenu. "Mislim da je najgore što bi oni učinili, po zatvaranju BG, bilo da prevezu svu anomaloznu decu na Dom; ne bi se išlo, ni u kom slučaju, tako daleko da budu uništena."
     Štajner brzo reče: "Nego u logore na Zemlji."
     "'Ajde mi da nađemo Manfreda", uzvrati gospođica Milh. "Važi? Mislim da on zna da je ovo dan tvog dolaska; stajao je danas kod prozora. Doduše, on to radi često."
     Najednom, na svoje sopstveno iznenađenje, on reče suzbijenim glasom koji kao da je sam od sebe izbio iz njega: "Pitam se, nisu li oni možda u pravu. Šta vredi imati dete koje ne može da govori ni da živi među ljudima?"
     Gospođica Milh ga samo pogleda i ne reče ništa.
     "On nikad neće moći da se zaposli", nastavi Štajner. "Uvek će biti na teretu društvenoj zajednici, kao što je sad. Zar nije tako?"
     "Autistična deca su još i sad zagonetka za nas", reče gospođica Milh. "Po tome šta jesu, i kako to postaju, ali i po svojoj sklonosti da jednog dana počnu naglu mentalnu evoluciju, posle godina i godina potpunog nereagovanja."
     "Ja mislim da, po savesti, ne mogu da se usprotivim tom zakonu", reče Štajner. "Naime kad dobro razmislim, ne mogu. Sad kad je prvi šok prošao. Bio bi to jedan pošten zakon. Osećam da je pošten." Glas mu se tresao.
     "Pa", reče gospođica Milh, "drago mi je što to nisi rekao gospođi Esterhazi; ne bi te pustila da iziđeš iz radnje. Navaljivala bi i držala bi ti govore, sve dok ne bi pristao da pređeš na njenu stranu." Ona širom otvori i pridrža vrata sobe za igranje. "Manfred je tamo u ćošku."
     Videći svog sina sa udaljenosti, Štajner pomisli: ko ne zna, ne bi po njegovom izgledu nikad pogodio... Glava velika, lepo oblikovana, kosa kovrdžava, zgodne crte lica... Dečko je sedeo presamićen, silno zadubljen u neki predmet koji mu je bio u ruci. Dečak koji zaista dobro izgleda, sa očima koje ponekad zasijaju podsmešljivo, ponekad od radosti ili uzbuđenja... a tek kakvu strašnu koordinaciju pokreta on ima. Kako on sprintuje! - na vrhovima prstiju, kao da igra po nekoj muzici koju drugi ne čuju, po melodiji koja je u njegovoj glavi i čiji ritmovi su, za njega, neodoljivi.
     Mi smo tako tromi i banalni u odnosu na njega, pomisli Štajner. Od olova smo. Vučemo se kao puževi, dok on pleše i skače, kao da gravitacija na njega ne deluje jednako kao na nas. Da li bi on mogao biti načinjen od neke nove vrste atoma?
     "Zdravo, Mani", reče Štajner sinu.
     Dečko niti diže glavu, niti pokaza ikakav znak da je svestan Norbertovog prisustva; samo nastavi da se zamajava tim predmetom.
     Napisaću pismo autorima zakonskog predloga, pomisli Štajner, i reći ću im da imam dete u kampu. I da se slažem sa njima.
     Oseti strah od sopstvenih misli.
     Ubistvo... Manfreda. Uvide da je o tome reč. Sada izlazi na površinu moja mržnja prema njemu, oslobođena ovim vestima. Jasno mi je zašto se rasprava vodi u tajnosti; u mnogim ljudima postoji ova mržnja, kladio bih se. Unutra, neprepoznata.
     "Nema da dobiješ frulicu, Mani", reče Štajner. "Pitam se zašto bih ti je dao? Je li tebi stalo do nje? Nije." Dečko nije dizao pogled niti ma čime pokazivao da ga je čuo. "Ništa", reče Štajner. "Praznina."
     Dok je Štajner tu stajao, priđe mu visoki, mršavi doktor Glaub, u belom lekarskom mantilu, noseći beležnicu na čvrstoj ploči. Štajner se trže, najednom svestan njegovog prisustva.
     "Ima jedna nova teorija o autizmu", reče dr Glaub. "Od Bergholclaja, u Švajcarskoj. Želeo bih o njoj da popričam s tobom, zato što ima izgleda da ona ponudi jedan novi pravac rada sa tvojim sinom."
     "Sumnjam", reče Štajner.
     Doktor Glaub nastavi kao da ga uopšte nije čuo: "Teorija polazi od pretpostavke da kod autistične jedinke nastupa poremećaj u osećanju vremena. Okolina je njemu toliko ubrzana, da se on s njom ne može uhvatiti ukoštac - štaviše, on nije sposoban ni da je valjano opaža, kao što mi ne bismo pratili TV program kad bi nam ga puštali toliko ubrzano da predmeti samo proleću toliko brzo da postaju nevidljivi, a zvuk se pretvara u nerazumljiv cvrkut - znaš? Samo zbrka, krajnje visokim tonovima. Dakle, ova nova teorija zahteva da autistično dete stavimo u jednu komoru gde bismo puštali pojedine filmske sekvence, ali usporeno - razumeš? Bili bi usporeni i zvuk i slika, na kraju toliko usporeno da ti i ja ne bismo mogli primetiti da se išta menja, niti shvatiti te zvuke kao ljudski govor."
     Štajner umorno reče: "Očaravajuće. Uvek se pojavljuje nešto novo, zar ne, u psihoterapiji?"
     "Da", reče dr Glaub i klimnu glavom. "Naročito iz Švajcarske. Ti Švajcarci su domišljati kad treba shvatiti pogled na svet osoba koje su uznemirene ili zatvorene u neke svoje kapsule tako da ne raspolažu nikakvom normalnom komunikacijom - znaš?"
     "Znam", reče Štajner.
     Opet klimajući glavom, dr Glaub pođe dalje i zastade kod drugog roditelja, jedna žene, koja je sedela pored svoje ćerkice i zajedno sa njom razgledala slikovnicu.
     Nada uoči potopa, pomisli Štajner. Da li je ovom Glaubu poznato da će vlasti sa Zemlje možda zatvoriti 'Ben Guriona'? Dobri doktor se trudi i dalje, idiotski prostodušan... srećno priprema svoje sheme.
     Štajner pođe za njim, sačeka da u razgovoru doktora i te žene nastane pauza, pa reče: "Doktore, ja bih da malo više popričam sa tobom o toj novoj teoriji."
     "Da, da", reče Glaub i izvini se toj ženi i njenom detetu što ih napušta; povede Štajneta u stranu, na mesto gde su mogli razgovarati, a da ih niko ne čuje. "Ta zamisao o različitim brzinama vremena može otvoriti vrata umovima koji su toliko umorni od rvanja sa nemogućim zadatkom opštenja sa svetom u kome se sve dešava tako brzo da..."
     Štajner mu upade u reč. "Pretpostavimo da vaša teorija uspe. Kako bi to pomoglo jedinki da dejstvuje? Da li nameravate da ga zadržite doživotno u sobi sa usporenim projekcijama? Mislim, doktore, da svi vi, ovde, samo igrate kojekakve igre. Ne suočavate se sa stvarnošću. Svi vi u kampu BG, svi ste nešto prepuni vrlina. Svi - nevinašca. Ali u spoljašnjem svetu nije tako. Ovo ovde što imate, to je jedno plemenito, idealističko mesto, ali vi se zavaravate. Prema tome, vi, prema mom mišljenju, zavaravate i pacijente; izvin'te što moram tako da kažem. Ta komora sa usporenom projekcijom, to je oličenje svih vas ovde, vaših stavova."
     Dr Glaub ga je saslušao, sa izrazom silnog zanimanja na licu, klimajući glavom. "Obećali su nam opremu za sprovođenje toga u praksu", reče on čim je Štajner završio. "Od 'Vestinghausa', sa Zemlje. Ljudi opšte sa drugim pripadnicima ljudskog društva ponajviše zvukom, pa je zato 'Vestinghaus' načinio za nas jedan kasetofon koji snimi poruku namenjenu psihotičnoj jedinki, recimo tvom dečaku Manfredu, i to na traci sa oksidom gvožđa; onda pusti tu traku njemu, već sledećeg trenutka, ali sporije, pa izbriše poruku da bi bio spreman da snimi sledeću, i tako dalje. Ishod bi trebalo da bude taj da pacijent održava trajnu vezu sa svetom, ali onom brzinom koja njemu odgovara. Nadamo se da ćemo kasnije dobiti i video koji će to isto raditi sa vidljivim delom stvarnosti, i to usaglašeno sa kasetofonom: slike bi išle neprekidno, ali usporeno. Mora se priznati da bi na taj način Manfred ostao jedan korak udaljen od stvarnosti, a što se tiše čula dodira, tek tu bi bilo teškoća - ali ne slažem se sa tvojom tvrdnjom da je to neupotrebljivi idealizam. Vidi koliko je danas rasprostranjena jedna hemijska terapija koja je prvi put pokušana ne tako davno. Stimulanti su korišćeni da ubrzaju psihotikovo unutrašnje čulo za vreme, da bi on mogao shvatiti stimuluse koji se sručuju na njega, ali čim dejstvo stimulanta prestane, psihotikova kognicija opet se uspori, zato što njegov neispravni metabolizam preovlada - shvataš? Ipak, puno smo naučili iz toga; naučili smo da ova psihoza ima hemisku osnovu, a na psihološku. Šezdeset godina pogrešnog tumačenja srušeno je jednim jedinim opitom u kome je korišćen natrijum-amital..."
     "Sanjarije", prekide ga Štajner. "Nikada vi nećete uspostaviti vezu sa mojim dečakom." Okrete leđa dr Glaubu i udalji se.

     Iz kampa BG ode, autobusom, u jedan otmeni restoran, 'Crvenu lisicu', gde su uvek kupovali od njega dobar deo donete robe. Kad je završio posao sa vlasnikom, Štajner ostade neko vreme uz bar, pijući pivo.
     Kako se razbrbljao onaj Glaub! Ta vrsta idiotizma ih je i navukla da dođu na Mars. Na planetu gde čaša piva košta dvostruko više nego nego čaša skoča, zato što sadrži dvaput više... vode.
     Vlasnik 'Crvene lisice', jedan mali, dežmekasti ćela sa cvikerima, sede do Štajnera i upita: "Šta si se umusio, Norbe?"
     Štajner odvrati: "Zatvoriće kamp BG."
     "Dobro", reče vlasnik 'Crvene lisice'. "Ne trebaju nam te nakaze ovde na Marsu; loša su reklama."
     "Ja se s tim slažem", reče Štajner, "bar do neke mere."
     "To je kao one bebe koje su se rađale sa perajima kao foke, šezdesetih, zbog onog nemačkog leka. Trebalo je sve takve uništiti; rađa se dovoljno zdrave i normalne dece, zašto čuvati one druge? Kad bi ti imao klinca sa viškom ruku ili nogu, ili bez ruku i nogu, ne bi želeo da se održava u životu, je l' tako?"
     "Ne bih", reče Štajner. Ali ne reče da je brat njegove žene, na Zemlji, fokomelus - 'čovek kao foka', rođen bez ruku i bez nogu, ali koji je dobio izvanredne veštačke ruke i noge proizvedene u jednoj kanadskoj firmi specijalizovanoj za takvu opremu.
     Uistinu, ne reče ništa niskome debeljku; popi svoje pivo i zagleda se ukočeno u boce iza šanka. Nije mu se nimalo dopadao ovaj gostioničar. Nikad mu nije ni o Manfredu rekao. Dobro je znao kako su u tom čoveku duboko ukorenjene predrasude. Nije taj bio jedini takav - štaviše, bilo ih je mnoštvo. Štajner nije uspevao da prizove, u sebi, neku ljutnju zbog barmenovih stavova; samo je osećao umor i želju da o tome ne vodi raspravu.
     "To je bio početak", nastavi vlasnik. "Te bebe rođene početkom šezdesetih... ima li takvih u BG... nikad nisam nogom kročio unutra, nikad i neću."
     Štajner reče: "Kako bi mogle biti unutra? U BG. Nisu to bila deca sa anomalijama. Anomalija znači: nešto jedinstveno, što kod samo jedne osobe na celom svetu ima tako."
     "A, da", priznade čovek. "Razumem, razumem. Dobro, uglavnom, da su takve likvidirali još onda, ne bismo imali logore kao BG, jer, koliko ja mogu da pojmim, postoji neposredna veza između čudovišta rođenih u šezdesetim i svih tih nakaza koje su kasnije, tobože zbog zračenja, nastajale; mislim, sve to biva zbog nekvalitetnih gena, je li tako? E, vidiš, to je ono gde ja mislim da su nacisti bili u pravu. Uvideli su oni, još 1930, potrebu da se iskorene inferiorni geni, cele vrste; uvideli su..."
     "Moj sin", poče Štajner i zaćuta. Shvati šta je rekao. Dežmekasti čovek je zurio u njega. "Moj sin je tamo", nastavi Štajner uskoro, "i on meni znači isto koliko tvoj sin tebi. Znam da će on jednog dana opet izići u svet."
     "Dozvoli da te ja častim jednim pićem, Norberte", reče debeljušni čovek, "da bih ti pokazao koliko mi je žao; mislim, zbog načina na koji sam pričao."
     Štajner reče: "Ako zatvore BG, biće to nesreća preteška za nas koji tamo imamo decu. Nećemo je moći podneti. Ne uspevam da se suočim sa tim."
     "Razumem te", odvrati mali ćela. "Razumem tvoja osećanja."
     "Onda si nadmoćan u odnosu na mene, ako razumeš moja osećanja", reče Štajner, "jer ja se u njima ne snalazim uopšte." On spusti praznu kriglu od piva i siđe sa barske okrugle, visoke stolice. "Neću još jedno piće", reče. "Izvini, moram sad da idem." Podiže teške kofere.
     "Sve ovo vreme si ti dolazio ovamo", reče vlasnik, "i pričali smo puno o tom logoru, a nijednom nisi rekao da imaš sina tamo. To nije bilo u redu." Sad je izgledao ljut.
     "Zašto nije bilo u redu?"
     "Pa, do vraga, da sam znao, ne bih rekao ovo što sam rekao; za to si ti odgovoran, Norberte - trebalo je da mi kažeš, a ti namerno nisi. To mi se ne dopada ni najmanje." Lice mu je bilo crveno od ljutnje.
     Noseći kofere, Štajner iziđe iz bara.
     "Ovo nije moj dan", reče glasno. Posvađao se sa svakim; sledeću moju posetu ovom mestu moraću celu da utrošim samo na izvinjavanja... ako se uopšte vratim. Ali moraću da se vratim; od toga mi zavisi posao. Moraću da svraćam i u kamp 'Ben Gurion'; ne može drugačije biti.
     Odjedanput mu dođe misao da bi trebalo da se ubije. Ta se ideja pojavi u njegovom umu već sasvim izgrađena, razvijena, kao da je oduvek bila tu, oduvek deo njega. Lako je to uraditi, samo se strmekneš helikopterom. On pomisli: prokleto sam umoran od toga da budem Norbert Štajner; ja nisam tražio da budem Norbert Štajner, niti da valjam švercovanu hranu i to drugo koješta. Koji su moji razlozi da ostajem živ? Slabo radim rukama, ništa ne umem da napravim niti popravim; ni pamet me ne služi dobro, samo sam trgovački putnik i ništa više. Dodijalo mi je... da mi se žena podsmeva što ne umem održavati našu mašineriju za vodu - docrnio mi je više i taj Oto, koga sam morao unajmiti zato što sam i u svom sopstvenom poslu bespomoćan.
     Zapravo, pomisli on, zašto čekati na povratak helikopteru? Ulicom naiđe ogroman, brundavi traktor-autobus, čije su strane bile tupe od naslaga peska; tek što je prešao pustinju. Sada je ulazio u Novi Izrael iz nekog drugog naselja. Štajner ispusti kofere i izlete na ulicu, pravo pred njega.
     Bus zatrubi; nastade cika vazdušnih kočnica. Sav ostali saobraćaj stade; Štajner je jurio napred, pognute glave, zatvorenih očiju. Tek u poslednjem trenu, kad je zvuk autobuske 'trube' bio u njegovim ušima prejak do neizdrživog bola, on otvori oči; vide vozača autobusa kako blene dole u njega, vide volan i broj na vozačevoj kapi. A onda...

     U solarijumu u logoru 'Ben Gurion', gospođica Milh je čula sirene i zastala usred sviranja, na klaviru, plesa Vile Šljive iz Krcka Oraščića Čajkovskog; deca su uz to plesala.
     "Po-žaaar!" reče jedan dečkić, polazeći ka prozoru. Sva deca nagrnuše za njim.
     "Nije, to je hitna pomoć, gospođice Milh", reče drugi dečko, gledajući kroz prozor. "Ide ka centru grada."
     Gospođica Milh nastavi svirati, a deca, čujući ritmove koji su opet izvirali iz klavira, počeše da se vuku kojekako na svoja ranija mesta. Oni su medvedi u zoološkom vrtu, koji plešu na dve noge da bi dobili kikiriki; to im je ova muzika nagovestila, a gospođica Milh im rekla da to odglume.
     Manfred je stajao po strani i nije se nimalo obazirao na muziku; na njegovom licu bio je izraz zamišljenosti. Zavijanje sirena se na trenutak pojača, a Manfred podiže glavu. To primeti gospođica Milh, šumno udahnu, a onda poče šaputati molitvu. Dečak je čuo! Nastavila je da svira još glasnije, da treska Čajkovskog po klaviru, oduševljena: ona i doktori bili su u pravu, pomoću zvuka je postignut dodir sa dečakom. Manfred polako priđe prozoru da gleda napolje; sasvim sam, posmatrao je ulicu ispod prozora, kao i okolne zgrade, tragao za izvorom buke koja ga je probudila, privukla njegovu pažnju.
     Stvari ne stoje baš tako beznadežno, reče gospođica Milh sebi. Čekaj samo dok mu otac čuje ovo; dokaz da nikad ne smemo govoriti o odustajanju.
     Ona nastavi svirati, bučno i srećno.

4.

     Dejvid Bolen, koji je upravo zidao branu od mokre zemlje na kraju povrtnjaka svoje porodice, pod vrelim popodnevnim suncem Marsa, vide da se helikopter policije UN spušta pred kuću Štajnerovih, i istog trena znade da se nešto dešava.
     Policajac UN u plavoj uniformi i sjajnom šlemu iskorači iz helikoptera na zemlju i pođe stazom do ulaznih vrata kuće Štajnerovih, a kada se pojaviše dve devojčice, pozdravi ih. Onda reče nešto gospođi Štajner, pa nestade u kući, a vrata se za njim zatvoriše.
     Dejvid ustade i pohita iz bašte, preko trake pokrivene samo peskom, do rova; preskoči rov i pređe pređe preko ravnog komada tla na kome je gospođa Štajner neuspešno pokušala da gaji ljubičice, i na uglu kuće iznenada naiđe na jednu od devojčica Štajnerovih; stajala je nepomično i kidala na parčiće jednu stabljiku vur-korova. Lice joj beše belo. Pogledala ga je kao da će joj pripasti muka.
     "Ej, šta nije u redu?" upita je on. "Zašto policajac priča sa vašom mamom?"
     Štajnerova devojčica samo ga pogleda, a onda se okrete i pobeže.
     Kladim se da znam šta je, pomisli Dejvid. Gospodina Štajnera su uhapsili zato što je uradio nešto protiv zakona. Sav uzbuđen, Dejvid poče da skače: gore, dole, gore, dole. Pitam se pitam šta je radio. Okrete se i stušti punim trkom nazad, preskoči rov i silnim zamahom otvori vrata svoje kuće.
     "Mamaaa!" prodernja se. Poče jurcati od sobe do sobe. "Ej! Znaš ono kako ti i tata uvek govorite da Štajner krši zakon kad radi? Mislim, kad Štajner radi. I znaš šta je bilo?"
     Majke - nigde. Sigurno otišla u neku posetu, uvide on. Na primer, kod gospođe Henesi, koja stanuje severno od njih, kad se krene duž rova, ne suviše daleko za pešačenje. Često se dešava da njegova mama po ceo dan nije kod kuće, nego je u poseti kod drugih dama. Piju kafu i razmenjuju pričancije o drugima. Ovog puta zaista su propustile glavnu stvar, zaključi Dejvid. Pritrča prozoru i pogleda napolje, da ne bi on nešto propustio.
     Policajac i gospođa Štajner izišli su iz kuće i zajedno koračali prema policijskom helikopteru. Gospođa Štajner je držala veliku maramicu pritisnutu na lice, a policajac ju je držao za rame, kao da je on neki rođak ili tako nešto. Dejvid je opčinjeno gledao njihov ulazak u helikopter. A devojčice su stajale zbijene u grupu. Lica su im izgledala čudno. Policajac se vratio do njih i nešto im rekao, opet se vratio do helikoptera - a onda opazio Dejvida. Mahnu mu rukom da iziđe iz kuće, i Dejvid, uplašen, posluša; pojavi se napolju, žmirkajući na suncu, i korak po korak ode sve do policajca sa tim blistavim šlemom, trakom oko ruke i pištoljem na opasaču.
     "Kako se ti zoveš, sine?" upita policajac, sa nekim stranim naglaskom u govoru.
     "Dejvid Bolen." Kolena su mu klecala.
     "Da li su mama ili tata kod kuće, Dejvide?"
     "Nisu", reče on. "Samo ja."
     "Kad se vrate tvoji roditelji, reci im da paze na decu Štajnerovih sve dok se gospođa Štajner ne vrati." Policajac upali motor helikoptera i elisa poče da se vrti. "Uradićeš to, Dejvide? Razumeo si?"
     "Da gospodine", reče Dejvid, primećujući da policajac ima na sebi plavu traku, što je značilo da je Šveđanin. Dečak je znao oznake svih jedinica UN. Zapita se koliko brzo može da leti ovaj helikopter UN; izgledao je naročito sazdan za brzinu, i on požele da se provoza u njemu. Nije se više plašio policajca, čak je poželeo da razgovara s njim još malo. Ali policajac je odlazio; helikopter se odigao od zemlje, a bujice vetra i peska počeše da duvaju oko Dejvida, tako da se morao okrenuti i zakloniti lice rukama.
     Četiri devojčice Štajnerovih stajale su u grupi, ali nijedna nije progovarala. Jedna, najstarija, je plakala; suze su joj tekle niz obraze, ali ni glasa od sebe nije davala. Najmanja, kojoj je bilo samo tri godine, osmehnu se stidljivo Dejvidu.
     "'Oćete da mi pomognete oko moje brane?" doviknu im Dejvid. "Slobodno dođite ovamo; policajac mi je rekao da je to u redu."
     Nekoliko trenutaka potom, najmlađa Štajnerovica pođe ka njemu, a onda i druge.
     "Šta je to uradio vaš tata?" upita Dejvid najstariju. Bila je starija od njega, imala je dvanaest godina. "Policajac je rekao da možete da kažete", dodade on.
     Nije bilo odgovora; devojčica je samo zurila u njega.
     "Ako mi kažete", dodade Dejvid, "neću reći nikome. Obećavam da ću sačuvati tajnu."

     Dok se sunčala na ograđenoj terasi, obrasloj puzavicama, uz kuću Džun Henesi, pijuckala ledeni čaj i dremljivo ćaskala, Silvija Bolen je slušala i poznopopodnevne vesti sa radija koji se čuo iz kuće.
     Pored nje se Džun pridiže i reče: "Ej, zar to nije onaj tvoj najbliži komšija?"
     "Šššš", utiša je Silvija, sada pomno slušajući spikera. Ali ta vest je bila završena: sastojala se od samo jedne rečenice. Norbert Štajner, trgovac zdravstvenom hranom, počinio je samoubistvo u centru Novog Izraela, tako što se bacio pod autobus. Onaj Štajner, njihov komšija: tu sumnje nije bilo, odmah je znala.
     "Uh, grozno", reče Džun, dižući se u sedeći položaj i pričvršćujući bretele gornjeg dela bikinija, koji je bio izrađen od pamuka i ukrašen okruglim polka-tačkama. "Videla sam ga samo nekoliko puta, ali..."
     "Bio je to grozan čovečuljak", odvrati Silvija. "Ne iznenađuje me da je to uradio." Ipak, bila je užasnuta. Nije mogla poverovati. Ustade i reče: "Sa četvoro dece - on je nju ostavio da se brine o četvoro dece! Zar to nije grozno? Pa šta će sad biti sa njima? Bile su ionako bespomoćne."
     "Ja sam čula", reče Džun, "da je on prodavao robu sa crne berze. Da li si ti to čula? Možda su bili na praguda ga uhvate."
     Silvija reče: "Morala bih ja odma' da idem kući i da vidim mogu li ikako da pomognem gospođi Štajner. Možda da deca neko vreme budu kod mene." Da nisam ja tu nešto kriva? - pomisli ona. Da nije on to uradio zato što nisam htela da im dam onu vodu jutros? Moglo bi biti: on je lično bio prisutan, tada još nije bio krenuo na posao.
     Znači, možda jeste naša krivica, pomisli ona. Ono kako smo ih tretirali - ko je, od nas, ikada lepo postupao s njima, prihvatao ih? Ali oni su tako grozni ljudi, tako cvile, večito kukaju da im se pomaže, pozajmljuju, prose... ko može takve poštovati?
     Ode u kuću i presvuče se, u spavaćoj sobi, u labave pantalone i majicu. Džun Henesi dođe za njom.
     "Da", reče Džun, "u pravu si - mora svi da zapnemo i da pomognemo koliko se može. Pitam se da li će ona ostati ili se vratiti na Zemlju. Ja bih se vratila... Ja sam iovako manje-više pripravna da se vratim, toliko je dosadno ovde."
     Silvija uze torbu i cigarete, pozdravi se sa Džuni i pođe kući, pešice duž rova. Stiže, bez daha, na vreme da vidi kako policijski helikopter nestaje na nebu. Došli da joj kažu, zaključi ona. U zadnjem dvorištu zateče Dejvida sa četiri devojčice Štajnerovih; igrali su se.
     "Jesu odveli gospođu Štajner?" doviknu ona Dejvidu.
     Dečko istog trena skoči na noge i uzbuđeno doskakuta do nje. "Mama, ona je otišla sa njima, a ja pazim na devojčice."
     Toga sam se i plašila, pomisli Silvija. Četiri devojčice još su sedele uz branu i igrale se bezvoljno, usporenim kretnjama, blatom i vodom; nijedna nije digla pogled niti je pozdravila; šok, nesumnjivo, od saznanja da im je otac poginuo. Samo najmanja pokaza izvesne znake živahnijeg ponašanja; a ona, valjda, nije ni razumela vest. Već je, pomisli Silvija, smrt tog malog čoveka pustila pipke i počela dodirivati druge osobe, već se hladnoća širi. Ona oseti studen i u svom srcu. A meni je, čak, bio antipatičan, pomisli ona.
     Gledajući četiri Štajnerovice, Silvija se poče sva tresti. Da li ću ja morati da preuzmem ovu pihtijastu, gojaznu, praznoglavu decu iz nižeg društvenog sloja? - upita se. Odgovor odmah stiže, misao koja se silovito uzdizala iz dubina i, usput, razgrtala i razbacivala sve druge obzire: Ne želim! Poče paničiti, jer je bilo očigledno da izbora neće biti: evo, već se one igraju na njenoj zemlji, u njenoj bašti - već su njene.
     Najmanja devojčica upita punonadežno: "Gospodzo Bolen, mozemo da dobijemo jos vode za bvanu?"
     Voda, uvek oni hoće vodu, pomisli Silvija. Pijavice jedne, samo sišu iz nas, kao da im je to urođena osobina. Prenebregavši to dete, ona reče sinu: "Dođi u kuću - da razgovaramo."
     Zajedno uđoše unutra, gde ih devojčice nisu mogle čuti.
     "Dejvide", reče ona, "njihov tata je mrtav, javili su preko radija. Zato je policija došla po nju. Moraćemo neko vreme da im pomažemo." Ona pokuša da se osmehne, ali to je bilo nemoguće. "Ma koliko da se nama Štajnerovi ne dopadaju..."
     Dejvid naglo progovori: "Meni, nije da se ne dopadaju, mama. Kako umro? Od srca? Da ga nisu napali divlji Blikmeni, da nije to?"
     "Nije bitno kako se desilo da on izgubi život. Bitno je da mi sad mislimo šta možemo učiniti za te devojčice." Njen um bio je prazan; nije uspevala da misli baš ništa. Samo je znala da ne želi četiri devojčice blizu sebe. "Šta da radimo?" upita ona Dejvida.
     "Možda da im spremimo ručak. Rekle su mi da nemaju spremljen ručak; njihova mama tek je trebalo da ga pravi."
     Silvija iziđe iz kuće i pođe stazom. "Devojke, ja ću spremiti ručak, za one od vas koje hoće da ručaju. Spremiću ga tamo preko, u vašoj kući." Sačeka još jedan trenutak, a onda pođe prema kući Štajnerovih. Osvrte se i vide da samo najmanje dete ide za njom.
     Najstarija devojčica reče, glasom zagušenim od suza: "Neka, hvala."
     "Pa, bilo bi bolje da jedete", reče Silvija, ali laknulo joj je. "Hodi ti", reče ona najmlađoj. "Kako se zoveš?"
     "Beti", odgovori devojčica stidljivo. "Je l' bi mogla ja sendvic sa jajima? I kakao?"
     "Videćemo šta ima", reče Silvija.
     Kasnije, dok je dete jelo sendvič sa jajima i pilo kakao, Silvija iskoristi priliku da istraži kuću Štajnerovih. U spavaćoj sobi naiđe na nešto što je zainteresova: fotografiju jednog malog dečaka sa tamnim, ogromnim, sjajnim očima i kovrdžavom kosom. On izgleda, pomisli Silvija, kao očajno stvorenje sa nekog drugog sveta, sa nekog božanskog, ali ipak užasnog mesta s one strane ovog, njihovog.
     Ponese sliku u kuhinju i upita Beti ko je to.
     "To je moj bvat Manfved", odgovori Beti, usta punih jaja i hleba. Onda poče da se kikoće. Između kikotaja, iziđe i poneka neodlučna reč, dovoljno da Silvija razume da je devojčicama bilo rečeno da nikome ne pominju svog brata.
     "Zašto on ne stanuje sa vama?" upita Silvija, prepuna radoznalosti.
     "On je u kampu", reče Beti. "Zato sto ne moze da govori."
     "E, to je baš sramota", uzvrati Silvija i pomisli: u onom logoru u Novom Izraelu, svakako. Nije ni čudo da su devojčicama zabranili da ga pominju; to je jedno od one anomalozne dece o kojoj čuješ, ali ih nikad ne vidiš. Ta misao je rastuži. Nevidljiva tragedija u domu Štajnerovih; ona ni slutila nije. A onaj se ubio u Novom Izraelu. Posećivao sina tamo, dabome.
     Dakle, ipak nije bilo ni u kakvoj vezi sa nama, zaključi ona, vrativši sliku na mesto, u spavaću sobu. Gospodin Štajner doneo je svoju odluku iz ličnih razloga. Njoj opet laknu.
     Čudnovata stvar, pomisli ona, kako čoveka odmah spopadnu reakcije krivice i odgovornosti, čim čuje o samoubistvu. Da samo ja nisam uradila ovo, ili ono... možda se samoubistvo te osobe ne bi dogodilo. Znači, kriva sam - ja. A u ovom slučaju uopšte nije tako. Ni najmanje nije tako. Ona je Štajnerovima potpuni stranac, nema nikakvog učešća u njihovom stvarnom životu, samo je u jednom nastupu neurotičnog osećaja krivice umislila da ima.
     "Jesi li ikad videla tvog brata?" upita ona Beti.
     "Mislim... prosle godine", reče Beti sa oklevanjem. "Igrao je suge i bilo je još mnogo decaka većih od mene."
     Sada, ćutke, jedna za drugom, tri starije devojčice Štajnerovih uđoše u kuhinju i stadoše pored stola. Posle nekoliko trenutaka najstarija naglo progovori: "Mi smo se predomislile, ipak bismo da ručamo."
     "Važi", odvrati Silvija. "Pomozite mi da olupamo i oljuštimo jaja. 'Ajde, molim te, pođi i dovedi Dejvida, da nahranim i njega u isto vreme. Zar ne bi bilo zabavno da jedemo svi zajedno?"
     One ćutke klimnuše glavom.

     Hodajući glavnom ulicom Novog Izraela, Arni Kot vide gomilu okupljenih prolaznika i mnogo zaustavljenih i uz pločnik parkiranih automobila; zbog ovoga zastade na trenutak, a onda zaokrete u pravcu 'Prodavnice moderno-umetničkih poklona' En Esterhazi. Nešto se desilo, reče on sebi. Pljačka? Ulična tuča?
     Ali nije imao vremena da ovo istražuje. Nastavi svojim putem i začas stiže u malu, modernu prodavnicu koju je njegova bivša žena vodila; sa rukama zavučenim u džepove pantalona, on, šepurećim koracima, ušeta unutra.
     "Ima li nekog?" uzviknu šaljivo.
     Nikog nije bilo. Sigurno je odjurila da vidi to uzbudljivo što se desilo, reče Arni sebi. Jest' pametna za posao... otišla, a ni zaključala nije.
     Sledećeg trenutka En, bez daha, dojuri nazad u prodavnicu. "Arni", reče ona iznenađeno, videći ga. "Oh, Bože moj, znaš li šta je bilo? Pa razgovarala sam sa čovekom, samo sam razgovarala, evo ni jedan sat nije prošao. A sada je on mrtav." Oči joj se napuniše suzama. Ona se sruči na jedno sedište, nađe papirnu maramicu i izduva nos. "Strava jedna", reče prigušeno. "I to nije bila nesreća; namerno je."
     "A, znači, to je bilo", zaključi Arni, sada priželjkujući da je pošao i pogledao. "A ko to?"
     "Ne verujem da ga poznaješ. Ima dete u kampu; tako sam ga i upoznala." Protrljala je oči, onda neko vreme samo sedela, dok je Arni lunjao po radnji. "Dobro", reče ona naposletku, "šta mogu učiniti za tebe? Lepo je videti te."
     "Moja bogomprokleta sprava za šifrovanje se pokvarila", reče Arni. "Znaš kako je teško dobiti pristojan servis. Šta sam drugo mogao nego da dođem? Šta kažeš da ručamo zajedno? Zaključaj radnju na neko vreme."
     "Svakako", reče ona rasejano. "Samo da idem da se umijem prvo. Osećam se kao da sam to bila ja. Videla sam ga, Arni. Bus je naprosto prešao preko njega; ti busevi imaju toliku masu, ne mogu da stanu. Rado bih na ručak - da iziđem nekud, odavde." Ona pohita u WC i zatvori vrata za sobom.
     Uskoro su njih dvoje išli pločnikom zajedno.
     "Zašto se ljudi ubijaju?" upita En. "Sve nešto mislim, možda sam ja mogla to sprečiti. Prodala sam mu jednu malu sviralu, za njegovog dečaka. I zadržao ju je; videla sam je sa njegovim koferima, na pločniku - uopšte je nije dao sinu. Da nije tu neki razlog? Nešto u vezi sa flauticom. A dvoumila sam se, da li flauticu ili..."
     "Zaobiđi to", reče Arni. "Nije tvoja krivica. Slušaj, ako čovek 'oće da se ubije, ništa ga ne može sprečiti u tome. A ne možeš ni navesti nekog da se ubije; to je u krvi, to mu je sudbina. Oni godinama nakupljaju to u sebi, nakupljaju, a onda im dođe kao iznenadno nadahnuće; odjedanput - tras. Učine, shvataš?" On je obuhvati jednom rukom i potapša po ramenu.
     Ona klimnu glavom.
     "E, vidiš, i mi imamo klinca u BG, al' nas to nije srušilo", nastavi Arni. "Nije to kraj sveta, je l' tako? Guramo dalje. Gde hoćeš da ručamo? Kakvo je ono mesto preko puta, 'Crvena lisica'? Da l' je tamo iole dobro? Ja bih rado pržene račiće, ali, do vraga, već godinu dana ih nisam ni video. Ovaj prevozni problem mora da se reši, inače niko neće emigrirati ovamo."
     "Ne u 'Crvenu lisicu'", reče En. "Ogavan mi je tip koji je vodi. 'Aj da probamo onaj lokal na uglu; nov je. Nikad tamo nisam jela. Čujem da je navodno dobar."
     Dok su sedeli za stolom u restoranu i čekali hranu, Arni nastavi da razvija tezu. "Kad čuješ o nekom samoubistvu, možeš biti siguran da tip zna ovo: zna da nije koristan član društva. To je prava istina o njemu, sa kojom se on suoči, i to ga sruši, to kad znaš da nikome nisi važan. Ako sam u išta siguran, u to sam siguran. To je metod kojim se priroda služi: oni koji su za uklanjanje, budu uklonjeni - štaviše, svojom rukom. Zato ja nimalo sna ne gubim kad čujem da se neko ubio, a ti bi iznenađena bila kad bi znala koliko takozvanih prirodnih smrti ovde na Marsu jesu, zapravo, samoubistva; ovo je, znaš, surovo okruženje. Ovo ti je mesto koje iskorenjuje one koji nisu sposobni za život."
     En Esterhazi klimnu glavom, ali nije se činilo da je nešto naročito veselija.
     "Eto, ovaj tip..." nastavi Arni.
     "Štajner", reče En.
     "Štajner!" On se zapilji u nju. "Norbert Štajner, švercer?" Počeo je podizati glas.
     "Prodavao je onu hranu sto posto prirodnu."
     "To je taj!" Bio je zapanjen i ogorčen. "Oh! Ne! Ne Štajner." Zaboga, pa on sve dobre stvarčice dobija, dobijao je, od Štajnera; u potpunoj je zavisnosti od tog čoveka.
     Pojavi se konobar sa njihovom hranom.
     "Ovo je užas", reče Arni. "Mislim, stvarno užas. Šta sad da radim?" Za svaku zabavu koju je priređivao, i za svaku finu večeru udvoje sa nekom ženskicom, recimo sa Marti i naročito, u poslednje vreme, sa Dorin... Stvarno previše, prokleto previše, u jednom istom danu: prvo šifrarnik, sad ovo.
     "Zar nemaš utisak", reče En, "da je to možda u nekoj vezi sa činjenicom da je on Nemac? Kod Nemaca vlada takva potištenost još od one masovne stradanije sa lekovima, kad je onoliko dece rođeno sa perajima. Ja sam razgovarala sa nekima koji kažu, otvoreno, da je to Božja kazna koja se sručila na njih zbog onoga što su radili u razdoblju nacizma. A to mi, pazi, to mi nisu rekli neki pobožni ljudi, nego poslovni ljudi, jedan ovde na Marsu, drugi na Domu."
     "Prokleti, glupi Štajner", reče Arni. "Glava puna kupusa."
     "Jedi, Arni." Ona poče rasklapati salvetu. "Ova supa izgleda dobro."
     "Ne mogu jesti", odvrati on. "Neću ove splačine." Odgurnu tanjir sa supom od sebe.
     "Još si ti kao neka velika beba", primeti En. "Koja se duri." Glas joj beše blag i saosećajan.
     "Do vraga", reče on, "ponekad se osećam kao da težina cele planete leži na mojim plećima, a ti me nazivaš bebom!" Gledao ju je sa izrazom zbunjenosti i besa.
     "Nisam znala da je Norbert Štajner prodavao na crno", reče En.
     "Normalno da nisi znala, ni ti, ni tvoje odborkinje. Šta vi znate o svetu oko sebe? Zato i dođoh - pročitao sam najnoviji oglas u 'Tajmsu' i smrdeo je. Morate prestati sa takvim sranjima; odbijate pametne ljude - to su oglasi samo za druge luckaste kao vi."
     "Molim te", reče En. "Jedi. I stišaj se."
     "Odrediću jednog čoveka iz moje Dvorane da pregleda vaš materijal pre nego što ga distribuirate. Jednog profesionalca."
     "Je l' oćeš?" upita ona blago.
     "Imamo stvarni problem - više nam niko kvalifikovan ne dolazi sa Zemlje, a nama su takvi potrebni. Trunemo, svako zna da mi trunemo. Raspadamo se."
     Smeškajući se, En reče: "Neko će već preuzeti mesto gospodina Štajnera; valjda još neko muva švercovanu robu."
     Arni reče: "Ti me namerno shvataš na pogrešan način, a sa ciljem da ja ispadnem kao neka sitna duša, gramziva; a ja sam, uistinu, jedan od najodgovornijih članova cele ove snage koja pokušava da naseli Mars, i zato se naš brak i raspao, zato što si ti bila zavidljiva i osećala se kao moj takmac i pokušavala da me prikazuješ umanjeno. Ma, ne znam zašto sam došao danas... Nemoguće je tebi da racionalno pristupaš pitanjima, sve ti moraš da personalizuješ."
     "Jesi li znao da pred UN izlazi zakonski predlog da se zatvori BG?" upita En smireno.
     "Nisam."
     "Da li te uznemirava pomisao da će BG biti zatvoren?"
     "Do vraga, uzećemo nekog da neguje Sema kod kuće."
     "A druga deca tamo?"
     "Promenila si temu", reče Arni. "Čuj, En, moraš se podvrgnuti onome što vi nazivate muškom prevlašću i pustiti da moji ljudi vrše redakturu onoga što napišete. Tako mi Boga, ovo vaše donosi više štete nego koristi - žao mi je da ti to kažem u lice, ali tako je. Ti si gora kao prijatelj nego što bi bila kao neprijatelj; eto, tako radiš. Kao pacer! Kao većina žena. Ti si... neodgovorna." Hripao je od besa. Na njenom licu nije se pokazivala nikakva reakcija; to što je on pričao prolazilo je bez ikakvog dejstva na nju.
     "Možeš li ti da pritisneš negde, pa da BG ostane otvoren?" upita ona. "Možda bismo mogli da se nagodimo. Ja želim da ostane otvoren."
     "To ti je stvar za koju se zalažeš", reče Arni, tonom krvožedne ogorčenosti.
     "Da."
     "'Oš ti kažem otvoreno?"
     Klimnula je glavom, suočavajući se hladno sa njim.
     "Ja sam bio protiv tog logora još od prvog dana kad su ga Ješe otvorili."
     En reče: "Blagosloven budi, iskreni, otvoreni Arni Kote, prijatelju čovečanstva."
     "Taj logor celom svetu oglašava da smo mi ovde na Marsu kreteni, da ko poleti kroz svemir, oštete mu se polni organi, pa se onda rađaju čudovišta u poređenju sa kojima oni Nemci sa perajima umesto ruku i nogu izgledaju kao najobičniji ljudi iz susedstva."
     "Kao i, na primer, ili džentlmen koji vodi 'Crvenu lisicu'."
     "Samo sam tvrdo realističan. Mi se borimo za život; mora se nastaviti doseljavanje ljudi sa Zemlje, inače smo mrtvi na stabljici, En. Ti to znaš. Kad ne bismo imali BG, mogli bismo davati oglase ovako: da narod koji se udalji od zemaljskih atomskih proba i zemaljske zagađene atmosfere neće imati nijednu nenormalnu bebu. To sam se ja nadao da vidim, ali BG nam to kvari."
     "Ne kvari BG. Kvare takva rođenja."
     "Niko ne bi mog'o da dođe i proveri koliko se rodilo nenormalnih", reče Arni, "bez BG."
     "Ti kažeš da bi, znajući da nije istina, mogao uspešno da daješ takve oglase, da uvaljuješ ljudima na Domu laž da je ovde bezbednije..."
     "Naravno." On klimnu glavom.
     "To je... nemoralno."
     "Nije. Slušaj. Ti si nemoralna, ti i tvoje dame. Time što održavate BG da bude otvoren, vi..."
     "Hajde da se ne svađamo, nikad se nećemo složiti. Nego, da jedemo, pa se ti onda vrati u Luistaun. Ja više ne mogu da podnesem."
     Jeli su, bez daljih reči.

     Doktor Milton Glaub, član psihijatrijske ekipe u kampu BG, koji je tu dolazio samo kao 'pozajmica' iz naselja Međuplan vozača, sede opet u svoj 'ofis'; jer njegov posao u BG kampu bio je, za danas, završen, i on se vratio u svoje naselje. U rukama je imao račun za popravke krova, izvedene prošlog meseca na njegovoj kući. Svojevremeno je te radove uporno odlagao - jer su zahtevali upotrebu 'grebača' za skidanje naslaga peska - ali mu je najzad inspektor za bezbednost zgrada poslao upozorenje sa rokom od trideset dana. Zato je pozvao firmu za održavanje krovova, znajući da ne može platiti, ali nemajući nikakvu alternativu. Sad je bez kinte. Ovo je najgori mesec dosad.
     Kad bi samo Džin, njegova žena, trošila manje. Ali rešenje ne treba tražiti na toj strani, ni u kom slučaju; rešenje je da on nađe još pacijenata. Njemu SMV - Sindikat međuplanetnih vozača - daje mesečnu platu, ali za svakog dodatnog pacijenta dobio bi bonus od još trideset dolara: to opisuju izrazom 'incentiva' ili 'materijalni podsticaj'. U stvarnosti, to je razlika između stanja 'švorc' i stanja 'solventan'. Niko sa ženom i decom ne može, ni slučajno, da preživi od jedne psihijatarske platice; a ponajmanje ako je na platnom spisku takvih džimrija kao što su oni u SMV.
     Ipak, dr Glaub je nastavljao da živi u tom naselju; bila je to jedna dobro uređena društvena zajednica, u ponečemu veoma nalik na Zemlju. Dok Novi Izrael, kao i druga jednonacionalna naselja, ima u sebi neki naboj, nešto eksplozivno.
     Zapravo je dr Glaub svojevremeno stanovao u drugoj jednonacionalnoj koloniji, onoj koju je osnovala Ujedinjena Arapska Republika; bio je to izuzetno bogat predeo, gde se postiglo da uspeva velika količina rastinja uvezenog sa Doma. Ali njemu su smetali, a kasnije ga i užasavali, naseljenici, Arapi: toliko je uporno bilo njihovo neprijateljstvo prema okolnim naseljima. Ljudi su, radeći dnevne poslove, tonuli u duboka ogorčenja zbog 'nepravdi' koje su njihovom narodu nanete. Najprijatnije jedinke eksplodirale su ljutnjom već na sam pomen izvesnih tema. A noću je to neprijateljstvo dobijalo praktičan oblik: jednonacionalne kolonije žive za noć. Onda se otvaraju njihove laboratorije u kojima se tokom dana vrše opiti i naučna istraživanja; publika ulazi da gleda paklene naprave - sa mnogo uzbuđenja, zluradosti i, naravno, nacionalnog ponosa.
     Đavo da ih nosi, pomisli dr Glaub. To su upropašćeni životi; to su ljudi koji su naprosto doneli, sa sobom, stare svađe sa Zemlje, a zaboravili svrhu naseljavanja ovde. Evo, jutrošnje novine UN, koje je pročitao, javljaju o tuči na ulicama kolonije električara i nagoveštavaju da je krivica na susednom naselju, italijanskom, zato što je primećeno da nekoliko agresora imaju dugačke navoštene brkove popularne u koloniji Italijana...
     Kucanje na vratima prenu ga iz misli. "Da", reče on, ostavivši račun za popravku krova u ladicu radnog stola.
     "Jesi li spreman za dobročlana Perdija?" upita njegova žena, otvarajući vrata na profesionalan način, onako kako ju je on naučio.
     "Reći ćeš dobročlanu Perdiju da uđe", odvrati dr Glaub, "ali ćeš pričekati dva-tri minuta, dok pročitam istorijat njegovog slučaja."
     "Jesi li ručao?" upita Džin.
     "Naravno. Svako ruča."
     "Nešto si ubledeo", primeti ona.
     To ne valja, pomisli dr Glaub. Pređe iz kancelarije u kupatilo i tamo pažljivo zatamni lice puderom karamel boje, koji je sad bio u modi. To mu je stvarno poboljšalo izgled, ali ne i raspoloženje. Teorija iza tog pudera tvrdila je da vladajući krugovi u SMV jesu ljudi španskog i portorikanskog porekla, koji će se verovatno osećati zastrašeno ukoliko osoba koju su zaposlili ima boju kože svetliju od njihove. Naravno da to u oglasima nije bilo tako rečeno; oglasi su samo ukazivali zaposlenicima na to da 'marsovska klima ponekad dopušta da prirodni ten izbledi do nelepog belog.'
     Vreme dođe, pacijenta videti valja.
     "Dobar dan, dobročlane Perdi."
     "'Bar dan, doktore."
     "Vidim iz spisa da si ti pekar."
     "Jeste, tako je."
     Pauza. "O čemu si želeo da se posavetuješ sa mnom?"
     Gledajući u pod i vrteći kapu u šakama, dobročlan Perdi reče: "Nikad ranije nisam bio kod psihijatra."
     "Nisi, ja i ovde vidim da nisi."
     "Moj šurak priređuje zabavu... Ja ne volim te zabave nešto mnogo."
     "Jesi li primoran da učestvuješ?" Dr Glaub je maločas tiho podesio, na radnom stolu, časovnik koji je sad otkucavao 'dobročlanovih' pola sata.
     "Oni to priređuju, kao, za mene. Oni, hm, hoće da ja primim nećaka mog da mi bude šegrt, pa da jednog dana i on uđe u naš sindikat..." Perdi nastavi da zuji jednolično. "...i tako ja noću ležim budan i sve mislim kako da se izvučem. Ja, ovaj, to su moji rođaci, pa nema 'neću'. Ali ne mogu ni da idem, nije mi dovoljno dobro. I zato sam doš'o ovde."
     "Vidim", reče dr Glaub. "Pa, dobro, trebalo bi da mi daš sve podatke o toj zabavi, kad i gde će biti, imena učesnika, da bih mogao da navalim kao prava sila kad budem tamo."
     Perdi, sa olakšanjem, zavuče ruku u džep sakoa i izvuče jedan uredno otkucani dokument. "Stvarno cenim to što ćeš otići umesto mene, doktore. Vi, psihijatri, stvarno donesete čoveku olakšanje; ne šalim se kad kažem da sam zbog ovoga imao nesanicu." Zurio je sa zahvalnim divljenjem u čoveka ispred sebe, čoveka koji je vešt u društvenim kontaktima, koji ume da stupa uzanim, opasnim stazicama složenih međuljudskih odnosa koje su se tokom godina pokazale nesavladive za mnoge članove sindikata.
     "Ništa se više ne brini o tome", reče dr Glaub. A što bi se i brinuo, pomisli on, šta je malo šizofrenije? Naime, znaš, ti od toga patiš. Ja ću skinuti socijalni pritisak sa tebe, a ti možeš onda nastaviti u svom hroničnom stanju loše prilagođenosti, bar još nekoliko meseci. Sve dok neki novi, neodbranjivi društveni pritisak ne napadne tvoje ograničene sposobnosti...
     Dok je dobročlan Perdi odlazio iz ordinacije, dr Glaub je razmišljao o ovom novom, praktičnom obliku psihoterapije, koji se razvio na Marsu. Umesto da pacijenta izlečiš od njegovih fobija, preuzmeš na sebe da budeš njegov zastupnik, nešto slično advokatu, i izlaziš umesto njega u razne soci...
     Džin malo otvori vrata i reče mu: "Milt, zovu te iz Novog Izraela. Bozli Tuvim."
     Auh, gospode Bože, pomisli Glaub. Tuvim, predsednik Novog Izraela. Očigledno nešto nije u redu. On brže-bolje podiže slušalicu telefona na radnom stolu. "Doktor Glaub ovde."
     "Doktore", začu se mračan, strog, moćan glas, "Tuvim ovde. Imamo jednog mrtvog, koliko razumem, tvog pacijenta. Da li bi bio ljubazan da doletiš ovamo i razmotriš situaciju? Dozvoli da ti prenesem tek nekoliko naznaka... Norbert Štajner iz Zapadne Nemačke..."
     "On nije moj pacijent, gospodine", prekide ga Glaub. "Ali njegov sin jeste. Jedan autistični, mali dečak u kampu BG. Kako to misliš, Štajner je mrtav? Za ime Neba, pa ja sam jutros razgovarao s njim - jesi li siguran da je to taj Štajner? Ako jeste, ja imam dosje o njemu, o celoj njegovoj porodici, zbog prirode dečakove bolesti. Kod dečjeg autizma, mi smatramo da se mora sagledati ukupna porodična situacija pre nego što se pristupi terapiji. Da, dolazim odmah."
     Tuvim reče: "Izgleda da je samoubistvo."
     "Ne mogu da verujem", reče dr Glaub.
     "Već pola sata raspravljam o tome sa osobljem kampa BG. Kažu mi da si ti imao dug razgovor sa Štajnerom neposredno pre nego što je otišao iz kampa. Naša policija će, u istrazi, želeti da zna da li je, i kakve, nagoveštaje Štajner davao da se nalazi u nekom potištenom ili morbidnom raspoloženju, da li je rekao nešto što je tebi moglo biti prilika da ga ubediš da se ipak ne ubije, ili, ako to ne bi uspelo, da odrediš da bude priveden na prisilnu terapiju. Pretpostavljam da ti taj čovek nije rekao ništa što te je moglo navesti na pomisao da namerava da se ubije."
     "Baš ništa", reče dr Glaub.
     "Onda ja, da sam na tvom mestu, ne bih brinuo", reče Tuvim. "Samo se pripremi da daš klinički opis tog čoveka... i jedno razmatranje o pobudama koje su ga mogle navesti da sebi oduzme život. Shvataš."
     "Hvala, gospodine Tuvim", reče Glaub posustalo. "Pretpostavljam da je mogao biti u potištenosti zbog sina, ali ja sam mu opisao novu terapiju, od koje očekujemo mnogo. Međutim, on se postavljao zaista cinično i zatvoreno, nije reagovao onako kako bih ja očekivao. Ali samoubistvo!"
     Šta ako ja izgubim ovaj posao jednom nedeljno u BG? - pomisli Glaub. To naprosto ne mogu. Odatle stiže dopunski prihod, dovoljan da on može da zamisli, mada ne i da dostigne, finansijsku bezbednost. Ček iz BG omogućava da je taj cilj bar u dohvatu razmišljanja.
     Da li je tom idiotu Štajneru palo na um kakvo bi dejstvo njegova smrt mogla imati na druge? Jeste, moralo mu je pasti na um; on je to uradio da bi se osvetio nama. Da nam vrati ravnom merom za - šta? Za to što smo pokušavali da izlečimo njegovo dete?
     Ovo je vrlo ozbiljna stvar, uvide on. Samoubistvo odmah, ili gotovo odmah posle razgovora lekara i pacijenta. Hvala Bogu da me je gospodin Tuvim upozorio. Ipak, novine će se dočepati ovoga, pa će svi oni koji žele zatvaranje BG imati koristi.

     Pošto je završio popravku opreme za rashlađivanje na mlečnoj farmi Mak Olifa, Džek Bolen se vrati do helikoptera, zavuče kutiju sa alatom iza sedišta i pozva svog poslodavca, gospodina Jia.
     "Škola", reče Ji. "Moraš otići tamo, Džek; ja ni sad nemam nikog drugog ko bi uzeo taj radni zadatak."
     "U redu, gospodine Ji." Pomiren sa nevoljom, on upali motor helikoptera.
     "Poruka od tvoje žene, Džek."
     "Gle?" Ovo ga je iznenadilo; njegov poslodavac vrlo je neraspoloženo gledao na bilo kakvo žensko zivkanje telefonom njegovih zaposlenika dok traje radno vreme, a Silviji je to bilo dobro poznato. Možda se nešto desilo Dejvidu. "Možeš li mi preneti šta je rekla?" upita on.
     Gospodin Ji reče: "Gospođa Bolen je zamolila našu telefonistkinju da te obavesti da je vaš sused, gospodin Štajner, oduzeo sebi život. Gospođa Bolen sad pazi decu Štajnerovih i želi da ti to znaš. Takođe je pitala da li bi bilo moguće da večeras dođeš kući, ali ja sam joj rekao da mi, iako žalimo što je tako, ne možemo bez tebe. Moraš ostati na celodnevnom raspolaganju sve do kraja nedelje, Džek."
     Štajner - mrtav, reče Džek u sebi. Jadni, nesposobni glupander. Pa, možda mu je sad bolje.
     "Hvala ti, gospodine Ji", reče on u mikrofon.
     Dok se helikopter dizao sa škrte trave pašnjaka, Džek pomisli: ovo će uticati na sve nas. Imaće dubok uticaj. Obuze ga jako osećanje, oštra intuicija, da je to tako. Ne verujem da sam ikad razmenio sa Štajnerom više od desetak reči u ma kojoj pojedinačnoj prilici, a ipak - postoji nešto ogromno, u vezi sa mrtvima. Smrt, sama, ima taj autoritet. To je jedan preobražaj, jednako zadivljujući kao život, ali nama teži za shvatanje.
     Okrete helikopter prema glavnom štabu Ujedinjenih Nacija na Marsu, da bi stigao u veliki samonavijajući entitet njihovih života, u taj jedinstveni veštački organizam koji nazivaju Javna škola: mesto koga se plašio više nego ijednog, tokom celog svog života posle Doma.

5.

     Zašto ga Javna škola nervira? Osmatrajući je odozgo, on vide građevinu u obliku pačjeg jajeta, belu naspram tamne, zamućene površine planete. Jasno se videlo da je ovde 'snesena' u žurbi; nije se uklopila u okolinu.
     Dok je spuštao helikopter na popločani parking blizu ulaza u školu, primetio je da su mu vrhovi prstiju pobeleli i da u njima više ništa ne oseća; znak, njemu dobro poznat, da je psihički napet. Međutim, ovo mesto ne smeta Dejvidu, koga tri puta nedeljno dovoze ovde, helikopterom, zajedno sa drugom decom u njegovoj grupi odabranoj po jednakom uspehu. Očigledno da je reč o nekom činiocu u njegovoj, Džekovoj, ličnosti; možda zato što tako dobro poznaje mašine, pa ne može prihvatiti varku škole, ne može igrati tu igru. Za njega, artefakti ove škole nisu ni inertni, a ni živi, nego na neki način i jedno i drugo.
     Uskoro je sedeo u čekaonici. Kutija sa alatom - uz njega.
     Sa police sa časopisima uze primerak 'Sveta motora' i začu, sluhom uvežbanim, jedno tiho 'klik'. Škola je primetila njegovu prisutnost. Zabeležila: koji časopis je uzeo, koliko dugo sedi i čita ga, šta sledeće uzima. Škola ga je odmeravala.
     Otvoriše se jedna vrata, i sredovečna žena u odelu od tvida reče, osmehujući mu se: "Mora biti da si ti serviser od gospodina Jia."
     "Jesam", reče on, ustajući.
     "Tako mi je drago što te vidim." Pozvala ga je prstom da pođe za njom. "Toliko problema oko jednog nastavnika, ali u fazi autputa." Dugačkim koracima ona odmače hodnikom, zatim pridrža vrata; on je sustiže i prođe. "Ljutiti domar", reče ona i pokaza prstom.
     Prepoznao je domara, po sinovljevom opisu.
     "Pokvario se iznenada", reče mu žena na uho. "Vidiš? Usred ciklusa. Pošao je ulicom, povikao, a onda je trebalo da mahne pesnicom."
     "Zar glavno elektronsko kolo ne zna..."
     "Ja sam glavno elektronsko kolo", odvrati sredovečna žena, osmehujući se Džeku veselo; njene naočari sa čeličnim okvirima sijale su joj se od iskrica u očima.
     "Naravno", reče on, razočarano i ljutito.
     "Mi mislimo da bi moglo biti ovo", reče ta žena ili, tačnije, peripatetična ekstenzija škole, i pruži mu presavijen list hartije.
     On ga rasklopi i vide dijagrame - nagomilane jedan do drugog i jedan preko drugog - samoregulišućih ventila za povratnu spregu.
     "On je autoritativna figura, zar ne?" upita on. "Uči decu da poštuju legalnu vlast. Tip silno uveren da je uvek u pravu, kao što je kod profesora čest slučaj."
     "Jest", reče žena.
     On ručno dade komandu 'reset', i tada, sa programom vraćenim na sam početak, dade Ljutom Domaru i 'start'. Domar je nekoliko trenutaka samo škljocao, onda pocrvene u licu, diže ruku i povika: "Vi, dečaci! Nemoj da vas vidim unutra, jeste čuli?" Posmatrajući kako mlitavi, vrećasto opušteni obrazi, delimično prekriveni zulufima, drhte od indignacije, Džek Bolen je mogao zamisliti kako snažno to mora delovati na dete. Njegova lična reakcija bila je nedopadanje. Međutim, ovaj konstrukt bio je suština uspešne nastavne mašine: obavljao je svoj posao valjano, u sadejstvu sa još dvadeset četiri konstrukta koji behu raspoređeni, kao kabine u luna-parku, na pojedinim mestima duž hodnika koji su sačinjavali školu. Video je, odmah iza ugla, sledeću nastavnu mašinu: nekoliko đaka stajalo je sa poštovanjem ispred nje, a ona je držala svoju govoranciju.
     "...i onda sam pomislio", govorio im je taj nastavnik, glasom prijateljskim i neformalnim, "šta li bismo, stvarno, šta li bismo mi, narode, mogli da naučimo iz jednog takvog doživljaja? Da li iko od vas zna? Ti, Seli."
     Glasić jedne devojčice: "Pa, mmmm, možda da ima nečeg dobrog u svakome, koliko god da se zlo ponašao."
     "Šta kažeš ti, Viktore?" trundao je mehanički profesor dalje. "Čujmo Viktora Planka."
     Jedan dečkić zamuca. "Ja bih rekao otprilike kao Seli, da je većina ljudi u stvari dobra ispod, samo treba da se potrudimo da zaista pogledamo. Je li tako, gospodine Vitlok?"
     Znači, to ja slušam nastavnu mašinu 'Vitlok', pomisli Džek. Njegov sin govorio mu je mnogo puta o 'Vitloku' koji mu je bio jedna od najomiljenijih mašina. Dok je vadio alate, Džek nastavi da je sluša. Ovaj 'Vitlok' bio je postariji, sedokosi džentlmen, sa nekim provincijskim naglakom, možda iz Kanzasa... Ljubazan čika, koji daje drugima da se iskažu; jedna od onih liberalnih varijanti nastavne mašine, bez grubosti i autoritarnih manira Ljutitog Domara; zapravo, koliko je Džek mogao oceniti, kombinacija Sokrata i Dvajta D. Ajzenhauera.
     "Ovce su smešne", reče 'Vitlok'. "Al' pogledajte samo kako se ponašaju kad im baciš, preko ograde, nešto za jelo - na primer, stabljike kukuruza. Pa, one će to primetiti sa daljine od kilometar i po." Vitlok se tiho nasmeja. "Pametne su one, kad se pojavi nešto što njih zanima. Možda nam to pomaže da vidimo šta je prava pamet: ona se ne sastoji u tome da je neko pročitao mnogo velikih knjiga ili da zna mnogo onih dugačkih reči... nego u tome da primetimo šta će ići nama u korist. Mora biti od koristi, da bi bilo stvarno pametno."
     Kleknuvši, Džek poče da odvrće zavrtnjeve na leđima Ljutitog Domara. Glavno elektronsko kolo škole je stajalo - to jest, stajala i gledala.
     Ova mašina, znao je, obavlja svoj 'ples i pesmu' po uputstvima sa jedne trake, ali u svakoj fazi rada otvorena je za modifikacije, u zavisnosti od ponašanje publike. To nije zatvoren sistem, nego sistem koji poredi odgovore dece sa onim što je na traci, pronalazi najpribližniji, klasifikuje ga, pa tek onda reaguje. Nema mesta za jedinstven odgovor, zato što nastavna mašina uspeva da prepozna samo ograničen broj kategorija. Ipak, ona stvara uverljivu opsenu da je živa i sposobna za život; ona je trijumf inženjerstva.
     Njena prednost u odnosu na živog nastavnika, čoveka, sastoji se u tome što može sa svakim detetom postupati pojedinačno. Ona je i tutor, a ne samo profesor. Može imati i hiljadu učenika, a ipak neće nikada pomešati nekog s nekim drugim; a na svako dete će reagovati drugačije, postati, za jednu finu nijansu, drugačiji nastavnik. Mehanički, da - ali maltene beskonačno složen. Ove nastavne mašine su pokazivale ono čega je Džek Bolen bio i te kako svestan: da postoji zapanjujuća dubina u takozvanom 'veštačkom'.
     A ipak, odbijale su ga. Cela ova Javna škola bila je privedena jednoj nameni, sasvim u suprotnosti sa Džekovom prirodom: ne da informiše, ne da školuje, nego da uvodi u kalupe, i to strogo određene kalupe. Da bude veza sa njihovom nasleđenom kulturom i da je 'uvaljuje', celu, mladima. Da privija đake ka toj kulturi, čije je produžavanje glavni cilj, a svaku eventualnu neobičnost kod dece, koja bi ih mogla navesti da krenu u nekom drugom pravcu, da 'ispegla'.
     Tu se vodi bitka, uvide Džek, između kompozitne psihe Škole i pojedinačnih psiha dece, pri čemu Škola ima sve najvažnije adute. Za dete koje ne reaguje kako se od njega zahteva, odmah se pretpostavi da je autistično - a to znači, usmereno u skladu sa nekim subjektivnim činiocem, koji je njemu važniji nego osećanje za objektivnu stvarnost. Na kraju to dete isteraju iz škole; šalju ga u sasvim drugu vrstu škole, namenjenu rehabilitaciji, a to je kamp 'Ben Gurion'. Ne možeš to dete naučiti čemu hoćeš; dakle, bolesno je.
     Autizam je, pomisli Džek, skidajući leđa sa Ljutitog Domara, vlastima na Marsu postao sredstvo kojim se obilato služe. Ranije je u istu svrhu služio termin 'psihopata', a pre toga 'moralni imbecil', a još pre toga 'kriminalno lud'. U kampu BG, dete dobije čoveka za nastavnika... ne, nego za terapeuta.
     Još od dana kad je njegov sin, Dejvid, pošao u Javnu školu, Džek je čekao da čuje loše vesti: da mu ne mogu biti date ocene kojima nastavne mašine klasifikuju đake. Međutim, Dejvid se vrlo lepo 'primio' na nastavne mašine i, zapravo, je postizao vrlo visoke ocene. Većina mehano-nastavnika svidela se tom dečaku. Dolazio je kući pun oduševljenih priča o njima; čak i sa najstrožijima se dobro slagao, i već sad je bilo sasvim jasno da Dejvid neće imati problema. Nije autističan, nikada neće videti BG iznutra. Ovo, međutim, nije učinilo da se Džek oseti bolje. Samo su dve mogućnosti bile otvorene, Javna škola ili logor BG, a Džek je sa nepoverenjem gledao na obe. A zbog čega? To nije znao.
     U nešto daljoj prošlosti on je nagađao da je nepoverenje nastalo zbog toga što stanje zvano autizam zaista postoji. To je dečji vid šizofrenije, a šizofrenija zahvata mnoge ljude; ona je jedna od najčešćih bolesti. Ranije ili kasnije, dodirne gotovo svaku porodicu. A znači, naprosto, da osoba ne može da živi po linijama onih želja koje društvo toj osobi nastoji da ugradi. Ona stvarnost od koje šizofrenik otpada, ili u koju nikad nije bio uključen, jeste stvarnost međuljudskog življenja, življenja u jednoj kulturi, koja ima neke date vrednosti; nije to biološki život, niti ma koji oblik nasleđenog života, nego naučen život. Taj se mora preuzimati delić po delić, od bližnjih: od nastavnika, roditelja, i uopšte od autoritativnih figura... Od svakoga sa kim jedna osoba dolazi u dodir u godinama kada se oblikuje.
     Iz toga sledi da Javna škola ima pravo da izbaci dete koje ne uči. Jer, ono što se u njoj uči nije samo skup činjenica, ili kako zaraditi pare, ili, čak, kako izgraditi karijeru koja bi imala nekog smisla; ide se mnogo dublje. Dete nauči da izvesne stvari u kulturi oko njega vrede toliko da ih treba sačuvati po svaku cenu. Vrednosti njegove stapaju se sa nekim objektivnim ljudskim poduhvatom, i tako đak postaje deo tradicije koja se na njega prenosi; on celoga života održava to svoje kulturno nasleđe, i čak ga poboljšava. Njemu je do toga stalo. Pravi autizam, beše Džekov zaključak, u krajnjoj liniji jeste jedna apatija prema javnim poduhvatima; jedno privatno življenje koje se odvija kao da je pojedinac stvaralac svih vrednosti, a ne puki primalac nasleđenih. A Džek Bolen nikako i nipošto nije mogao prihvatiti da Javna škola sa svojim nastavnim mašinama bude jedini arbitar onoga što jeste i što nije vrednost. Jer, u društvu su vrednosti u stalnom previranju, a Javna škola je pokušaj da se one stabilizuju, da se stegnu u pihtije i ostanu nepokretne, da se mumificiraju.
     Javna škola, to beše njegov stari utisak, prilično je neurotična. Ona želi svet u kome se ništa novo ne dešava, u kome nema iznenađenja. A to je svet kompulsivno-opsesivnih neurotika; svet nimalo zdrav.
     Jednom je, pre dve-tri godine, izneo ovu teoriju svojoj ženi. Silvija je slušala sa razumnom količinom pažnje, a onda rekla: "Ali ti ne uviđaš poentu, Džek. Pokušaj da shvatiš. Ima stvari mnogo gorih od neuroze." Glas joj je bio tih i čvrst, i on je slušao. "Tek ih počinjemo otkrivati. Znaš koje su. Prošao si kroz njih."
     Klimnuo je, tada, glavom, jer je odista znao o čemu je govorila. Imao je i on psihotični interval, u svojim ranim dvadesetim godinama. Bila je to uobičajena i prirodna stvar. Ali morao je priznati, užasna stvar, u poređenju sa kojom je nepromenljiva, kruta, kompulsivno-neurotična Javna škola izgledala kao referentna tačka prema kojoj čovek treba, sa puno zahvalnosti, da se orijentiše, da bi se uspeo vratiti u čovečanstvo i u zajedničku stvarnost. Tom prilikom je shvatio zašto je neuroza nešto čemu se pribegava namerno, nešto što obolela osoba ili društvena zajednica svesno sazdavaju u krizi: snalaženje u nevolji.
     "Nemoj ti ružno da govoriš o neurozi", rekla mu je Silvija, a on ju je razumeo. Neuroza je namerno zaustavljanje, zamrzavanje, negde na stazi života. Potrebno, zato što se u blizini nalazi...
     Svaki šizofrenik zna šta se nalazi u blizini, a zna i svaki bivši šizofrenik, pomisli Džek, prepuštajući se sećanjima na svoju epizodu.

     Dvojica naspram njega u sobi gledala su ga čudno. Šta li je to rekao? Herbert Huver je bio mnogo bolji šef FBI nego što će Karington ikada biti. "Znam da sam u pravu", dodade on. "Evo, da se opkladimo." Pamet mu je bila nekako smućena. On popi još malo piva. Sve je postalo teško, njegova ruka od ramena do šake, i šaka, i krigla; lakše je bilo pogledati dole nego gore... Proučavao je sveščicu sa šibicama na stolu.
     "Nisi ti hteo da kažeš Herbert Huver", odvrati Lu Noting. "Mislio si - Dž. Edgar Huver..."
     Hriste! - pomisli Džek pometeno. Da, rekao je 'Herbert', i to mu je izgledalo u redu, sve dok mu, evo, neko drugi nije ukazao na to da je posredi greška. Pa šta mi je? - zapita se on. Osećam se kao da sam napola zaspao. Ali prethodne noći je otišao na spavanje u deset i otkrnjosao dvanaest sati tvrdog sna. "Izvinjavam se", reče on. "Naravno da sam mislio..." Oseti da mu jezik zapinje. Pažljivo izgovori: "Dž. Edgar Huver." Ali glas mu je zvučao pomućeno i usporeno, kao gramofon koji gubi brzinu. Sada mu je, već, bilo gotovo nemoguće da digne glavu: tonuo je u san, tako sedeći u Notingovoj dnevnoj sobi, ali oči mu se nisu sklapale, ne... štaviše, kad ih pokuša sklopiti, uvide da to ne može. Njegova pažnja ostade prikovana za sveščicu šibica. Poklopac sklopiti pre ukresivanja šibice, pročita on. Možeš li nacrtati ovog konja? Prvi čas slikarstva je besplatan, bez obaveza. Obrni i vidi besplatni formular za prijavljivanje na tečaj. Bez treptaja, on je zurio i zurio, a Lu Noting i Fred Klark razgovarali su o apstrakcijama, o idejama kao što su 'ograničavanje slobode' i 'demokratski proces'... On je čuo svaku reč, sa savršenom jasnoćom, i nije mu smetalo da sluša. Ali nije osećao ni najmanju želju da se raspravlja, iako je znao da obojica greše. Pustio ih je da nastave argumentisanje. Lakše je tako: pustiti ih. Stvar se, naprosto, događa. A on pušta da se događa.
     "Džek nije sa nama večeras", govorio je Klark. Džek Bolen, trgnuvši se, uvide da su preusmerili pažnju na njega; morao je učiniti ili reći nešto, sada.
     "Jesam, jesam", reče on, i to ga je koštalo strašnog napora; kao da izranja iz mora. "Samo vi nastavite, ja slušam."
     "Bože, sav si nešto kao one lutke u izlogu", reče Noting. "Idi kući i ispavaj se, ej, zaboga."
     Ulazeći u dnevnu sobu, Luova žena Filis reče: "U takvom stanju, nikad nećeš stići do Marsa, Džek." Ona pojača gramofon; neka progresiv-džez grupa, sa 'vibrama' i duplim basovima, ili to možda svira neki elektronski instrument. Plavokosa, drsko-živahna Filis sede na kauč blizu njega i poče ga proučavati. "Džek, jesi nešto ljut na nas? Mislim, tako si se povukao."
     "To je samo jedno od tih njegovih raspoloženja", reče Noting. "Bivao je on takav kad smo bili u vojsci. Naročito ga je hvatalo subotom uveče. Ućuti se, tmuran, zamišljen. O čemu sad razmišljaš tako ozbiljno, Džek?"
     Ovo pitanje mu izgledalo je čudnovato; nije razmišljao ni o čemu, njegov um bio je prazan. Presavijeni kartončić sa šibicama unutra ispunjavao je, i sada, celi prostor u dohvatu njegovog opažanja. A ipak, morao je da im ispriča nešto na temu 'o čemu razmišlja'; svi to očekuju. On revnosno izmisli nešto. "Vazduh", reče on. "Na Marsu. Koliko će mi vremena biti potrebno da se prilagodim? To kod raznih ljudi bude različito." Jedno zevanje, koje nikako da iziđe, zaglavilo mu se u prsima; zev koji se difuzno širi kroz pluća i grkljan, i zbog koga mu usta ostadoše delimično otvorena. On uloži napor i uspe ih zatvoriti. "Bolje da ja pođem", reče on. "Da odspavam." Zapevši iz petnih žila, podiže se na noge.
     "U devet?" viknu Fred Klark.
     Kasnije, dok je pešačio kući, ka svome stanu, prohladnim, tamnim ulicama Ouklenda, osećao se fino. Zapita se šta nije bilo u redu kod Notinga. Možda loš vazduh, rđavo provetravanje.
     Ali nešto svakako nije bilo u redu.
     Mars, pomisli on. On, Džek, već je presekao veze, a što je najvažnije, dao ostavku na zaposlenje ovde; prodao kola, svoj plimut, odjavio se i kod službenika koji mu je bio stanodavac. A godinu dana se trudio da dobije ovaj stan; vlasnik zgrade bila je neprofitna Zapadnoobalska kooperativa. Džinovska građevina, jednim delom ispod zemlje, sa hiljadama stanova, sopstvenim supermarketom, perionicom, domom zdravlja za decu, klinikom, čak i sa svojim psihijatrom, dole, u trgovinskoj 'arkadi', ispod nivoa ulice. Na najvišem spratu, FM radio-stanica koja emituje samo klasičnu muziku, i to po izboru stanovnika zgrade; a u središtu, pozorište i sala za sastanke. To je najnovija od tih ogromnih, kooperativnih, stambenih zgrada... a on se, tako iznenada, odrekao mesta u njoj. Jednog dana, dok je bio u knjižari zgrade, ta pomisao mu je pala na um.
     A kad je otkazao stan, pošao je dalje, u lutanje kroz hodnike 'arkade'. Stigao je i do oglasne table, na koju su bile pribadačama prikačene poruke; refleksno je stao i počeo čitati. Jedna objava, krupno štampana, privukla mu je pažnju.

     POMOGNITE DA SE KO-OP POKRET PROŠIRI NA NOVONASELJENE ZONE. EMIGRACIJU PRIPREMA KO-OP ODBOR U SAKRAMENTU KAO ODGOVOR NA EKSPLOATACIJU MINERALIMA BOGATIH OBLASTI MARSA OD STRANE VELIKIH KOMPANIJA I VELIKIH SINDIKATA. PRIJAVITE SE DANAS!

     Manje-više isto kao sve te reklame za kooperative, pa ipak - zašto ne? Mnogi mladi ljudi odlaze. A šta je na Zemlji preostalo za njega? Jeste se odrekao svog stana, ali ne i članstva u kooperativi; poseduje, i sad, svoje deonice i svoj broj.
     Kasnije, kad je potpisao i ušao u proces zdravstvenih pregleda i vakcinacija, redosled poteza pomutio mu se u umu: počeo je pamtiti da je prvo odlučio da pođe na Mars, a tek posle toga napustio radno mesto i stan. Tako je izgledalo racionalnije, i on je tako pričao prijateljima. Ali, naprosto, nije bilo istina. Šta je istina? To da je skoro dva meseca lutao, zbunjen i očajan, ni u šta siguran osim u činjenicu da će 14. novembra njegova grupa od dvesta kooperativaca krenuti za Mars, i da će tada sve biti drugačije; pometnja će se podići sa njega, i on će opet videti jasno, kao u nekom neodređenom razdoblju u prošlosti. To je znao: da je nekada bio sposoban da uspostavi red stvari u prostoru i vremenu, ali da je sada, iz razloga koji su mu nepoznati, nastupilo pomeranje i prostora i vremena, tako da se on više ne snalazi ni u jednom, ni u drugom.
     Njegov život nije imao svrhe. On je četrnaest meseci živeo sa jednim ciljem, ogromnim: dobiti stan u ogromnoj novoj zgradi kooperative. A kad ga je dobio, nije preostalo ništa. Budućnost je prestala postojati. Slušao je Bahove svite koje je naručivao; kupovao je hranu u supermarketu i prebirao po knjižari u njihovoj zgradi... ali, zašto i čemu? - pitao se. Ko sam ja? A na radnom mestu njegove sposobnosti polako su nestajale. To je bio prvi pokazatelj, u ponečemu i najzloslutniji; onaj koji ga je prvi put uveo u strah.
     Počelo je jednim uvrnutim incidentom koji nikada nije uspeo u potpunosti objasniti. Izgleda da je deo toga bio čista halucinacija. Ali koji deo? Bilo je kao u snu, ali je sadržalo i trenutak neodoljive panike, želje da se pobegne, da se po svaku cenu udalji odatle.
     To njegovo zaposlenje bilo je kod jedne elektroničarske firme u Redvud Sitiju, južno od San Franciska; Džek je rukovao mašinom koja je na jednoj tački montažne linije vršila kontrolu kvaliteta. Njegova je odgovornost bila da mu mašina ne odstupi od svoga opsega prihvatljive greške nego da svaki put tačno pregleda jedan od delova koje je trebalo ugrađivati na traci; a ta jedna komponenta bila je baterija sa tečnim helijumom, ne veća od glave šibice. Jednog dana pozvaše ga, neočekivano, u kancelariju personalca; nije znao zbog čega, i dok se vozio liftom gore, bio je vrlo nervozan. To je i zapamtio: veliku nervozu.
     "Uđi, gospodine Bolene." Menadžer osoblja, džentlmen dobrog izgleda, sa kovrdžavom sedom kosom (koja bi mogla biti perika u skladu sa novom modom) tako ga je pozdravio kad se Džek pojavio na vratima. "Ovo će trajati samo čas." Osmotrio je Džeka prodorno. "Bolene, zašto ti ne unovčuješ platne čekove?"
     Ćutanje.
     "Zar... ne?" upita Džek. Srce mu je gruvalo toliko da mu se celo telo treslo. Osećao se nesigurno na nogama i premoreno. Pa, mislio sam da ih unovčujem, reče on sebi.
     "Mogao bi da nabaciš i novo odelo", reče personalac, "a i šišanje bi ti dobro došlo. Naravno, to su tvoje stvari."
     Prislonivši šaku na glavu, Džek opipa, zbunjen: zar treba da se šiša? Pa zar nije bio kod frizera prošle nedelje? A možda je, ipak, prošlo nešto više vremena. On reče: "Hvala." I klimnu glavom. "Važi, uradiću. To kako si rekao."
     Onda se halucinacija, ako je to bila, dogodila. On vide personalca u novoj svetlosti. Taj čovek bio je mrtav.
     Video je, kroz njegovu kožu, kostur. Žicama spojen: kosti povezane finim bakarnim žicama. Prirodni organi su svenuli i nestali, a neki bili zamenjeni veštačkim sastavcima, veštačkim bubrezima, srcem, plućima, sve od plastike i nerđajućeg čelika; i sve je to radilo, usklađeno, ali sasvim lišeno autentičnog života. Čovekov glas poticao je sa trake i išao kroz pojačalo i zvučnik.
     Možda je nekada, u prošlosti, ovaj čovek bio živ i stvaran, ali to je bila prošlost, dogodila se zamena, krišom, malo-po malo, podmuklo se širila sa jednog organa na drugi, a sve je to imalo za cilj da zavara druge ljude. Da zavara, zapravo, njega, Džeka Bolena. On je u kancelariji sam; ne postoji nikakav šef personalnog odeljenja ovde. Niko se njemu ne obraća, a kad on, Džek, nešto kaže, to niko ne čuje. Jer on stoji u sobi koja je u celosti beživotna i mehanička.
     Nije bio siguran šta sad da radi; trudio se da ne zuri suviše uporno u čovekoliki sklop ispred sebe. Poče govoriti smireno i prirodno, o svom poslu, pa i čak o svojim ličnim problemima. Ovaj sklop ga ispituje; pokušava da dozna nešto od njega. Naravno, on se trudi da mu oda što manje. A sve vreme, dok gleda dole ka tepihu, vidi kako joj rade cevi, ventili i drugi delovi; ne može da to ne vidi.
     Samo je želeo da se udalji, što je pre moguće. Poče se znojiti. Gle, sa njega lije znoj, drhtavica ga trese, a srce bije sve jače i jače.
     "Bolene", reče sklop "jesi li bolestan?"
     "Jesam", reče on. "Mogu li se sad vratiti za moj radni sto?" Okrete se i pođe ka vratima.
     "Samo trenutak", reče sklop iza njegovih leđa.
     Tad je panika preovladala, i on se dao u bekstvo; otvorio vrata naglim potezanjem i istrčao u hodnik.
     Oko sat kasnije, primeti da luta nekom nepoznatom ulicom u Burlingejmu. Nije ništa zapamtio o onom vremenu između i nije znao kako je dospeo na to mesto. Noge su ga bolele. Po svemu sudeći, pešačio je, kilometar za kilometrom.
     Glava mu je sad bila mnogo bistrija. Ja sam šizofrenik, reče sebi. Znam da jesam. Svakome su poznati simptomi toga: katatonija i uzbuđenja paranoidno obojena: oni koji se bave mentalnim zdravljem uteruju nam u glavu to znanje, čak i deci u školi. Ja sam još jedan takav. To je pokušavao da prokljuvi onaj personalac.
     Meni je potrebna lekarska pomoć.

     Džek izvadi energetski izvor Ljutitog Domara i ostavi ga na pod, a glavno kolo škole reče: "Veoma si vešt."
     Džek diže pogled ka sredovečnoj ženskoj prilici i pomisli: Jasno je zašto me ovo mesto nervira. Podseća na moje psihotično iskustvo od pre nekoliko godina. Jesam li ja, u to vreme, gledao u budućnost?
     Nisu postojale, tada, ovakve škole. Ili, ako jesu, on ih nije bio video, nije znao za njih.
     "Hvala", reče.
     Ono što ga je mučilo još od dana te psihotične epizode sa personalcem u korporaciji 'Korona' bilo je sledeće: a šta ako nije bila halucinacija? Šta ako je taj tobožnji personalac bio stvarno onakav kako ga je on video, veštački konstrukt, mašina poput ovih nastavnih?
     U tom slučaju nije bilo psihičkog poremećaja.
     Nešto sasvim drugo se, dakle, desilo, premišljao je on nebrojeno puta; nešto nalik na viziju, na kratkotrajno sagledavanje potpune stvarnosti, sa koje je bilo oguljeno pročelje. Ova zamisao beše tako razorna, tako radikalna, da se nije mogla nikako uklopiti u obične poglede na svet. A iz toga proističe mentalni poremećaj.
     Posegavši u ogoljene žice Ljutitog Domara, Džek opipa dugačkim prstima, vešto, i dodirnu ono što je znao da se mora nalaziti tamo: jednu prekinutu žicu. "Mislim da sam je uhvatio", reče on glavnom elektronskom kolu škole. Hvala Bogu, pomisli, da ovo nisu starinska štampana kola; da je tako, morao bi se ceo blok zameniti novim. Opravka bi bila nemoguća.
     "Koliko je meni poznato", reče glavno elektronsko kolo škole, "mnogo je truda uloženo u dizajniranje nastavnika sa ciljem da popravke budu lakše. Zasad smo imali sreće; nije se dogodio nijedan duži prekid u davanju usluga. Međutim, ja verujem da je preventivno održavanje poželjno, kad god je moguće; zato bih volela da ti pregledaš još jednog nastavnika, iako još nije pokazao nijedan znak kvara. On je od jedinstvene važnosti za dejstvovanje cele škole." Glavno kolo učtivo zaćuta dok se Džek trudio da provuče dugački šiljak 'pištolja' za lemljenje kroz splet žica. "To je Ljubazni Tatica."
     Džek ponovi: "Ljubazni Tatica." I pomisli jetko: pitam se, ima li tu negde i Teta Mamica. Sa divnim izmišljotinama, pečenim kod kuće, koje bebironi treba da upijaju. Pripade mu muka od toga.
     "Da li ti je poznat taj nastavnik?"
     Istina je bila da mu nije bio poznat; Dejvid ga nikad nije pomenuo.
     Čuo je kako deca, nešto dalje u hodniku, još i sad raspravljaju sa Vitlokom o životu; njihovi glasovi dopirali su do njega dok je ležao na leđima, držao lemilicu iznad glave i zavlačio drugu ruku u mehanizme Ljutitog Domara da bi vrh mogao mirno da priđe cilju.
     "Jest..." govorio je Vitlok, glasom nikad uznemirenim, potpuno staloženim, "rakun je zapanjujući drugar. Stari, dobri Džimi Rakun. Mnogo puta sam ja njega video. Vrlo je krupan, uzgred budi rečeno, sa jakim, dugačkim rukama koje su stvarno vrlo živahne."
     "Ja sam video rakuna jednom", zacijuka neko dete uzbuđeno. "Gospodine Vitlok, video sam ga, bio mi je ovako blizu!"
     Džek pomisli: Video si rakuna na Marsu?
     'Vitlok' se tiho nasmeja. "Ne, Done, bojim se da nije tako. Ne postoje rakuni ovde. Morao bi da prevališ ceo onaj daleki put do stare dobre Majke Zemlje pa da vidiš jednoga od tih zapanjujućih drugara. Ali suština onoga što ja želim reći jeste ova, momci i devojke. Znate kako stari Džimi Rakun uzme hranu, ponese je krišom, dibidus potajno, do reke, pa je opere? I kako smo se smejali starom Džimiju kad se njegova kocka šećera rastvorila, pa mu nije ostalo baš ništa da jede? E, pa, momci i devojke, znate li da mi imamo Džimije Rakune ovde - evo, baš u ovoj našoj..."
     "Mislim da sam završio", reče Džek, povlačeći lemilicu ka sebi. "Da li bi mi pomogla da ga sklopim?"
     Glavno kolo reče: "Žuriš negde?"
     "Ne dopada mi se ona stvar koja priča tamo", reče Džek. Hvatala ga je nervoza i drhtavica od 'Vitloka', toliko da je jedva radio svoj posao.
     Jedna vrata se počeše iskotrljavati iz zida i zatvoriše hodnik, između njih i 'Vitloka' čiji glas sada više nisu čuli. "Je li ovako bolje?" upita glavno kolo.
     "Hvala", reče Džek. Ali ruke su mu i sad drhtale. Glavno kolo to primeti; Džek je bio svestan da ga ona pomno odmerava. Zapita se kako to tumači.

     Odaja u kojoj je sedeo Ljubazni Tatica izgledala je kao deo dnevne sobe. Imala je kamin, kauč, kafe-stočić, veliki panoramski prozor zaklonjen zavesom i fotelju u kojoj je Ljubazni Tatica sedeo, sa otvorenim novinama na krilu. Na kauču je sedelo nekoliko dece, koja su pomno slušala Taticin govor; činilo se da nisu ni primetila ulazak Džeka Bolena i glavne 'nastavnice'. Ona im reče da idu, a onda se okrete da i ode i sama.
     "Nisam siguran šta želiš da uradim", reče Džek.
     "Provuci ga kroz njegov ciklus. Meni se čini da on neke delove ciklusa ponavlja, ili se na nekim mestima zaglavi; sigurno znam da potroši previše vremena. Trebalo bi da se posle približno tri sata vrati na sam početak." Vrata se otvoriše za glavno elektronsko kolo, i ona nestade; ostao je nasamo sa Ljubaznim Taticom, i to mu nije prijalo.
     "Zdravo, Ljubazni Tatice", reče on neoduševljeno. Ostavi torbu sa alatom na pod i poče skidati zavrtnjeve sa leđne ploče tog nastavnika.
     Ljubazni Tatica reče glasom punim topline i naklonosti: "Kako ti je ime, druže mladi?"
     "Moje ime", reče Džek, skidajući ploču i polažući je pored sebe, "jeste Džek Bolen, i ja sam, takođe, blagonakloni tata, baš kao i ti. Zato me nemoj zvati 'druže mladi', je l' važi?"
     "Ohhh", reče Ljubazni Tatica, "vidim!"
     "Šta ti vidiš?" upita Džek, i primeti da je to maltene viknuo. "Čuj", reče on. "'Ajde, otpočni svoj bogomprokleti ciklus, je l' može? Ako će ti biti lakše, zamišljaj da sam ja neki mali dečak." Samo da ovo otaljam, i da se nosim odavde, reče on sebi; da prođem sa što manje nevolja. Osećao je u sebi nadimanje nekih osećanja, složenih. Tri sata! - pomisli sumorno.
     Ljubazni Tatica reče: "Mali Džeki, meni se čini da tebe danas muče neke brige, teške i preteške. Je li tako?"
     "Danas, i dana svakoga", odvrati Džek. Uključi, sa tihim škljocanjem, baterijsku svetiljku i uperi je unutra, u nastavnikove mehanizme. Činilo se da, zasad, rade bez problema.
     "Možda ti ja mogu pomoći", reče Ljubazni Tatica. "Često pomogne ako neko ko je stariji i iskusniji oslušne ono što te muči, i možda kao preuzme deo toga na sebe, da bude lakše."
     "Važi", reče Džek i čučnu. "Uključiću se u tu igru; ionako sam sledeća tri sata zaglavljen ovde. Želiš li da se vratim na sam početak? Na onu epizodu na Zemlji kad sam radio za korporaciju 'Korona' i kad mi se dogodilo pomračenje?"
     "Počni gde god hoćeš", reče Ljubazni Tatica, sa puno dobre volje.
     "Znaš li šta je šizofrenija, Ljubazni Tatice?"
     "Verujem da o tome imam prilično jasnu predstavu, Džeki", odgovori Ljubazni Tatica.
     "E, dobro, Ljubazni Tatice, to je najtajanstvenija bolest u celoj medicini, eto šta je. Ispoljava se kod jednoga od svakih šest ljudi, a to znači, kod velikog broja ljudi."
     "To je svakako veliki broj."
     "U jednom razdoblju", reče Džek, posmatrajući pokretanje mašinerije, "imao sam takozvanu situacionu polimorfnu šizofreniju simpleks. A to je, Ljubazni Tatice, bila džomba tvrda."
     "Ja se naprosto mogu kladiti da je bila", složi se Ljubazni Tatica.
     "E, sad, ja znam čemu bi ti trebalo da služiš", reče Džek. "Ja znam tvoju svrhu, Ljubazni Tatice. Mi smo daleko od Doma. Milionima kilometara daleko. Naša veza sa civilizacijom na Domu veoma je istanjena. Veliki deo naroda silno je uplašen, Ljubazni Tatice, zato što ta veza iz godine u godinu postaje sve slabija. Zato je ova Javna škola osnovana, da predstavlja jedan neizmenjeni milje deci rođenoj ovde; životno okruženje slično Zemlji. Na primer, ovo ognjište. Mi nemamo ognjišta, ovde na Marsu; grejemo se pomoću malih atomskih peći. Ovaj panoramski prozor sa tolikom površinom stakla - postao bi neprovidan, uskoro, od peščanih oluja. Zapravo, ne postoji na tebi, ni oko tebe, ni jedna jedina stvar koja je stvarno izvedena iz ovog sveta na kome smo. Znaš li šta je Blikmen, Ljubazni Tatice?"
     "Ne bih se mogao pohvaliti da znam, mali Džeki. Šta je Blikmen?"
     "Jedna od urođeničkih rasa na Marsu. Znaš da si na Marsu, zar ne?"
     Ljubazni Tatica klimnu glavom.
     "Šizofrenija je", reče Džek, "jedan od najakutnijih problema sa kojima se ljudska civilizacija ikada suočila. Iskreno da ti kažem, Tatice Ljubazni, ja sam se iselio na Mars zbog šizofrenične epizode koja mi se dogodila kad sam imao dvadeset dve godine i radio za 'Koronu'. Bio sam se počeo raspadati. Morao sam se premestiti iz jedne složene gradske sredine u jednostavniju, u neku primitivnu pograničnu zajednicu gde ima više slobode. Pritisak na mene bio je preveliki; bilo je: emigrirati ili poludeti. Ona Ko-op zgrada: možeš li da zamisliš nešto što pod zemljom ima mnoštvo nivoa, sve jedan ispod drugog, dok se iznad zemlje uzdiže kao oblakoder? A unutra živi toliko ljudi, da tu i supermarket postoji. Poludeo sam stojeći u jednoj knjižari. Svi ostali ljudi u toj knjižari, svaka pojedina osoba, i svi u supermarketu, bili su stanovnici iste zgrade kao i ja. A ona je danas još i mala, u poređnju sa nekim novopodignutim. Šta kažeš na to?"
     "A-uh, a-uh", reče Tatica.
     "Evo, dakle, šta ja mislim", reče Džek. "Mislim da će ova Javna škola, pomoću vas, nastavnih mašina, uzgajiti sledeće pokolenje šizofrenika. To će biti potomci ljudi kao što sam ja, koji se fino prilagođavaju na novu planetu. Vi ćete rascepiti psihe ove dece, jer ćete ih naučiti da očekuju jedno životno okruženje koje ovde, oko njih, uopšte ne postoji. A reklo bi se da ne postoji više ni na Zemlji; zastarelo je. Zapitaj nastavnika Vitloka: zar inteligencija, da bi bila prava inteligencija, ne mora biti praktična? Čuo sam ga kad je to rekao, i još - da inteligencija mora biti oruđe za prilagođavanje. Je li tako, Ljubazni Tatice?"
     "Tako je, mali Džeki, tako mora biti."
     "Ono što vi treba da predajete", reče Džek, "to je kako da mi koji smo ovde..."
     "Tako je, mali Džeki", upade mu Tatica u reč, "tako mora biti." Dok je ovo izgovarao, jedan zubac na zupčaniku iskliznu pod jakim svetlom Džekove baterijske svetiljke, i ta faza ciklusa se ponovi.
     "Zaglavio si se", reče Džek. "Ljubazni Tatice, izlizan ti je jedan zubac na jednom zupčaniku."
     "Tako je, mali Džeki", reče Ljubazni Tatica. "Tako mora biti."
     "U pravu si", reče Džek. "Stvarno mora biti tako. Sve se, ranije ili kasnije, istroši; ništa nije večno. Promena je jedina konstanta u životu. Je li tako, Ljubazni Tatice?"
     "Tako je, mali Džeki", reče Ljubazni Tatica. "Tako mora biti."
     Džek isključi mašinskom nastavniku izvor energije i poče mu razmontiravati glavnu osovinu, pripremajući se da skine istrošeni zupčanik.
     "Dakle, našao si", reče glavno elektronsko kolo kada Džek, brišući lice rukavom, iziđe iz te sobe pola sata kasnije.
     "Da", reče on. Bio je iscrpljen. Ručni sat mu je govorio da je tek četiri sata; još jedan sat rada ležao je pred njim.
     Glavno kolo ga isprati do parkinga. "Veoma sam zadovoljna brzinom koju ste pokazali u odgovaranju na naše potrebe", reče ona. "Telefoniraću gospodinu Jiu i zahvaliću mu se."
     On klimnu glavom i pope se u helikopter, odveć istrošen da kaže čak i 'zbogom'. Uskoro se dizao kroz vazduh; pačije jaje koje je bilo Javna škola UN postade maleno, a zatim i daleko, ispod njega. To daveće prisustvo nestade. Džek je opet mogao disati.
     Pokretom prsta uključi primopredajnik i reče: "Gospodine Ji. Džek ovde. Završio sam u školi. Šta je sledeće?"
     Posle kraće pauze, pragmetični glas Jiov odgovori: "Džek, gospodin Arni Kot iz Luistauna nas je zvao. Zatražio je da servisiramo jedan šifrarnik koji njemu mnogo znači. Pošto su svi drugi članovi naše ekipe zauzeti, šaljem tebe."

6.

     Arni Kot beše vlasnik jedinog klavisena na Marsu. Međutim, taj je instrument bio raštimovan, a on nije mogao naći nijednog klavir-štimera. Kako god okreneš i obrneš, na Marsu naprosto nije bilo ni jednog jedinog štimera za klavisen.
     Već mesec dana je uvežbavao svog pitomog Blikmena da ovlada tim zadatkom; Blikmeni su imali fini sluh za muziku, a učinilo se da ovaj jedan, Heliogabalus, i razume šta Arni želi. Dat mu je prevod na blikmenski jezik jednog priručnika o održavanju instrumenata sa klavijaturama, pa je Arni očekivao da će danas-sutra biti nekog učinka. Ali u međuvremenu klavisen je ostajao praktično neupotrebljiv.
     Vrativši se iz Luistauna, posle posete En Esterhazi, Arni Kot se osećao tmurno. Smrt crnoberzijanca, Norberta Štajnera, donosioca raznih zgodnih stvarčica, bila je gadan udarac ispod pojasa, i Arni je znao da će sad morati da povuče neki potez, verovatno drastičan, potez bez presedana, da bi nadoknadio ovaj gubitak. Beše već tri sata po podne. On se zapita šta je dobio od svog putovanja u Novi Izrael. Samo jednu lošu vest. En, kao i obično, ne možeš ni na šta da nagovoriš; ona je rešila da tera dalje sa svojim amaterskim kampanjama i 'društvenim ciljevima'; ništa što joj se ceo Mars smeje, ako, baš nju briga.
     "Bog te prokleo, Heliogabaluse", reče Arni besno, "namesti taj bogomprokleti instrument da svira kako treba, inače ima da te šutnem iz Luistauna. Ima da dobiješ nogu, pa jedi opet korenje i bube u pustinji kao i ostali tvoji sunarodnici."
     Blikmen, koji je sedeo na podu pored instrumenta sličnog klaviru, diže uoštren pogled ka Arniju, onda opet pognu glavu i zagleda se u priručnik.
     "Ništa se ovde nikad ne popravi", gunđao je Arni.
     Ceo Mars, zaključi on, jeste svojevrsni Hampti Dampti: u svom originalnom stanju, bio je savršenstvo, ali su onda oni, i njihova imovina, pali iz tog stanja i razlupali se na zarđale deliće i beskorisni otpad. Osećao se, ponekad, kao predsednik jednog ogromnog đubrišta. Onda, još jednom, pomisli na helikopter kompanije 'Ji' sa kojim se susreo u pustinji, i na onog šmokljana koji je tu kršinu vozio. Nezavisnjaci, pomisli Arni. Kopilad jedna. Treba ih šutnuti malo niz stepenice. Ali znaju oni svoju vrednost. Važni su za ekonomiju ove planete; to im je ispisano na licima. Ni pred kim se ne saginjemo, i te priče. Arni je šetkao, namršten, sa rukama zabijenim u džepove, po velikoj prednjoj sobi svoje kuće u Luistaunu, koju je održavao naporedo sa onim stanom u palati Sindikata.
     Zamisli: on meni tako da odgovara, pomisli Arni. Mora biti neki prokleto dobar serviser, ako je toliko samopouzdan.
     Arni takođe pomisli: srediću ja tog tipa, pa makar mi to bilo poslednje što ću učiniti. Ne može niko sa mnom da razgovara onako, pa da se izvuče.
     Ali od te dve misli o drskom serviseru kompanije 'Ji', ona prva postepeno preovlada u njegovoj svesti, zato što je bio praktičan čovek i znao da se stvari moraju održavati u pogonu. Pravila ponašanja moraju doći na drugo mesto po značaju. Ne stvaramo mi ovde srednjevekovno društvo, reče Arni sebi. Ako je tip stvarno dobar, može da mi kaže šta hoće; mene zanimaju samo učinci.
     Imajući to na umu, on telefonom pozva kompaniju 'Ji' u Bančivud Parku, i uskoro dobi vezu sa gospodinom Jiem lično.
     "Čuj", reče Arni, "imam ovde jedan bolestan šifrarnik, pa ako tvoji momci mogu da ga oprave, možda mogu da vas koristim u smislu trajnog ugovora; pratiš me?"
     Nije bilo nikakve sumnje u to: gospodin Ji ga je 'pratio' bez greške. "Odmah šaljem našeg najboljeg čoveka, gospodine. Znam da ćemo vas potpuno zadovoljiti, u svako doba, danju i noću."
     "Hoću jednog određenog čoveka", reče Arni, i opisa servisera sa kojim je imao susret u pustinji.
     "Mlad, tamna kosa, vitak", ponovi Ji. "Naočare, nervozno ponašanje. To bi bio gospodin Džek Bolen. Naš najbolji."
     "Samo da ti kažem", reče Arni, "taj momak Bolen razgovarao je sa mnom na način kako nikome ne dopuštam, ali kad sam razmislio, shvatio sam da je bio u pravu, što ću mu i reći kad ga vidim." Međutim, istina je bila da se Arni više nije sećao o čemu se raspravljao sa Bolenom. "Taj Bolen je, izgleda, baš pametan", završi on. "Može li doći danas?"
     Gospodin Ji bez oklevanja obeća uslugu do pet sati po podne.
     "Cenim to", nastavi Arni. "Svakako mu reci da se Arni ne ljuti. Malo sam se, naravno, šokirao u onom trenutku; ali to je sve prošlo. Reci mu..." On razmisli. "Reci mu da Bolen uopšte ništa ne treba da brine u vezi sa mnom." On spusti slušalicu i zavali se u fotelju, obuzet osećanjem da je časno i tvrdo odradio jedan posao.
     Dakle, ovaj dan ipak nije sasvim straćen. Osim toga, doneo je i jednu zanimljivu informaciju od En, iz Novog Izraela. Pomenuo je, u razgovoru sa njom, da se nešto šuška o planinama FDR, i En je, kao i obično, znala nekoliko poverljivih priča poteklih sa Doma, mada sigurno izobličenih po sistemu 'pokvarenih telefona' u dugom lancu prepričavanja od osobe do osobe... Ipak, zlatni grumen istine bio je tu negde, unutra. Navodno, UN, na Domu, spremaju još jedan od tih svojih periodičnih udara. U toku sledećih nekoliko nedelja sjuriće se na FDR planine i proglasiće ih za javno dobro, zemljište koje ne pripada nikome - što je opipljiva istina. Ali šta će Ujedinjenim Nacijama ogroman komad bezvredne nekretnine? Tu je Enina priča postajala zbunjujuća. Jedno od ženevskih govorkanja bilo je da UN nameravaju da tamo izgrade ogroman nad-nacionalni park, nešto kao rajski vrt, da primame doseljenike da dođu sa Zemlje. Po drugoj priči, inženjeri UN nameravaju da izvedu jedan završni, ogromni napad na problem pojačavanja energetike na Marsu; da izgrade divovsku vodoničnu elektranu, jedinstvenu po moći i veličini. Sistem vodosnabdevanja bi ojačali, i to bitno. Uz odgovarajuću energetiku, mogla bi se i teška indistrija konačno doseliti na Mars, i početi da koristi prednosti besplatnog zemljišta, male gravitacije, niskih poreza.
     A po trećoj priči koja se pominjala, spremali su vojnu bazu UN u planinama FDR, da se ne bi ostvarili ni američki ni ruski planovi usmereni ka istom cilju.
     Koje god od tih govorkanja bilo tačno, jedna izvesnost je ostajala: izvesni tereni u FDR planinama biće visoko vredni, u bliskoj budućnosti. Sad se prodaje ceo planinski lanac, možeš kupovati i na parče, od pola hektara do sto hiljada hektara, po nepojamno niskoj ceni. Ali kad špekulanti dočuju za planove UN, ovo će se promeniti... nesumnjivo, oni već stupaju u dejstvo. Da bi kupili zemljište na Marsu, moraju lično doći na njega; ne mogu ga kupovati sa Doma - takav je zakon. Prema tome, može se očekivati da će izvestan broj špekulanata doputovati u bliskoj budućnosti, ako su tačne glasine koje je En načula. Biće kao u prvoj godini kolonizacije, kad su špekulanti bili aktivni posvuda.
     Arni sede za svoj raštimovani klavisen, otvori knjigu Skarlatijevih sonata, i poče da treska jednu od svojih omiljenih, onu sa ukrštenim rukama, koju je vežbao mesecima. Bila je to jaka, ritmična, energična muzika, i on je mlatarao po tipkama oduševljeno, prenebregavajući izobličenja zvuka. Heliogabalus se udalji i nastavi proučavati priručnik; ti zvuci bili su bolni za njegov sluh.
     "Imam jednu long-plej ploču sa ovim", reče on Heliogabalusu, ne prestajući da svira. "Tako je prokleto stara i vredna, da se ne usuđujem da je stavim na gramofon."
     "Šta je long-plej ploča?" upita Blikmen.
     "Ne bi ti razumeo ni kad bih ti rekao. Svira Glen Gould. Četrdeset godina je stara; dobio sam je u nasledstvo, od moje porodice. Pripadala je mojoj majci. Taj tip je zaista umeo da čuka ove 'ukrštene' sonate." Obeshrabrivao ga je kvalitet njegovog sopstvenog sviranja, i on prestade. Nikad ja ne bih mogao dobro ovo da izvedem, pomisli on, čak i da je instrument u savršeno doteran, kao što je bio pre nego što sam naručio da ga prevezu ovamo, sa Doma.
     Ostade da sedi za klavisenom, ne svirajući. Opet se dade u misli o zlatnim mogućnostima u vezi sa zemljišnim posedima u FDR. Mogao bih ja to da kupim, u svakom trenutku - naravno, iz budžeta Sindikata, pomisli on. Ali koji deo? Veliki je to planinski lanac; ne mogu ga otkupiti celog.
     Ko poznaje te planine? - zapita se on. Onaj Štajner ih je verovatno poznavao, jer, koliko ja znam, njegova baza iz koje operiše nalazi se - nalazila se - tamo negde. Povremeno dolaze, i odlaze, tragači za blagom. A i Blikmeni žive tamo.
     "Helio", reče on, "poznaješ li planinski venac FDR?"
     "Gospodine, ja ih poznajem", reče Blikmen. "Ja ih izbegavam. One su hladne i prazne i nemaju života."
     "Da l' je istina", upita Arni, "da vi, Blikmeni, imate jednu stenu koja vam je proročište, do koje odete kad želite znati budućnost?"
     "Da, gospodine. Necivilizovani Blikmeni imaju to. Ali to je praznoverica. Zovu tu stenu Prljava Čvornovata."
     "Ti, lično, nikad se ne obraćaš njoj."
     "Ne gospodine."
     "Da li bi je mogao pronaći, ako bi bilo potrebno?"
     "Da, gospodine."
     "Daću ti dolar", reče Arni, "ako, za moj račun, odeš do te stene i postaviš joj jedno pitanje."
     "Hvala, gospodine, ali ja to ne mogu."
     "Zašto ne, Helio?"
     "Time bih proglasio da sam neznalica koji postavlja pitanja jednoj takvoj prevari."
     "Hriste", reče Arni, zgađen. "Čisto kao igru - zar ne možeš to? Iz šale."
     Blikmen je ćutao, a njegovo tamno lice bilo je stisnuto od negodovanja. Pretvarao se da nastavlja čitanje uputstva.
     "Glupo je od vas što ste napustili vašu urođeničku religiju" reče Arni. "Pokazali ste kakvi ste slabići. Ja ne bih. Reci mi kako da nađem Prljavu Čvornovatu i pitaću je sam. Znam prokleto dobro da vaša religija uči da možete da predskažete budućnost, i šta je tu toliko čudno? Mi imamo vančulne jedinke na Domu, i neki od njih raspolažu prekognicijom, mogu da čitaju budućnost. I, naravno, mi moramo da ih zaključavamo sa drugim ludacima, jer to je simptom šizofrenije, ako znaš šta to znači."
     "Da, gospodine," reče Heliogabalus. "Znam ja za šizofreniju, to je divljak u čoveku."
     "Sigurno, to je reverzija na primitivne načine razmišljanja, ali šta fali, ako možeš čitati budućnost? U kampovima za psihijatrijske slučajeve na Domu sigurno ima na stotine tih prek..." Onda nešto pade na um Arniju Kotu. Možda ima poneki i ovde na Marsu, u kampu BG.
     Neka đavo nosi njihovu Prljavu Čvornovatu, pomisli Arni. Svratiću do BG jednog dana, pre nego što ga zatvore, i nabaviću jednog prekognitivnog mentola; izvadiću ga iz kampa i staviti na platni spisak, usred Luistauna.
     Ode do telefona i pozva 'stjuarda' Sindikata, Edvarda L. Goginsa. "Edi", reče on, kad dođe do Goginsa, "otrči do naše psihijatrijske klinike, dočepaj te doktore za gušu i donesi mi opis kako izgleda ludak-prekognit, mislim, koji su simptomi, i da l' mož uvatimo jednog takvog u BG."
     "Važi, Arni. 'Oću."
     "Ko je najbolji psihijatar na Marsu, Edi?"
     "Bogte, Arni, mor'o bi da proverim. Kamiondžije imaju jednog dobrog, Miltona Glauba. A znam zato, što je brat moje žene kamiondžija, i Glaub ga analizirao prošle godine, i utvrdio prirodno efektnu reprezentaciju."
     "Pretpostavljam da taj Glaub zna BG prilično dobro."
     "A, zna, Arni; jednom nedeljno je tamo, svi se oni u tome smenjuju. Jevreji plaćaju prilično dobro, imaju lovudžu, pa troše. Njima pada lova iz Izraela, na Zemlji, znaš."
     "Ti onda dočepaj tog Glauba i reci mu da istrese jednog prekognitivca-šizofrenika za mene, što pre. Stavi Glauba na platni spisak, ali samo ako moraš; većina tih psihijatara su zinuli za pare, imaju vrlo male redovne prihode. Razumeš, Edi?"
     "Jasno Arni." Stjuard Sindikata spusti slušalicu.
     "Da li si ti ikad bio psihoanaliziran, Helio?" upita mu Arni, sada pun vedrine.
     "Ne gospodine. Psihoanaliza je u celosti jedna glupost, hvaljena bez ikakve osnove."
     "Opa, bato! A kako to?"
     "Pitanje koje oni nikad ne pokušaju - na šta da preprave bolesnu osobu. Nema šta gospodine."
     "Ovo te, Helio, nisam razumeo."
     "Svrha života je nepoznata, i zato je ono kakav treba biti, skriveno je od očiju živih stvorenja. Ko može kazati možda šizofrenici da nisu u pravu? Gospodine oni na hrabro putovanje idu. Okrenu leđa onome što su puke stvari za rukovanje i praktično upotrebljavanje i posvete se onome ka unutra, smislu. Tamo crna noć bez dna leži, jama. Ko zna da li će se oni vratiti? A ako se vrate, kakvi će biti, pošto su ugledali smisao? Ja im se divim."
     "Hiii-riste", odvrati Arni podrugljivo, "ti, takva jedna nakaza, poluobrazovan... Kladim se, kad bi ljudska civilizacija nestala, ti bi se u roku od deset sekundi vratio među one divljake, da obožavaš idole i tako dalje, sve to. Zašto glumiš da želiš biti kao mi? Zašto čitaš taj priručnik?"
     Heliogabalus reče: "Ljudska civilizacija nikad neće napustiti Mars, gospodine, zato ja čitam ovu knjigu."
     "I iz nje bi bolje bilo da naučiš", reče Arni, "kako da naštimuješ moj prokleti klavisen, inače ima da se nađeš u pustinji, bez obzira na to da li ljudska civilizacija ostaje na Marsu ili ne."
     "Da, gospodine", reče njegov pripitomljeni Blikmen.

     Još od dana kad je izgubio sindikalnu karticu, zbog čega više nije mogao zakonito da se bavi svojim poslom, Oto Cite je osećao da mu je život u rasulu. Sa karticom, sad bi bio serviser prve klase. Njegova je tajna bila da je takvu kartu svojevremeno imao i da ju je uspeo izgubiti; to nije bilo poznato čak ni njegovom poslodavcu, Norbertu Štajneru. Iz razloga koje ni sam nije razumeo, Oto je više voleo da drugi veruju da je on, naprosto, pao na testovima sposobnosti. Možda je bilo lakše razmišljati o sebi kao o neuspelom čoveku; uostalom, praktično je nemoguće ubaciti se u serviserski posao... ali, uspeti u tome, pa onda dobiti nogu u dupe...
     Njegovom sopstvenom krivicom se desilo. Pre tri godine bio je član Sindikata, imao platu, ugled takođe - drugim rečima, bio je pravi pravcijati dobročlan. Budućnost je bila širom otvorena pred njim; bio je mlad, imao devojku i helikopter - ovo drugo ipak beše samo iznajmljeno njemu, po 'lising' sistemu, a ono prvo beše deljeno između njega i još jednoga, mada on to tada nije znao - prema tome, šta ga je moglo zaustaviti? Šta, osim, eventualno, njegove sopstvene gluposti.
     Pogazio je jedan od osnovnih zakona Sindikata. Pravilo jedno, po njegovom mišljenju glupavo, ali ipak pravilo... Osveta je moja, kaže Sindikat vanzemaljskih servisera, SVZS, ogranak Mars. Auh, kako Oto mrzi te kopilane; ta mržnja mu je izobličila život, i njemu je to jasno, i nema nameru ništa da menja: on baš hoće da mu mržnja izobličuje život. Da ih nastavi mrzeti, tu ogromnu, gromadnu strukturu, gde god ona postoji.
     Uhvatili su ga da servisira besplatno.
     Pakleni deo: nije bilo stvarno besplatno, niti iz dobročinstva, nego za jedan dobitak, po njemu vredan truda. Samo jedan novi način naplaćivanja usluga - zapravo, i ne tako nov. U stvari, najstariji sistem na svetu: trampa, usluga za uslugu. Ali pri tome nije postojao način da uzvratna usluga, koju mušterije daju njemu, bude podeljena između njega i Sindikata. Mušterije su bile izvesne domaćice, na udaljenim terenima, veoma usamljene žene, čiji su muževi provodili pet dana u nedelji u gradu, a samo vikendom bili kod kuće. Oto, momak zgodan, vitak, crne kose unazad začešljane (tako je, bar, sagledavao sebe) postiže velike uspehe kod njih. Postiže da zavali jednoj, pa drugoj, pa trećoj, i tako redom, a onda to otkri jedan muž, i umesto da uzme pištolj i ubije Otoa, ode u Sindikat i podnese tužbu zbog servisiranja mimo cenovnika.
     Oto je morao priznati da nije naplatio po cenovniku Sindikata.
     Otud, sada, ovaj rad za Norberta Štajnera, rad koji znači da Oto mora praktično da živi u pustoši planina FDR, nedeljama sasvim otuđen od ljudskog društva, iz dana u dan sve usamljeniji i ogorčeniji. Upravo potreba za prisnom ličnom vezom dovela ga je u nevolju, a vidi sad. Sedeći u šupi i čekajući da se pojavi sledeća raketa, on se osvrte na svoj život i poče pomišljati da ni Blikmen ne bi pristao da živi ovako, kao on: ovako odsečen od svih. Da su bar uspele njegove šverc-operacije! I on bi, kao Norbert Štajner, mogao svakodnevno da leti po celoj planeti i posećuje mnoštvo osoba. Zar je on kriv što su one vrste robe, koje je pokušao da uvozi, toliko 'vruće' da su privukle zanimanje i velikih gangstera? On je ocenio tržište dobro, i predobro; roba se počela prodavati previše uspešno.
     Mrzi on i velike naplaćivače 'reketa', jednako kao što mrzi velike sindikalne 'unije'. Mrzi svaku velikost; velikost je uništila američki sistem slobodnog preduzetništva, uništila male poslovne ljude - zapravo, on lično možda je bio poslednji autentični mali poslovni čovek u Sunčevom sistemu. To je bio njegov stvarni zločin: on je pokušao da stvarno živi američkim načinom života, a ne samo da priča o tome.
     Zajebi njih, reče on sebi, sedeći na sanduku, okružen drugim sanducima, kartonskim kutijama, paketima i delovima nekoliko razmontiranih raketnih brodova od kojih je pokušavao da sastavi nešto upotrebljivo. Kroz prozor magacina... kamena brda, bez glasa; pustoš, samo ponegde neki grm sasušen do ruba smrti. Dokle god oko može dosegnuti, samo to, svuda isto.
     I gde je Nornert Štajner sad? Zavukao se, nema sumnje, u neki bar, ili restoran, ili u veselu dnevnu sobu neke ženske, pa samo trtlja ono svoje uobičajeno. Konzerve dimljenog lososa vadi, a zauzvrat, stavlja...
     "Ma zajebi ih, bre, sve", promumla Oto, ustade i poče se šetkati. "Ako je to ono što one hoće, to treba i da dobiju. Krdo životinja."
     Izraelske cure... Tamo se Štajner zavukao, u pun kibuc samo mladog ženskinja; to su one vruće, sa crnim očima, teškim usnama, sisate, seksi, one koje pocrne od sunca dok rade na njivama, obučene u šortseve i pamučne majice koje se lepe za njih; nijedna ne nosi prsluče, samo sise velike i solidne - i lepo vidiš bradavice, jer se tanka tkanina čvrsto pripije na njih.
     Iz tog razloga nije hteo da pođem sa njim, zaključi Oto.
     Jedino žensko što on ovde ikad vidi, ovde na planinskom vencu FDR, jesu one žgoljave, crne, sasušene Blikmenke, koje čak nisu ni ljudska bića, bar ne po njegovom mišljenju. Ne pada on na fazone nekih tamo antropologa koji tvrde da su i ljudi i Blikmeni genetski istog porekla, da su obe planete verovatno naseljene pre milion godina od strane neke međuzvezdane rase. One žabe-krastače - ljudska bića? Spavati sa jednom takvom stvari? Bože, ne. Bolje da ga odsečeš odmah.
     Uistinu, evo ide jedna grupica Blikmena. Gaze obazrivo, bosim nogama, po džombastoj kamenitoj površini jednog brda na severu. Zaputili su se, primeti Oto, ovamo. Kao i obično.
     Otvori vrata magacina, stade na njih i sačeka da Blikmeni dođu. Četiri mužjaka, od kojih dva stara; jedna stara žena; nekoliko mršave derištadi; nose lukove, blokove za tucanje hrane i ljuske od jaja pake.
     Stadoše i zagledaše se ćutke u njega, a onda jedan mužjak reče: "Kiše padaju sa mene na tvoju dragocenu osobu."
     "Isto tako", reče Oto i nasloni se na magacinsku šupu. Otupeo, pritisnut teretom beznađa. "Šta hoćete?"
     Mužjak Blikmen pruži neki papirić, koji Oto uze i vide da je to etiketa sa konzerve supe od kornjače. Blikmeni su pojeli supu, a etiketu zadržali, za ovu svrhu: nisu mu mogli reći šta žele, jer nisu znali kako se zove.
     "U redu", reče on. "Koliko?" Poče dizati jedan po jedan prst. Kod pet, zaklimaše glavama. Pet konzervi. "Šta imate?" upita Oto, ne pomičući se s mesta.
     Jedna od mladih blikmenskih žena iskorači napred i prstom pokaza onaj deo svoje anatomije koji je bio toliko prisutan u Otovim mislima već toliko dugo.
     "Oh, Hriste", reče Oto, očajno. "Ne, produžite dalje. Beži, bre. Bilo je dosta, i premnogo; neću ja to više." Okrete im leđa, uđe u magacin i zalupi vrata, tako jako da zidovi zadrhtaše; pa se baci preko kartonskih kutija i uhvati se šakama za glavu. "Ja ludim", reče on sebi, vilicama krutim i jezikom koji se toliko naduo da je ovo bilo teško izgovoriti. Prsa su ga bolela. I onda, na svoje zaprepašćenje, poče plakati. Isuse, pomisli on uplašeno, pa ja ću stvarno poludeti; raspadam se. Zašto? Suze su mu se kotrljale niz obraze. Godinama nije plakao. Zbog čega je sve ovo? - upita se on. U njegovom umu ne postoji ni pojam koji bi se zvao 'plač'; no, telo mu se nešto raskmezilo, a on je u tome samo posmatrač.
     Ali mu je to ipak donelo olakšanje. Maramicom je brisao oči i lice, i psovao videći da su mu šake krute kao kandže, osim što se prsti pomalo uvijaju.
     Ispred prozora šupe Blikmeni ostadoše. Možda su ga gledali; to nije mogao oceniti. Na njihovim licima nije se pokazivao nikakav izraz, ali Otou se činilo da su morali videti, i da su sada verovatno jednako zbunjeni kao on. Ovo svakako jeste tajna, pomisli on. Slažem se sa vama.
     Blikmeni se okupiše u pogurenu gomilicu i počeše između sebe nešto mrmljati; onda se jedan izdvoji i priđe magacinskoj šupi. Oto začu kucanje na vratima. Priđe im, otvori ih i vide da mladi Blikmen stoji pred vratima i drži, u pruženoj ruci, nešto.
     "Onda ovo", reče mladi Blikmen.
     Oto uze tu stvar. Ni približno nije mogao naslutiti čemu služi. Imala je staklene i metalne delove i kalibracije. Onda Oto uvide da je to jedan instrument koji koriste geometri kad premeravaju teren. S jedne strane bojom nanet natpis: 'Imovina UN'.
     "Neću ovo", reče on razdražljivo, okrećući taj instrument u rukama. Blikmeni su to svakako ukrali, uvide on. On vrati instrument mladom mužjaku, koji ga uze stoički i vrati se grupi. Oto zatvori vrata.
     Ovog puta odoše; gledao ih je kroz prozor kako idu u koloni po jedan, uzbrdo. Ukradu ti sve, dok se okreneš, reče on sebi. Uzgred rečeno, šta će geometri UN na FDR planinčinama?
     Da se malo razveseli, on poče da pretura po magacinu, i posle nekog vremena pronađe konzervu sa dimljenim žabljim batacima; otvori je, sede i poče jesti, sav pogružen. Nije mu prijao ovaj delikates, nimalo; ali on ipak metodično pojede sve.

     Džek Bolen reče u mikrofon: "Ne šalji mene, gospodine Ji - ja sam već naišao na tog Kota danas i uvredio ga." Umor se nataložio na njega. Normalna stvar da ja naletim, prvi put u životu, na Kota, i normalna stvar da ga uvredim, pomisli on. I jednako je normalno, zato što moj život tako dejstvuje, da tog istog dana Arni Kot pozive Jia i zatraži servisiranje. Tipično za malu igru koju ja igram sa moćnim, neživim silama života.
     "Gospodin Kot je pomenuo da te je susreo u pustinji", reče gospodin Ji. "Štaviše, njegova odluka da nas pozove zasnovana je na tom susretu."
     "Ma, daj... Svašta!" reče Džek Bolen savladan nevericom.
     "Ne znam o čemu se tamo raspravljalo, Džek, ali nikakva šteta nije nastala. Usmeri svoj brod ka Luistaunu. Ako rad potraje i posle pet, biće ti plaćeno po prekovremenoj tarifi, pedeset odsto više. Uz to, gospodin Kot, koji je poznat kao širokogrud čovek, toliko želi da njegov šifrarnik proradi, da je obećao i obilat ručak za tebe."
     "U redu", reče Džek. Ponuda tako dobra - izvlačenja nema. Uostalom, otkud on zna šta se dešava u glavi Arnija Kota.
     Nedugo potom, poče spuštati helikopter na krovni parking Palate sindikata vodo-radnika u Luistaunu.
     Jedan robko priđe razmetljivim koracima i zagleda se nepoverljivo u njega.
     "Serviser kompanije 'Ji'", reče Džek. "Pozvao Arni Kot."
     "Važi, drugar", reče robko i povede ga ka liftu.
     Našao je Arnija Kota u dnevnoj sobi zemaljskog tipa, sa dobrim nameštajem. Krupni, ćelavi domaćin razgovarao je telefonom sa nekim i klimnuo glavom Džeku kad se ovaj pojavio na vratima. To klimnuće bilo je usmereno ka radnom stolu, na kome je ležala mašina za diktiranje i šifrovanje. Džek joj priđe, diže poklopac, uključi je. Za to vreme Arni Kot nastavi telefonski razgovor.
     "Sigurno da znam da je to nadarenost na koju se ne možeš osloniti ni sa kakvim pouzdanjem. Dabome, moralo je biti dobrih razloga zašto je niko dosad nije uspeo iskoristiti - ali šta treba ja da radim, da odustanem i da se pravim da stvar ne postoji, samo zato što su ljudi poslednjih pedeset hiljada godina bili suviše glupi da je shvate ozbiljno? Da, još sam voljan da pokušam." Duga pauza. "Važi doktore. Hvala." Arni spusti slušalicu. Džeku reče: "Jesi ikad bio u logoru BG?"
     "Nisam", reče Džek, zauzet otvaranjem šifrarnika.
     Arni se došetka i stade pored njega. Radeći dalje, Džek je osećao na sebi taj uporni, pronicljivi pogled; nerviralo ga je to, ali ništa nije mogao učiniti osim da prenebregava Arnija i nastavi posao. Ima neke sličnosti sa onim glavnim elektronskim kolom u školi, pomisli on. Onda se zapita, kao što se često pitao, neće li ga uhvatiti novi napad onoga; doduše, već odavno nije, ali sad se jedna moćna prilika nadnosi nad njega, tako blizu, i posmatra ga ispitivački. Osećanje je zaista slično onome kad ga je personalac 'Korone' ispitivao.
     "To je na telefonu bio Glaub", reče Arni Kot. "Psihijatar. Jesi čuo za njega?"
     "Nisam", reče Džek.
     "Pa šta ti radiš, provodiš ceo život samo zaglavljen u razne mašine sa zadnje strane?"
     Džek diže pogled, zagleda se tom čoveku u oči. "Imam ja ženu i sina. To je moj život. Ovo što radim ovog trenutka samo je sredstvo kojim se služim da bi porodica išla dalje." Govorio je smireno. Arni kao da se nije nimalo uvredio; čak se osmehivao.
     "'Oš popiješ nešto?" upita Arni.
     "Kafu, ako imaš."
     "Imam autentičnu kafu sa Doma", reče Arni. "Crnu?"
     "Crnu."
     "Dabome, ti izgledaš kao čovek crne kafe. Šta misliš, je l' mož popraviš tu mašinu sad i ovde, il' je mora nosiš?"
     "Mogu ovde."
     Arni se ozari. "Sup-per! Stvarno zavisim od te mašine."
     "Gde je kafa?"
     Arni se okrete i revnosno ode; petljao je nešto po susednoj prostoriji, a onda se pojavio sa keramičkim lončićem kafe, koji stavi na radni sto, pred Džeka. "Slušaj, Bolene. Samo što nije došla jedna osoba, svakog trenutka će biti ovde. Devojka. To ti neće smetati da radiš, a?"
     Džek diže pogled, pretpostavljajući da je ovaj to rekao u ironiji. Ali, očigledno, nije; Arni je pogledao njega, a onda delimično rasklopljenu mašinu, i videlo se da ga nadasve zanima kako posao napreduje. On je svakako u zavisnosti od ovoga, zaključi Džek. Čudna stvar, kako se ljudi uhvate za neku svoju imovinu, pa ne puštaju, kao da je to produžetak tela; to je kao neka hipohondrija za mašinu. A čovek bi pomislio da neko kao Arni Kot može da zafrljači ovo u kantu za đubre i tresne lovu za nov šifrarnik.
     Začu se kucanje na vratima, i Arni pohita da ih otvori. "Oh, zdravo", dopre njegov glas do Džeka. "Uđi, uđi. Sređujem jednu moju stvarčicu."
     Devojački glas reče: "Arni, ti nikad nećeš srediti tvoju stvarčicu."
     Arni se nasmeja nervozno. "Ej, upoznaj mog novog servisera, zove se Džek Bolen. Bolene, ovo je Dorin Anderton, blagajnica našeg Sindikata."
     "Zdravo", reče Džek. Krajičkom vidnog polja - jer, nije prestajao da radi - video je da ona ima riđu kosu, izuzetno belu kožu i krupne, divne oči. Svi su na platnom spisku, pomisli on zlovoljno. U kakvom divnom svetu živimo. Kakav si divan Sindikat ti namestio za sebe, Arni.
     "Zauzet čovek, a?" upita devojka.
     "Da, da", saglasi se Arni. "Ti momci, kad popravljaju, strašno su uporni da poprave kako valja i treba - mislim, ti momci, spolja. A naši su gomila lenština koji sede unaokolo i drkaju onu stvar na naš trošak. Dojadili su mi, Dor. Mislim, ovaj momak Bolen, to je čudotvorac; kroz neki minut šifrarnik će u njegovim rukama proraditi, zar nije tako, Džek?"
     "Jest", odvrati Džek.
     Devojka upita: "Ti nikad ne kažeš zdravo, Džek?"
     On prestade raditi i usmeri pažnju na nju. Pogledao ju je ravno, oči u oči. Izraz njenog lica bio je smiren i pametan, sa nekom primesom podsmeha koja je mnogo prijala, ali i smetala. "Zdravo", reče Džek.
     "Videla sam tvoj helikopter na krovu", reče devojka.
     "Pusti ga da radi", reče Arni malo nezadovoljno. "Daj taj kaput." Stade iza nje i pomože joj da skine kaput. Na sebi je imala tamno vuneno odelo, očigledno uvezeno sa Zemlje te, prema tome, jezivo skupo. Kladim se da je penzioni fond ciknuo tačno za toliko, reče on sebi.
     Posmatrajući ovu curu, on vide u njoj potvrdu jedne stare mudrosti. Lepe oči, kosa i koža daju zgodnu ženu, ali tek kad je i nos izvanredan, imaš pravu lepoticu. Ova je imala takav nos: snažan, prav, nos koji preovlađuje crtama lica i čini osnovu za druge njene crte. Mediteranske žene lakše stižu do tog nivoa lepote nego, recimo, Irkinje ili Engleskinje, uvide on, zato što, generički govoreći, mediteranski nos, bez obzira na to da li je španski, jevrejski, turski ili italijanski, po prirodi ima veću ulogu u fizionomskoj organizaciji. Njegova žena, Silvija, ima veseli, prćasti irski nos; dovoljno je lepa, po svim merilima. Ali ovo - ovo je nešto drugo.
     Oceni da je Dorin u ranim tridesetim. Ipak, imala je neku svežinu iz koje je proisticala... postojanost. Viđao je takvu jasnu obojenost na učenicama srednje škole koje tek postaju žene; a ponekad, ali vrlo retko, i na onim ženama od pedeset godina koje imaju savršenu sedu kosu i široke, divne oči. Ova će biti privlačna i kroz dvadeset godina, a verovatno je to oduvek i bila; on je nije mogao zamisliti drugačijom. Ulažući u nju, Arni je, možda, dobro uložio novac iz fondova koji su mu povereni; ona se neće pohabati. Već sad joj se vidi zrelost na licu, a to je, kod žena, retko.
     Arni mu reče: "Mi ćemo izići na pićence. Ako popraviš tu mašinu na vreme..."
     "Popravljena je." Maločas je našao pokidani prenosni kaiš i zamenio ga novim, iz svoje torbe.
     "Dobar posao", reče Arni, cereći se kao srećno dete. "Onda, pođi s nama." Devojci objasni: "Idemo na susret sa slavnim psihijatrom po imenu Milton Glaub; verovatno si čula za njega. Obećao je da popije po jedno sa mnom. Telefonom sam razgovarao sa njim, pre nekoliko minuta. Zvuči kao super-klasa u svom poslu." On pljesnu Džeka po leđima, bučno. "Kladim se da, kad si spuštao helikopter na krov, nisi znao da ideš na piće sa jednim od najpoznatijih psihoanalitičara u Sunčevom sistemu, a?"
     Pitam se da li bi trebalo da idem, pomisli Džek. Ali zašto ne? On odvrati: "Važi, Arni."
     Arni reče: "Doca Glaub će naći jednog šiza za moje potrebe; treba mi, eto, neko ko će biti šizofrenik po profesiji." On se poče smejati, nalazeći da je to što je rekao vrhunski smešno.
     "Treba ti?" upita Džek. "Ja sam šizofrenik."
     Arni se presta smejati. "Nemoj da zezaš. Nikad ne bih pogodio; mislim, ej, pogledaj se, izgledaš kao da ti ništa ne fali."
     Dovršavajući sklapanje šifrarnika, Džek reče: "I ne fali mi. Izlečen sam."
     Dorin reče: "Niko se nikad ne izleči od šizofrenije." Njen ton bio je bez strasti; naprosto je konstatovala jednu činjenicu.
     "Moguće je izlečenje takozvane situacione šizofrenije", odvrati Džek.
     Arni ga je posmatrao sa velikim zanimanjem, čak i podozrenjem. "Zezaš me. To ti samo pokušavaš da pridobiješ moje poverenje onako potajno."
     Džek slegnu ramenima i oseti da crveni. Opet posveti pažnju, u celosti, poslu.
     "Bez uvrede", reče Arni, "da te pitam jesi stvarno? Čuj, Džek, evo da te pitam: imaš li iole ikakvu sposobnost predskazivanja budućnosti?"
     Posle duge pauze, Džek reče: "Ne."
     "Jesi siguran?" upita Arni podozrivo.
     "Siguran sam." Sada je priželjkivao da je maločas ravno odbio onu ponudu da pođe s njima. Ovo uporno navaljivanje činilo je da se oseti nekako izložen, otkriven; Arni se i gurao preblizu njega, praktično se pentrao u njegov prostor, postajalo je teško disati. Džek zaobiđe oko stola i nastavi da radi tamo, krajnje udaljen od ovog vodoinstalatera.
     "Šta je sad, bre", upita Arni podozrivo.
     "Nije ništa." Džek nastavi da radi, ne gledajući ni Arnija ni devojku. Oboje su ga gledali, a njemu su se ruke tresle.
     Uskoro Arni reče: "Džek, dozvoli da ti kažem kako sam dospeo na ovo mesto gde jesam. Jedna nadarenost izvukla me je dovde. Ja umem da ocenim čoveka i da znam kakav je on unutra, duboko u sebi, bez obzira na to šta radi i priča. Ja tebi ne verujem; kladim se da ti mene lažeš o prekogniciji. Zar nije tako? Nije čak ni potrebno da odgovoriš." Arni se okrete devojci i reče: "'Ajmo, pije mi se." Pokretom šake pozva Džeka da pođe za njima.
     Džek ostavi alat i, neoduševljeno, pođe.

7.

     Putujući helikopterom u Luistaun na susret i piće sa Arnijem Kotom, dr Milton Glaub se upita da li je ova nenadna sreća istinita. Ne mogu da verujem, pomisli on, ovakva prekretnica u mom životu.
     Nije pouzdano znao šta Arni hoće; taj telefonski poziv bio je tako neočekivan, a Arni je govorio tako brzo, da je dr Glaub na kraju ostao u zabuni, jedino znajući da je reč o parapsihološkim vidovima mentalnih oboljenja. Dobro; on može Arniju ispričati praktično sve što je o toj temi poznato. Ali osećao je da iza tih pitanja stoji nešto drugo, dublje.
     Uopšteno uzev, zanimanje za šizofreniju je simptom da osoba vodi neku svoju unutrašnju borbu u toj oblasti. E, sada, činjenica je da je često prvi znak podmuklog razvoja šizofrenog procesa u nekoj osobi nesposobnost te osobe da jede pred drugima. Arni je bučno brbljao o svojoj želji da se susretne sa Glaubom - ali ne u svojoj kući, niti u ordinaciji, nego u jednom dobro poznatom restoranu i baru, 'Vrbama', u Luistaunu. Nije li to možda početak neke reakcije? Arni Kot, iz razloga koji su za njega tajanstven, počinje osećati napetost u javnim situacijama, a naročito onim koje su u nekoj vezi sa funkcijom ishrane, i upravo zato navaljuje da jede javno, ne bi li povratio normalnost koja ga počinje napuštati.
     Pilotirajući helikopterom, Glaub je premišljao o ovome, ali se onda, u fazama sporim, koje su nastupale krišom, njegovo razmišljanje vrati njegovim sopstvenim problemima.
     Arni Kot, čovek koji kontroliše sindikalne fondove u iznosu od mnogo miliona dolara; istaknuta osoba u ovom naseljeničkom svetu, iako na Domu praktično nepoznat. Feudalac, gotovo. Kad bi me Kot zaposlio, spekulisao je Glaub, mogao bih da iščistim sve nagomilane dugove i minuse, sve one račune na koje se nadodaje kaznena kamata od dvadeset posto: račune koji kao da se uvek uzdižu negde u blizini, nikada ne postaju manji niti nestaju. Onda bismo mogli početi iznova: nikad više u minuse, živeti u okviru svojih prihoda... ali znatno povećanih.
     Osim toga, stari Arni je nekakav Šveđanin ili Danac, tako nešto - znači, Glaub ne bi morao da zatamnjuje boju svoje kože pre primanja svakog sledećeg pacijenta. Plus, činjenica da je Arni poznat po neformalnosti. Bilo bi: Milt i Arni. Glaub se osmehnu.
     Sad samo treba dobro da pripazim i da u tom prvom razgovoru podržim Arnijeve zamisli - dakle, da prihvatim njegovu igru i uključim se, a ne da sipam hladnu vodu na stvari, čak i ako, recimo, ideje starog Arnija nisu ni izdaleka pametne. Koja bi prokleta glupost bila obeshrabriti tog čoveka! Ne bi bilo pravedno.
     Sagledavam tvoju poentu, Arni, reče Glaub sebi, počinjući da se uvežbava za to. Nastavljao je leteti sve bliže Luistaunu. M-daa... Moglo bi se dosta toga reći u prilog ovog tvog pogleda na svet.
     On je nastupao u tako mnogo raznih društvenih situacija umesto svojih pacijenata, pojavljivao se na javnim skupovima, zastupao bojažljive, zatvorene, šizoidne ličnosti koje radije izbegavaju javna izlaganja - toliko puta, da će ovo sigurno biti lak posao. A onda, ako je šizofreni proces u Arniju počeo da dovlači svoju tešku artiljeriju, može doći vreme kad će Arni, da bi ostao živ, morati da se oslanja na njega, Miltona Glauba.
     Vruća stvar, reče Glaub sebi i dade gas do daske.

     Oko 'Vrba' je bio rov nalik na one kojima su se tvrđave opasivale u starim vremenima: pun vode, hladne i plave. Vodoskoci su izbacivali vodeni prah u vazduh, a buganvilije, purpurne, ćilibarno žute i rđasto crvene, rasle su do velike visine oko jednostpratne staklene građevine. Silazeći stepeništem od crnog kovanog gvožđa sa parkinga, doktor Glaub vide društvance koje je sedelo unutra: Arni Kot sa jednom zapanjujuće lepom riđokosom ženskom i nekim bezveznim muškim pratiocem u serviserskim pantalonama, koje se prostiru preko stomaka i grudi, završavajući se gore bretelama preko ramena, i u platnenoj košulji.
     Istinsko besklasno društvo, eto šta ovde imamo, razmišljao je dr Glaub.
     Most, načinjen da liči na dugu, pomože mu da pređe rov sa vodom. Vrata se otvoriše pred njim, jedna pa druga, i on uđe u salon, prođe pored bara, zastade da onjuši prizor džez-grupe koja je komponovala nešto meditativno, a onda pozdravi Arnija. "Zdravo, Arni!"
     "Zdravo, doktore." Arni ustade da ga upozna sa ostalima. "Dor, ovo je doca Glaub. Dorin Anderton. Ovo je moj serviser, Džek Bolen, pravi bacač vatre. Džek, ovo je najistaknutiji živi psihijatar, Milt Glaub."
     Svi su klimali glavama i rukovali se.
     "Daleko od najistaknutijeg", promrmlja Glaub dok su sedali. "Ovim poljem i sad dominiraju Švajcarci iz Bergholclaja, egzistencijalni psihijatri." Ali duboko mu je prijalo Arnijevo, iako netačno, tvrđenje. Osećao je da se zacrveneo od zadovoljstva. "Izvinjavam se što sam toliko kasnio - morao sam prvo odjuriti do Novog Izraela. Bo je tražio - Bozli Tuvim - moj savet o jednom medicinskom pitanju koje je on smatrao hitnim."
     "Momčina je taj Boz", reče Arni. Stigao je već da pripali cigaru, pravu optimo-admiralku sa Zemlje. "Što kaže to i nabavi. Nego da pređemo mi na posao. E, čekaj prvo da ti naručim piće." On upitno pogleda Glauba, a za to vreme mahnu koktel-kelnerici koja dođe.
     "Skoč, ako imate", reče Glaub.
     "'Kati Sark', gospodine", reče konobarica.
     "Oh, fino. Bez leda, molim."
     "U redu", reče Arni nestrpljivo. "E, sad, vidi, doco. Doneo si mi ime jednog stvarno odmaklog šiza, je l' jesi?" Ispitivački se zagleda u Glauba.
     "Ov-vaj", odvrati Glaub, a onda se priseti svoje posete Novom Izraelu pre kratkog vremena. "Manfred Štajner", reče.
     "U nekoj vezi sa Norbertom Štajnerom?"
     "Njegov dečko, zapravo. U BG... pretpostavljam da nije prekršaj poverljivosti da ti to kažem. Potpuno autističan od rođenja. Majka - hladna, intelektualna, šizoidna ličnost, koja to radi sve po udžbeniku. Otac..."
     "Otac mrtav", umetnu Arni kratko.
     "Tačno. Zaista za žaljenje. Dobar čovek, ali depresivan. Bilo je to samoubistvo, znaš. Tipični poriv u fazi potištenosti. Pravo je čudo da to nije uradio još pre nekoliko godina."
     Arni reče: "Rekao si mi preko telefona da imaš neku teoriju da je svaki šizofrenik pomaknut za jednu fazu u vremenu."
     "Da, poremećeno mu je unutrašnje osećanje vremena." Svi troje su ga slušali, i dr Glaub se poče zagrevati za ovu temu, jednu od njegovih najomiljenijih. "Za ovo tek treba da obezbedimo potpunu eksperimentalnu verifikaciju, ali doći će i to." Onda, bez oklevanja ili stida, on 'prodade' teoriju iz Bergholclaja kao svoju.
     Vidno impresioniran, Arni reče: "Veoma zanimljivo." Zatim se obrati serviseru Bolenu: "Da li bi se takve usporene komore mogle napraviti?"
     "Nesumnjivo", progunđa Džek Bolen.
     "I senzori", dodade Glaub. "Da izvuku pacijenta iz komore u stvarni svet. Za vid, sluh..."
     "Moglo bi se to načiniti", reče Bolen.
     "E, a kako bi ovo bilo", upita Arni nestrpljivo i sa puno poleta. "Da li je moguće da šizofrenik juri toliko brzo, u vremenu, u poređenju sa nama, da je već sad u onome što je za nas budućnost? Da li bi se time objasnila njegova prekognicija?" Njegove oči, svetle boje, svetlucale su uzbuđeno.
     Glaub slegnu ramenima na način koji je nagoveštavao saglašavanje.
     Okrenuvši se Bolenu, Arni zamuca: "Ej, Džek, to je to! Bog te tvoj, treba ja u psihijatre da pređem. Usporiti ga, koješta, ja kažem: ubrzati ga. Pustimo ga da živi izvan svoje faze u vremenu, ako želi. Al' da nam javlja šta tamo zapaža, je l' tako, Bolene?"
     Glaub reče: "E, tu je problem. Kod autizma je, baš, međuljudsko opštenje drastično otežano."
     "Vidim", reče Arni, ne gubeći hrabrost. "Do vraga, znam ja o tome dovoljno da vidim i izlaz. Zar nije onaj tip negde blizu početka, Karl Jung, uspeo da dešifruje šizofreničarski jezik, odavno?"
     "Jeste", reče Glaub. "Pre nekoliko decenija Jung je dešifrovao privatni jezik šizofrenika. Ali kod dečjeg autizma, kakav je Manfredov, ne postoji nikakav jezik, nikakav, bar ne govorni. Moguće je da postoje privatne, lične misli... ali nijedna reč."
     "E, jebi ga", zaključi Arni.
     Devojka ga pogleda prekorno.
     "Ovo je ozbiljno pitanje", reče joj Arni. "Moramo izvući te male nesrećnike, te autistične klince, da nam govore, da kažu ono što znaju; zar nije tako, doktore?"
     "Jeste", odvrati Glaub.
     "Taj mali je sad siroče", nastavi Arni. "Taj Manfred."
     "Pa, ima još majku", reče Glaub.
     Razmahujući rukama uzbuđeno, Arni reče: "Ali njima nije dovoljno stalo do tog klinca, da ga čuvaju kod kuće, nego su ga šutnuli u logor. Do vraga, ja ću ga osloboditi i dovesti ovamo. A ti, Džek, navali na posao i načini mašinu za uspostavljanje veze s njim - sagledavaš?"
     Posle nekoliko trenutaka, Bolen reče: "Ne znam šta da kažem", i nasmeja se kratko.
     "Naravno da znaš šta da kažeš - do vraga, tebi to treba da je lako, jer si i sam šizofrenik, kao što kažeš."
     Glaub, zainteresovan, upita Bolena: "Da li je to tako?" Već pre nekog vremena zapazio je, automatski, kosturnu napregnutost kod ovog servisera, koji je sedeo i pijuckao iz čaše, a svim mišićima bio silno napet; da se i ne pominje astenična građa tela. "Ali reklo bi se da si učinio ogromne korake ka ozdravljenju."
     Bolen diže glavu, uzvrati mu pogled i reče: "Potpuno sam se oporavio, još pre mnogo godina." Lice mu je bilo otežalo od afekta.
     Niko se nikad ne oporavi 'potpuno', razmišljao je Glaub. Ali ne reče to nego: "Možda je Arni u pravu. Ti bi mogao ostvariti empatiju sa autistom, u čemu jeste naš glavni problem: autista ne može da se postavi u naše uloge, da vidi svet našim očima, a mi ne možemo videti svet njegovim očima, tako da nas velika provalija razdvaja."
     "Premosti tu provaliju, Džek!" uzviknu Arni. Pljesnu Bolena silovito po ramenu. "To je tvoj posao; stavljam te na platni spisak."
     Zavist ispuni doktora Glauba. On se ljutito zagleda dole, u čašu, skrivajući ovu reakciju. Ali je devojka vide i nasmeši mu se. On ne uzvrati osmeh.
     Razmišljajući o doktoru Glaubu koji je sedeo naspram njega, Džek Bolen oseti onu postepenu difuziju opažanja, koje se toliko plašio; onu promenu svesti, koja ga je napala na taj način, pre nekoliko godina, u kancelariji personalca u korporaciji 'Korona'. Promenu koja kao da je, od tada, bila uvek u neposrednoj blizini njega: na samom rubu.
     Vide psihijatra iz ugla potpune stvarnosti: stvar sastavljenu od hladnih žica i prekidača, nikako ne ljudsko biće od mesa. Mesnati maskirni slojevi rastopili su se i postali providni, i Džek Bolen sagleda mehaničku napravu iza njih. Ali ne dopusti da se ovo užasno stanje svesti primeti, nego nastavi da 'neguje' svoju čašu pića, da sluša razgovor drugih i da klima glavom povremeno. Ni Glaub ni Kot ne primetiše ništa.
     Ali primeti ženska. Ona se nagnu ka njemu i reče mu tiho na uho: "Nije ti dobro?"
     On odmahnu glavom. Ne, rekao je tom kretnjom; ne, nije mi dobro.
     "'Aj se sklonimo mi od njih", prošaputa devojka. "Ne mogu ni ja ovo podneti." Onda glasno reče Arniju: "Džek i ja ćemo ostaviti vas dvojicu nasamo. 'Ajde." Kucnula je Džeka po mišici ruke i ustala; on oseti njene lake, čvrste prste, pa ustade i on.
     Arni reče: "Nemoj se zadržite dugo", i nastavi, sa puno volje, razgovor sa dr Glaubom.
     "Hvala", reče joj Džek dok su hodali prolazom između stolova.
     Dorin ga upita: "Jesi video kako se pojeo od zavisti kad je Arni rek'o da stavlja tebe na platni spisak?"
     "Nisam. Glaub?" Ali nije ga to iznenadilo. "Mene uhvati ovako, ponekad", reče on devojci. To je bilo izvinjenje. "Nešto sa mojim očima; možda je astigmatizam. Zbog napetosti."
     Devojka upita: "Hoćeš da sedimo za šankom? Ili da odemo napolje?"
     "Napolje."
     Uskoro su stajali na mostu duge, iznad vode. U vodi su ribe klizile tamo-amo, zračne i neodređene, bića napola stvarna. Nijedan drugi oblik materija nije se, na Marsu, mogao ređe i teže pronaći. Ribe su u ovom svetu bile čudo, i to su Džek i devojka, zagledani dole, oboje osetili. I oboje su znali da imaju tu istu misao; nije bilo nikakve potrebe da je i glasno kažu.
     "Baš je lepo ovde", reče Dorin najzad.
     "Jeste." Nije želeo razgovarati.
     "Svako", reče Dorin, "upozna, jednom, bar jednog šizofrenika... ako i sam nije to. Moj brat je bio, na Domu. Moj mlađi brat."
     "Biću u redu", reče Džek. "Ja sam u redu, sada."
     "Ali nisi", reče Dorin.
     "Nisam", priznade Džek, "ali, šta, do vraga, mogu? Sama si rekla: jednom šizofrenik, zauvek šizofrenik." Posle toga je ćutao, usredsredio se na blede, klizeće ribe.
     "Arni te visoko ceni", reče devojka. "Istinito je ono što je rekao, da se njegova nadarenost sastoji u toj sposobnosti da oceni vrednost čoveka. Već on jasno vidi da je Glaubu očajnički stalo da se proda i da se uvuče u Arnijevo osoblje, ovde, u Luistaunu. Valjda se psihijatrija više ne plaća dobro, kao nekad: previše doktora se ukrcalo u taj posao. Imamo ih već dvadeset samo u ovom jednom naselju, i nijedan nema stvarno dovoljan promet. Da li je tvoje... stanje predstavljalo problem kad si zatražio dozvolu za emigraciju?"
     On reče: "Ne bih o tome. Molim te."
     "'Aj se šetamo", predloži devojka.
     Pošli su ulicom, pored prodavnica, koje su, većinom, bile već zatvorene za danas.
     "Šta si to video", upita devojka, "kad si pogledao doktora Glauba, tamo, za stolom?"
     Džek odvrati: "Ništa."
     "Znači, radije bi da ne kažeš ni to."
     "Tako je."
     "Misliš, ako mi kažeš, stvari će postati još gore?"
     "Ne stvari; ja."
     "A možda, ipak, stvari", reče Dorin. "Možda postoji nešto u toj viziji, tvojoj, ma koliko da si izobličeno i pomešano sagledao. Ne znam. Ja sam se, svojevremeno, pakleno trudila da razumem šta to Klej - moj braca - vidi i čuje. On nije umeo da kaže. Znam da je njegov svet bio potpuno drugačiji od sveta nas ostalih u porodici. Klej se ubio, isto kao Štajner." Zastala je kod kioska sa novinama, pogledala članak na prvoj stranici, o Norbertu Štajneru. "Egzistencijalni psiholozi često govore ovako: treba da ih pustimo, neka se ubijaju; to je za neke od njih jedini izlaz... Vizija postane neizdrživo užasna."
     Džek ne reče ništa.
     "Je l' užasna?" upita Dorin.
     "Nije. Samo - rastrojava." Borio se da objasni. "Nema nikakvog načina da se uklopi u ono što bi čovek trebalo da vidi i zna; onemogućuje da nastaviš život na uobičajeni način."
     "Zar ti ne pokušavaš često da se praviš kao da nije ništa, i ideš dalje - znaš, da glumiš? Kao glumac?" Pošto on ne odgovori, ona dodade: "To si maločas u kafani pokušao."
     "Voleo bih da zavaram svakoga", priznade on. "Sve bih dao, samo da mogu uspešno nastaviti da glumim, da se držim uloge. Ali tu je pravi rascep; razilaženje. Sve do te tačke, rascepa nema. Nisu u pravu oni što govore da je rascep u umu. Kad bih hteo da nastavim život, a da budem ceo, nerascepljen, morao bih se nagnuti ka Glaubu i reći mu..." Zaćuta.
     "Da čujem, da čujem", reče devojka.
     "Pa...", uzvrati on i duboko udahnu. "Rekao bih mu: doco, vidim te pod vidom večnosti, i ti si mrtav. To je tvar bolesne, morbidne vizije. Ja je ne želim; nisam je tražio."
     Devojka stavi šaku u njegovu.
     "Nikad nikome nisam rekao, do sada", reče Džek. "Čak ni Silviji, mojoj ženi, a ni mom sinu Dejvidu. Znaš, ja njega posmatram: svaki dan gledam da se uverim da nije počelo i kod njega. Te stvari vrlo lako mogu da se prenesu, kao kod Štajnerovih. Nisam ni znao da imaju sina u BG, dok Glaub nije kazao. A oni su nam komšije već godinama. Štajner nikad nije dozvolio da se sazna."
     Dorin reče: "Trebalo bi da se vratimo u 'Vrbe' na večeru. Slažeš se? Mislim da bi bilo dobro. Znaš, ti se ne moraš priključiti Arnijevom osoblju; možeš ostati kod gospodina Jia. Lep helikopter imaš. Nije obavezno da se svega toga odrekneš samo zato što je Arni odlučio da te iskoristi; možda ti nemaš nikakve koristi od njega, pa zato..."
     On slegnu ramenima i reče: "Izazov je zanimljiv: sagraditi sredstvo za komunikaciju između jednog autističnog deteta i našeg sveta. Mislim da ima mnogo istine u onome što Arni govori. Mogao bih da budem posrednik - mogao bih da radim koristan posao tamo." Nije stvarno važno zašto Arni hoće da izvede Štajnerovog dečka, on shvati. Verovatno ima neke čvrste, sebične motive, nešto što će mu doneti zaradu u hladnom, čvrstom kešu. Baš me briga.
     U stvari ja mogu imati oba, on shvati. Ji me može iznajmiti Vodo-radničkoj Uniji; bilo bih plaćen od Jia, a on bi bio plaćen od Arnija. Svi bi bili srećni, a što i ne bi? Petljati sa slomljenim, neispravnim umom deteta sigurno je opravdanije nego petljati sa frižiderima i šifrarnicima; ako dete pati od neke od vizija koje ja znam...
     Znao je vremensku teoriju koju im je Glaub podmetnuo kao svoju. Čitao je o njoj u časopisu 'Sajentifik Ameriken'; prirodno, jer on je čitao svaki tekst o šizofreniji koga se mogao dočepati. Znao je da su teoriju smislili Švajcarci, a ne Glaub. Kakva čudna teorija, pomisli on. Međutim, ima neki prizvuk istine.
     "Da se vratimo mi u 'Vrbe'", predloži on. Bio je vrlo gladan, a ovde će verovatno moći da se najede do besvesti.
     Dorin odvrati: "Ti si hrabra osoba, Džek."
     "Zašto?" upita on.
     "Zato što se vraćaš u mesto koje te je uznemirilo, vraćaš se ljudima koji su izazvali kod tebe viziju, kao što kažeš, večnosti. Ja to ne bih učinila, ja bih bežala."
     "Ali", reče on, "u tome je cela suština; vizija je namerno sastavljena tako da te navede na bekstvo - to joj je svrha, da poništi tvoje odnose sa ljudima, da te izoluje. Ako uspe, tvoj život sa ljudskim bićima je završen. To misle kad kažu da je termin 'šizofrenija' ne dijagnoza nego prognoza - naime, ne kazuje ništa o onome što imaš, nego samo kazuje kako ćeš završiti." A ja neću završiti tako, reče on sebi. Kao Manfred Štajner, mutav, u ludnici; ja nameravam da zadržim radno mesto, ženu i sina, i prijateljstva moja - on baci pogled ka devojci koja ga je držala pod ruku. Da, čak i moje ljubavne pustolovine, ako ih bude.
     Nameravam da istrajem.
     Šetajući dalje, zabi ruke u džepove i dodirnu nešto maleno, hladno i tvrdo; podiže ga, iznenađeno, i vide zbrčkani, mali predmet nalik na koren nekog drveta.
     "Šta ti je, zaboga, to?" upita ga Dorin.
     Bila je to 'vodena veštica' koju mu dade onaj Blikmen jutros, u pustinji; on beše sasvim zaboravio na nju.
     "Amajlija za dobru sreću", reče Džek devojci.
     Ona zadrhta i primeti: "Jezivo je ružna."
     "Jeste", složi se on, "ali prijateljski nastrojena. A mi, šizofrenici, zaista imamo ovaj problem: primamo nesvesno neprijateljstvo drugih ljudi."
     "Znam. Telepatski činilac. Kleju je zato bilo sve gore i gore, i naposletku..." Pogledala ga je. "Paranoični ishod."
     "To je ono najgore u našem stanju, ta svest o zapretanom, potisnutom sadizmu i agresiji u drugima oko nas, čak i neznancima. Pakleno bih želeo da to nemamo; primamo to čak i od ljudi u restoranima..." On pomisli na Glauba. "U autobusima, u pozorištu. U gomili."
     Dorin upita: "Imaš li ikakvu predstavu o tome šta to Arni želi doznati od malog Štajnera?"
     "Pa, ta teorija o prekogniciji..."
     "Ali šta o budućnosti želi Arni da zna? To pojma nemaš, a? Niti bi tebi ikad palo na pamet da se zapitaš."
     To je bilo tačno. Nije bio čak ni radoznao.
     "Ti si zadovoljan", reče ona polako, proučavajući ga pogledom, "da samo radiš svoj tehnički posao, da omogućavaš da najosnovnije mašine rade. Nije to u redu, Džek; nije to dobar znak, nikako."
     "Hm", reče on. Klimnu glavom. "Veoma je šizofrenično, pretpostavljam... biti zadovoljan jednim čisto tehničkim odnosom."
     "Hoćeš li pitati Arnija?"
     Bilo mu je nezgodno. "To su njegova posla, nisu moja. Kao zaposlenje, zanimljivo je, a meni se Arni sviđa, više nego gospodin Ji. Naprosto... nemam sklonost da zabadam nos u tuđa posla. Takav sam."
     "Mislim da se bojiš. A ne vidim zašto - hrabar si, a ipak na neki način strašno, strašno uplašen."
     "Može biti", reče on, s tugom.
     Zajedno se vratiše u 'Vrbe'.

     Te noći, posle odlaska svih, pa i Dorin Anderton, Arni Kot ostade sedeći u svojoj dnevnoj sobi. Likovao je. Kakav dan!
     Ulovio odličnog servisera, koji mu je već popravio neprocenjivo vredni šifrarnik i koji će načiniti neku elektronsku skalameriju za korišćenje predskazivačkih sposobnosti jednog autističnog deteta.
     Izmuzao potrebne informacije, za džab-džabe, od jednog psihijatra, a onda se otarasio tog tipa.
     Sve u svemu, dan izuzetno uspešan, iza koga ostadoše samo dva problema: klavisen još nenaštimovan i... šta, do vraga, beše onaj drugi? Pobeže mu s uma. O ovome poče premišljati, sedeći pred televizorom i gledajući borbe iz 'Amerike Divne', naseobine Sjedinjenih Država na Marsu.
     Onda se priseti. Norb Štajner, mrtav. Ne postoji više izvor onih zgodacija.
     "A, srediću ja to", reče Arni glasno. Ugasi TV i izvuče šifrarnik; sede pred njega i, sa mikrofonom u ruci, izgovori poruku. Bila je namenjena čoveku po imenu Skot Templ, njegovom saradniku u nebrojenim poslovnim poduhvatima; Templ je bio rođak Eda Rokingema i tip koga valja znati - uspeo je da sklopi neki čarter-aranžman sa UN i time uspostavi kontrolu nad glavninom medicinskih isporuka koje stižu na Mars, a kakav je to super-pametan monopol!
     Bubnjevi šifrarnika vrteli su se ohrabrujuće.
     "Skoti!" reče Arni. "Kako si. Ej, znaš za onog jadnika, Norba Štajnera? Živa šteta, mislim, što je ciknuo. Koliko čujem, bio je mentalno fiju-fiii. Kao i svi miiii." Arni se ovome nasmeja, dugo i jako. "E, al ostaje nam zbog toga jedan problemčić, znaš, nabavke. Je l' tako? Zato, Skoti, stari druže, čuj. Ja bih popričao s tobom. Spreman sam. Kapiraš? Navrati za dan-dva do mene, da razradimo tačne aranžmane. Mislim da treba da zaboravimo onu opremu kojom se Štajner služio; nego da mi napravimo svež početak, jedno naše poljanče u nekom zabačenom kraju, i naše robot-rakete, i sve ostalo što nam treba. Da dimljene ostrige nastave pristizati, k'o što dolikuje." Isključi mašinu i pokuša da se doseti još nečeg što bi eventualno mogao reći. Ne, već je sve rekao; između njega i čoveka kao što je Skot Templ nije potrebno više pričancije; napravi se pogodba i gotovo. "U redu, Skoti, momče", reče on, "očekujem da te vidim."
     Kad je skinuo koturić trake sa mašine, pade mu na um da je presluša, da bi se uverio da je kodirano. Bože, kakva bi nesreća bila ako bi zbog neke kretenske greške ta poruka otišla otvoreno!
     Ali bila je šifrovana, bez greške, a šifra beše ona njemu najmilija: mašina je pretvorila semantičke jedinice poruke u nešto nalik na borbu mačaka, parodiju moderne elektronske muzike. Arni je slušao ta zviždukanja, režanja, huktanja, mumlanja, i smejao se dok mu suze nisu pošle niz obraze; morao je otići u kupatilo i ispljuskati se hladnom vodom po licu da bi prestao.
     Sede opet pred šifrarnik i pažljivo napisa na kutiji u koju je koturić trake ušao:

     PESMA DUHA VETRA, KANTATA
     AUTOR: KARL VILIJAM DITERŠAND

     Taj kompozitor, Karl Vilijem Diteršand, trenutno je bio intelektualcima na zemlji glavni miljenik, a Arniju je bila baš gadna njegova elektronska tobož muzika. Arni je bio purista: njegov ukus čvrsto se zaustavio na Bramsu. Bio mu je smešan i ovaj postupak - obeležavanje šifrovane poruke u kojoj se predlaže da on i Skot počnu švercovati hranu, kao da je Diteršandova kantata - i kad se opet dobro ismejao, pritisnu dugme i pozva jednog dobročlana da odnese traku na sever, u Novu Britaniku, britansku koloniju na Marsu.
     Time je, u osam i trideset uveče, današnji rad bio priveden kraju, i Arni se vrati televizoru da vidi završne borbe. Pripali još jednu optimo-ekstra-blagu admiralku, zavali se u fotelju, prdnu, opusti se.
     Kamo sreće da su svi dani ovakvi, reče on sebi. Mogao bih živeti večno, kad bi bili; ovakvi dani ga čine mlađim, ne starijim. Oseti se kao da bi mogao ponovo videti dolazak četrdesete.
     Zamisli, ja se bacam u šverc-komerc, reče on sebi. I to za sitnice, za kantice želea od divljih kupina, za kriške ukiseljenih jegulja i dimljenih lososa. Ali i to je od životne važnosti; naročito za njega. Niko me neće opljačkati, oduzeti mi poslastice moje, pomisli on, surovo odlučan. Ako je taj Štajner mislio da može, samoubistvom, da meni spreči snabdevanje po toj liniji, što bi za mene predstavljalo jedan tako bolan...
     "'Ajde", reče on obojenom dečaku koji je na TV ekranu dobijao batine. "Ustani, bre, peško jedan, i raspizdi ga."
     Kao da ga je čuo, crnac na ringu skoči na noge, i Arni Kot se nasmeja, tiho ali sa dubokim, oštrim zadovoljstvom.

     U hotelskoj sobici gde je, po tradiciji, provodio noći u Bančivud Parku tokom radnog dela nedelje, Džek Bolen je sedeo pored prozora, pušio cigaretu i temeljito razmišljao.
     Vratilo se, posle toliko godina, ono čega se silno plašio. Dakle, on se mora s tim suočiti. Nije to više brižno iščekivanje, sad je stvarnost. Hriste, pomisli on snuždeno, u pravu su: to kad te jednom u'vati, ne pušta. Ona poseta Javnoj školi pripremila ga je za 'pad', onda se u kafani pojavilo i tresnulo ga, nedirnutom, punom snagom, kao da je on opet u svojim dvadesetim godinama, na Zemlji, i da radi za korporaciju 'Korona' u Redvud Sitiju.
     I jasno mi je, pomisli on, da je smrt Norberta Štajnera imala određenu ulogu u ovome. Smrt uznemiri svakoga, navodi ljude na neobične postupke; iz smrti se zrakasto širi jedan proces, sačinjen od akcija i emocija, sve dalje i dalje, obuhvata sve veći broj ljudi i stvari.
     Da ja pozovem Silviju, bolje bi bilo, pomisli on, da vidim kako se snalazi sa Frau Štajner i decom.
     Ali ustezao se da to učini. Ne mogu da pomognem, ni tako ni ovako, zaključi on. Moram biti pet dana po dvadeset četiri sata u pripravnosti, ovde u gradu, gde me telefonistkinja gospodina Jia može dobiti. A sad još i Arniju Kotu, koji je u Luistaunu, moram stajati na raspolaganju.
     Za to je, međutim, dobio i nadoknadu. Kompenzaciju prijatnu, duboku, prefinjenu, koja donosi mnogo nove snage. U novčaniku je sad imao adresu i telefon Dorin Anderton.
     Da je pozovem noćas? Zamisli samo, pomisli on. Naći nekoga, ženu štaviše, s kim se može slobodno razgovarati; ženu koja razume njegovu situaciju, istinski želi da čuje i nije uplašena.
     To pomaže. Mnogo.
     Njegova žena je poslednja osoba na svetu sa kojom bi mogao razgovarati o svojoj šizofreniji; nekoliko puta je pokušao, i ona se svaki put naprosto srušila od straha. Kao i svako drugi, Silvija se plaši pomisli da to uđe u njen život; ona lično odbija šizofreniju od sebe pomoću magije lekova... kao da fenobarbital može zaustaviti širenje najprodornijeg, najzlokobnijeg psihičkog procesa poznatog čoveku. Bog zna koliko je pilula i on sam progutao u poslednjoj deceniji. Dovoljno da se poploča drum od njegove kuće do ovog hotela, a možda i natrag.
     Posle izvesnog razmišljanja, odluči da ne zove Dorin. Bolje je sačuvati tu mogućnost za neku kasniju priliku, kad situacija postane izuzetno teška. U ovom trenutku on se oseća prilično smireno. Biće u budućnosti obilje vremena, a i potrebe, za obraćanje Dorini Anderton.
     Naravno, moraće da bude naročito oprezan: Dorin je, očigledno, ljubavnica Arnija Kota. Ali čini se da ona zna šta radi; a Arnija svakako zna dobro. Nesumnjivo je imala u vidu i Arnija kad je davala svoj telefon i adresu, i, što se toga tiče, kad je odlazila iz kafane.
     Imam poverenja u nju, reče Džek sebi. A to je, za nekoga sa tragovima šizofrenije, nešto.
     Razmatrajući ove teme, Džek Bolen ugasi cigaretu, obuče pidžamu i pripremi se za spavanje.
     Upravo kad se pokrivao jorganom, telefon u njegovoj sobi zazvoni. Servisni poziv, pomisli on i skoči na noge, automatski, da odgovori.
     Ali nije bio servisni. Jedan ženski glas mu reče u uho, nežno: "Džek?"
     "Da", reče on.
     "Dorin ovde. Samo sam se pitala - da li si u redu."
     "Fino je meni", reče on, sedajući na ivicu kreveta.
     "Da li bi voleo da dođeš kod mene noćas?"
     Oklevao je. "Hmmmm", reče on.
     "Da slušamo ploče i pričamo. Arni mi je pozajmio gomilu starih stereo-LP ploča iz njegove kolekcije... Neke od njih su strašno izgrebane, ali neke su super. On je, znaš, veliki sakupljač; ima najveću zbirku Baha na Marsu. A video si i njegov klavisen."
     Znači, to je bilo to u Arnijevoj dnevnoj sobi.
     "Da li je bezbedno?" upita on.
     "Jeste. Ne brini zbog Arnija; on se ne postavlja posednički."
     Džek reče: "Važi, dolazim." A onda uvide da od toga nema ništa, jer on mora biti kod telefona, za slučaj da ga pozovu. Osim ako se pozivi mogu kanalisati na njen telefon.
     "Nije to problem", reče ona, kad joj je objasnio. "Pozvaću Arnija i reći ću mu."
     Zapanjen, on reče: "Ali..."
     "Džek, lud si ako misliš da mi to možemo na bilo koji drugi način - Arni zna sve što se u naselju dešava. Prepusti sve meni, dragi. Pozvaću ga, evo, odmah. A ti dolazi ovamo. Ako bude ijedan poziv dok putuješ ka meni, zapisaću ga, ali ne verujem da će biti; Arni ne želi da ti popravljaš tostere drugim ljudima, nego da radiš za njega, a naročito da praviš onu mašinu za razgovor sa malim Štajnerom."
     "Važi", reče on. "Dolazim. Zdravo." Spusti slušalicu.
     Deset minuta kasnije leteo je blistavim i sjajno uglačanim servisnim helikopterom firme 'Ji' kroz noćno nebo Marsa, ka Luistaunu i ljubavnici Arnija Kota.

8.

     Dejvid Bolen je znao da njegov deda Leo ima mnogo para i da se ne protivi mnogo kad te pare treba na nešto da troši. Eto, na primer, još pre nego što su izišli iz građevine raketnog terminala, taj stari čovek u krutom odelu sa prslukom i zlatnim manžetnama - a po odelu ga je Dejvid i prepoznao, kad je motrio na putnike koji su silazili niz rampu - zastao je kod kioska sa cvećem i kupio njegovoj mami buket krupnog, plavog, zemaljskog cveća. Hteo je nešto kupiti i Dejvidu, pa pošto nisu imali nijednu igračku, nego samo slatkiše, deda Leo je kupio to: kutiju sa kilogram šećerlema.
     A jednu belu kartonsku kutiju uvezanu kanapom deda Leo je nosio pod rukom, nije dao da je aerodromski službenici uzmu i strpaju među prtljag. Čim su izišli iz terminalske zgrade i našli se u helikopteru njegovog tate, deda Leo je otvorio taj paket. Bio je pun jevrejskog hleba, kiselih krastavčića i tanko sečene kuvane govedine - kilo i po govedine.
     "Auh!" uzviknu Džek Bolen oduševljeno. "Od Njujorka, sve dovde. To se ne može dobaviti ovde, u kolonijama, ćale."
     "Znam ja to, Džek", reče deda Leo. "Jedan Ješa mi rek'o gde ovo ima, a meni se dopalo toliko, da sam znao da će i tebi, nas dvojica imamo isti ukus." Tiho se nasmejao, zadovoljan što ih je toliko usrećio. "Napraviću ti sendvič čim stignemo kući. Odma', bez čekanja."
     Helikopter se uzdiže nad raketni terminal i polete preko tamne pustinje.
     "Kakve su vam bile vremenske prilike ovde?" upita deda Leo.
     "Mnogo oluja", reče Džek. "Praktično nas zatrpalo, pre jedno nedelju dana. Morali smo iznajmljivati motorne kopače da se otkopamo."
     "Ne valja to", reče deda Leo. "Treba da podignete onaj betonski zid o kome si mi pisao."
     "Ovde bilo kakva izgradnja košta pravo bogatstvo", primeti Silvija. "Nije kao na Zemlji."
     "Znam ja to", složi se deda Leo, "ali svoje ulaganje moraš da zaštitiš - ta kuća puno vredi, i to zemljište, imate i vodu u blizini; ne zaboravite to."
     "Kako bismo mogli zaboraviti?" upita Silvija. "Bez tog rova sa vodom, mi bismo pomrli."
     "Je l' kanal iole širi ove godine?" upita deda Leo.
     "Isti, sasvim isti", odvrati Džek.
     Dejvid progovori: "Bio je bagerisan, deda Leo. Gledao sam u-enovce sa velikom mašinom koja usisava pesak sa dna. Sad je voda mnogo čistija. Zato je moj tata povadio filtere, pa kad dođe rovoplovac i otvori prelivnu kapiju ka nama, vodu pumpamo tako brzo da mi je tata dao da od viška navodnjavam celu jednu baštu sa povrćem, pa imam kukuruz, skvoš i dve-tri šargarepe, ali je nešto pojelo svu repu. Sinoć smo jeli kukuruz iz te baštice. Stavili smo ogradu da ne ulaze ona male životinje - kako se one zovu, tata?"
     "Peščani pacovi, Leo", reče Džek. "Čim je Dejvidova bašta počela donositi ploda, peščani pacovi su nagrnuli. Dugački su ceo jej." Podiže ruke i pokaza koliko je to. "Bezopasni, osim što svaki može da pojede koliko je težak, u roku od deset minuta. Stariji naseljenici su nas upozorili, ali morali smo pokušati."
     "Dobro je gajiti svoje sopstveno", reče deda Leo. "Da, pisao si ti meni o bašti, Dejvide; rado bih je pogledao ujutro. Večeras sam umoran; dug je to put, čak i sa ovom novotarijom, kako to zovu? Te brodove? Brzi kao svetlost, ali ipak, ne baš. A koliko tek treba vremena za poletanje, sletanje, i koliko se to drma. Do mene je sedela jedna žena, sva se prepala, mislila izgorećemo, tol'ko je vrućina bilo, čak i uz uređaj za klimatizaciju. Ne znam zašto dozvoljavaju da unutra bude tolika vrućina, a vidi koliko naplaćuju. Ipak je veliko poboljšanje u odnosu na - sećaš se kad ste vi emigrirali pre nekoliko godina? Dva meseca!"
     Džek reče: "Leo, nadam se da si doneo tvoju masku sa kiseonikom. Naša je sad suviše stara, nepouzdana."
     "Dabome, imam je, u smeđem koferu. Ništa se ne brinite za mene, podnosim ja ovu atmosferu - imam drugačije pilule za srce, zaista bolje. Sve stvari na Domu se poboljšavaju. Ali je krkljanac, dabome. Zato će sve više ljudi da emigrira na Mars, to vam ja jemčim. Smog je na Domu tako gadan da može maltene ubiti čoveka."
     Dejvid progovori: "Deda Leo, naš prvi komšija se ubio, gospodin Štajner; sad su njegovog sina Manfreda pustili kući iz logora za poremećenu decu, a moj tata pravi jednu mašinu za razgovor s njim."
     "Do-bro", reče Leo ljubazno i, pun vedrine, pogleda dečaka. "Zanimljivo, Dejvide. Koliko godina ima taj dečak?"
     "Deset", reče Dejvid, "al' još ne ume razgovarati sa nama, nimalo. Ali moj tata će to da sredi pomoću te mašine, a znaš za koga moj tata radi sad? Za gospodina Kota, koji vodi Sindikat i grad vodo-radnika; to je stvarno veliki čovek, važan."
     "Mislim da sam čuo za njega", reče deda Leo i namignu Džeku, što Dejvid primeti.
     Džek reče svom ocu: "Ćale, jesi ti još zapeo da kupuješ ono u FDR-u?"
     "A, svakako", reče ded Leo. "Možeš se u život kladiti, Džek. Naravno, ja sam na ovo putovanje krenuo iz društvenih razloga, da vidim sve vas, ali ne bih mogao toliko vremena izdvojiti da nije tu i posao."
     "A ja se nadao da si ti od toga odustao", odvrati Džek.
     "Pa, Džek", reče mu otac, "nemaj brige; pusti ti da se ja brinem da li postupam ispravno; mnogo sam već godinica ja u poslu sa nekretninama. Slušaj. Da li bi me povezao helikopterom do tog planinskog venca, da ga ja pogledam izbliza? Mape imam u izobilju, al' oću i lično da pogledam."
     "Bićeš razočaran kad vidiš", reče Silvija. "Tamo je pustoš, nema vode, nema tako reći ničeg živog."
     "Nemojmo se brinuti zbog toga sad", reče deda Leo i osmehnu se Dejvidu. Malo ćušnu dečaka u rebra. "Dobro je videti mladog čoveka zdravog i pravog, ovde, daleko od zagađenog vazduha koji je kod nas, na Domu."
     "Pa, ima Mars i svojih loših strana", reče Silvija. "Probaj da živiš neko vreme na lošoj vodi, ili bez vode, pa ima da ti bude jasno."
     "Znam", odvrati deda Leo ozbiljnim glasom. "Vi, narode, koji ovde živite, imate itekakvu petlju. Ali zdravo je; ne zaboravite to."
     Dole, sada ispod njih, treperile su svetlosti Bančivud Parka. Džek okrete helikopter ka severu, ka njihovom domu.
     Pilotirajući helikopterom firme 'Ji', Džek Bolen baci pogled na svog oca i zadivi se: tako malo je ostario, izgleda u dobroj formi, pun snage, za čoveka u poznim sedamdesetim godinama. I još radi svoj posao, sa punim radnim vremnom, i uživa u tim svojim špekulantskim mućkama jednako kao uvek.
     Ipak, iako se to nije pokazivalo, bio je siguran da je dugi put sa Zemlje izmorio staroga više nego što priznaje. Ali šta mari: već su nadomak kuće. Očitavanje na žirokompasu je 7,08054; još minut-dva.
     "Pojma nemaš koliko smo izgladneli za hranom ove vrste", reče Silvija najzad. "Čak ni na crnoj berzi..." Ona baci pogled ka Džeku.
     "Ponekad se može kupiti delikates-hrana od onih što to muvaju", dodade Džek, "mada je to u poslednje vreme postalo teže. Mi to ne radimo. Ne iz nekih moralnih razloga. Skupo je."
     Pričali su još neko vreme, saznavali o Leovom putovanju i o stanju na Domu. Dejvida su poslali na spavanje u deset i trideset, a onda se, u jedanaest, izvinila i Silvija, pa otišla i ona na počinak. Ostadoše u dnevnoj sobi da sede samo Leo i Džek.
     Leo reče: "Možemo li poći napolje da vidimo dečakovu baštu? Imaš onu veliku baterijsku svetiljku?"
     Džek nađe svoj 'fenjer za nevolju' i povede Lea iz kuće, u hladni noćni vazduh.
     Dok su stajali na rubu leje sa kukuruzom, Leo mu reče tiho: "Kako se slažete ti i Silvija ovih dana?"
     "Fino", reče Džek, malo doveden u nepriliku ovakvim pitanjem.
     "Meni se čini da je neko zahlađenje između vas dvoje", reče Leo. "Stvarno bi bilo strašno, Džek, da se otuđite. Imaš finu ženu - jedna u milion je takva."
     "Shvatam ja to", odvrati Džek nelagodno.
     "Na Domu", reče Leo, "kad si bio još dečko, uvek si se mnogo igrao. Znam da si sada, međutim, okućen, smiren."
     "Jesam", reče Džek. "I mislim da ti se pričinjava nešto."
     "Ali zaista izgledaš povučen u sebe, Džek", reče mu otac. "Nadam se da ona tvoja stara nevolja, znaš na šta mislim, nije počela da te muči opet. Mislim na..."
     "Znam na šta misliš."
     Leo nastavi, nezadrživo: "Kad sam ja bio dečak, nije bilo mentalnih bolesti ovoliko kao sad. To je znak ovih vremena; namnožio se narod previše, gužva je. Pamtim kad si se razboleo, a i dugo pre toga, recimo od tvoje sedamnaeste, bio si hladan prema drugim ljudima, nezainteresovan za njih. I neraspoložen. Sad mi nešto tako izgledaš."
     Džek besno pogleda oca. To je problem kad matori dolaze u posetu: nikad ne odole iskušenju da se vrate u onu staru ulogu sveznajućeg, svemudrog. Za Lea, Džek nije odrastao čovek, sa ženom i detetom, nego, naprosto, njegov sin Džek.
     "Vidi, Leo", reče Džek. "Ovde je ljudi vrlo malo; planeta je, zasad, retko naseljena. Prirodno je onda da ovdašnji narod ima manje sklonosti da se okuplja u grupe; svako mora biti više okrenut u sebe, dok je na Domu svaki dan masovna scena."
     Leo klimnu glavom. "Hmmm. Ali onda bi trebalo da ti bude još više drago da vidiš svoju sabraću, druga ljudska bića."
     "Ako misliš na sebe, drago mi je veoma što te vidim."
     "Sigurno, Džek", reče Leo, "znam. Možda sam samo umoran. Ali ti ne govoriš mnogo; na neku drugu stranu ti idu misli."
     "Moj posao", reče Džek. "Jedan autistični dečak, Manfred - na njega mislim stalno."
     Ali kao i u starim danima, otac je bez napora prozirao njegove izgovore, pravim roditeljskim nagonom. "Ma, hajde, momče", reče Leo. "Mnogo toga ti imaš na umu, ali ja znam kako ti radiš; rukama. A ja govorim o tvom umu, tvoj um se okreće ka unutra. Može li se na Marsu dobiti ona petljancija, ono, psihoterapija? Nemoj mi reći da ne može, jer ja znam da može."
     "Neću ti reći da ne može", reče Džek, "ali ću ti reći da to nisu tvoja prokleta posla."
     Pored njega, u mraku, njegov otac kao da se skupi i sleže ka dole. "U redu, momče", promrmlja. "Izvini što se mešam."
     Obojica su nelagodno ćutala.
     "Do vraga", oglasi se najzad Džek, "hajde da se ne svađamo, ćale. Hajde mi da se vratimo unutra, da popijemo po jedno piće ili tako nešto, pa da se rušimo na spavanje. Silvija je spremila dobar, mekan krevet za tebe u drugoj spavaćoj sobi; znam da ćeš se dobro odmoriti."
     "Silvija posvećuje veliku pažnju čovekovim potrebama", reče Leo, sa blagom notom optužbe uperene ka sinu. Onda, još blažim glasom, dodade: "Džek, uvek se brinem za tebe. Možda sam ja staromodan i ne razumem to sa mentalnim bolestima; danas je svako nešto opaljen; postalo je opšteprisutno, kao nekada grip i polio, ili ono kad smo bili deca i gotovo svako dobio boginje. Sad imaš ovo. Čuo sam jednom na TV: svaki treći. Šizo-frizo. Ili već šta. Mislim, Džek, ima toliko stvari radi kojih vredi živeti; zašto onda okretati leđa životu, kao što čine ti šizo-frizo ljudi. Ne uklapa se. Imate ovde celu planetu koju treba, ej, pokoriti. Recimo, sutra: sutra idem s tobom u planine FDR-a, možeš mi pokazati šta sve ima tamo, a ja sam pripremio sve formalnosti zakonskog postupka ovde; ja ću, vidiš, kupovati. Čuj: kupi i ti jedno parče, znaš? Pozajmiću ti kapital za to." Osmehnu se Džeku, široko, sa puno nade, pokazujući zube od nerđajućeg čelika.
     "Nije to moja šolja čaja", reče Džek. "Ipak, hvala na ponudi."
     "Evo, izabraću ti i lokaciju", ponudu Leo.
     "Ne. Naprosto nisam zainteresovan."
     "Tebi - prija sadašnji posao, Džek? Praviš neku mašinu da bi ljudi mogli govoriti tom dečaku koji ne ume da govori? Zvuči kao plemenit poduhvat; ponosim se što to čujem. Dejvid je super klinac, i mogu reći, super se ponosi svojim ocem."
     "Znam da je tako", reče Džek.
     "Ne pokazuje nikakve znake tog šizo-frizo, a?"
     "Ne", odvrati Džek.
     Leo reče: "Ne znam odakle tebe to da napadne, svakako ti nije došlo od mene - ja volim ljude."
     "Pa, i ja", reče Džek. Zapita se kako bi njegov 'ćale' postupio kad bi znao za Dorin. Verovatno bi bio sav ojađen; pripadnik je tvrdo zakopčanog pokolenja, rođen 1924. godine, pre dugo, dugo vremena. Bio je to drugačiji svet, tada. Zapanjuje kako se ćale prilagodio na ovaj današnji; pravo čudo. Leo, rođen u razdoblju ekonomskog uzleta posle Drugog svetskog rata, sada stoji ovde, na rubu marsovske pustinje... Ipak, ne bi razumeo ovo sa Dorin, ne bi razumeo da je za njega životno pitanje održati jednu prisnu vezu te vrste, po svaku cenu; ili, tačnije, po maltene svaku cenu.
     "Kako se ona zove?" upita Leo.
     "Št-šta?" promuca Džek.
     "Imam ja neko telepatsko čulo, pomalo", reče Leo ravnim glasom. "Zar ne?"
     Posle kraćeg vremena Džek odvrati: "Očigledno."
     "Silvija zna?"
     "Ne."
     "Pogodio sam zato što me nisi gledao u oči."
     "Ma, vraga", reče Džek besno i oštro.
     "Je l' i ona u braku? Ima i ona decu, ta druga žena sa kojom si se smuvao?"
     Džek odgovori, održavajući što je moguće ravniji ton glasa: "Zašto ne upotrebiš telepatsko čulo da to saznaš?"
     "Samo ne želim da Silvija bude povređena."
     "Neće biti."
     "Živa šteta", reče Leo, "ovoliki put prevaliti, a onda naići na ovako nešto. Dobro..." On uzdahnu. "Imam, svejedno, svoja posla. Sutra, ti i ja ustajemo vrlo rano, junački, i krećemo."
     Džek reče: "Nemoj biti suviše strog sudija, ćale."
     "U redu", saglasi se Leo. "Znam, sad su moderna vremena. Misliš da ako se muvaš oko ženskih, ostaćeš zdrav, a? Možda je tako. Možda je to put ka mentalnom zdravlju. Ne želim reći da ti nisi mentalno zdrav..."
     "Samo obojen jednom malom primesom toga", odvrati Džek ogorčeno, silovito. Hriste, tvoj sopstveni otac, pomisli on. Kakvo mučenje. Kakva bedna tragedija.
     "Znam da ćeš se izvući", reče Leo. "Vidim da se sad boriš; nije to neko zezanje, stvarno je. Znam po tvom glasu - u nevoljama si. U istim onim nevoljama u kojima si oduvek i bio, samo postaješ stariji i istrošeniji, pa je zato sve teže, a? Da-da, vidim ja to. Ovo je usamljena planeta. Čudo je da svi vi, imigranti, ne pošašavite odma' u startu. Jasno mi je zašto visoko ceniš ljubav gde god je možeš naći. Ono što je tebi potrebno jeste nešto nalik na ovo što ja imam, ove moje zemljišne mućke. Možda ćeš to naći u pravljenju mašine za tog sirotog mutavka. Voleo bih da ga vidim."
     "Videćeš ga", reče Džek. "Možda sutra."
     Stajali su još nekoliko trenutaka, onda se vratili u kuću. "Da li Silvija još uzima droge?" upita Leo.
     "Droge!" On se nasmeja. "Fenobarbital. To uzima."
     "Tako fina devojka", reče Leo. "Živa šteta da je tako napeta i puna briga. Sad još i pomaže toj nesretnoj udovici u onoj susednoj kući, kazali ste mi." U dnevnoj sobi, Leo sede u Džekovu fotelju, prebaci jednu nogu preko druge i utonu unazad, nastojeći da mu bude sasvim udobno, da bi mogao nastaviti da govori... Imao je, izvan svake sumnje, mnogo toga da kaže, o mnogim temama, i bio je čvrsto rešen da to što ima i kaže.

     U krevetu je Silvija ležala maltene u san odlutala, svesti prigašene tabletom od sto miligrama fenobarbitala koju je, kao i obično, uzela u trenutku kad je legla. Nejasno je čula mrmljave glasove svog muža i svekra, iz dvorišta; u jednom trenutku njihovi tonovi postadoše oštri, i ona se diže u sedeći položaj, uzbunjena.
     Zar će se posvađati? - upita se ona. Bože, nadam se da neće; nadam se da Leov boravak neće poremetiti stvari ovde. Ali njihovi glasovi se spustiše i ona se vrati miru i odmoru.
     Fini dedica, pomisli ona. U mnogo čemu je kao Džek, samo čvršće ustaljen u svoje navike.
     U poslednje vreme, otkad je prešao da radi kod Arnija Kota, njen muž se izmenio. Sigurno zbog utvarnog posla koji mu je dat: nju uznemirava taj mutavi, mali autista Štajner; čim ga je prvi put videla, pokajala se. Život je i bez njega bio dovoljno zapetljan. Dečak je dolepršavao u kuću i odlepršavao, uvek trčeći na vrhovima prstiju; njegove oči strelovito su bacale poglede u raznim pravcima, kao da vidi stvari koje nisu prisutne i čuje zvuke izvan normalnog opsega čujnosti. Kad bi se samo vreme moglo vratiti i Norbert Štajner ponovo postatiti živ! Kad bi samo...
     U svojoj drogiranoj svesti ona vide, u jednom sevu, onog nesposobnog čovečuljka kako ujutro kreće na posao, sa punim koferima robe. Trgovačkog putnika koji se zaputio ka prvim vratima, da prodaje jogurt i rum sa dodatkom šećernog sirupa.
     Da li je on još živ, negde? Možda ga Manfred vidi. Dečak izgubljen (kaže Džek) u izobličenom vremenu. Kakvo ih iznenađenje čeka kad uspostave sa dečakom vezu i nađu da je on prizvao tog tužnog, malog duha... ali verovatnije je da je njihova teorija tačna i da on vidi sledeće, ono sledeće. Zato će oni dobiti što žele. Zašto baš Džek? Zašto je tebi stalo do toga, Džek? Naklonost između tebe i tog bolesnog deteta. Je l' to? Ohhh... Njene misli se pretopiše u tamu.
     I onda, šta? Da li će ti opet biti stalo do mene?
     Ne postoji naklonost između zdravih i bolesnih. Ti si drugačiji; to mi je teret. Leo zna da je tako, ja znam. A da li ti znaš? Da li mariš?
     Zaspa.

     Visoko pod nebom kružile su ptice mesožderke. U podnožju zgrade sa prozorima ležao je njihov izmet. On poče dohvatati sa zemlje zamotuljke, uskoro ih je imao nekoliko. Uvijali su se i nadimali kao testo, a on je znao da se unutra nalaze živa bića; prenese ih pažljivo u prazni hodnik zgrade. Jedan smotuljak se otvori, duž rascepa u utkanom, dlakavom boku; postade suviše veliki da bi se mogao držati, i on ga sada vide u zidu. Pregrada gde leži na boku, procep toliko veliki da on vidi stvorenje unutra.
     Gubiš! Crv, svijen u namotaj, napravljen od vlažnih, koštano belih nabora, unutrašnji gubiš-crv, iz tela neke osobe. Kad bi samo ptice visokoletne mogle da ga nađu i pojedu, takvog. On potrča niz stepenike, koji su mu se ugibali pod nogama. Neke daske nedostaju. On pogleda kroz sito od drveta, dole, do zemljišta, do udubljenja koje je mračno, hladno i puno drveta toliko trulog da leži kao vlažni prah, satrunulo od gubiš-kuge.
     Ruku podignutih, on ga baci u visine, kružećim pticama; i zaplovi nagore, u isti mah tonući. One mu pojedoše glavu. Onda on stade na most preko mora. Ajkule se kreću u vodi, njihova oštra, sekuća peraja. On uhvati jednu na udicu i ona kliznu iz vode, otvorenih usta, da ga proguta. On uzmače jedan korak, ali most klonu i on se nađe do pojasa u vodi.
     Sad je padala i kiša gubiša; sve gubiš, kud god pogledaš. Grupa onih koji ga ne vole pojavi se na kraju mosta i diže obruč napravljen od zuba morskog psa. On je car. Krunišu ga tim obručem, i on pokušava da im se zahvali. Ali oni mu silom navlače obruč preko glave, na vrat, i počinju da ga dave. Vezuju obruč u čvor i zubi morskog psa odsecaju mu glavu. Opet on sedi u memljivom podrumu, okružen hrpama isitnjene truleži, i sluša pljuskanje plimnih voda odasvud. Svet gubiš-vladavine, a on bez glasa; zubi morskog psa presekli su mu glas.
     Ja sam Manfred, reče on.

     "Kažem ti", reče Arni Kot devojci koja je bila pored njega u širokom krevetu, "stvarno ćeš biti oduševljena kad uspostavimo vezu s njim - vidi, to je kao kad iz neke firme imamo obaveštenja iznutra: imaćemo budućnost, a šta misliš, gde se sve stvari dešavaju ako ne u budućnosti?"
     Dorin Anderton se promeškolji i promrmlja nešto.
     "Nemoj da mi zaspiš sad", reče Arni i nagnu se napred da pripali sledeću cigaretu. "Zamisli šta se desilo: jedan od krupnih špekulanata nekretninama doš'o danas sa Zemlje; momak iz Sindikata ga prepoznao na raketnom terminalu, iako se tip prijavio pod lažnim imenom. Dok smo mi proveravali kod prevoznika, tip se izgubio, pobeg'o nam ispred nosa. Predskazao sam ja da će oni početi da se pojavljuju! Čuj, kad čujemo ovog malog Štajnera, ima poklopac da odleti sa cele te stvari. A?" Prodrmao je zaspalu devojku. "Ako se ne probudiš", reče Arni, "ima te izguram iz kreveta, da padneš na dupe, a onda idi kući peške."
     Dorin zastenja, preokrete se i pridiže u sedeći položaj. U mutnoj svetlosti Arnijeve glavne spavaće sobe, ona je sedela bledo poluprozračna, sklanjala kosu unazad sa očiju i zevala. Jedna bretela spavaćice spade joj sa ramena, i Arni, sa punom sposobnošću da ceni lepotu, vide njenu visoku, čvrstu, levu dojku sa draguljem bradavice baš u samom središtu.
     Bože, dobru žensku imam, reče Arni sebi. Stvarno je izuzetna. Kako je samo majstorski zadržala onog Bolena da ne odbaci sve i ne odluta, kao što su već skloni ti hebefreni šizofrenici - njih je gotovo nemoguće zadržati da budu nosem uz posao, toliko su potišteni i neodgovorni. Eto, taj Bolen: idiot savant, idiot, ali genije za nešto. Popravi sve što treba. A mi moramo da izlazimo u susret tom njegovom idiotizmu. Da mu se uvlačimo. Ne možeš prisiliti takvog tipa; on prisilu ne vidi. Arni dohvati jorgan i skide ga sa Dorin, jednim širokim razmahom u stranu; osmehnu se njenim golim nogama, osmehnu se videći kako ona navlači spavaćicu niže, na kolena.
     "Kako mož' budeš umorna?" upita je on. "Ništa nisi radila, samo si ležala. Zar ne? Zar je tako naporno - ležati?"
     Ona ga pogleda suženim očima. "Dosta je bilo."
     "Šta?" upita on. "Zezaš se. Tek smo počeli. Skidaj tu spavaćicu." Uhvati donje rubove spavaćice i jednim pokretom ih zabaci nazad, uz njene noge; zatim podvuče jednu ruku pod Dorin, odiže je i sledećeg trena skide spavaćicu sasvim sa nje, preko glave. Ostavi spavaćicu na stolicu pored kreveta.
     "Ja ću da spavam", reče Dorin, sklapajući oči. "Ako nemaš ništa protiv."
     "Zašto bi im'o nešto protiv?" upita Arni. "I sad si tu, zar ne? Zaspala ili budna, svejedno, ima te, ima te oho-ho."
     "Jao!" pobuni se ona.
     "Pardon." On je poljubi u usta. "Nisam hteo da te zaboli."
     Glava joj se opušteno klatila; videlo se da će Dorin, bukvalno, zaspati. Arnija je to vređalo. Ali šta mari... ona najčešće i ne radi ništa.
     "Opet mi obuci spavaćicu", promrmlja Dorin, "kad završiš."
     "A-ha, al' nisam još gotov." Ima ja ovo da tucam još pun sat, reče Arni sebi. Možda čak i dva. Na neki način mi se i dopada baš ovako. One, kad spavaju, ne pričaju. A stvar se najviše kvari kad pričaju nešto. Ili, kao, ječe. Nikada nije podnosio to njihovo ječanje.
     On pomisli: crkavam od želje da što pre dobijem nešto od onog Bolenovog. Jedva, jedva čekam; znam da ćemo čuti nešto zaista divno, kad počne da se čuje. Zatvoreni um tog dečka; pomisli samo, kolika blaga sadrži. Mora biti unutra kao u bajci; sve divno, čisto i zaista nevino.
     Dorin, u polusnu, zaječa.

9.

     U šaku Lea Bolena njegov sin Džek položi jednu krupnu, zelenu semenku. Leo je osmotri i vrati.
     "Šta si video?" upita Džek.
     "Video sam. Semenka."
     "Da li se nešto dogodilo?"
     Leo razmisli, ali nije se mogao setiti da se išta dogodilo, zato najzad reče: "Ne."
     Sedajući iza filmskog projektora, Džek reče: "Sad gledaj." Ugasi svetla u sobi; projektor poče tiho zujati, a na ekranu se pojavi slika. Semenka, utisnuta u zemlju. Pred Leovim očima semenka se rascepi. Pojaviše se dva pipka iz nje i počeše talasavo ispitivati prostor oko sebe; jedan se stade uzvijati uvis, drugi se podeli u fine niti i poče pipati nadole. Za to vreme semenka se obrtala u zemlji. Ogromna proširenja počeše da se rasklapaju sa gornjeg pipka, i Leo šumno udahnu vazduh.
     "Bogte, Džek, baš imate vi neke semenketine, ovde na Marsu", reče Leo. "Vidi kako se zaletela; radi kao luda."
     Džek reče: "To je obično zrno lima-pasulja; isto kao ovo koje ti dadoh maločas. Ali je film ubrzan, pet dana je zbijeno u nekoliko sekundi. Sad vidimo kakve kretnje pravi zrno pasulja kad klija; normalnom brzinom gledan, taj proces je tako spor da mi ne primetimo ni jedan jedini pokret."
     "Bogte, Džek", reče Leo, "ovo je stvarno nešto. Znači, brzina proticanja vremena kod tog dečka je kao ovaj pasulj. Razumeo sam. A stvari čije kretanje mi primećujemo oko njega fijuču tako prokleto brzo da su praktično nevidljive. Kladim se da on vidi baš ovakve spore procese, kao ovaj sa semenkom; kladim se da može izići u dvorište, sesti i gledati kako biljke rastu. Za njega je pet dana kao možda deset minuta za nas."
     Džek reče: "Tako je bar po teoriji." Onda objasni Leu kako će komora dejstvovati, ali je objašnjenje vrvelo stručnim izrazima. Leo nije razumeo; samo se počeo pomalo nervirati. Džek je, međutim, zujao dalje. Jedanaest sati - pa ipak, Džek još ničim nije pokazivao nameru da krene na put u planine Frenklina Delanoa Ruzvelta; činilo se da je sasvim obuzet ovim.
     "Vrlo zanimljivo", progunđa Leo u jednom trenutku.
     "Uzmemo magnetofonski snimak rađen na četrdeset centimetara u sekundi, a onda ga puštamo Manfredu na devet centimetara u sekundi. U isto vreme mu prikažemo sliku, nepomičnu, gde se vidi recimo drvo i ispod njega reč drvo, i to ostavimo petnaest ili dvadeset minuta. Onda ono što Manfred kaže snimamo na devet, a puštamo nama na četrdeset."
     Leo reče: "Slušaj, Džek, moramo na ono putovanje."
     "Hriste", odvrati Džek. "Ovo je moj posao." Ljutito odmahnu rukom. "Mislio sam da želiš videti malog - stići će svakog trenutka. Ona ga je poslala..."
     Leo mu upade u reč: "Vidi, sine, prevalio sam milione kilometara da bih pogledao to zemljište. Idemo li tamo ili ne idemo?"
     Džek reče: "Sačekaj da dečak dođe, pa ga vodimo sa sobom."
     "Može", reče Leo. Želeo je da izbegne trvenje; voljan bio da prihvata kompromise, do krajnje ljudski podnošljive granice.
     "Bože moj, pa ti si prvi put u životu na površini druge planete. Pomislio bih da ćeš želeti da se malo prošetaš, da vidiš neki rov, neki kanal." Džek mahnu rukom desno od sebe. "Nisi te stvari ni pogledao, a ljudi su čeznuli da vide kanale - i raspavljali se da li kanali uopšte postoje - već vekovima!"
     Nezadovoljan i pomalo ljut, Leo revnosno klimnu glavom. "Dobro, pokaži mi." Pođe za Džekom, iz radionice, napolje, u tupo Sunčevo svetlo rđaste crvenkaste boje. "Hladno", primeti Leo, njušeći vazduh. "A šetati je stvarno lako, ovde; primetio sam noćas da se osećam kao da sam težak samo dva'es, dva'es pet kila. Sigurno zbog toga što je Mars tako mali, a? To mora biti dobro za ljude sa slabim srcem, osim što je vazduh tako razređen. Mislio sam, noćas, da sam se od one kuvane goveđine onoliko..."
     "Leo", reče mu sin, "'ajde da ćutiš i da gledaš ovo oko nas, je l' može?"
     Leo pogleda oko sebe. Vide ravnu pustinju sa nešto malo planina u daljinama. Vide dubok rov pun trome, smeđe vode, a duž jarka rastinje nalik na mahovinu, zelenu. To je bilo sve. Ništa drugo se nije videlo, osim Džekove kuće i, malo dalje, Štajnerove. I bašte, ali on je noćas razgledao baštu.
     "Dakle?" upita Džek.
     U obavezi da sad nešto kaže, Leo reče: "Veoma upečatljivo, Džek. Imaš dobro mesto ovde: fino, moderno mestašce. Da se još malo zasadi, malo uredi predeo, rekao bih da je sa-vr-šeno."
     Džek načini prema Leu širok osmeh, ukrivo, i odvrati: "Milion godina je sanjan ovaj san: da se stoji ovde i gleda ovo."
     "Znam ja to, sine, i izuzetno se ponosim onim što ste vi postigli, ti i ta fina žena." Leo svečano klimnu glavom. "E, dobro. Možemo li sada krenuti? Ti bi možda mogao preći u tu drugu kuću gde je taj dečko i dovesti ga. Ili je možda Dejvid otišao tamo preko? Možda će ga Dejvid dovesti; ne vidim ga da je kod nas."
     "Dejvid je u školi. Odvezli su ga dok si ti spavao."
     Leo reče: "Nije meni teško da odem tamo i dovedem tog, kako se zvaše, Manfreda, ako nemaš ništa protiv."
     "Kreni", reče Džek. "Idem i ja."
     Pođoše pored jednog manjeg, poprečnog rova sa vodom, pređoše otvoreno peščano polje, zatim polje nekih škrtih biljčica nalik na paprati, i stigoše do druge kuće. Leo začu iznutra glasove devojčica. Bez oklevanja se pope stepeništem na trem i pozvoni na vrata.
     Vrata se otvoriše i pred njim se pojavi krupna, plavokosa žena čije su oči bile umorne i pune bola. "Dobro jutro", reče Leo. "Ja sam tata Džeka Bolena; pretpostavljam da si ti gazdarica ove kuće. Predlažem da povedemo tvog dečaka sa nama na putovanje, i vratimo ga živog i zdravog."
     Krupna plavuša pogleda pored njega, ka Džeku, koji se takođe popeo na trem; ne reče ništa, ali se okrete i uđe u unutrašnjost kuće. Kad se vratila, sa njom je bio jedan maleni dečak. Znači, to je taj mali šiz, pomisli Leo. Lepo izgleda, ne bi čovek ni za milion godina pogodio.
     "Idemo da se vozimo, mladi čoveče", reče mu Leo. "Kako ti to zvuči?" Onda se doseti šta je Džek rekao o dečakovom osećanju vremena, pa ponovi iste rečenice veoma usporeno, otežući svaku reč.
     Dečko projuri pored njega, i kao iz praćke odlete niz stepenice, pa preko kanala; video se zamućeno, od brzine pokreta; nestade iza kuće Bolenovih.
     "Gospođo Štajner", reče Džek, "želeo bih da upoznaš mog oca."
     Velika plavuša ispruži ruku neodređeno; čini se, pomisli Leo, da ni ona nije baš 'cela'. Svejedno, rukova se s njom. "Drago mi je što smo se upoznali", reče on učtivo. "Sa žaljenjem sam čuo o gubitku tvog muža; strašno je, kad nešto udari tako, bez ikakvog upozorenja. Znao sam ja jednog drugara u Detroitu, koji je bio moj prijatelj, a uradio to isto, jednog vikenda; izišao iz jedne prodavnice, na izlazu rekao ljudima 'zbogom', i više nikad nije viđen."
     Gospođa Štajner upita: "Kako si, Bolene."
     "Idemo da pokupimo Manfreda", reče joj Džek. "Trebalo bi da se vratimo u pozno popodne."
     Dok su njih dvojica pešačili natrag, žena je stajala na tremu, nepomična, i gledala za njima.
     "Prilično je čudna i ona", promrmlja Leo. Džek ne uzvrati ništa.
     Pronađoše dečka, koji je stajao sam u Dejvidovoj 'bašti na višku vode'. Uskoro se sva trojica nađoše u helikopteru firme 'Ji', koji polete preko pustinje u pravcu one linije planina na severu. Leo rasklopi veliku mapu koju beše poneo sa sobom i poče praviti neke oznake na njoj.
     "Pretpostavljam da možemo govoriti slobodno", reče on Džeku, a pokretom glave pokaza ka dečaku. "On neće..." Oklevao je da to kaže. "Znaš."
     "Ako bi nas razumeo", reče Džek suvo, "to bi bilo..."
     "Dobro, dobro, samo sam hteo da budem siguran", odvrati Leo. Dobro je pazio da ne naznači na mapi mesto za koje je čuo da će biti gradilište UN. Ali poče označavati njihovu putanju, uz pomoć očitavanja vidiljivih na žirokompasu, na istrument-tabli pred njima. "Kakve si glasine čuo, sine?" upita on. "O zanimanju UN za FDR?"
     Džek reče: "Nešto o parku ili centrali."
     "Hoćeš da znaš šta je tačno?"
     "Sigurno."
     Leo posegnu u unutrašnji džep sakoa i izvadi jedan koverat. Iz njega, fotografiju koju dade Džeku. "Da li te ovo podseća na nešto?"
     Džek vide da je na slici neka dugačka, tanka građevina. Ostade dugo zagledan u nju.
     "UN će zidati ovakve", reče Leo. "Stambene, svaka sa vrlo velikim brojem stanova. Čitava područja biće pokrivena njima, kilometar za kilometrom, imaće prodajne centre, a u njima sve - supermarkete, gvožđare, dragstore, perionice, poslastičarnice. Sve će podizati robot-robovi, oni, znaš, automati koji sami sebi određuju programe."
     Džek, uskoro, reče: "Liči na onu zgradu sa Ko-op stanovima u kojoj sam živeo svojevremeno, pre toliko godina, kad sam pretrpeo onaj slom."
     "Tačno tako. U ovom poslu, Ko-op pokret udružiće se sa UN. Te FDR planine bile su nekada plodne, što svako zna; bilo je u njima vode koliko hoćeš. Hidroinženjeri UN veruju da mogu ispumpati divovske količine vode iz podzemnih slojeva tamo. A podzemne vode su u FDR planinama bliže površini nego što je to slučaj bilo gde drugde na Marsu; tu se nalazio prvobitni izvor vode za ceo sistem kanala, u davnoj prošlosti. To kažu inženjeri UN."
     "Ovde na Marsu, Ko-op", reče Džek čudnim glasom.
     "Biće to fina, moderna zdanja", nastavi Leo. "Projekat zaista preduzimljiv. UN će besplatno dovoziti narod, sa Zemlje, pa sve do vrata novih stanova, a stan će se moći kupiti jeftino. Biće zaposednut veoma veliki deo tih planina, kao što i možeš zamisliti, a ukupno trajanje izgradnje biće, koliko čujem, deset do petnaest godina."
     Džek ne reče ništa.
     "Masovna emigracija", dodade Leo. "Ovim će biti obezbeđena."
     "Valjda", reče Džek.
     "Fondovi za ovo su fantastični", reče Leo. "Samo Ko-op ulaže blizu hiljadu milijardi dolara. Ko-op, znaš, ima ogromne zalihe kapitala; to je jedna od najbogatijih grupacija na Zemlji - ima više poseda nego grupacija osiguravajućih kompanija ili bilo koji pojedinačni bankovni sistem. Nema ni najmanje prilike da bi poduhvat, sad kad je Ko-op ušao u njega, mogao propasti." On dodade: "Šest godina već UN pregovaraju sa Ko-opom o ovoj stvari."
     Džek najzad reče: "Kakva će to promena biti za Mars. Imati plodne FDR planine - već samo to."
     "I gusto naseljene", podseti ga Leo.
     "Teško je poverovati", reče Džek.
     "Da, znam da jeste, momče, ali sumnje nema nimalo; još nekoliko nedelja, i stvar će biti opšte poznata. Ja sam doznao pre mesec dana. Od tada pridobijam one ulagače koje poznajem da uđu sa svojim kapitalom u rizik... I zastupam ih. Sam, naprosto ne bih imao toliko para."
     Džek reče: "Misliš, tvoja cela zamisao je ova: da stigneš na teren pre nego što ga UN prisvoje. Kupiš vrlo jeftino, pa onda preprodaš Ujedinjenim Nacijama mnogo skuplje."
     "Mi ćemo otkupiti velike površine", reče Leo, "i odmah zatim rasprodati. Biće sve isečeno na placeve od, recimo, trideset sa dvadeset pet metara. Vlasništvo će biti preneto na veliki broj osoba: supruge, rodbinu, zaposlenike i prijatelje članova moje grupe."
     "Članova tvog sindikata", primeti Džek.
     "Da, to je tačno", reče Leo zadovoljno. "Mog sindikata."
     Posle nekog vremena Džek dodade promuklim glasom: "I ti ne vidiš ništa loše u tome?"
     "U kom smislu loše? Ne shvatam, sine."
     "Hriste", reče Džek. "Pa, jasno je samo po sebi."
     "Meni nije. Objasni."
     "Ogulićeš celo stanovništvo Zemlje... jer će od njega morati da se uzme sav taj novac. Ti, da bi ostvario ogromnu zaradu, povećavaš troškove tog projekta."
     "Ali, Džek, pojam 'zemljišne špekulacije' znači upravo to." Leo beše zbunjen. "Šta si ti mislio da su zemljišne špekulacije? To traje već vekovima: kupiš neki teren kad ga niko neće, zato što si uveren da će iz nekog razloga jednog dana vredeti mnogo više. A upravljaš se po nagoveštajima koje ti neko nabaci 'iznutra'. Po čemu bi drugom? Kad dobro pogledaš, nema po čemu drugom. Svaki prekupac zemljišta na celom svetu pokušaće da se uvuče u ovo, čim dozna; istina je da već navaljuju. Ja sam ih prestigao samo za koji dan. Kukica koja njih obara jeste taj propis da moraš biti lično na Marsu; jer oni nisu spremni da na prvi nagoveštaj dolete baš na Mars. Zato što nisu spremni, ostaće im duplo golo. Jer ja očekujem da već danas, pre nego što padne noć, uplatim naš depozit za terene koje mi želimo." On pokaza pravo napred. "To je tamo, između onih. Imam ovde mape svakojake; neće ti biti teško da pronađeš. Naša lokacija je u jednom divovskom kanjonu koji se zove 'Henri Valas'. Da bi sve bilo po zakonu, ja moram da fizički nagazim, nogom, na teren koji nameravam kupiti, i moram da postavim neki marker, trajan, sa jasnom identifikacijom, na istaknutom mestu. Imam jedan takav marker, poneo sam, to ti je jedan čelični kolac, sve po propisu, sa urezanim mojim imenom. Sletećemo na 'Henrija Valasa', a ti mi pomogni da začukam to u zemlju. Čista formalnost. Par minuta će trebati da se to uradi... ne više." On se osmehnu sinu.
     Džek pogleda oca i pomisli: Lud je. Ali Leo mu se smeškao smireno, i Džek shvati da mu otac nije mentalno oboleo, već da stvari stoje tačno tako kao što je kazao: špekulanti rade to sa zemljištem, takva je priroda njihovog posla, a mamutski projekat UN i Ko-opa počinje za koji dan. Tako oštrouman i iskusan poslovni čovek kao što je njegov otac ne može pogrešiti. Leo Bolen i ljudi koji su sa njim ne uleću u poduhvate samo na osnovu nekog rekla-kazala. Imaju oni veze na samom vrhu. Procurilo je, ili iz Ko-opa ili iz UN, možda iz oba; sad Leo svim svojim resursima navaljuje da izvuče dobitak iz toga.
     "To su... najkrupnije vesti, dosad, u pogledu razvoja Marsa", reče Džek. I sad je teško uspevao da poveruje.
     "Odavno je trebalo", reče Leo. "Od samog početka je trebalo tako krenuti. Ali su oni čekali da se privatni kapital ispruži prvi; čekali su da neko odradi posao umesto njih."
     "Ovo će promeniti život svih koji su na Marsu", reče Džek. Promeniće se ravnoteža snaga, nastaće sasvim nova vladajuća klasa; Arni Kot, Bozli Tuvim, sindikalni gradići i etnički gradići, sve će to biti sitna riba, kad grune Ko-op u savezu sa UN.
     Jadni Arni, pomisli on. Neće preživeti ovo. Pored njega će protutnjati nova vremena, napredak i civilizacija. Ostaće Arni i njegovo parno kupatilo koje rasipa vodu: njegov majušni simbol pompe.
     "E, slušaj sad, Džek", reče mu otac, "nemoj širiti ove informacije, one su poverljive. Treba da se čuvamo prevare koju bi mogla izvršiti Uprava katastra - koja, znaš, treba da ubeleži da si ti postao vlasnik. Recimo, da mi položimo naš depozit, a onda drugi špekulanti, naročito lokalni, marsovski, provale stvar. Pošto oni imaju uticaja u Upravi katastra, odjednom se ispostavi da u katastarskim knjigama..."
     "Shvatam", reče Džek. Bude lažno unet, sa nekim ranijim datumom, depozit nekog lokalnog špekulanta, koji na taj način stekne prvenstvo u odnosu na Lea. Sigurno postoj mnogi trikovi u ovakvoj igri, reče Džek sebi. Nije ni čudo da Leo nastupa oprezno.
     "Mi smo ispitivali ovdašnju Upravu katastra, i čini se da je poštena. Ali nika se ne zna kad je u pitanju nešto tako krupno."
     Najednom Manfred Štajner potmulo zastenja.
     Trgnuvši se, Leo i Džek digoše pogled. Bili su obojica zaboravili da on postoji; a sad je, u zadnjem delu kabine helikoptera, stajao lica pritisnutog uz staklo i zurio dole. Manfred poče uzbuđeno upirati prstom.
     Duboko dole, Džek vide kratku kolonu Blikmena, njih nekoliko, na krivudavoj planinskoj stazici. "Tako je", reče on dečaku. "Ljudi su dole. Verovatno love." Pade mu na um da je sasvim moguće da Manfred nikad nije video Blikmena. Pitam se kakva bi bila njegova reakcija, razmišljao je, kad bi se našao oči u oči sa njima, najednom. Bilo bi sasvim lako srediti to; dovoljno je da on sad sleti helikopterom pred ovu grupicu dole.
     "Šta su oni?" upita Leo, gledajući dole. "Marsovci?"
     "Tačno to", reče Džek.
     "Đavo da me nosi." Džek se nasmeja. "Znači, to su Marsovci... Više liče na neke crnce, urođenike negde, kao što su Bušmeni u Africi."
     "U bliskom su srodstvu sa njima", reče Džek.
     Manfred se veoma uzbudio; oči su mu blistale, počeo je jurcati od prozora do prozora, buljiti dole, mrmljati nešto.
     Šta bi se desilo kad bi Manfred živeo sa jednom blikmenskom porodicom neko vreme? - zapita se Džek. Oni se kreću sporije nego mi; njihovi životi su manje složeni, manje grozničavi. Možda je njihovo osećanje vremena bliže njegovom... Sa stanovišta Blikmena, mi Zemljani smo, lako može biti, hipomanični tipovi, koji jurcaju vratolomno brzo, svud unaokolo, troše ogromnu energiju iz razloga sasvim ništavnih.
     Ali to ne bi vratilo Manfreda u njegovu sopstvenu društvenu zajednicu. Zapravo, uvide on, druženje sa Blikmenima moglo bi ga odneti tako daleko od nas, da više ne bi bilo nikakve prilike da uspostavimo komunikaciju sa njim.
     O tome razmišljajući, on odluči da ne sleti.
     "Da li ti drugari išta rade?" upita Leo. "Ti Marsovci?"
     "Ima nekoliko njih koji su 'pripitomljeni' - naime, to je reč koja se upotrebljava", uzvrati Džek. "Ali većina njih nastavlja da postoji kao što su oduvek živeli. Kao lovci i skupljači voća. Nisu još stigli do nivoa zemljoradnje."

     Kad stigoše do Henri Valasa, Džek slete helikopterom, pa on, njegov otac i Manfred stupiše na sasušeno, kamenito tlo. Manfredu dadoše hartiju i krejon-bojice da se zanima, a njih dvojica pođoše u potragu za mestom pogodnim za pobadanje čelične šipke.
     Nađoše jedno takvo mesto, jednu nisku zaravan, i uskoro je čelični kolac bio zakucan u zemlju, trudom pretežno Džekovim; a njegov otac poče da švrlja uokolo, da razgleda biljke i formacije stena, mršteći se, vidno neraspoložen i nervozan. Nije se činilo da uživa ovde, u nenastanjenom području Marsa; ipak, ne reče ništa. Učtivo pogleda jedan fosilni ostatak, na koji mu je Džek skrenuo pažnju.
     Fotografisali su kolac i okolni prostor, a onda, pošto je posao bio okončan, pošli su opet do helikoptera. Tamo je Manfred sedeo na zemlji i žurno crtao mekanim bojicama. Pustoš ovoga kraja njemu kao da ne smeta, zaključi Džek. Dečak je, sav umotan u svoj unutrašnji svet, nastavljao crtati, a njih prenebregavati; povremeno je dizao pogled, ali ne ka njima. Pogled mu je bio prazan.
     Šta on to crta? - zapita se Džek i zađe dečaku iza leđa, da vidi.
     Manfred je, dižući povremeno bezvidni pogled ka predelu oko njih, nacrtao velike, ravne zgrade sa mnogo stanova.
     "Pogledaj ovo, tata", reče Džek, uspevajući da mu glas ostane ravan i smiren.
     Zajedno stadoše dečaku iza leđa. Gledali su ga kako nastavlja da crta. Građevine su, na hartiji, postajale sve određenije.
     Greške nema, razmišljao je Džek. Dečko crta zgrade koje će biti ovde. Crta kakav će ovaj predeo biti, ne kakav je našim očima vidljiv sada.
     "Pitam se da li je video fotografiju koju sam ti pokazao", reče Leo. "To je jedan od modela."
     "Može biti", reče Džek. To bi bilo jedno moguće objašnjenje: dečak je razumeo njihov razgovor, video fotos, i iz toga dobio nadahnuće. Ali na fotografiji su zgrade bile prikazane odozgo; iz ptičije, a ne iz ove perspektive. Dečko ih je crtao kako bi izgledale posmatraču koji stoji na tlu. Nekome, uvide on, ko sedi tačno ovde gde smo mi sad.
     "Ne bi me iznenadilo ako u toj vašoj teoriji o vremenu ima nečeg", reče Leo. "Nego, kad pomenuh vreme, ja..."
     "Da da, saglasi se Džek, zamišljen. "Krenućemo nazad."
     Još nešto primeti u dečakovom crtežu. Zapita se da li njegov otac to vidi. Te ogromne zgrade za masovno stanovanje, koje je Manfred skicirao, počele su, pred njihovim očima, da se razvijaju u zloslutnom pravcu. Videše nove, završne pojedinosti, zbog kojih Leo, sada sa besnim izrazom na licu, frknu i pogleda sina.
     Zgrade su bile stare, klonule od starosti. U njihovim temeljima videle su se naprsline koje su se zrakasto širile nagore. Prozori polupani. A nešto nalik na krut, visok korov raslo je po okolnom zemljištu. Beše to prizor očajanja i rušenja; bezvremene težine i tromosti.
     "Džek, on crta propalo naselje!" uzviknu Leo.
     A i propalo je, na hartiji. Zgrade koje su, posle svojih dobrih vremena, ostale još godinama i decenijama da tonu u senilnost i delimičnu napuštenost.
     Manfred pokaza na zjapeću pukotinu koju je upravo nacrtao i reče: "Bubiš." Njegova ruka iscrta nove stabljike korova, nove polupane prozore. On opet progovori. "Gubiš." Baci pogled ka njima i osmehnu se uplašeno.
     "Šta to znači, Manfrede?" upita Džek.
     Odgovora nije bilo. Dečak nastavi skiciranje: pred njihovim očima zgrade su postajale sve starije, sve više nalik na ruševine.
     "Idemo", reče Leo promuklo.
     Džek oduze Manfredu krejone i papir, i podiže ga na noge. Zajedno uđoše, sva trojica, u helikopter.
     "Vidi, Džek", reče Leo. Pomno je razgledao dečakov crtež. "Šta je napisao iznad ulaza u zgradu."
     Krivim i nesigurnim slovima bilo je napisano:

     AM-WEB

     "Mora biti naziv zgrade", reče Leo.
     "Jeste", reče Džek, prepoznajući tu oznaku. Beše to skraćenica od parole Ko-opa 'Alle Menschen werden Br_der'. "Svi će ljudi braća biti", reče on poluglasno. "To ima na zaglavlju ko-opskih papira." Dobro je to zapamtio.
     Manfred opet uze krejone i nastavi raditi. Pred pogledima dva čoveka, dečko poče dodavati nešto na gornjem delu slike. Ptice, tamne boje, vide Džek. Ogromne, sumračne, po izgledu bi se reklo grabljivice.
     U jednom razbijenom prozoru zgrade Manfred nacrta i okruglo lice sa očima, nosem i ustima okrenutim nadole, očajnim. Neko viri iz zgrade, ćutljivo i beznadno, kao da je u njoj uhvaćen u klopku.
     "Za-nimljivo", reče Leo. Ali lice mu je bilo sumorno i besno. "Zašto bi on poželeo da nacrta ovo? Ne vidim da je to neki zdrav ili pozitivan stav; zašto ne crta onako kako će biti, sve novo i besprekorno, sa decom koja se igraju, kućnim ljubimcima i zadovoljnim ljudima?"
     Džek reče: "Možda on crta ono što vidi."
     "Pa, ako to vidi, onda je bolestan", odvrati Leo. "Ima toliko blistavih i divnih stvari koje bi mogao videti, umesto ovoga; zašto bi želeo da gleda ovako nešto?"
     "Možda nema druge mogućnosti", reče Džek. Gubiš, pomisli on. Baš se pitam. Šta ako reč gubiš označava vreme? Silu koja je, za ovog dečaka, truljenje, pogoršanje, uništenje i, na kraju, smrt? Silu koja radi svuda, deluje na sve u Vaseljeni.
     I da li je to sve što on vidi?
     Ako je tako, pomisli Džek, nije ni čudo da je autističan; nije čudo da ne može opštiti sa nama. Tako ograničen pogled na Vaseljenu - čak ni celovitost vremena ne obuhvata. Jer, vreme takođe donosi nove stvari, koje se rađaju; ono je i proces sazrevanja i rasta. A Manfred očigledno ne opaža taj vid vremena.
     Da li je on bolestan zato što vidi ove stvari? Pitanje koje, možda, ne znači ništa ili se na njega ne može dobiti odgovor. Ovo je Manfredova slika stvarnosti, a po nama, on je očajno bolestan; ne sagledava one druge delove stvarnosti, kao što sagledavamo mi. On vidi jedan užasavajući sektor: najodbojniji vid stvarnosti.
     Džek pomisli: A ljudi kažu da je mentalna bolest bežanje! Sav se strese. Ludilo nije bežanje od stvarnosti; ono je jedno sužavanje, kontrakcija života, svođenje, najzad, u buđavi, memljivi grob, mesto gde ništa ne dolazi niti odlazi; mesto potpune smrti.
     Ubogi, mali prokletnik, pomisli on. Kako može ostajati živ, iz dana u dan, prisiljen da vidi stvarnost ovako?
     Džek se tmurno vrati pilotiranju. Leo se zagleda kroz prozor i poče razmišljati o pustinji dole. Manfred, lica napetog i uplašenog, nastavi da crta.

     Gublaju, gublaju. On pritiska šake na uši, ali proizvod sad puzi kroz njegov nos, ulazi. Onda vidi to mesto. Na kome se istrošio. Bacili ga tu, a hrpe gubiša leže, njemu do pojasa; gubiš ispunjava i vazduh.
     "Ime?"
     "Štajner, Manfred."
     "Godine."
     "Osamdeset tri."
     "Vakcinisan protiv velikih boginja?"
     "Da."
     "Venerične bolesti?"
     "Samo malo sifketa."
     "Ovoga čoveka na veneričnu kliniku."
     "Gospodine, moji zubi. Oni su u kesi, zajedno sa mojim očima."
     "A-ha, da, oči. Dajte ovom čoveku oči i zube pre nego što ga odvedete na veneričnu. Dobro, Štajneru, a uši?"
     "Na meni su, gospodine. Hvala ti, gospodine."
     Vezali su mu ruke gazom, za strane kreveta, zato što je pokušavao da izvuče kateter. Ostade da leži, licem ka prozoru, da gleda kroz prašnjavo, napuklo staklo.
     Napolju, jedna buba na visokim nogama prebira po hrpama. Jede, a onda nešto gnječi bubu i odlazi, dok ona ostaje zgažena; mrtvi zubi njeni zariveni u ono što je htela pojesti. Najzad, mrtvi zubi ustaju i izvlače se polako iz usta i, razlaz: svaki na svoju stranu.
     On leži sto dvadeset tri godine tako, a onda njegova veštačka jetra otkazuje, i on pada u nesvest i umire. U međuvremenu su mu uklonili obe ruke, i obe noge do kukova, zato što su ti delovi satrunuli.
     Ionako se nije služio njima. Bez ruku, nije ni pokušavao da izvuče kateter, a to je njima bilo baš po volji.
     Već sam dugo u Am-Webu, reče on. Možda mi možete dati tranzistor, da hvatam Doručak-klub drugara Freda; volim pesmice koje on pušta, mnoge stare hitove.
     Napolju postoji nešto od čega me hvata polenska alergija. Sigurno onaj korov sa žutim cvetovima. Zašto se dozvoljava da izraste toliko u visinu?
     Jednom sam video utakmicu sa loptom.
     Dva je dana na podu ležao u barici, onda ga je gazdarica našla i zvala kamionče da ga donesu ovamo. Hrkao celim putem, ovo ga probudilo. Kad su pokušali da mu daju sok od grejpfruta, uspeo samo jednu ruku da pokrene, druga nije proradila više nikad. Poželeo da može i sad praviti one kožne kaiševe, zabavni su i uz njih prođe mnogo vremena. Ponekad ih prodavao ljudima koji dolaze vikendom.
     "Znaš ko sam ja, Manfrede?"
     "Ne."
     "Ja sam Arni Kot. Zašto se ti ne smeješ ili osmehneš bar nekad, Manfrede? Zar ne voliš da potrčiš malo, igraš se?"
     Dok je govorio, gospodin Kot je gublao iz oba oka.
     "Očigledno ne voli, Arni, ali nema veze, to nas ovde ne zanima."
     "Šta vidiš, Manfrede? Daj da malo i mi vidimo to što vidiš ti. Svi ovi ljudi, oni će živeti tamo, zar ne? Je li tako, Manfrede? Vidiš li mnogo ljudi koji stanuju tamo?"
     On pritisnu šake na lice i gublanje prestade.
     "Nije mi jasno zašto se ovaj klinac nikad ne smeje."
     Gubl, gubl.

10.

     U koži gospodina Kota su mrtve kosti, sjajne i vlažne. Gospodin Kot je vreća kostiju, prljavih, pa ipak blistavo mokrih. Glava njegova je lobanja koja uzima zelene i zagriza ih; u njemu zelene postaju trule i nešto ih jede da ih načini mrtvim.
     On vidi sve što se dešava u gospodinu Kotu, sav taj vrveći gubiški život. U međuvremenu, spoljašnjost reče: "Volim Mocarta. Pustiću ovu traku." Na kutiji piše: 'Četrdeseta simfonija u G molu, K. 550.' Gospodin Kot vrti loptastu dugmad pojačala. "Diriguje Bruno Valter", reče on svojim gostima. "Velika retkost, iz zlatnog doba snimanja gramofonskih ploča."
     Jeziva zgrrr-škrip-cika kulja iz zvučnika, kao leševi zahvaćeni grčevima. Gospodin Kot zaustavlja traku.
     "Izvinjavam se", kaže on. To je bila šifrovana poruka od Rokingema, ili od Skota Templa, ili od En, u svakom slučaju od nekoga; to Kot zna. Uletela nekako u njegovu muzičku biblioteku.
     Dorin Anderton pijucka nešto i kaže: "Koji šok, ej. Treb'o bi, Arni, da nas poštediš. Tvoj smisao za humor..."
     "Nezgoda", reče Arni ljutito. Preturao je po kasetama, tražeći neku drugu. Ma, do vraga i sa tim, pomisli on. "Čuj, Džek", reče on, okrenuvši se. "Žao mi je da te teram da dolaziš ovamo kad znam da je tvoj tata došao da poseti Mars, ali ponestaje mi vremena; pokaži mi tvoj napredak sa malim Štajnerom, u redu?" Od iščekivanja i brige poče zamuckivati. Pogleda Džeka upitno.
     Ali Džek Bolen ga nije ni čuo; sedeo je sa Dorin na kauču i nešto joj govorio.
     "Ponestalo nam pića", reče Džek, spustivši praznu čašu.
     "Ma, zaboga", odvrati Arni, "moram čuti šta si postigao, Džek. Zar mi baš ništa ne možeš dati? Mislite li vas dvoje samo tako da sedite, šapućete i grlite se? Nije mi dobro." Ode nesigurnim koracima u kuhinju, gde je Heliogabalus sedeo na visokoj, okrugloj stolici i, kao pravi glupan, čitao neki časopis. "Napravi mi čašu mlake vode sa soda-bikarbonom", reče Arni.
     "Da gospodine." Heliogabalus zaklopi časopis i siđe sa stolice. "Čuo sam maločas. Zašto ih ne pošalješ napolje? Od njih ništa nema, ništa nema, gospodine." Iz ormanića iznad sudopere izvuče kesicu natrijum-bikarbonata, iz koje zahvati jednu punu kafenu kašičicu.
     "Ko te, bre, pita šta ti, bre, misliš?" upita Arni.
     Lica izduženog i umornog, Dorin uđe u kuhinju. "Arni, mislim da ću kući. Ne mogu dugo da podnosim Manfreda. Stalno se nešto muva, vrti. Nikad da miruje. Nepodnošljiv mi je." Priđe Arniju i poljubi ga u uho. "Laku noć, dragi."
     "Čit'o sam o klincu koji je uobrazio da je mašina", reče Arni. "Govorio da mora bude uključen u struju da bi radio. Hoću da kažem, čovek mora biti sposoban da podnese te lujke. Ne idi. Ostani, mene radi. Manfred je mnogo mirniji kad je neka žena u blizini, ne znam zašto. Imam osećanje da Bolen nije postig'o ništa; evo, idem da mu to kažem u lice." Čašu mlake vode sa sodom-bikarbonom stavi mu u šaku njegov pripitomljeni Blikmen. "Hvala." On je popi zahvalno.
     "Džek Bolen je", reče Dorin, "uradio fini posao, pod teškim okolnostima. Ne želim čuti ništa protiv njega." Malo se zanjihala, zatim osmehnula. "Ja sam popila malo više."
     "A ko nije?" upita Arni. Obuhvati je rukom oko pojasa i poče je grliti. "Ja sam toliko pijan da mi je muka u stomaku. Dobro, živcira taj klinac i mene. Vidi šta sam uradio, stavio staru kodiranu traku; mora biti da ludim." On ostavi čašu i poče raskopčavati dugmad njene bluze, počinjući odozgo. "Gledaj ti na drugu stranu, Helio. Čitaj knjigu, bre." Blikmen skloni pogled. Držeći Dorin uz sebe, Arni joj otkopča bluzu sasvim, pa poče i suknju. "Znam da su me prestigli, ti kopilani sa Zemlje koji sad stižu kud god pogledaš. Moj čovek na terminalu ne uspeva više ni da ih prebroji; dolaze ceo dan. 'Ajmo mi u krevet." Poljubi je u ključnu kost, a onda je poče ljubiti niže, i niže, sve dok mu ona silom, rukama, ne podiže glavu.
     U dnevnoj sobi, njegov super-sposobni serviser preotet od gospodina Jia čeprkao je po kasetofonu, nespretno pokušavao da namakne novu traku. Na stolu je ležala čaša koju je oborio.
     Šta će biti ako uspeju pre mene? - upita se Arni Kot, ne puštajući Dorin iz zagrljaja, vrteći se sa njom u laganim krugovima po kuhinji dok je Heliogabalus čitao knjigu. Šta ako ne uspem kupiti nimalo? Onda kao da sam mrtav. On poče povijati Dorin unazad, sve vreme razmišljajući: mora biti mesta za mene. Ja ovu planetu volim.
     Muzika dreknu; Džek Bolen je pokrenuo traku.
     Dorin uštinu Arnija divljački, i on je pusti; pa iziđe iz kuhinje, vrati se u dnevnu sobu, stiša ton i reče: "Džek, da pređemo na posao."
     "Važi", saglasi se Džek Bolen.
     Dorin je izišla iz kuhinje za njim, zakopčavajući bluzu; u širokom polukrugu obišla je Manfreda, koji je bio na podu, na rukama i kolenima. Dečak je imao raširen veliki komad hartije 'za mesarnicu' na koju je, bibliotečkim lepkom, lepio isečke iz časopisa. Bele mrlje videle su se na tepihu na mestima gde je prosuo lepak.
     Prišavši dečaku, Arni se sagnu, da mu bude bliže, i reče: "Znaš ko sam ja, Manfrede?"
     Nije bilo odgovora, niti ičeg što bi pokazalo da ga je dečak čuo.
     "Ja sam Arni Kot", reče Arni. "Zašto se ti ne smeješ ili osmehneš bar nekad, Manfrede? Zar ne voliš da potrčiš malo, igraš se?" Žao mu je bilo tog dečaka, čija ga je nesreća uznemiravala.
     Džek Bolen reče glasom nesigurnim, zaplićući jezikom: "Očigledno ne voli, Arni, ali nema veze, to nas ovde ne zanima." Ispred očiju mu je sve bilo nejasno; ruka kojom je opet držao čašu, tresla se.
     Ali je Arni nastavio. "Šta vidiš, Manfrede? Daj da malo i mi vidimo to što vidiš ti." Čekao je, ali je dobio samo ćutanje. Dečak se sav posvetio sečenju i lepljenju. Već je dobio kolaž: zupčastu traku zelenog, a na njoj neko uspravno, zbijeno, sivo uzdignuće, pretećeg izgleda.
     "Šta to predstavlja?" upita Arni.
     "To je mesto", reče Džek. "Zgrada. Doneo sam ja to." Ode i vrati se sa kovertom tamne oker boje, iz koga izvuče zgužvan dečji crtež krejonom i ponudi ga Arniju da pogleda. "Evo", reče Džek. "Tražio si da uspostavim kom...munikaciju sa njim. Pa, uspos...tavavio sam." Morao se pomučiti oko dužih reči, jezik se o njih saplitao.
     Arni, međutim, nije mario koliko je pijan njegov majstor za opravke. Odavno je navikao da mu se gosti 'nalivaju'; žestoka pića bila su na Marsu retkost, i kad bi ih se ljudi dočepali, na primer kod Arnija, obično se završavalo ovako kako se sa Bolenom završilo. Bitan je bio zadatak koji je Bolenu poveren. Arni uze sliku i poče je proučavati.
     "To je to?" upita. "Ima još?"
     "Nema ništa drugo."
     "A komora u kojoj se usporavaju stvari?"
     "Ništa", reče Džek.
     "Može li dečko čitati budućnost?"
     "Sigurno" reče Džek Bolen. "Sumnje nema. Ta slika je dokaz, eto: dokaz. Osim ako nas je čuo šta razgovaramo." Okrete se ka Dorin i reče sporim, spetljanim načinom: "Š-šta misliš, da l' nas je čuo? Ne, ti nisi bila tu. Valjda sad smem. Sad je prekasno. To je slika koju niko ne bi smeo videti; tako ima da bude kroz jedan vek, kad bude sve u ruševinama."
     "Šta je, kog vraga, ovo?" upita Arni. "Ne mogu ja čitati maloumne škrabancije nekog klinca. Daj objasni mi."
     "To ti je Am-Web. Što ne znači American Web, 'američka paukova mreža'", odvrati Džek. "Posredi je jedno veliko, veliko stambeno naselje. Hiljade stanovnika unutra. Najveće na Marsu. Ali sve se ruši, prema ovoj slici."
     Zavlada tišina. Arni beše zbunjen.
     "Možda nisi zainteresovan", reče Džek.
     "Sigurno da jesam", odbrusi Džek ljutito. Obrati se za pomoć Dorin koja je, pokunjena, stajala po strani. "Razumeš li ti ovo?"
     "Ne, dragi", reče ona.
     "Džek", nastavi Arni, "pozvao sam te ovamo da podneseš izveštaj. A šta sam dobio, samo ovaj moronski crtež. Gde je to veliko naselje?"
     "U planinskom lancu FDR", reče Džek.
     Arni oseti da mu se puls usporava, a zatim, sa velikim naprezanjem, nastavlja. "Oh, da", reče on. "Vidim. Razumem."
     Široko se cereći, Džek reče: "I mislio sam da ćeš razumeti. Ti si zain-tre-resovan za ovo. Znaš, Arni, ti misliš da sam ja šizofrenik, i Dorin tako misli, i moj tata misli tako... ali meni je zaista stalo do toga kakve su čije pobude. Mogu ti nabaviti obilje in...formacija o tom projektu UN u FDR. Šta još želiš znati o tome? Nije električna centrala i nije park. Nego u saradnji sa Ko-opom. Mnogo stanova u svakoj zgradi, a celo naselje je beskonačno veliko, ima supermrak-ete, pekare, usred sredine He-henri Valasa."
     "To si sve čuo od ovog dečka?"
     "Ne", reče Džek. "Od mog tate."
     Gledali su se dugo, dugo.
     "Tvoj tata je špekulant?" upita Arni.
     "Jest", reče Džek.
     "Stig'o sa Zemlje juče?"
     "Jest."
     "Isuse", obrati se Arni Dorin. "Isuse, to je bio otac ovog momka. I već je kupio."
     "Jest", reče Džek.
     "Da l' je preostalo išta?" upita Arni.
     Džek odmahnu glavom.
     "Oh, Isuse Hriste", reče Arni. "A na mom platnom spisku je. Još nikad nisam bio tako baksuzan."
     Džek reče: "Ja do maločas nisam znao šta želiš saznati, Arni."
     "Da, to je istina", primeti Arni, a onda se obrati Dorin: "Ja mu nisam rekao - dakle, nije on kriv." Besciljno uze dečji crtež. "I, znači, ovako će izgledati."
     "Jednog dana", reče Džek. "Ne u početku."
     Arni reče Manfredu: "Imao si te informacije, samo smo ih izvukli iz tebe prekasno."
     "Prekasno", ponovi Džek kao odjek. Činilo se da razume ovo; izgledao je ojađeno. "Žao mi je, Arni. Zaista mi je žao. Trebalo je da mi kažeš."
     "Ne krivim te", reče Arni. "I dalje smo prijatelji, Bolene, bila je to samo loša sreća. Bio si sto odsto iskren sa mnom, ja to vidim. Boga mu, šteta, ogromna šteta. On je već izvadio tapiju na to zemljište? Tvoj tata? Da, tako to ide."
     "On zastupa grupu ulagača", reče Džek promuklo.
     "Prirodna stvar", reče Arni. "Sa neograničenim kapitalom. Šta bih ja i mogao, u svakom slučaju? Ne mogu se takmičiti s njima. Ja sam samo jedan momak." Manfredu reče: "Svi ovi ljudi..." pokaza prstom na crtež. "Oni će živeti tamo, zar ne? Je li tako, Manfrede? Vidiš li mnogo ljudi koji stanuju tamo?" Glas mu se uzdigao do vike; gubio je kontrolu.
     "Molim te, Arni", reče Dorin. "Stišaj se; vidim koliko si se uznemirio. Ne treba to."
     Arni podiže glavu i reče joj: "Nije mi jasno zašto se ovaj klinac nikad ne smeje."
     Dečko iznenada reče: "Gubl, gubl."
     "Dabome", uzvrati Arni ogorčeno. "Dobro si rek'o. Super ti je opštenje, mali. Gubl gubl." Džeku reče: "Odlično si ti uspostavio komunikaciju s njim, vidim ja."
     Džek ne odvrati ništa. Izgledao je, sada, sumoran i nelagodan.
     "Vidim da bi još dugo trebalo", reče Arni, "da izvučemo ovog malog toliko da se s njim može razgovarati. Zar ne? Baš mi je žao što ne možemo nastaviti. Ja ni koraka dalje neću ići sa time."
     "Nemaš ni razloga", reče Džek olovnim glasom.
     "Tako je", složi se Arni. "Dakle, to je to. Kraj tvog zaposlenja."
     Dorin reče: "Ali još ga možeš koristiti za..."
     "M-daaa, da", reče Arni. "Treba mi vešt serviser svakako, za stvari poput šifrarnika; kod mene se po hiljadu stvari razdrnda svakog prokletog dana. Mislio sam, zaposlenja na ovom jednom projektu. Ovog malog šalji nazad u BG. Am-Web, je li. Dabome, ko-opske zgrade dobijaju takva smešna imena. I šta, Ko-op dolazi na Mars! To je firmetina. Ima da krnu lovu do krova za to zemljište. Imaju oni ogromne pare. Poruči tati, od mene, da je promućuran poslovni čovek."
     "Možemo li se rukovati, Arni?" upita Džek.
     "Svakako, Džek." Arni ispruži ruku i njih dvojica se rukovaše, čvrsto i dugo, gledajući se u oči. "Očekujem da ću te često viđati, Džek. Nije ovo kraj između mene i tebe; ovo je tek početak." On pusti Bolenovu ruku, ode u kuhinju i tamo stade, zadubljen u misli.
     Uskoro mu se Dorin pridruži. "To su bile grozne vesti za tebe, a?" upita ona i obuhvati ga jednom rukom.
     "Veoma loše", reče Arni. "Najgore koje su me stigle u dugom, dugom vremenu. Ali snaći ću se ja; ne bojim se ja pokreta Ko-op. Luistaun i Vodo-radnici su ovde bili pre Ko-opa, i zadržaće se dugo posle Ko-opa. Samo da sam ranije započeo ovaj projekat sa malim Štajnerom, ispalo bi drugačije. Krivicu svakako ne bacam na Džeka." Ali u sebi, u srcu, razmišljao je: radio si protiv mene, Džek. Sve vreme. Sarađivao si sa svojim ocem. I to od samog početka; od dana kad sam te zaposlio.
     Vrati se u dnevnu sobu. Džek je stajao kod mehanizma za pokretanje trake, potišten i ućutan, i bez veze vrteo dugmad.
     "Nemoj da ti teško padne", reče mu Arni.
     "Hvala, Arni", reče Džek. Oči su mu bile tupe. "Imam osećanje da sam te izneverio."
     "Nisi mene", reče mu Arni. "Nisi izneverio mene, Džek. Jer mene niko ne izneverava."
     Na podu je Manfred Štajner nastavljao da lepi kolaž, prenebregavajući sve njih.

     Dok je vozio oca helikopterom natrag, iz FDR planina, kući, Džek pomisli: treba li da pokažem dečakov crtež Arniju? Treba li da ja to ponesem u Luistaun i predam Arniju? Jedan crtež, to je tako malo... Naprosto, ne liči na učinak koji je trebalo da postignem, do sada.
     Znao je da će večeras svakako morati da se susretne sa Arnijem.
     "Prava pustoš, dole", reče mu otac, pokazavši glavom ka pustinji ispod njih. "Zapanjuje da ste vi, narode, uspeli toliko zemljišta da privedete korisnoj svrsi; trebalo bi svi da se ponosite." Ali pažnja mu je bila, u stvari, prikovana za mape; govorio je samo uzgred, bila je to puka formalnost.
     Džek uključi radio-otpremnik i pozva Arnija, u Luistaunu. "Izvini ćale, moram popričati sa mojim gazdom."
     Iz radija se začu niz zvukova koji na trenutak privukoše Manfredovu pažnju; on prestade zuriti u svoj crtež i podiže glavu.
     "Povešću i tebe", reče Džek dečaku.
     Uskoro je na vezi imao Arnija. "Zdravo, Džek", dopre Arnijev glas, potmulo i bučno. "Pokušav'o sam te dobijem. Mož..."
     "Doći ću kod tebe večeras", reče Džek.
     "Ne ranije? Može posle podne?"
     "Bojim se da je večeras najranije što mogu", reče Džek. "Ima..." On zastade. "Nema ništa da se vidi do tada." Ako mu se primaknem, pomisli on, reći ću mu o UN - Ko-op projektu; izvući će sve iz mene. Zato ću sačekati da tata dobije tapiju na to zemljište, a posle toga, neće biti važno.
     "Onda, večeras", saglasi se Arni. "Biću na iglama, Džek. Sedeću na iglama. Znam da ćeš doći sa nečim; imam ja veliko poverenje u tebe."
     Džek mu zahvali, pozdravi ga i isključi radio.
     "Tvoj gazda zvuči kao džentlmen", reče mu otac pošto je veza bila prekinuta. "I svakako te veoma ceni. Pretpostavljam da si neprocenjivo vredan njegovoj organizaciji. Čovek tvojih sposobnosti."
     Džek ne uzvrati ništa. Već se osećao kao krivac.
     "Nacrtaj mi sliku", reče Džek Manfredu, "kako će biti večeras između mene i gospodina Kota." Oduze dečaku crtež i dade mu prazan list hartije. "Hoćeš li, Manfrede? Ti možeš pogledati unapred, u veče koje dolazi. Ti, ja i gospodin Kot, kod njega."
     Dečko uze plavi krejon i poče da crta. Džek je, pilotirajući helikopterom, pazio na crtež.
     Manfred je crtao sa mnogo truda. U prvo vreme Džek nije razaznavao ništa. Onda uvide šta taj prizor predstavlja. Dva čoveka. Od kojih jedan udara drugoga u oko.
     Manfred se nasmeja, vrlo visokim, tankim, nervoznim smehom, i najednom prigrli crtež sasvim uz sebe.
     Prožet osećajem hladnoće, Džek vrati pažnju na upravljačke uređaje ispred sebe. Znojio se: najednom sav vlažan od zabrinutosti. Da li će tako proći? - upita on, ćutke, sebe. Tuča između mene i Arnija? A ti ćeš, možda, biti očevidac... ili, bar, saznati za nju, jednog dana.
     "Džek", reče Leo, "odbaci me do Uprave katastra, može? Da ja platim i dobijem papire. Možemo li pravo tamo, pa tek posle kući? Moram priznati da se osećam nekako zazorno. Sigurno mnogi lokalni mućkaroši prate ove događaje - dakle, moram biti krajnje obazriv."
     Džek reče: "Ja samo mogu ponoviti: nemoralno je to što radiš."
     "Samo ti to prepusti meni", reče mu otac. "Ja tako vodim posao, Džek. Ne nameravam da se menjam."
     "Profiterstvo", reče Džek.
     "Neću se raspravljati s tobom", odvrati mu otac. "Tebe se to ništa ne tiče. Ako nisi raspoložen da mi pomogneš, ja koji sam prevalio milione milja sa Zemlje valjda ću moći da se poslužim i lokalnim prevozom." Govorio je blagim tonom, ali mu se lice zajapurilo.
     "Povešću te tamo", pristade Džek.
     "Ne mogu podneti da mi neko drži moralne pridike", reče mu otac.
     Džek ne odvrati ništa. Zaokrete helikopterom ka jugu, ka zgradama UN u Paks Grouvu.
     Manfred se povukao unazad od crteža i prepravio jednog od dvojice ljudi na slici, onog što je dobio po oku, tako da sad i padne, i bude, posle toga, mrtav. Džek je to video, gledao je kako prilika pada na leđa i ostaje nepokretna. Da li sam to ja? - upita se. Ili Arni?
     Jednog dana - možda uskoro - znaće.

     U koži gospodina Kota su mrtve kosti, sjaktave i mokre. Gospodin Kot je džak pun kostiju, koje su prljave, a ipak vlažno svetlucaju. Njegova glava je lobanja koja uzima i ujeda zeleno, a zeleno unutra postane trulo-prožderano da bi bilo mrtvo.
     I Džek Bolen je mrtva vreća, prepuna gubiša. Spoljašnjost prevari gotovo svakog, lepo je obojena i dobro miriše, nagnuta nad gospođicu Anderton, a on to vidi: vidi kako to želi nju, na način grozan. To izliva svoju mokru lepljivost blizu nje, a mrtve bubo-reči mu iskaču iz usta.
     "Volim Mocarta", reče gospodin Kot. "Pustiću ovu traku." Poče vrteti loptastu dugmad pojačala. "Diriguje Bruno Valter. Velika retkost, iz zlatnog doba snimanja gramofonskih ploča."
     Jeziva škripa-krrrrčanje-cika kulja iz zvučnika, kao grčevi mrtvih tela. On zaustavi traku.
     "Izvinjavam se", progunđa Arni Kot.
     Trgnuvši se zbog tog zvuka, Džek Bolen onjuši žensko telo pored sebe, vide sjaktavu proznojenost njene gornje usne, na mestu gde je zbog malog razmazivanja ruža izgledalo kao da joj je usna posečena. Poželeo je da joj grize te usne, da poteče krv, odmah. Njegovi palčevi poželeli su da joj se zabodu ispod miške, a onda da naprave krug nagore i da on zgrabi njene dojke i tad da ima osećaj da su njegove i da može s njima raditi šta god hoće. Već ih je naveo, pre nekog vremena, da se pomaknu; bilo je zabavno.
     "Koji šok, ej", reče ona. "Treb'o bi, Arni, da nas poštediš. Tvoj smisao za humor..."
     "Nezgoda", reče Arni. Poče preturati po drugim kasetama.
     Džek Bolen pruži ruku ženi 'u krilo'. Nema gaće ispod suknje. On joj protrlja noge, a ona privuče kolena ka sebi i okrete se ka njemu, tako da se kolenima utisnu u njega; ostade da sedi tako, kao životinja, zgurena u iščekivanju. Jedva čekam da izvučem tebe i sebe odavde, na neko mesto gde možemo biti sami, pomisli Džek. Bože, kako želim da te osetim, i to ne kroz odeću. Steže prste oko njenog golog zglavka stopala, i ona jauknu, osmehujući mu se.
     "Čuj, Džek", reče Arni Kot, okrenuvši se ka njemu. "Žao mi je..." Reči mu prestadoše. Džek nije čuo njihov nastavak. Žena pored njega govorila mu je nešto. Požuri, govorila je. I ja jedva čekam. Dah joj je stizao sa usta u kratkim, žustrim šištanjima; zurila je ukočeno u njega, lice joj je bilo blizu njegovog, oči ogromne, kao da je nabodena na kolac. Ni ona, ni on nisu čuli Arnija. U sobi je, sada, vladala tišina.
     Da li je propustio neke Arnijeve reči? Džek pruži ruku i dohvati čašu, ali u njoj ništa. "Ponestalo nam piće", reče on i ostavi čašu nazad na kafe-stočić.
     "Ma, zaboga", reče Arni, "moram čuti šta si postigao, Džek. Zar mi baš ništa ne možeš dati?" Nastavljajući da priča, on se udalji, iz sobe se premesti u kuhinju, a glas postade mutniji. Pored Džeka je žena isto onako zurila, a usta su joj bila slaba; kao da ju je zagrlio toliko čvrsto da jedva može disati. Moramo se izvući odavde i biti sami, uvide Džek. Onda pogleda oko sebe i vide da jesu sami; Arni je otišao iz sobe i više ih nije mogao videti. U kuhinji je počeo neki razgovor sa svojim ukroćenim Blikmenom. Prema tome, on je već nasamo sa njom.
     "Ne ovde", reče Dorin. Ali telo joj je bilo ustreptalo, nije mu se opiralo kad ju je stegao oko struka; nije zameralo na tom silnom stisku, jer ga je i samo želelo. Nije se ni ona mogla više uzdržavati. "Da", reče ona. "Ali požuri." Poče mu zabadati nokte u leđa; zažmuri čvrsto, stade da ječi i da se stresa. "Sa strane", reče mu. "Moja suknja, otkopčava se sa strane."
     On se nagnu nad nju i vide njenu ležernu, maltene gnjileću lepotu kako otpada. Žute naprsline proširile su se kroz njene zube, koji su se potom rascepili i utonuli u desni, a ove postadoše zelene i suve kao štavljena koža; najzad se Dorin zakašlja i ispljunu mu u lice znatne količine prašine. Gubler ju je dohvatio pre nego ja, uvide Džek. I zato ispusti Dorin. Ona se poče slegati unazad, pri čemu su joj kosti, lomeći se, stvarale male, oštre zvuke rasprskavanja.
     Onda se površina njenih očiju zatopila, postala neprovidna, a iz jednog oka trepavice se pokrenuše napred, postajući noge insekta, dlakave. Insekt, gotovo krznat, sad je mahao nogama, ispitujući prostor ispred sebe; zaglavljen, trudio se da iziđe. Crveno oko insekta, majušno, kao glava čiode, izviri ispod labavog kapka ženinog nevidećeg oka, pa se povuče nazad; posle toga se insekt poče migoljiti tako da se ženino oko izbuljilo. Zatim stade gledati kroz njeno očno sočivo, ali ne uspe da sagleda ko je on, i šta je on; ne uspe da u potpunosti iskoristi propali mehanizam iza koga se nastanio.
     Kao prezreli šeširići gljiva puhara, njene dojkice se poravnaše sa telom, spljoštene, rasprsnute mnogim rascepima, a iz njihovih suvih unutrašnjosti uzdiže se oblak spora i zaplovi nagore, njemu u lice, donoseći mirise plesni, starosti i Gublera, koji je u nju davno ušao, u njoj se nastanio i sad krenuo da prokrči sebi put do površine.
     Mrtva usta su se trznula, a onda iz dubine, sa dna cevi koja beše grlo, jedan glas prozbori: "Nisi bio dovoljno brz." Onda otpade cela glava, ostavljajući da nagore strši samo prelomljeni vrat, kao neki beli štap.
     Džek je ispusti, a ona se poče presavijati i slagati u hrpu suvih, maltene providnih pločica, kao odbačena zmijska koža, praktično bez težine; on ih jednom rukom otrese odatle, od sebe. U isti mah, na svoje iznenađenje, začu njen glas iz kuhinje. "Arni, mislim da ću kući. Ne mogu dugo da podnosim Manfreda. Stalno se nešto muva, vrti. Nikad da miruje." On okrete glavu i vide da je ona tamo, sa Arnijem, da stoji sasvim blizu Arnija. Ona poljubi Arnija u uho. "Laku noć, dragi", reče ona.
     "Čit'o sam o klincu koji je uobrazio da je mašina", reče Arni, a kuhinjska vrata se zatvoriše; Džek više nije mogao ni videti ni čuti to dvoje.
     Protrljavši se po čelu, on pomisli: stvarno sam se napio. Šta nije u redu sa mnom? Moj um, rascepio se... on žmirnu, pokuša da se pribere. Na tepihu, nedaleko od kauča, Manfred Štajner tupim makazama izreza sliku iz nekog časopisa, smeškajući se za sebe; papir je šuškao dok ga je Manfred sekao, a taj zvuk je smetao Džeku i još više mu otežavao da usmeri nestalnu pažnju na bilo šta određeno.
     Iza kuhinjskih vrata začu teško disanje, a onda otegnuto stenjanje od napora, ponovljeno više puta. Šta to oni rade? - upita se. Troje: ona, Arni i pitomi Blikmen, zajedno... Ritam stenjanja se usporavao, zatim je sasvim prestalo, i više nikakvog zvuka nije bilo.
     Eh, da sam kući, reče Džek sebi, u potpunoj, očajnoj zbunjenosti. Želim se izvući odavde, ali kako? Imao je osećaj da je slab i strašno bolestan. Ostade na kauču, nemoćan da se otrgne odatle, da se pokrene ili da misli.
     Jedan glas u njegovom umu reče: Gubl gubl gubl, ja sam Gubl gubl gubl gubl.
     Prestani, reče on.
     Gubl, gubl, gubl, gubl, odgovori glas.
     Prašina se poče osipati na njega sa zidova. Soba je škriputala od starosti i prašnjavosti, trunula oko njega. Gubl, gubl, gubl, reče soba. Došao je Gubler da gubluje. Da pogubli tebe pa da budeš guble.
     Pridigao se nesigurno na noge i uspeo da se dovuče, korak po korak, do Arnijevog pojačala i kasetofona. Dohvati jednu traku i otvori kućište. Posle nekoliko pogrešnih, nejakih pokušaja, uspe da je navuče na osovinice.
     Vrata kuhinje se otvoriše samo malčice, i jedno oko ga poče gledati; nije znao čije.
     Moram se izvući odavde, reče Džek Bolen sebi. Ili preći u protivnapad, da ovo oteram od sebe. Moram to da slomim, ili budem pojeden.
     Ovo me ždere.
     Grčevito okrete dugme za jačinu zvuka, muzika dreknu i zagluši ga; urlik muzike, kroz sobu, prelio se preko zidova, zapljusnuo nameštaj, ošinuo po odškrinutim vratima kuhinje, zvuk koji napada sve i svakoga na vidiku.
     Kuhinjska vrata otpadoše sa šarki i padoše napred, u sobu, sa treskom; jedna stvar dokraka žurno, hodom postrance, iz kuhinje, izbačena iz svog ležišta i prisiljena, urlikom muzike, na zakasnelu reakciju. Grebucajući kracima, stvar pohita do njega, i pored njega, ispruži ticala da nađe dugme za kontrolu jačine zvuka. Nastade oseka muzike.
     Ali se on sad osećao bolje. Još jednom zdrava uma, Bogu hvala.

     Džek Bolen je istovario oca ispred ureda u kome se vode zemljišne knjige, a onda, sa Manfredom, odleteo do Luistauna, do apartmana Dorin Anderton.
     Kad je otvorila vrata i videla ga, ona reče: "Šta je, Džek?" Brzo je otvorila vrata još mnogo šire, pa on i Manfred uđoše.
     "Biće večeras veoma loše", reče joj on.
     "Siguran si?" Sela je nasuprot njega. "Moraš li, uopšte, da ideš? Da, verovatno moraš. Ali možda ne predviđaš dobro."
     Džek reče: "Manfred mi je već rekao. On je to već video."
     "Ne plaši se", reče Dorin nežno.
     "Ali plašim se."
     "Zbog čega će biti loše?"
     "Ne znam. To mi Manfred nije mogao reći."
     "Ali..." Ona mahnu rukom. "Uspostavio si vezu s njim; to je divno. To Arni hoće."
     "Nadam se da ćeš biti tamo", reče Džek.
     "Da, biću tamo. Ali... neću moći mnogo da učinim. Zar moje mišljenje išta vredi? Međutim, sigurna sam da će Arni biti zadovoljan; mislim da imaš napad anksioznosti, bez razloga."
     "Ovo je kraj, između Arnija i mene", reče Džek. "Biće kraj, večeras. Znam da je tako, mada ne znam zašto je tako." Muka mu je bila u stomaku. "Meni se čini, maltene, da Manfred ne samo zna budućnost, nego na neki način i kontroliše budućnost, postiže da se ona okrene na najveće moguće zlo, zato što njemu to izgleda prirodno, on tako vidi stvarnost. Kao da svi mi, zato što smo blizu njega, tonemo u njegovu stvarnost. A ona počinje da nas natapa, da zamenjuje naš način gledanja, i zbog toga neki ishodi koje smo navikli da vidimo sada ne nastupaju, nego se događaju neki drugi ishodi. Nije prirodno da ja imam takva osećanja; nikada ranije nisam tako osećao budućnost."
     Onda je ućutao.
     "Predugo si bio u njegovoj blizini", reče Dorin. "Sklonosti koje su u tebi već..." Oklevala je. "Ka nestabilnosti, Džek. Srodne su njegovima. Trebalo je da ti njega privučeš u naš svet, u zajedničku stvarnost našeg društva... Umesto toga, uvukao je on tebe, zar ne? U njegovu stvarnost. Mislim da nikakva prekognicija uopšte ne postoji; to je, od samog početka, greška. Najbolje bi bilo da se ti povučeš iz toga, da ostaviš dečaka..." Ona baci pogled ka Manfredu, koji je otišao do prozora njenog stana i zagledao se napolje, na ulicu. "Da više nemaš nikakve veze sa njim."
     "Prekasno je za to", reče Džek.
     "Nisi ti psihoterapeut, a nisi ni doktor", reče Dorin. "Jedna je stvar kad Milton Glaub dolazi svaki dan u dodir sa autističnim i šizofrenim osobama, a sasvim druga kad ti... ti si serviser zalutao u ovo zbog jednog Arnijevog luckastog poriva; naprosto se desilo da si se našao u istoj sobi s njim, popravljao šifrarnik i bio gurnut u ovo. Ne bi trebalo da budeš toliko pasivan, Džek. Dozvoljavaš da tvojim životom upravljaju slučajnosti i, za ime Boga... zar ne uviđaš da ta pasivnost jeste ono što jeste?"
     Posle nekog vremena on reče: "Valjda uviđam."
     "Kaži."
     On reče: "Šizofrena jedinka sklona je pasivnom ponašanju; znam to."
     "Budi odlučan; ne idi dalje u ovo. Pozovi Arnija i reci mu da ti, naprosto, nisi stručan za postupanje sa Manfredom. Dečko treba da bude vraćen u logor BG, da tamo Milton Glaub radi s njim. Neka oni tamo naprave usporene komore; a to su bili i započeli, zar ne?"
     "Nikad oni to neće ostvariti. Pričaju da treba da uvezu opremu sa Doma, a ti znaš šta to znači."
     "A nećeš nikad ostvariti ni ti", reče Dorin, "jer mnogo pre završetka tog rada, imaćeš mentalni slom. Mogu i ja da pogledam u budućnost; i znaš šta vidim? Vidim da ti se događa mnogo teži kolaps nego ikad ranije; vidim - potpuni psihički slom tvoj, Džek, ako nastaviš rad na ovome. Već te razara akutna šizofrena anksioznost; štaviše, panika, zar ne? Zar nije tako?"
     On klimnu glavom.
     "Videla sam ja to kod mog brata", reče Dorin. "Šizofrena panika. Ko jednom vidi napad toga kod neke osobe, nikada ne zaboravi. Kako se ruši njihova stvarnost, oko njih... Kako se ruše njihova opažanja vremena i prostora, uzroka i posledice... A zar nije to baš ono što se dešava tebi? Govoriš kao da taj sastanak sa Arnijem ne može biti izmenjen nikakvim tvojim postupkom - dakle, uzmičeš, i to daleko uzmičeš od zrelosti i odgovornosti odraslog čoveka; ne liči to na tebe nimalo." Zaduvala se; prsa su joj se uzdizala i spuštala bolno. Dorin nastavi: "Pozvaću Arnija i reći ću mu da se povlačiš, i da on mora naći nekog drugog da završi rad sa Manfredom. Takođe, da nisi postigao nikakav napredak, i da nema svrhe da ti i on nastavite rad na ovome. Gledala sam ja već mnogo puta kakav je Arni kad ga uhvati neka 'bubica': ostane, tako, zagrejan za nešto, nekoliko dana ili nedelja, a onda zaboravi. Može da zaboravi i ovo."
     Džek reče: "Ovo neće zaboraviti."
     "Probaj."
     "Neću", reče on. "Moram večeras da odem tamo i da mu podnesem izveštaj o postignutom napretku. Rekao sam da hoću; dugujem mu to."
     "Budalo prokleta."
     "Znam da sam budala prokleta", reče Džek. "Ali ne iz onih razloga koje ti imaš na umu. Budala sam zato što sam uzeo jedan posao, ne vodeći računa o tome kakve će posledice to imati. Ja..." On zastade. "Možda je ono što kažeš, da ja nisam stručan za rad sa Manfredom. Jeste. To je. I - tačka."
     "Pa ipak nastavljaš. Šta to imaš da pokažeš Arniju noćas? Pokaži meni, odmah sad."
     Izvukavši koverat tamne oker boje, Džek zavuče prste u njega i izvadi Manfredov crtež građevina. Dorin ga uze. Provede dugo proučavajući ga. Onda mu vrati crtež.
     "To je jedan zao i bolestan crtež", reče ona glasom gotovo nečujnim. "Znam šta predstavlja. Grobni svet, zar ne? Eto šta je on nacrtao. Svet posle smrti. A to on i vidi, pa, kroz njega, i ti počinješ to gledati. Taj papir misliš odneti Arniju? Izgubio si vezu sa stvarnošću; zar zamišljaš da Arni želi da vidi jednu takvu odvratnost? Spali to."
     "Nije baš toliko loše", reče on, duboko uznemiren njenom reakcijom.
     "Jeste toliko loše. Štaviše, užasan je znak to, što ti sada ne opažaš da je toliko loše. A zar nisi, u prvi mah?"
     Bio je primoran da klimne glavom.
     "Prema tome, znaš da sam u pravu", reče ona.
     "Moram sad da idem dalje", reče on. "Vidimo se kod njega, večeras." Priđe prozoru i kucnu Manfreda po ramenu. "Moramo ići sada. Videćemo ovu damu večeras, a i gospodina Kota."
     "Zbogom Džek", reče Dorin, polazeći da ga isprati do vrata. "Ni na koji način te ne mogu zaustaviti; to mi je jasno. Izmenio si se. Sada si toliko manje... živ nego što si bio pre samo dan-dva... Znaš li to?"
     "Ne", reče on. "Nisam to znao." Ali ga nije iznenadilo što je čuo takve reči; osećao je i sam nešto teško poleglo po rukama i nogama, nešto što mu je počelo gušiti srce. Nagnu se ka njoj i poljubi je u usne, pune, ukusne. "Vidimo se večeras."
     Ostala je na vratima i ćutke gledala kako čovek i dečak odlaze.
     U vremenu koje je preostalo do večeri, Džek Bolen pođe do Javne škole po sina. Tamo će, na tom mestu koga se plaši više nego ijednog drugog, saznati da li je Dorin u pravu; da li je pretrpeo oštećenja u pogledu morala i sposobnosti da razlikuje stvarnost od projekcija svoje podsvesti. Za njega, Javna škola je presudno važno mesto. Usmerivši helikopter firme 'Ji' u tom pravcu, on oseti, duboko u sebi, da će izdržati drugu posetu školi.
     Bio je, osim toga, silno radoznao da vidi kako će Manfred reagovati na to mesto, kao i na simulakrume, nastavne mašine. Već neko vreme slutio je da će Manfred, u suočenju sa nastavnicima Javne škole, ispoljiti značajne reakcije, možda slične njegovima, a možda sasvim suprotne. U svakom slušaju, reagovaće; u to je Džek bio čvrsto ubeđen.
     Ali onda pomisli otupelo: zar nije već prekasno? Zar nije zaposlenje već okončano? Arni mi je otkazao taj posao, jer više nije važno, je li tako?
     Pa, zar nisam ja već bio večeras u poseti kod Arnija? Koliko je sati?
     Prestravljeno, on pomisli: izgubih orijentaciju u vremenu, sasvim.
     "Idemo u Javnu školu", promrmlja on Manfredu. "Da li ti se dopada ta pomisao? Da vidiš školu u koju Dejvid ide."
     Dečakove oči su blistale od iščekivanja. Činilo se da govore: Da. To bi mi se dopalo. Idemo.
     "Važi", reče Džek. Uspevao je, ali ne lako, da pokreće upravljačke instrumente helikoptera. Osećao se kao na dnu velikog mora ustajale vode; borio se da bar diše, a da se pokrene, to je bilo gotovo nemoguće. Ali zašto?
     Ne znajući odgovor, on nastavi svojim putem, koliko je najbolje mogao.

11.

     U unutrašnjosti kože gospodina Kota nalaze se mrtve kosti, sjaktave i mokre. Gospodin Kot je vreća kostiju, prljavih, a ipak sjajno-vlažnih. Glava mu je lobanja koja uzima zelene stvari pa ih ujeda; u njemu, zelene stvari postaju trule, a nešto ih ždere da bi ih načinilo mrtvim. Džek Bolen je takođe mrtva vreća, u kojoj sve vrvi od gubiša. Spoljašnjost, koja je gotovo svakog zavarala, obijena je lepo i miriše prijatno, ovako nagnuta nad gospođicu Anderton, što on i vidi: vidi da to, što je unutra, želi nju, i to je želi na gnusno prljav način. To izliva svoju vlažnu, lepljivu posebnost, sve bliže i bliže njoj, a mrtve reči-bube iskaču iz usta toga, i padaju po njoj. Mrtve insekt-reči munjevitim trčkanjem ulaze u prevoje njene odeće, a neke se utiskuju i u njenu kožu i ulaze u njeno telo.
     "Volim Mocarta", kaže gospodin Kot. "Pustiću ovu traku."
     Svrbuca je odeća njena, puna dlaka iz kose, prašine i mrtvih reči-buba, dodijavalica. Ona počinje da se češe, drapa, i odeća spada sa nje, iscepana u trake, u koje ona zariva zube. Žvaće ih i trake nestaju.
     Kot nešto prtlja oko loptaste dugmadi pojačala i kaže: "Diriguje Bruno Valter. Velika retkost, iz zlatnog doba snimanja gramofonskih ploča."
     Jeziva galama sačinjena od vriskova i cike kulja odnekud, izvor je negde u sobi, posle nekog vremena ona uviđa da je ona sama taj izvor; unutra je sva u grčevima, a mrtvotelna bića u njoj puze, nadižu se, bore se za proboj u svetlost sobe. Bože, kako da ih zaustavi? Izviru iz njenih pora i trčkaraju na sve strane, ta leš-bića, padaju sa ovih niti gumaste paučine, web-a, na pod, i nestaju u pukotinama između drvenih parket-pločica.
     "Izvinjavam se", progunđa Arni Kot.
     "Koji šok, ej", kaže ona. "Treb'o bi, Arni, da nas poštediš." Ustade sa kauča i odgurnu od sebe mračni, smrdljivi predmet koji se nešto hvatao za nju. "Tvoj smisao za humor..." reče ona.
     On se okrete i vide je kako skida sa sebe i poslednji ostatak odeće. Traku je već ostavio; pođe, sada, ka Dorin, pruži ruke.
     "Uradi to", reče ona, i nađoše se oboje na podu; on se nogama oslobodi sve svoje odeće. Podvijao je noge nagore i nožnim prstima grabio i cepao tkanine i odbacivao ih, sve do poslednje krpice. Čvrsto se grleći rukama, njih dvoje se otkotrljaše u mrak ispod kuhinjske peći i ostadoše da leže tamo, da se preznojavaju, tucaju i gutaju prašinu, vlagu i vrelinu sopstvenih tela. "Još mi to radi", reče ona, zarivajući kolena u njegove slabine, namerno, da ga zaboli.
     "Nezgoda", reče on, i zgnječi je o pod, dišući joj u lice.
     Oči izviriše preko ivice peći; nešto je virilo ka njima, u tamu gde su ležali, nešto je motrilo. To nešto je ostavilo i lepak, i makaze, i časopise, i došlo da gleda šta oni rade i da likuje i uživa u svakom njihovom sudaranju tela.
     "Odlazi", jeknu ona ka tome. Ali ono ne ode. "Još", reče ona tada, a ono se nasmeja njoj. Pa se smejalo, i smejalo, a ona i ovaj teški na njoj su nastavljali. Nisu mogli stati.
     Još me gublaj, reče ona. Gur-gur-gur-gurblaj mi ga, zabijaj tvoj gubac u moju gubičku, gublerčino jedna. Gubl gubl, uh! Što volim! Nemoj prestajati. Gubl, gubl, gubl, gubl, gubl!

     Dok je Džek Bolen spuštao helikopter kompanije 'Ji' prema sletištu Javne škole, koje se nalazilo tačno ispod njega, bacao je poglede ka Manfredu i pitao se o čemu dečko razmišlja. Manfred Štajner je, umotan u plašt svojih misli, bezvidno zurio kroz prozor, a crte njegovog lica bile su izvijene u grimasu koja je odbijala Džeka i navodila ga da odmah otkloni pogled.
     Džek se čudio zašto se uopšte našao u ikakvoj vezi sa ovim dečakom. Dobro kaže Dorin: zaplivao je u dubine koje su mu preko glave, i sad se šizofreni vidovi njegove ličnosti bude, oživljavaju, pod uticajem ovog prisustva koje je pored njega. Ipak, on ni sad ne zna kako da se izvuče; na neki način je prekasno, kao da se dogodio kolaps vremena, a on ostao ovde za večnost, uhvaćen u simbiozu sa ovim zlosrećnim, mutavim stvorom koji ništa ne radi osim što grabulja i pregleda svoj privatni svet, ponovo i ponovo.
     On je na nekom nivou upio Manfredov pogled na svet, koji je, očigledno, sada izazivao, krišom, razgradnju njegovog sopstvenog.
     Do noćas, pomisli on. Moram se održati do noći; nekako moram da pretrpim sve do trenutka kad ću se dočepati Arnija Kota. Onda mogu odbaciti sve ovo i vratiti se u moj sopstveni prostor, u moj svet; nikada više neću morati da pogledam Manfreda Štajnera.
     Arni, spasavaj me, tako ti Hrista, pomisli on.
     "Evo nas", reče on čim je helikopter tupnuo na krovno sletište. Ugasi motor.
     Manfred odmah navali na vrata, željan da iziđe.
     Znači, ti želiš da razgledaš ovo mesto, pomisli Džek. Pitam se zašto. On ustade i priđe vratima helikoptera, da ih otključa; Manfred sledećeg trenutka iskoči na krov i pojuri ka silaznoj rampi, maltene kao da tu putanju zna napamet.
     Dok je Džek stigao da iskorači iz helikoptera na krov, dečko je već nestao sa vidika, zašao, sam, niz rampu, u školu.
     Dorin Anderton i Arni Kot, reče Džek sebi. Dvoje ljudi koji mi najviše znače, dvoje prijatelja sa kojima je moja veza, moja prisnost sa životom samim, najjača. Pa ipak, upravo tu je ovaj dečak uspeo da se uvuče; da raščini moje odnose sa ljudima, tamo gde su bili najjači.
     Šta je preostalo? - upita se. Kad budem izdvojen od to dvoje, sve ostalo - moj sin, moja žena, moj otac, gospodin Ji - popadaće redom, gotovo automatski, bez borbe.
     Vidim ja šta me čeka ako nastavim da gubim teren, korak po korak, pod navalom ovog sasvim psihotičnog dečaka. Sad znam šta je psihoza: opažanja se potpuno otuđe od objekata u spoljašnjem svetu. Otuđenje. Otuđe se naročito od onih objekata koji su najvažniji, a to su ljudi toplog srca. A namesto njih, šta dođe? Jeziva zaokupljenost... beskrajnim plimama i osekama samoga sebe. Budeš obuzet promenama koje nastaju unutra i utiču samo na unutrašnji svet. Nastane rascep između dva sveta, spoljašnjeg i unutrašnjeg, tako da se ni u jednom ne registruje šta se u onom drugom zbiva. Oba nastavljaju postojati, ali svaki odlazi svojim putem.
     To je zaustavljanje vremena. Kraj iskustva. Ne bude više ništa novo. Kad čovek postane psihotik, više nikad mu se ništa ne desi.
     A ja, uvide on, stojim na pragu toga. Možda sam oduvek; to je u meni bilo negde tu, ugrađeno, od početka. Ali ovaj dečak me je odveo na dalek put. Naime, ja sam, zbog njega, prevalio dalek put.
     Jedno koagulisano jastvo, fiksirano, ogromno, koje briše sve ostalo i zaposeda celo polje. Onda se i najmajušnija promena proučava najpažljivije. U tom je stanju Manfred sad: u tom je stanju i bio, od početka. U poslednjem stadijumu šizofrenog procesa.
     "Manfrede, čekaj", povika on i pođe polako za njim, niz rampu, u zgradu Javne škole.

     Sedeći u kuhinji kod Džun Henesi i pijuckajući kafu, Silvija Bolen je pripovedala šta je muči u poslednje vreme.
     "Ono što je kod njih zaista grozno", reče ona, misleći na Ernu Štajner i četiri devojčice, "jeste to što su, hajde da kažemo otvoreno, vulgarne. Ne bi trebalo tako pričati o njima, ali ja sam prisiljena da ih toliko gledam, da ne mogu preći preko te činjenice. Lice mi se u nju utrljava svaki dan."
     Obučena u beli šorts i malo prsluče, Džun Henesi je tapkala bosim stopalima po kući i zalivala vodom iz staklenog bokala svoje raznovrsne sobne biljke. "Dečak im je stvarno nenormalan. On je najgori od svih njih, zar ne?"
     Silvija se strese i reče: "A taj je kod nas po ceo dan. Džek radi sa njim, znaš, pokušava da postigne da on bude deo ljudskog roda. Ja lično mislim da bi trebalo sve te nakaze i degene poubijati. Na dugi rok, strašno je opasno ostavljati ih u životu; lažno milosrđe, kad pogledaš i njih, i nas. Tog dečka će neko morati da neguje celog života; nikad taj neće izići iz ustanova za mentalne slučajeve."
     Vraćajući se u kuhinju sa praznim bokalom, Džun reče: "Da ti pričam šta je Toni uradio pre neki dan." Toni, njen sadašnji ljubavnik; muvala se s njim već šest meseci. Obaveštavala je druge dame, a naročito Silviju, uvek o najnovijim događajima na tom polju. "Ručali smo u Ženevi Dva, u jednom, tamo, francuskom restoranu, on ga zna; i jeli smo eskargote, a to su, znaš, puževi. Oni ti posluže puževe u ljušturi, a ti moraš da ih vadiš jednom viljuškom koja izgleda jezivo, ima šiljke pedalj dugačke. To je, naravno, sve hrana iz šverca; jesi znala? Da postoje restorani koji služe isključivo delikatese nabavljene švercom? Ja nisam znala dok me Toni nije odveo tamo. Naravno, ne smem ti kazati kako se zove."
     "Puževi", reče Silvija sa odbojnošću. Poče razmišljati o svim onim predivnim jelima koja bi ona naručivala kad bi imala ljubavnika da je izvodi po restoranima.
     Kako bi to izgledalo, imati pustolovinu izvan braka? Tako, da bi bilo teško izvodljivo; ali bi i vredelo truda, ako bi to uspela sakriti od muža. Problem je, naravno, Dejvid. Štaviše, Džek sad veliki deo radnog vremena provodi kod kuće, a tu je i njen svekar, u poseti, naravno. I još, preko toga: ona nikad ne bi mogla dovoditi ljubavnika u kuću, zbog Erne Štajner, prve komšinice. Velika debela Hausfrau bi primetila, shvatila i verovatno odmah, iz nekog pruskog osećanja dužnosti, obavestila Džeka. Ali zar nije deo pustolovine i - rizik? Upravo onaj deo koji donosi naročiti ukus.
     "Šta bi radio tvoj muž kad bi saznao?" upita ona Henesijevu. "Da l' bi te iseckao na komadiće? Džek bi."
     Džun Henesi odvrati: "Majk je i sam imao nekoliko izleta od kad smo se uzeli. Bio bi jako ljut i možda bi mi napravio modricu na oku, i odjurio bi napolje i ostao jedno nedelju dana kod neke njegove ženske, tako da bi deca ostala meni na teretu, dabome. Ali posle bi se smirio."
     Silvija se zapita da li ju je Džek ikada prevario. Činilo se da to nije verovatno. Dalje se zapita kako bi se osećala da Džek jeste imao neki 'izlet' i da je ona to saznala. Da li bi to značilo kraj braka? Da, pomisli ona. Ja bih pozvala advokata, odmah. Međutim... da li bih, zaista? Nemoguće je da budeš unapred sigurna...
     "Kako se slažeš sa svekrom?" upita Džun.
     "Pa, nije loše. On, Džek i mali Štajner su odleteli nekud, danas. Poslovno putovanje. Ja Lea, zapravo, i ne viđam mnogo; on je došao uglavnom zbog posla... Džun, koliko si 'izleta' imala?"
     "Šest."
     "Uuuuh", reče Silvija. "A ja ništa."
     "Neke žene nisu sazdane za to."
     Ovo zazvuča Silviji kao prilično lična, a možda i anatomska, uvreda. "Kako to misliš?"
     "Psihološki nisu te građe", objasni Džun rečito. "Mora biti žena određene vrste da bi stvorila i održavala jednu složenu fikciju, iz dana u dan. Ja uživam u tome, znaš, kad smišljam šta da kažem Majku. Ti si drugačija. Ti imaš um one jednostavne, otvorene vrste; varke nisu tvoja šolja čaja. Osim toga, imaš finog muža." Naglasila je, uzdizanjem obrva, da je to procena u koju je uložen njen autoritet.
     "Džek je bio svake nedelje svih pet radnih dana odsutan od kuće", reče Silvija. "Trebala je da to tada učinim. Sad bi bilo mnogo teže." Želela je, žarko, da ima neki kreativan, koristan ili uzbudljiv posao koji bi joj ispunjavao popodneva, duga i prazna; na smrt joj beše dosadno da sedi po kuhinjama, kod drugih ženskih, i loče kafu iz sata u sat. Nikakvo čudo da tako veliki broj žena ima ljubavne veze izvan braka. Izbor je: ili to, ili poludeti.
     "Ako se, u pogledu emocionalnih doživljaja, ograničiš samo na svog muža", reče Džun Henesi, "nemaš osnovu za ocenjivanje; manje-više si osuđena na samo ono što on ima da ponudi. Dok, međutim, ako malo leškariš u krevetu i sa drugim muškarcima, bolje sagledaš koji su nedostaci tvog muža, i mnogo ti je lakše da ga sagledaš objektivno. I da onda zahtevaš da on kod sebe menja ono što treba da menja. Opet, i za sebe možeš sagledati gde si slabo postizala, i u društvu tih drugih muškaraca naučiti kako da se poboljšaš, da bolje zadovoljiš svog muža. Ne vidim ko tu išta gubi."
     Tako rečeno, zvučalo je, izvan svake sumnje, kao zamisao dobra i zdrava za sve zainteresovane. Čak i mužu korisna.
     Sedela je tako, pila kafu i premetala misli po glavi, kad, na svoje iznenađenje, vide sletanje jednog helikoptera. "Ko je ono?" upita Silvija.
     "Tako mi neba, pojma ne znam", odgovori Džun, gledajući kroz prozor.
     Helikopter se zaustavio blizu kuće; vrata se otvoriše i iz njega iziđe čovek tamne kose, zgodan, u bleštećoj najlon košulji, kravati, labavim pantalonama i modernim evropskim mokasinama. Iza njega dođe jedan Blikmen, tegleći dva teška kofera.
     U sebi Silvija oseti da joj je srce uzdrhtalo pri pogledu na tamnokosog koji se, praćen Blikmenom sa koferčinama, uputio pravo ka Džuninoj kući. Izgledao je onako kako je Silvija zamišljala da bi Džunin Tomi morao izgledati.
     "Bogte", reče Džun. "Baš se pitam ko je. Trgovački putnik?" Začu se kucanje na ulaznim vratima kuće, i ona pođe da ih otvori. Silvija ostavi šoljicu i pođe za njom. Kod samih vrata, Džun zastade. "Osećam se nekako - neodevena." Nervozno spusti šaku do šortsa. "Ti pričaj sa njim, dok ja odjurim u spavaću sobu da se presvučem. Nisam očekivala da će naići ma ko nepoznat; a moramo, znaš, dobro da pazimo, tako smo izolovane, muževi nam nisu tu..." Džun odjuri ka spavaćoj sobi; kosa je letela za njom.
     Silvija otvori vrata.
     "Dobar dan", reče zgodni, sa osmehom koji je otkrivao savršene bele mediteranske zube. Govorio je sa vrlo slabo primetnim naglaskom stranca. "Jesi li ti gazdarica?"
     "Pa, valjda", reče Silvija postiđeno i smeteno. Obori pogled i osmotri kako je ona sama obučena, da li je dovoljno pristojno za ovakav razgovor, na vratima, sa ovim muškarcem.
     "Želeo bih da ti predstavim vrlo finu liniju zdrave hrane, sa kojom si možda već i upoznata", reče on. Gledao ju je samo u lice, ali Silvija je ipak osećala da on postiže, na neki način, da istovremeno osmotri i sve druge delove nje, deo po deo. Zbog toga ju je hvatalo osećanje sve više golicavo, ali nije se ljutila; tip je šarmer, u isti mah i stidljiv i čudnovato otvoren u nastupanju.
     "Zdrava, hm", reče ona. "Pa, ja..."
     Čovek klimnu glavom, a Blikmen koraknu bliže, položi na zemlju jedan kofer i otvori ga. Košare, boce, paketići... Bila je veoma zainteresovana.
     "Nehomogenizovan maslac od kikirikija", proglasi čovek. "Takođe dijetalni slatkiši bez kalorija, da zadržiš svoju predivnu vitkost. Klice od pšenice. Kvasac. Vitamin E; to je onaj koji daje životnost... mada, naravno, mladoj ženi kao što si ti nije još potreban." Glasom kao da mačor prede, on nastavi da nabraja robe; ona se i nehotice poče saginjati sve bliže njemu, da bolje vidi, onda im se ramena dodirnuše, i ona se hitro izmače; uvide koliko se prepala.
     Na vratima se pojavi Džun, sada u suknji i vunenom džemperu; zadrža se tu jedan trenutak, pa uzmače u kuću i zatvori vrata. Čovek je i ne primeti.
     "Osim toga", govorio je, "u gurmanskoj liniji ima mnogo toga za šta bi gospođica mogla biti zainteresovana... recimo ovo." Podiže jednu teglu, a Silvija ostade bez daha: kavijar.
     "Za ime svega", reče ona, magnetski privučena. "Gde si nabavio to?"
     "Skupo je, ali vredi." Čovekov tamni pogled svrdlao je u njen. "Zar ne misliš i ti tako? Podsećanje na dane na Domu, na blagu svetlost sveća i muziku za igru koju svira orkestar... dane romanse, kovitlac mesta divnih za oko i sluh." Osmehivao joj se dugo, otvoreno.
     Crna berza, uvide ona.
     Puls joj je čekićao u grlu dok je izgovarala: "Vidi, ovo nije moja kuća. Ja stanujem oko kilometar i po dalje niz kanal." Pokaza prstom. "I - ja sam veoma zainteresovana."
     Njegov osmeh je opeče kao vatra.
     "Nikad ranije nisi dolazio u ovaj kraj, je li?" promuca ona, uzdrmana. "Nikad te nisam videla. Kako se zoveš? Firma?"
     "Ja sam Oto Cite." Dade joj posetnicu, koju ona jedva na tren okrznu pogledom; nije mogla odvojiti oči sa njegovog lica. "Moja firma radi odavno, ali tek u novije vreme - zbog jedne nepredviđene okolnosti - napravili smo potpunu reorganizaciju, tako da sam sada ja u mogućnosti da lično pozdravim nove mušterije. Kao što si ti."
     "Navratićeš opet?"
     "Da, malo kasnije, ovoga popodneva... pa ćemo moći natenane da razgledamo zasenjujući uvozni asortiman delikatesne hrane za koju ja držim ekskluzivno pravo distribucije. Ja vas pozdravljam." Ustade kao mačor.
     Džun Henesi se opet pojavila. "Zdravo", reče ona, glasom niskim, opreznim, zainteresovanim.
     "Moja vizitkarta." Oto Cite i njoj pruži beli pravougaonik na kome su slova bila reljefna, izdignuta. Sada su obe dame imale u rukama po jednu njegovu posetnicu, i svaka je svoj primerak čitala, sa budnom pažnjom.
     Osmehujući se znalački, sa puno nagoveštaja, brilijantno, Oto Cite pokretom prsta pokaza svom pripitomljenom Blikmenu da otvori i drugi kofer.

     Sedeći u svojoj kancelariji u logoru 'Ben Gurion', dr Milton Glaub začu u hodniku ženski glas, malo promukao, pun autoriteta, ali ipak neosporno ženstven. Čuo je zatim i snishodljive odgovore bolničarke, i znao da je to En Esterhazi, i da je došla da poseti svog sina Sema.
     Otvori kartoteku, pronađe slovo E, i uskoro se zdravstveni karton Esterhazi, Semjuel nađe rasklopljen na radnom stolu pred njim.
     Zanimljiv slučaj. Dečkić je rođen vanbračno, godinu ili više posle razvoda gospođe Esterhazi od Arnija Kota. Uveden je u logor pod njenim prezimenom. Pa ipak, nesumnjivo je potomak Arnija Kota; u kartonu je i velika količina informacija o Arniju, jer su doktori koji su pregledali dete smatrali da je ta krvna veza utvrđena sasvim pouzdano.
     Očigledno, iako je njihov brak znatno pre toga okončan, Arni Kot i En Esterhazi su se i dalje viđali, u dovoljnoj meri da dobiju dete. Njihov odnos, dakle, nije bio samo poslovni.
     Neko vreme je dr Glaub razmišljao kako bi se ova informacija mogla iskoristiti. Ima li Arni neprijatelje? Glaub nije znao ni za jednog takvog. Svakome se Arni sviđa - zapravo, svakome sem doktoru Miltonu Glaubu. Očigledno je dr Glaub jedina osoba na celom Marsu koja je pretrpela neku štetu od Arnija; okolnost koja ne čini dr Glauba nimalo srećnijim.
     Taj čovek je prema meni postupio krajnje nehumano i nabusito, reče on sebi po milioniti put. Ali šta se tu sad može učiniti? On bi, doduše, mogao poslati Arniju račun... u nadi da dobije neku paru za svoju uslugu. To, međutim, ne bi pomoglo. On želi - ima pravo - da dobije mnogo više. Opet se dr Glaub zadubi u zdravstveni karton. Čudnovat nenormalac, taj Semjuel Esterhazi; Glaub nije znao ni za jedan drugi slučaj sasvim takav. Dečak je bio, činilo se, genetski vraćen na neku pradavnu rasu čovekolikih bića, ali još ne ljudi, ili na neku varijantu koja u kasnijoj evoluciji nije preživela: a ta je provodila deo svog života u vodi. To je podsećalo Glauba na teoriju koju su zastupali neki antropolozi, da je čovek nastao od akvatičnih čovekolikih majmuna koji su živeli u obalskim talasima i plićacima.
     Semov koeficijent inteligencije iznosi samo 73, zapazi on. Eh, sramota.
     A naročito sramota, pomisli on naglo, zbog toga što Sem, nesumnjivo, može biti klasifikovan kao retardiran, a ne anomalozan. Kamp BG nije namenjen za čisto retardirane, pa je direktor, Suzana Hejns, poslala nazad, kod roditelja, nekoliko pseudoautistične dece za koju se pokazalo da su standardni imbecili i ništa više. U odabiranju je bila počinjena greška, još prilikom prijema; zbog dijagnostičkih problema, naravno. Kod malog Esterhazija postoje i fizička izobličenja... Belezi.
     Nije sporno, zaključi dr Glaub. Imam osnovu za ovo: mogu poslati malog Esterhazija kući. U Javnoj školi se lako može organizovati nastava za njega, nastava spuštena na njegov nivo. Samo u telesnom pogledu dečko ima te, moglo bi se reći, 'anomalije', ali naš posao ovde nije negovanje fizički onesposobljenih.
     Ali koja me pobuda pokreće? - zapita se on.
     Možda ja to radim samo da bih vratio Arniju Kotu što je onako okrutno postupio prema meni.
     Ne, zaključi on, ne čini se da je to verovatno; ja nisam onaj psihološki tip koji bi tražio osvetu; to bi morao pre biti analno-istisni ili čak oralno-zagrizni tip. Dok je, međutim, on samoga sebe još davno klasifikovao kao pripadnika pozno-genitalnog tipa, koji je odan zrelim genitalnim poduhvatima.
     S druge strane, priznati se mora, okršaj sa Arnijem Kotom jeste ga podstakao na dublje proučavanje dosjea malog Esterhazija... dakle, postoji malena, ali stvarna uzročna veza.
     On pročita celu dokumentaciju od početka. I opet mu upade u oči bizarnost odnosa između roditelja. Nastavljaju seksualnu vezu još godinama posle razvoda braka. Onda, što su se razvodili? Možda je između njih došlo do ozbiljne bitke za vlast; En Esterhazi je očigledno dominatorski tip žene, sa jakim muškim crtana; takve je Jung označavao kao 'opsednute animusom'. Da bi čovek uspešno izlazio nakraj sa takvom ženom, neophodno je da igra jednu određenu ulogu; da za sebe osvoji autoritativni položaj, na samom početku, i da ga ni za tren ne prepušta nikome. Moraš joj biti ancestralna vlast, ili ćeš biti brzo potučen.
     Dr Glaub vrati karton sa dokumentima na mesto, a onda se vedro odšeta do sobe za igranje. Pronađe gospođu Esterhazi; igrala se 'vreće pasulja' sa svojim dečakom. On priđe i stade. Gledao ih je; posle nekog vremena ona postade svesna njegovog prisustva i zastade.
     "Zdravo, doktore Glaub", reče ona vedro.
     "Dobar dan, gospođo Esterhazi. Hm, kad završiš posetu, mogu li te videti u mojoj kancelariji?"
     Prijalo je gledati kako se samopouzdan, samozadovoljan izraz lica te žene sparušuje od brige. "Svakako, doktore."
     Dvadeset minuta docnije, sedeo je i gledao se s njom preko stola.
     "Gospođo Esterhazi, kad je tvoj dečak primljen u BG, bilo je mnogo nedoumica oko prave prirode njegovog problema. Neko vreme se verovalo da problem leži u oblasti mentalnog poremećaja, možda traumatske neuroze ili..."
     Žena mu upade u reč, čvrsto. "Doktore, ti ćeš meni reći da pošto Sem nema nikakve probleme izuzev umanjene sposobnosti za učenje, ne treba da ostane ovde; je li tako?"
     "I fizičkog problema."
     "Ali taj se vas ne tiče."
     On načini pokrete mirenja sa nevoljom i saglašavanja.
     "Kad moram da ga povedem kući?" Drhtala je, bela u licu; šakama je grčevito stezala tašnu.
     "Oh, kroz tri-četiri dana. Nedelju dana."
     Grickajući zglavak pesnice, En Esterhazi se zagledala slepo dole, u tepih kancelarije. Vreme je prolazilo. Onda ona, drhtavim glasom, reče: "Doktore, kao što možda znaš, ja sam već neko vreme aktivna u borbi protiv jednog zakonskog projekta koji bi, ako ga UN usvoje, značio zatvaranje logora BG." Njen glas postade jači. "Ako budem prisiljena da povučem Sema, povući ću se i iz te aktivnosti, a tada možeš biti siguran da će taj predlog zakona biti usvojen. A ja ću obavestiti Suzanu Hejns zbog čega sam se povukla."
     Spori, hladni talas šoka prođe kroz um dr Miltona Glauba. Nije mu padalo na pamet ništa što bi sad mogao reći.
     "Razumeš, doktore?" upita gospođa Esterhazi.
     On uspe da klimne glavom.
     Ustajući, Esterhazijeva reče: "Doktore, ja sam u politici već dugo. Arni Kot smatra da se namećem i tamo gde moju pomoć niko ne traži, i da sam amater, ali ni jedno ni drugo nije tačno. Veruj mi, u nekim oblastima politike ja sam poprilično oštroumna."
     "Da", reče dr Glaub. "Vidim da jesi." Automatski je i on ustao; sad je isprati do vrata ureda.
     "Molim te da više nikada ne potegneš to o Semu", reče žena, otvarajući vrata. "Suviše mi je bolno. Meni je mnogo lakše da ga smatram anomaloznim." Pogleda ga pravo, licem u lice. "Nemam sposobnost da o njemu mislim kao o retardiranom." Onda se okrete i brzo ode.
     Ovo baš ne ispade mnogo dobro, reče dr Glaub sebi, drhtavom rukom zatvarajući vrata. Očigledna sadistkinja - jaki neprijateljski porivi skopčani sa neskrivenom agresijom.
     Sede za sto i pripali cigaretu, pa stade iz nje vući i odbijati dimove, u nastojanju da povrati samopouzdanje.

     Kad je Džek Bolen stigao do dna rampe, nigde nije video ni traga od Manfreda. Pored njega, laganim trčanjem prođe nekoliko dečaka i devojčica, nesumnjivo na putu ka nekome od nastavnika. On poče da luta po školi, pitajući se kud se dečak zavukao. I zašto tako brzo? Nije to pošlo dobro, pomisli on.
     Ispred njega se grupa dece okupila oko jednog nastavnika, visokog, sedog, sa žbunastim obrvama; Džek prepoznade da je to Mark Tven. Manfred, međutim, nije bio tu.
     Dok je Džek prolazio pored Marka Tvena, taj simulakrum prekide svoj monolog upućen deci, odbi nekoliko dimova iz cigare i reče za Džekom: "Prijatelju moj, mogu li ti ja nekako pomoći?"
     Džek zastade i odvrati: "Tražim jednog dečka koga sam doveo ovamo."
     "Poznajem ja sve ove mlade drugare", odgovori nastavna mašina Mark Tven. "Kako mu je ime?"
     "Manfred Štajner." On opisa dečaka. Nastavna mašina je budno pratila njegove reči.
     "Hmmm", reče Tven kad je Džek završio. Još dim, dva, a onda Tven opet spusti cigaru. "Verujem da ćeš naći tog mladog čoveka onamo, u razgovoru sa rimskim carem Tiberijem. Tako me, bar, obaveštavaju vlasti kojima je ova organizacija poverena; o glavnom kolu zborim, gospodine."
     Tiberije. Džek do tog trenutka nije znao da su u Javnoj školi zastupljene i takve osobe, nedostojni i mahniti ljudi u istoriji zabeleženi kao takvi. Po njegovom izrazu lica Tven, očigledno, shvati šta mu je na umu.
     "Ovde u školi, hodeći hodnicima njenim", obavesti ga Tven, "naći ćeš, gospodine, kao primere koje ne treba oponašati nego najpomnije izbegavati, izložene mnoge nevaljalce, pirate i zabušante, koji propovedaju, tonovima tužnim i žalosnim, svoje istorije životne, mladima na prosvetljenje i nauk." Mark Tven povuče opet dim iz cigare i namignu mu. Džek, zbunjen, požuri u pokazanom pravcu.
     Zastao je kod Imanuela Kanta da se raspita za pravac. Nekoliko đaka sklonilo mu se s puta.
     Izgovarajući engleske reči na izrazito nemački način, Kant mu reče: "Tiberijus mošeš ofamo naći." Pokaza rukom pravac, sa potpunim autoritetom; Kant nije ni najmanje nesiguran bio, i Džek, ne časeći ni časa, pohita niz pokazani hodnik.
     Nekoliko trenutaka potom, već se približavao sitnoj, sedokosoj, naizgled krhkoj prilici rimskog cara. Dok mu je prilazio, činilo se da je Tiberije duboko zamišljen, ali pre nego što je Džek stigao da progovori, car okrete glavu ka njemu.
     "Dečak koga tražiš otišao je dalje. Bio je tvoj, zar ne? Izuzetno privlačan mladić." Onda Tiberije zaćuta, kao da u sebi vodi neku raspravu. A zaprevo se, Džek je to znao, savetovao sa glavnim kolom škole, to jest nastavnicom koja je sada angažovala sve ostale nastavnike da pronađu Manfreda. "On ne razgovara ni sa kim u ovom trenutku", reče Tiberije uskoro.
     Džek pođe dalje. Jedna slepa, sredovečna ženska prilika smešila se mimo njega; nije znao ko je ona. Nijedno dete nije razgovaralo sa njom. Ali prilika najednom reče: "Dečak koga tražiš sada je sa Filipom Drugim od Španije." Pokaza prstom ka hodniku desno od sebe, a onda reče neobičnim glasom: "Ljubazno molimo da požuriš; cenili bismo ako bi ti njega izveo iz ove škole što je pre moguće. Mnogo hvala." Najednom utonu u potpunu tišinu. Džek pohita niz pokazani hodnik.
     Samo trenutak-dva kasnije zaokrete i vide, iza ugla, Filipa Drugog od Španije, priliku bradatu, asketsku. Manfred nije bio tu, ali neki neopipljivi kvalitet njegove biti kao da je još lebdeo u okolnom prostoru.
     "On je upravo sad otišao, dragi gospodine", reče nastavna mašina. Njegov glas je sadržavao istu onu notu čudnovate žurnosti kao maločas glas ženske prilike. "Ljubazno te molimo da ga nađeš i ukloniš; to bismo cenili."
     Ne čekajući ništa više, Džek jurnu hodnikom; ledeni strah zagrize u njega dok je trčao.
     "...bismo cenili", reče jedna sedeća prilika u beloj odeždi, pored koje on promače. Onda, dok je prolazio pored sedokosog čoveka u sakou sa dugačkim zadnjim peševima, i to stvorenje poče ponavljati hitnu litaniju škole: "...pre moguće."
     On zaokrete za ugao. I, eto Manfreda.
     Dečak je bio sam, sedeo je na podu, naslonjen leđima na zid, pognute glave, i činilo se da je duboko zamišljen.
     Saginjući se ka njemu, Džek reče: "Zašto si pobegao?"
     Dečak nije odgovorio. Džek ga dodirnu, ali ne dobi nikakvu reakciju.
     "Je li ti dobro?" upita ga Džek.
     Odjednom se dečak poče pokretati, diže se na noge i stade licem u lice sa Džekom.
     "Šta je?" upita Džek.
     Odgovora nije bilo. Ali je dečakovo lice bilo naoblačeno nekim osećanjem, mutnim i izobličenim, koje sebi nije nalazilo oduška; zurio je u Džeka kao da ga ne vidi. Sasvim zaokupljen sam sobom, nesposoban da se probije u spoljašnji svet.
     "Šta se desilo?" upita Džek. Ali znao je da to nikad neće saznati; nije postojao nikakav način da stvorenje pred njim iskaže sebe. Postojalo je samo ćutanje, potpuno odsustvo opštenja između njih dvojice, praznina koja se nije mogla ispuniti.
     Dečak tada odvrati pogled i sede, složi se kao hrpa na pod.
     "Ostani ovde", reče mu Džek. "Da im kažem da mi dovedu Dejvida." Poče se udaljavati od dečaka, motreći podozrivo, ali ovaj se nije micao. Došavši do mehaničkog profesora, Džek mu reče: "Zamolio bih da mi dovedete Dejvida Bolena; ja sam njegov otac. Odvešću ga kući."
     Beše to nastavna mašina Tomas Edison, jedan postariji čovek koji podiže pogled, trgnut, i prinese uhu dlan savijen u trubu. Džek ponovi to što je rekao.
     Stvar pred njim zaklima glavom i reče: "Gubl gubl."
     Džek se netremice zagleda u njega. Onda se okrete nazad, da pogleda Manfreda. Dečak je i dalje sedeo onako mlohavo, klonulo, leđima naslonjen na zid.
     Opet nastavna mašina Tomas Edison otvori usta i reče Džeku: "Gubl gubl." I ništa više. Ostade u ćutnji.
     Da li se ovo meni pričinjava? - upita se Džek. Da li je ovo moj konačni mentalni slom? Ili...
     U alternativu nije mogao poverovati. Bila bi to stvar naprosto nemoguća.
     Nešto dalje u hodniku, druga nastavna mašina obraćala se grupi dece; njen glas dopre iz daljine, prožet odjecima, metalast.
     "Gubl gubl", govorila je ona deci.
     On sklopi oči. Uvide u trenu savršene svesti da ga njegova psiha, opažanje njegovo, ne obaveštavaju pogrešno; da se ovo stvarno dešava, ovo što vidi i čuje.
     Prisustvo Manfreda Štajnera izvršilo je invaziju na ustrojstvo Javne škole, prodrlo u njeno najdublje biće.

12.

     Još i sad za svojim radnim stolom u kampu BG, neraspoloženo zadubljen u razmišljanje o ponašanju En Esterhazi, dr Milton Glaub dobi hitan poziv od glavnog elektronskog kola Javne škole UN.
     "Doktore", izjavi njen ravni glas, "žao mi je što te uznemiravam, ali nama je potrebna pomoć. Jedan muški građanin luta kroz školu u očitom stanju mentalne pometnje. Želeli bismo da ti dođeš i ukloniš ga."
     "Svakako", progunđa dr Glaub. "Dolazim odmah."
     Uskoro je bio u vazduhu i pilotirao helikopterom preko pustinje, iz Novog Izraela ka Javnoj školi.
     Kad je stigao, glavna profesorica je izišla pred njega, a onda ga povela žustrim korakom kroz zgradu, sve do jednog zatvorenog hodnika. "Smatrali smo da treba da odvojimo decu od njega", objasni ona i postiže da se zid povuče klizanjem u jednu stranu, tako da se ukaza hodnik iza.
     Tamo je, sa ošamućenim izrazom na licu, stajao čovek poznat dr Glaubu. Doktorova reakcija bila je od prvog trenutka, i protiv njegove volje, zadovoljstvo. Dakle, sustigla je Džeka Bolena njegova šizofrenija. Oči bez žiže; čovek je očigledno u katatoničnoj otupelosti, koja se verovatno spušta na njega naizmenično sa razdobljima uzbuđenja - jer izgleda umoran. Sa njim, još jedna osoba koju Glaub prepoznade. Manfred Štajner je sedeo sklupčan na podu, pognut napred, takođe u odmaklom stadijumu povlačenja.
     Vaše druženje nije donelo ni jednome ni drugome ništa dobro, reče dr Glaub u sebi.
     Uz pomoć glavne profesorke, on uvuče i Bolena i maloga Štajnera u helikopter. Uskoro su leteli natrag, ka Novom Izraelu i logoru BG.
     Poguren, stiskajući pesnice, Bolen reče: "Da ti kažem šta je bilo."
     "Molim te, kaži mi", odvrati dr Glaub. Imao je, najzad, osećanje da je situacija pod njegovom kontrolom.
     Džek Bolen reče neujednačenim glasom: "Otišao sam do škole da pokupim mog sina. Poveo sam sa sobom Manfreda." Izvio se na sedištu i pogledao dečaka Štajnera, koji nije izišao iz katalepsije, nego je ležao sklupčan na podu helikoptera, nepomičan kao da je od drveta izdeljan. "Manfred mi je pobegao. Onda je... veza između mene i škole onemogućena. Samo jedno sam uspevao da čujem, i to..." On zaćuta.
     "Folie ß deux", promrmlja Glaub. Ludilo u dvoje.
     Bolen reče: "Umesto škole, čuo sam njega. Čuo sam njegove reči kako izlaze iz nastavnika." Ostade ućutan.
     "Manfred ima snažnu ličnost", reče dr Glaub. "Zadržavati se dugo u njegovoj blizini, to svakoga iscrpi. Mislim da bi bilo dobro za tebe, u interesu tvog zdravlja, da napustiš ovaj projekat. Mislim da suviše rizikuješ."
     "Moram videti Arnija večeras", reče Bolen neravnim i oštrim šapatom.
     "A ti? Šta će biti sa tobom?"
     Bolen ne reče ništa.
     "Ja te mogu lečiti", ponudi dr Glaub, "u ovoj fazi tvojih teškoća. Kasnije... nisam tako siguran."
     "Onamo, u toj prokletoj školi", reče Bolen, "zbunio sam se potpuno; nisam znao šta ću. Išao sam sve dalje i dalje, tražeći nekoga sa kime bih, ipak, mogao razgovarati. Ko nije kao - on." Pokaza ka dečaku.
     "Za šizofrenika je ogroman problem da uspostavi odnos sa tom školom", reče dr Glaub. "Veoma često se dešava da šizofrenik, kao što si ti, uspostavlja sa ljudima odnose kroz njihovu podsvest. Nastavne mašine, naravno, nemaju nikakvu svoju ličnost u senci; one su samo površina i ništa više. Pošto je šizofrenik navikao da stalno prenebregava površinu i zaviruje ispod, on kod njih dobije 'blank'. Naprosto nije u stanju da ih razume."
     Bolen reče: "Ja nisam razumeo ništa od onoga što su govorili; bile su to samo... one besmislene reči koje Manfred koristi. Onaj njegov privatni jezik."
     "Sreća je tvoja što si uspeo izići iz toga", odvrati dr Glaub.
     "Znam."
     "Dakle, za šta ćeš se ti sada opredeliti, Bolene? Za odmor i oporavak? Ili za nove opasne veze sa detetom koje je toliko nestabilno da..."
     "Nemam izbora", uzvrati Džek Bolen.
     "Tako je. Nemaš izbora; moraš se povući."
     Bolen reče: "Ali sam doznao nešto. Doznao sam koliko je veliki ulog u ovoj igri, ulog za mene lično. Sad znam kako bi bilo naći se odsečen od sveta, izdvojen, kao što je Manfred. Učiniću sve, samo da to izbegnem. Nemam nameru sad da odustanem." Drhtavim rukama izvuče cigaretu iz džepa i pripali je.
     "Prognoza za tebe nije dobra", reče dr Glaub.
     Džek Bolen klimnu glavom.
     "U tvojim teškoćama nastupila je remisija, zahvaljujući, svakako, tome što si izvučen iz okruženja te škole. Treba li da kažem grubo otvoreno? Ne može se predvideti koliko ćeš još vremena uspevati da dejstvuješ; možda još deset minuta, još jedan sat - možda sve do noćas; a tada bi vrlo lako mogao da doživiš još gori kolaps. Noćni sati su naročito rđavi, zar ne?"
     "Jesu."
     "Dve stvari mogu učiniti za tebe. Odvesti Manfreda nazad u logor BG, to je jedna, i mogu te zastupiti večeras kod Arnija, to jest prisustvovati umesto tebe, kao tvoj službeni psihijatar. Stalno to radim; to mi je posao. Daj mi punomoćje, pa da te iskrcam kod tvoje kuće."
     "To, možda, posle večerašnjeg posla", reče Bolen. "Možda me tada možeš zastupati, ako se ovo pogorša. Ali ja večeras vodim Manfreda sa mnom, kod Arnija Kota."
     Dr Glaub slegnu ramenima. Ne prima nikakve predloge, uvide on. Znak autizma. Ne možeš ti Džeka Bolena ubediti; on je već odsečen toliko, da niti čuje, niti razume. Jezik je za njega postao šuplji obred, koji ne označava ništa.
     "Moj dečak Dejvid", reče Bolen odjednom. "Moram se vratiti u školu po njega. A tamo je ostao i moj helikopter kompanije 'Ji'." Oči su mu se razbistrile, kao da je počeo izranjati iz svog stanja.
     "Ne vraćaj se tamo", reče mu Glaub.
     "Vrati me."
     "U tom slučaju, nemoj silaziti u zgradu, ostani gore na heliodromu. Reći ću im da ti pošalju sina gore, a ti sedi u helikopteru dok se on ne pojavi. To bi, možda, bilo bezbedno za tebe. Ja ću, umesto tebe, razgovarati sa glavnim kolom." Dr Glaub oseti talas saosećanja prema ovom čoveku i njegovoj sklonosti da uporno, držeći se nagona, gura nekim svojim putem.
     "Hvala", reče Bolen. "Cenio bih to." On uputi jedan osmeh prema lekaru, a Glaub mu osmehom uzvrati.

     Arni Kot reče, kao da se žali nekome: "Gde je Džek Bolen?" Bilo je šest uveče, i Arni je sedeo sam u dnevnoj sobi i pijuckao čašu malo preslatkog 'staromodnog', koju mu je Helio spremio.
     Njegov pripitomljeni Blikmen beše u tom trenutku u kuhinji, gde je spravljao i večeru, i to u celosti od crnoberzijanskih namirnica iz Arnijevog novog izvora snabdevanja. Pri pomisli da sad dobija ceo asortiman po velikoprodajnim cenama, Arni se osećao dobro. Koliko je to poboljšanje u odnosu na stari sistem, kad je Norbert Štajner ubirao celu zaradu! Arni je pijuckao i čekao da mu gosti stignu. U uglu je iz zvučnika izvirala muzika, prefinjena, ali ipak sveprožimajuća; ispunjavala je sobu i uljuljkivala dobročlana Kota.
     Iz tog raspoloženja nalik na trans trgnu ga, i probudi, buka telefona.
     "Arni, Skot ovde."
     "Oh?" reče Arni, nezadovoljan; više je voleo da obavlja poslove preko svog lukavog sistema kodiranja. "Vidi, imam ovde jedan bitan poslovni sastanak večeras, pa ako nemaš nešto..."
     "Ovo je važno, nego šta", reče Skot. "Neko drugi okopava našu leju."
     Doveden u zabunu, Arni upita: "Šta?" Onda shvati šta je Skot Templ hteo reći. "Misliš na ove dobre stvarčice?"
     "Da", reče Skot. "On se opremio sasvim. Ima polje, sleću mu rakete, ima liniju - sigurno je preuzeo Štaj..."
     "Ne pričaj ništa dalje", preseče ga Arni. "Dolaz' odma' ovamo."
     "Važi." U telefonu se začu jedno tiho 'klik': Skot je spustio slušalicu.
     Pazi-pazi ti to, reče Arni u sebi. Tek što sam ja lepo počeo, neki peder se gura. A ja, ej, nisam ni želeo da se bavim švercom; zašto mi taj tip nije reko da namerava da nastavi gde je Norbert Štajner stao? Ali sad je prekasno: ušao sam, izbaciti me neće niko.
     Pola sata kasnije Skot se pojavi na vratima, usplahiren; poče se šetkati po Arnijevoj dnevnoj sobi, žderući usput meze i pričajući brzo i mnogo. "Tip je profesionalac; sigurno je već neko vreme u poslu - već se razmileo po celom Marsu, posetio praktično svakog, čak i usamljene kuće u raznim prokletim zabitim naseljima, gde domaćice kupuju možda svaka po jednu teglu nečega; taj ne propušta da prevrne svaki kamen. Neće ostati nimalo mesta za nas, a tek smo počeli da se zahuktavamo. Taj tip, 'ajde da pogledamo istini u oči, taj tip nas šiša po svim pitanjima."
     "Vidim", reče Arni, trljajući se po ćelavom delu glave.
     "Mora nešto uradimo Arni."
     "'El znaš 'de mu je operativna baza?"
     "Ne, al' verovatno u planinama FDR, gde je Norb Štajner imao polje. Prvo ćemo pogledamo tamo." Skot ovo i pribeleži u sveščicu.
     "Nađi njegovo polje", reče Arni, "i javi mi. A ja ću poslati policijski helikopter iz Luistauna tamo."
     "Pa da on zna ko je protiv njega."
     "Dabome. Ja i hoću da on zna da ima protiv sebe Arnija Kota, a ne nekog običnog protivnika. Reći ću policijskom brodu da mu rokne jednu taktičku atomsku bombu, ili neko drugo manje oružje za rušenje, da mi njemu razbucamo polje. Da vidi pederčina da smo stvarno ljuti na njega što je tako drzak. A to je tačno drskost, da on uđe da se takmiči sa mnom, kad ja čak nisam ni mislio da ulazim u ovaj posao! Dovoljno je loše bilo i bez tog pedera."
     U beležnicu Skot unese: i bez tog pedera, itd.
     "Ti meni nađi mesto", reče Arni, "i javi. A ja će ga sredim. Ali policija ne da ga uhvati, nego samo da mu uzme opremu. Da se ne nađemo u nevolji sa UN. Siguran sam da će začas biti zaboravljeno. Šta misliš, da l' je to samo jedan tip? Nije neka, na primer, velika mafija sa Doma?"
     "Priče koje ja čujem govore da je potpuno samo on jedan."
     "Fino", reče Arni i isprati Skota. Vrata se zatvoriše i Arni Kot ostade opet sam u dnevnoj sobi. Njegov pripitomljeni Blikmen je nešto raducao po kuhinji.
     "Kako ide bujabez-čorba?" doviknu mu Arni.
     "Fino, gospodine", reče Heliogabalus. "Mogu li pitati ko to dolazi večeras da ovo pojede sve?" Oko njega i oko štednjaka bilo je raspoređeno nekoliko vrsta ribe i mnoštvo trava i začina, sve za čorbu.
     Arni reče: "Biće Džek Bolen, Dorin Anderton i neko autistično dete koje je doktor Glaub preporučio, pa onda dao Džeku da s njim radi... Sin Norberta Štajnera."
     "Sve neki niži slojevi društva", progunđa Heliogabalus.
     A ti si kao bolji, pomisli Arni. "Samo ti spremi hranu kako valja", reče on nervozno, pa zatvori vrata kuhinje i vrati se u dnevnu sobu. Kopile jedno crnačko, ti si me uvukao u ovo, pomisli on; ti i tvoj kamen za proročanstva. To mi je dalo ideju. I sad mora da uspe, jer sam sve uložio u to. Štaviše...
     Akord zvona sa vrata nadjača muziku iz zvučnika.
     Otvorivši ulazna vrata, Arni se suoči sa Dorin; ona mu se osmehnu podozrivo i uđe u dnevnu sobu na visokim štiklicama, ogrnuta krznom oko oba ramena. "Ćao. Šta to miriše tako dobro?"
     "Neka vražja mućkarija, od ribe." Arni uze krzno sa nje; a ono, sklonjeno, ostavi glatka leđa, potamnela od sunčanja, sa slabo primetnim pegicama. "Ne", reče on istog trenutka, "ovo nije ta vrsta večeri. Idi obuci neku pristojnu bluzu." Uhvati je za ramena, okrete i pogura ka spavaćoj sobi. "Drugi put."
     Dok je stajao na vratima spavaće sobe i posmatrao Dorin kako se presvlači, on pomisli: koju strašnu žensku, visokog stila, imam ovde. Ona pažljivo opruži svoju haljinu bez bretela po krevetu, a on pomisli: to je dobila od mene. Priseti se kako je u robnoj kući izgledala lutka na kojoj se ovaj model nalazio. Ali Dorin izgleda mnogo bolje nego lutka; ima obilje plamene crvene kose koja joj se baca niz vrat kao zapaljena kiša.
     "Arni", reče ona i okrete se ka njemu, dok je još zakopčavala bluzu. "Nemoj nešto mnogo da pritisneš Džeka Bolena večeras."
     "Au, jeee", pobuni se on, "šta ti sad pa to znači? Ja od dobrog starog Džeka 'oću samo učinak; mislim, im'o je dovoljno vremena - vreme je isteklo!"
     Dorin ponovi: "Nemoj nešto mnogo, Arni. Inače ti neću oprostiti nikad."
     Gunđajući, on se udalji, do ormanića u dnevnoj sobi gde joj poče spremati piće. "Šta ćeš? Imam bocu ovog irskog viskija od deset godina; dobar je."
     "Onda ću to", reče Dorin, izlazeći iz dnevne sobe. Sede na kauč i zagladi suknju preko prekrštenih kolena.
     "Izgledaš dobro u bilo čemu", reče Arni.
     "Hvala."
     "Slušaj, to što radiš sa Bolenom ima moje odobrenje, naravno, kao što znaš. Ali to vaše je sve na površini, je l' tako? Duboko unutra, ti se čuvaš za mene."
     Dorin upita začuđenim tonom: "Šta li ti znači to 'duboko unutra'?" Gledala ga je u oči sve dok se on ne nasmeja. "Pripazi ti", reče ona. "Da, naravno da sam tvoja, Arni. Sve je ovde u Luistaunu tvoje, čak i cigle i slama. Kad god prospem malo vode niz sudoperu, pomislim na tebe."
     "Zašto na mene?"
     "Zato što si ti totemski bog straćene vode." Osmehnula mu se. "Šalim se, bre; mislila sam na tvoje parno kupatilo sa onolikim prosipanjem."
     "A-haaa", reče Arni. "Pamtiš ono kad smo bili ti i ja tamo, kasno u noći, pa ja otključao mojim ključem, i mi ušli kao dva nevaljala derana... Ufufali se da niko ne vidi, pa okrenuli tuševe za vruću vodu, toliko da na kraju nije bilo ničega sem pare. Onda smo se poskidali - mora biti da smo bili dibidus pijani - i jurili goli kroz paru, krijući se jedno od drugog..." Iscerio se. "Na kraju te ja u'vatio, a? Kod one klupe na koju te maserka povali pa te mlati dok ti se dupe ne izravnja. E, jesmo se dobro zabavili tamo na toj klupi."
     "Veoma praiskonski", reče Dorin, sećajući se.
     "Ja sam se te noći osećao kao da mi je opet devetnaest", dodade Arni. "Stvarno sam mlad, za nekog ovako starog - mislim, dobro sam ja očuvan, razumeš šta hoću da kažem." Ushodao se po sobi. "Kad će više taj Bolen da se pojavi, boga mu bogovog?"
     Telefon zazvoni.
     "Gospodin", doviknu Heliogabalus iz kuhinje. "Ja nisam u mogućnosti da se javim; moram zamoliti da ti."
     Arni reče Dorini: "Ako se to Bolen javlja da ne može..." On, kiselog lica, pokretom šake preko grla pokaza 'zaklati' i dohvati slušalicu.
     "Arni", reče muški glas. "Izvini što te uznemiravam; ovde doktor Glaub."
     Arni, kome je laknulo, odvrati: "Zdravo, doco Glaube." Dorini reče: "Nije Bolen."
     Dr Glaub nastavi: "Arni, znam da očekuješ Džeka Bolena večeras - još nije stigao, je li tako?"
     "Tako je."
     Glaub, oklevajući, dodade: "Arni, sticajem okolnosti proveo sam izvesno vreme sa Džekom danas, i mogu reći, iako..."
     "Š'a je bilo, imao šizofrenični napad?" Oštrim prodorom intuicije Arni znade da je to baš tako; i da doktor iz tog razloga zove. "Pa dobro", nastavi Arni. "Čovek je napet, pod vremenskim pritiskom; to se priznati mora. Ali svi smo. Moram te razočaram ako misliš da mu ja dam 'opravdan izostanak' kao nekom klincu u školi koji se razboleo. To nema. Bolen je znao u šta ulazi. Ako ne bude imao šta da mi pokaže večeras, ima ga sredim tako da u životu svome neće opraviti više nijedan toster na ovom Marsu."
     Dr Glaub je ćutao neko vreme, a onda reče: "Upravo ljudi kao što si ti, koji takvim oštrim zahtevima gone ljude, stvaraju šizofrenike."
     "Pa šta? Ja imam određena merila; on ih mora ispuniti; to je sve. Vrlo visoka merila, to ti je poznato."
     "Ima i on visoka merila."
     Arni reče: "Ne tako visoka kao što su moja. Dobro, doco, imaš još nešto da kažeš?"
     "Ne", reče Glaub. "Osim što..." Glas mu se tresao. "Ništa više. Hvala za tvoje vreme."
     "Hvala na pozivu." Arni spusti slušalicu. "Koja kukavica, čudo jedno. Nema petlju da kaže ono što misli." Zgađen, on se udalji nekoliko koraka od telefona. "Plaši se da stane na ono stanovište u koju veruje; ja za njega nemam ništa osim prezira. Zašto je zvao ako ne sme da kaže?"
     Dorin reče: "Zapanjena sam što je zvao. Tako je ispružio vrat. Šta kaže o Džeku?" Njene oči bile su potamnele od zabrinutosti; ona ustade, priđe Arniju i položi mu ruku na mišicu da bi zaustavila njegovo šetkanje. "Reci mi."
     "Ma, samo je rekao da je bio sa Bolenom danas, neko vreme; pretpostavljam da je Bolen imao neku vrstu napada one njegove bolesti, znaš."
     "Da li dolazi?"
     "Hriste, ne znam. Zašto sve mora biti tako zapetljano? Doktori zivkaju, a ti polažeš šape na mene kao izbičevan pas ili tako nešto." Sa odbojnošću on odvoji njene prste od svoje mišice i odgurnu Dorin od sebe. "A ovaj ludi crnja u kujni: Hriste! Je l' to on pravi neku veštičju čorbu tamo? Već satima se bakće oko toga!"
     Glasom nejakim, ali oštrim, Dorin reče: "Arni, slušaj. Ako suviše pritisneš Džeka i učiniš mu neko zlo, nikad više neću u krevet s tobom. Obećavam."
     "Svi ga štite, nikakvo čudo da je bolestan."
     "On je dobra osoba."
     "A bolje bi mu bilo da bude i dobar tehničar; da raširi um tog klinca kao mapu drumova, a ja samo da čitam."
     Stajali su licem u lice.
     Dorin poče odmahivati glavom i okrete se od njega, dohvati svoju čašu s pićem i poče se udaljavati, leđima okrenuta Arniju. "Dobro, dobro, ne mogu ja tebi govoriti šta da radiš. Ti možeš naći desetak žena koje su u krevetu jednako dobre kao ja; šta sam ja velikom Arniju Kotu?" Glas joj je bio sumoran i otrovan.
     On trapavo pođe za njom. "Do vraga, Dor, ti si jedinstvena, kunem se, ti si neverovatna, kakva samo divna glatka leđa imaš, a ona haljina u kojoj si došla pokazivala je to." Pogladio ju je po vratu. "Pravi nokaut, čak i po merilima Doma."
     Zazvoniše akordi sa ulaznih vrata.
     "To je on", reče Arni, krenuvši istog trena ka vratima.
     Otvori ih, i ukaza se Džek Bolen, umornog izgleda. Uz njega je bio jedan dečak koji je neprestano poigravao na vrhovima prstiju, sad levo od Džeka, sad desno; blistao očima, sve video, ali ni na jednu stvar se nije fokusirao. Dečak odmah kliznu kao zmija pored Arnija, uvuče se u dnevnu sobu, i tu ga Arni izgubi iz vida.
     Sada u izvesnoj pometnji, Arni reče Džeku Bolenu: "Uđi."
     "Hvala, Arni", odvrati Džek, ulazeći. Arni zatvori vrata, i njih dvojica se počeše osvrtati da vide gde je Manfred.
     "Otiš'o u kuhinju", reče Dorin.
     I naravno, kad Arni otvori vrata kuhinje, vide Manfreda kako stoji i zaneseno posmatra Heliogabalusa. "Šta je?" upita ga Arni. "Nikad ranije nisi video Blikmena?"
     Dečko ne uzvrati ništa.
     "Koji to desert praviš, Helio?" upita Arni.
     "Flan", odgovori Heliogabalus. "Filipinsko jelo, kaša od jaja ukuvanih sa skorupom i karamel-sosom. Iz priručnika o kuvanju gospođe Rombauer."
     "Manfrede", reče Arni, "ovo ovde ti je Heliogabalus."
     Gledali su ih, stojeći na vratima kuhinje, i Dorin i Džek. Na dečaka ovaj Blikmen kao da jako utiče, pomisli Arni. Kao omađijan, dečak je netremice pratio svaki Heliov pokret. A Helio je, mučenički pažljivo, sipao flan u kalupe koje je zatim prenosio u zamrzivački deo frižidera.
     Maltene stidljivo, Manfred reče: "Zdravo."
     "Ej", uzviknu Arni. "Ovaj rek'o jednu pravu reč."
     Helio reče uvređenim glasom: "Moram zamoliti sve vas da napustite kuhinju. Vaše prisustvo mi nabija tremu tako da ne mogu raditi." Gledao ih je besno. Posle nekog vremena oni, jedan po jedan, svi odoše iz kuhinje. Vrata se, pokretana iznutra, zatvoriše za njima, odsecajući pogled ka Heliju i njegovom radu.
     "On je malo čudan", izvini se Arni. "Ali, bogami, kuva. Rastura."
     Džek reče Dorini: "Sada sam prvi put čuo da Manfred to uradi." Izgledao je impresioniran. Odšetao se sam do prozora, prenebregavši sve njih, i tamo stao, zagledan napolje.
     Arni mu priđe, stade pored njega i reče: "Šta ćeš da piješ?"
     "Burbon i vodu."
     "Spremiću", reče Arni. "Sa takvim sitnicama ne mogu gnjaviti Helija." On se nasmeja, Džek ne.
     Sedeli su njih troje, svako sa svojim pićem, neko vreme. Manfredu su dali neke stare časopise da čita, opružen po tepihu, ponovo nesvestan njihovog prisustva.
     "Ček' samo dok probaš ovo jelo", reče Arni.
     "Miriše divno", primeti Dorin.
     "Sve iz šverca", dodade Arni.
     I Dorin i Džek, zajedno na kauču, klimnuše glavom.
     "Ovo je velika noć", reče Arni.
     Oni opet: klim.
     Arni uzdiže čašu i reče: "U slavu opštenja. Bez koga bogomprokleto ništa ne bi bilo."
     Džek trezno reče: "U to ime ću ispiti, Arni." Ali već je bio ispio, pa se sad zagleda u praznu čašu, očigledno zbunjen.
     "Sipaću ti drugu", reče Arni, uzevši je od njega.
     Stade kod ormanića za piće i pripravi još jednu za Džeka; u isto vreme primeti da su Manfredu dodijali časopisi; dečko je ustao i počeo lutati po sobi. Možda bi rado seckao i lepio, zaključi Arni. Dade Džeku piće i ode u kuhinju.
     "Helio, nađi lepak i makaze za klinca i neki papir po kome bi on mogao da lepi isečke."
     Helio beše završio sa flanom; završio, očito, sa celim svojim poslom i sada sedeo i čitao primerak časopisa 'Lajf'. Nevoljno ustade i pođe da potraži lepak, makaze i hartiju.
     Kad se Blikman vrati, Arni mu reče: "Smešan klinac, a? Kakvo je tvoje mišljenje o njemu, da li je isto kao moje?"
     "Deca su sva slična", reče Helio i iziđe iz kuhinje, ostavljajući Arnija samog.
     Arni pođe za njim. "Ješćemo svi, uskoro", objavi on. "Je l' svako probao ovo meze od danskog plavog sira? Ikome išta potrebno?"
     Telefon zazvoni. Dorin, koja se zatekla najbliže, podiže slušalicu. Dade je Arniju. "Za tebe. Neki čovek."
     Bio je to opet doktor Glaub. "Gospodine Kot", reče Glaub glasom neprirodno tankim, "za moj integritet bitno je da zaštitim moje pacijente. Dvoje mogu igrati igru zastrašivanja. Kao što znaš, tvoje vanbračno dete Sem Esterhazi je u kampu BG, gde ja ordiniram."
     Arni zastenja.
     "Ako tvoje postupanje sa Džekom Bolenom ne bude pošteno", nastavi Glaub, "ako primeniš na njega tvoju nehumanu, svirepu, agresivnu, dominatorsku taktiku, ja ću se osvetiti tako što ću otpustiti Sema Esterhazija iz kampa, sa obrazloženjem da je mentalno retardiran. Je li to shvaćeno?"
     "Oh, Hriste, sve nek bude po tvome", zastenja Arni. "Pričaću s tobom sutra. Idi, spavaj, ili tako nešto. Uzmi pilulu. Samo me o'ladi više." On tresnu slušalicu.
     Traka sa muzikom odmotala se do kraja; muzika je odavno prestala, i Arni krutim koracima priđe fonoteci traka i dograbi jednu kasetu nasumce. Taj doktor, reče on sebi. Ima da ga sredim, ali ne sad. Nemam sad vremena. Tipu nešto fali; i to u glavi.
     Osmotri kasetu i pročita:

     W. A. Mozart, Symphony 40 in G mol, K. 550

     "Volim Mocarta", reče on Dorini, Džeku Bolenu i malom Štajneru. "Pustiću ovu traku." Poče vrteti loptastu dugmad pojačala. Uskoro se začu šuštanje prazne trake koje je prelazila preko magnetne glave. "Diriguje Bruno Valter", reče on svojim gostima. "Velika retkost, iz zlatnog doba snimanja gramofonskih ploča."
     Grozomoran kacrrr-ciii-štropot pokulja iz zvučnika. Ovo k'o grčevi nekih mrtvaka, pomisli Arni u užasu. Potrča da ugasi.

     Manfred Štajner je sedeo na tepihu, izrezivao sličice makazama iz časopisa i lepio ih u nove rasporede, kad začu tu buku i diže pogled. Vide da gospodin Kot hita ka mašini sa trakom da je isključi. Kako se zamutio gospodin Kot, primeti Manfred. Teško je videti ga kad se kreće tako brzo; kao da uspe, nekako, da iščezne iz sobe, a onda se pojavi na drugom mestu. Dečak se toga plašio.
     I buka ga je uplašila. Pogleda na kauč gde sedi gospodin Bolen, da vidi da li je i on uznemiren. Ali gospodin Bolen je ostao gde je i bio, sa Dorin Anderton, prepleten sa njom na takav način da se dečak poče grčevito skupljati, od zabrinutosti. Kako mogu dvoje ljudi podneti da budu tako blizu? Manfredu je to izgledalo kao da su njihovi zasebni identiteti počeli da se slivaju u jedan, a pomisao da takvo mutljanje može da se dogodi, njega plaši. Poče se praviti da nije video; vide mimo njih, zid bezbedan, ni sa čim pomešan.
     Glas gospodina Kota se prolomi preko dečaka, opor; izlomatani tonovi koje on nije razumeo. Onda Dorin Anderton progovori, pa Džek Bolen; sad svi počeše da čavrljaju, u haosu, i dečak pritisnu šake na uši. Najednom, bez i najmanjeg upozorenja, gospodin Kot kao iz nečega ispaljen prelete sobu i nestade sasvim.
     Kud ode? Gledaj tamo, gledaj ovamo, dečak ga nikako ne uspe naći. Poče drhtati, pitajući se šta će sad biti. A onda vide, na svoju zabunu, da se gospodin Kot nanovo pojavio u prostoriji gde je hrana; tamo čavrlja sa tamnim oblikom.
     Tamni oblik je, ritmičnom elegancijom, splasnuo sa svoga mesta na vrhu visoke, okrugle stolice, počeo da teče korak za korakom preko prostorije i dohvatio čašu sa police. Obuzet divljenjem i poštovanjem pred kretanjem tog čoveka, Manfred pogleda pravo u njega, a čovek mu uzvrati pogledom pravo u oči.
     "Ti moraš umreti", reče mu tamni čovek udaljenim glasom. "Onda ćeš biti nanovo rođen. Vidiš li, dete? Ne postoji ništa za tebe ovakvog kakav si sad, jer je nešto pošlo pogrešno, pa ti možeš ni videti, ni čuti, ni osećati. Niko ti ne može pomoći. Vidiš li, dete?"
     "Da", reče Manfred.
     Tamni oblik otklizi do sudopere, stavi u čašu neki prah i vodu, dade to gospodinu Kotu, koji popi sadržinu, a ne prestade da klepeće neke reči drugima. Kako je divan tamni oblik. Zašto ja ne mogu da budem takav? - pomisli Manfred. Niko drugi ne izgleda tako.
     Njegovo kratkotrajno viđenje, njegova veza sa čovekom nalik na senku, sad behu presečeni. Dorin Anderton je prošla između njih, projurila u kuhinju i raspričala se visokim tonovima. Još jednom Manfred pritisnu šake na uši, ali tu buku nije mogao zaustaviti.
     Poče gledati napred, da bi pobegao. I pobeže od tih zvukova i od oštrih dolaženja i odlaženja, zamućenih od brzine.
     Pred njim se pružila planinska staza. Nebo iznad je otežalo, crveno, onda on ugleda tačke: stotine divovskih trunčica koje narastaju i sve bliže su. Iz njih ispadaju, kao kiša, stvari: ljudi neprirodnih misli. Ljudi udaraju u zemlju i jurcaju ukrug. Izvlače linije, onda se velike stvari u obliku crva spuštaju s neba, jedna za drugom, bez ijedne, bez ikakve misli, i počinju da kopaju.
     Vide rupu veliku kao svet; zemlja nestade i postade crna, prazna, ništa... U rupu ljudi uskaču jedan po jedan, najzad niko ne ostaje. On je sam, sa utihnulom svetskom rupom.
     Na rubu rupe on. Viri dole. Na dnu, u ničemu, namotano stvorenje se odmotava, oslobođeno. Ono se zmijasto uzvija, postaje široko, sadrži četvrtasti prostor, izrastaju mu boje.
     Ja sam u tebi, pomisli Manfred. Opet.
     Jedan glas reče: "On je ovde u Am-Webu duže nego iko drugi. Bio je već tu kad smo mi ostali došli. Ogromno je star."
     "Da li mu se dopada?"
     "Ko to zna? Ne može hodati niti samostalno uzimati hranu. Dokumentacija je uništena u onom požaru. Može biti dve stotine godina star. Njemu su amputirali udove, a većinu unutrašnjih organa su, naravno, izvadili još kad su ga primali. Uglavnom se žali na polensku alergiju."
     Ne, pomisli Manfred; ovo ne mogu podneti; nos mi gori. Ne mogu da dišem. Da li je ovo taj početak života, koji mi je tamni oblik obećao? Novi početak, gde ću biti drugačiji, a neko mi može pomoći?
     Molim, pomozite mi, reče on. Treba mi neko, bilo ko. Ne mogu večito čekati ovde; mora se uraditi uskoro, ili uopšte ne uraditi. Ako se ne uradi, ja ću rasti i postati svetska rupa, a rupa će pojesti sve.
     Rupa, ispod mreže, ispod Am-Mreže, čeka da bude svi oni koji šetaju gore, ili su ikad šetali gore; čeka da bude svako i sve. A jedino je Manfred Štajner suzbija.

     Spustivši praznu čašu, Džek Bolen oseti raspadanje svih delova svog tela na još manje komade. "Ponestalo nam piće", uspe on da kaže devojci pored sebe.
     Dorin mu odvrati brzim šapatom: "Džek, moraš imati na umu da imaš prijatelje. Ja sam ti prijatelj, doktor Glaub je zvao - on ti je prijatelj." Ona ga brižno pogleda u lice. "Da li ćeš biti u redu?"
     "Ma, zaboga", urlao je Arni, "moram čuti šta si postigao, Džek. Zar mi baš ništa ne možeš dati?" On se, pun zavisti, okrete ka njima dvoma; Dorin uzmače, neprimetno malo, od Džeka. "Mislite li vas dvoje samo tako da sedite, šapućete i grlite se? Nije mi dobro." On ih tada ostavi, ode u kuhinju.
     Nagnuvši se ka Džeku toliko da su im se usne maltene dodirnule, Dorin šapnu: "Volim te."
     Pokušao joj se osmehnuti. Ali mu se lice ukrutilo; nepopustljivo. "Hvala", reče on, želeći da ona zna koliko mu je to značilo. Poljubi je u usta. Usne su joj bile tople, meke od ljubavi; davale su mu sve što su imale i ništa nisu za sebe zadržavale.
     Sa očima punim suza, ona reče: "Osećam kako kliziš sve dalje i dalje u sebe, opet."
     "Ne", reče on. "Ja sam u redu." Ali nije bio; znao je to.
     "Gubl gubl", reče devojka.
     Džek sklopi oči. Ne mogu pobeći, pomisli on. Sklopilo se preko mene, sasvim.
     Kad otvori oči, nađe da je Dorin ustala sa kauča i pošla u kuhinju. Glasovi, njen i Arnijev, doploviše do njega, do mesta gde je sedeo.
     "Gubl gubl gubl."
     "Gubl."
     Džek se okrete prema dečaku koji je sec-seckao po svojim časopisima na podu i reče mu: "Čuješ li me? Razumeš li me?"
     Manfred diže pogled i osmehnu se.
     "Kaži mi nešto", reče Džek. "Pomozi mi."
     Odgovora nije bilo.
     Džek se osovi na noge i pođe do kasetofona; poče ga pregledati, leđima okrenut sobi. Da li bih sada bio živ, upita se on, da sam poslušao doktora Glauba? Da nisam došao ovamo, da sam pustio njega da dođe kao moj zastupnik? Verovatno ne. Kao onaj raniji napad: verovatno bi se desilo u svakom slučaju. To je proces koji se mora odviti do kraja; mora da 'radi' i stigne svome ispunjenju.
     Sledeće čega je postao svestan bilo je: on stoji na crnom, praznom pločniku. Sobe nema, ljudi oko njega nestali su; on je sam.
     Građevine: sive, uspravne površine s obe strane. Da li je to Am-Web? Poče se osvrtati mahnito. Svetlosti, tu i tamo; on je u gradu, a sada prepoznade da je to Luistaun. Poče da pešači.
     "Čekaj", pozva glas, ženski.
     Na izlazu jedne zgrade pojavi se žena umotana u krzna i pođe žurno, visokim potpeticama tupkajući po pločniku i stvarajući odjeke. Džek stade.
     "Pa, nije ispalo tako loše, sve u svemu", reče ona, sustižući ga, bez daha. "Hvala Bogu da se završilo; bio si tako napet - osećala sam to celo veče. Arni je strašno uznemiren vestima o Ko-opu; oni su tako bogati i moćni, pa se on oseti tako malen."
     Zajedno su šetali, ne u nekom naročitom pravcu; devojka se oslanjala o njegovu ruku.
     "Jeste rekao", reče ona, "da će te zadržati kao servisera; sigurna sam da to misli ozbiljno. Ali je ogorčen, Džek. Ogorčen skroz-naskroz. Znam da je tako."
     On pokuša da se priseti, ali ne uspe.
     "Reci nešto", preklinjala je Dorin.
     Trenutak-dva kasnije, on reče: "Arni bi bio... gadan neprijatelj."
     "Bojim se da je tako." Ona diže pogled ka njegovom licu. "Hoćemo kod mene? Ili da svratimo negde, na piće?"
     "Hajde samo da se šetamo", reče Džek Bolen.
     "Da li me i sad voliš?"
     "Naravno", reče on.
     "Da li se bojiš Arnija? On bi mogao pokušati da ti se osveti, jer... on ne razume ono o tvom ocu; on misli da si ti na nekom nivou sigurno..." Odmahnu glavom. "Džek, on će pokušati da ti se osveti; smatra te krivim. On je tako bogomprokleto primitivan."
     "Da", reče Džek.
     "Pa, kaži nešto", reče Dorin. "Sav si kao od drveta, kao da nisi živ. Zar je toliko strašno bilo? Nije. A? Izgledalo je da si se sabrao."
     On, sa naporom, reče: "Ja se... ne bojim njegovih postupaka."
     "Da li bi ostavio svoju ženu zbog mene, Džek? Rekao si da me voliš. Možda bismo mogli emigrirati na Zemlju, ili tako nešto."
     Zajedno nastaviše da lutaju.

13.

     Za Otoa Citea bilo je kao da se život još jednom otvorio; od smrti Norba Štajnera krstario je Marsom kao u starim danima, isporučivao robu, prodavao, susretao se i brbljao sa sa ljudima.
     I, naročito, susreo se već sa nekoliko zgodnih žena, usamljenih domaćica nasukanih u kućama u pustinji iz dana u dan, žena koje čeznu za... druženjem, može se tako reći.
     Dosad nije uspeo da stigne u kuću gospođe Silvije Bolen. Ali je znao tačno gde je i označio ju je na mapi.
     Danas je rešio da ide tamo.
     Za tu priliku obukao je najbolje odelo: od engleske šagrine, sa jednim redom dugmadi, sivo. Godinama pre toga nije ga nosio. Cipele su, na nesreću, bile lokalne izrade, košulja takođe. Ali kravata: ah. Upravo pristigla iz Njujorka, najnovija varijanta blistavih, veselih boja, na dnu rascepljena u ludi viljuškasti oblik. Držao ju je neko vreme ispred sebe i divio joj se. Onda ju je stavio na sebe i neko vreme joj se divio i tako.
     Njegova dugačka tamna kosa je blistala. Osećao je sreću i samopouzdanje. Sa ovim danom dobijam novi, čist početak, sa ženom kao što je Silvija, reče on sebi, oblačeći vuneni kaput i uzimajući kofere. Izmaršira iz magacinske šupe - sada prepravljene u zaista udoban stambeni prostor - prema helikopteru.
     Velikim, visokim lukom podiže helikopter u nebesa i ka istoku. Tmurne planine FDR splasnuše u daljinu iza njega; on prelete pustinju, vide najzad kanal Džordža Vašingtona po kome se orijentisao. Prateći ga, on se približi manjem sistemu kanala, koji se odatle razgranavao, i uskoro se nađe iznad raskrsnice Vilijam Batler Jejtsa i Herodota, blizu koga su Boleni stanovali.
     Obe ove žene, razmišljao je on, privlačne su, i ta Džun Henesi, i Silvija Bolen, ali od njih dve Silvija mi se više sviđa; ima onaj dremljivi, nadureni kvalitet koji duboko osećajna žena uvek poseduje. Džun je suviše kočoperna i energična; ta vrsta samo priča-priča-priča, mudruje. Ja hoću ženu koja je dobar slušalac.
     Sećao se nevolja u koje je uletao ranije. Pitam se kakav joj je muž, pomisli se on. Moram da pitam. Mnogi od tih ljudi shvataju život pionira ozbiljno, a naročito oni koji stanuju daleko od gradova; drže oružje u kući, i tako to.
     Međutim, to ti je rizik tog položaja, i šta se može.
     Čisto za slučaj da se dogode neke nevolje, Oto Cite je i sam imao pištolj kalibra 5,58 milimetara, zavučen u skriveni bočni džep jednog od kofera; tu je bilo i sada, i to napunjeno najvećim brojem metaka.
     Neće mene zezati niko, pomisli on. Ko hoće frku, dobiće je brzo.
     Osokoljen ovim razmišljanjima, on poče spuštati helikopter, osmatrajući područje ispod sebe - nijedan helikopter nije bio parkiran nigde oko kuće Bolenovih - i pripremajući se da sleti.
     Urođeni oprez naveo ga je da parkira helikopter gotovo dva kilometra daleko od kuće Bolenovih, kod početka servisnog kanala. Odatle je krenuo pešice, voljan da otrpi težinu kofera; druge mogućnosti nije bilo. Izvestan broj kuća našao se između njega i Bolenove, ali on nije zastajao, nije zakucao ni na jedna vrata; odmicao je pravo duž kanala.
     Kad se približio kući Bolenovih, usporio je, da dođe do daha. Pažljivo osmotrio obližnje kuće... Iz kuće desno od Bolenove dopirala je dečja galama. Dakle, tamo ima sveta. Zato on priđe kući Bolenovih sa one druge strane, tihim hodom, takvom putanjom da ga nikako nisu mogli videti iz te druge, iz koje su se čuli dečji glasovi.
     Stiže, stupi na trem, pozvoni.
     Neko je navirio ka njemu, kroz crvene draperije navučene preko prozora dnevne sobe. Oto je zadržao na licu formalan, korektan osmeh, podoban za svaku eventualnost.
     Ulazna vrata se otvoriše, i na njih stade Silvija Bolen, sa frizurom majstorski nameštenom, i ružom na usnama; u džerzi-džemperu i u tesnim kapri-pantalonama ružičaste boje, sa sandalama na nogama. Nokti na nogama lakirani u blistavu skereletnu boju; to je primetio krajičkom oka. Očigledno se sredila u očekivanju njegove posete. Ali zauzela je, naravno, ravnodušnu, hladnu pozu; osmotrila ga je u nadmenoj tišini, ne ispuštajući kvaku iz ruke.
     "Gospođo Bolen", reče on najprisnijim tonom glasa. Nakloni se, pa nastavi: "Putovanje kroz mnogo kilometara puste zemlje peščane nalazi pravednu nagradu u tome što te konačno još jednom vidim. Da li bi bila zainteresovana za našu specijal supu od kengurovog repa? Neverovatna je i divna, hrana koja dosad nije mogla ni za kakve pare da se nabavi na Marsu. Došao sam sa njom pravo kod tebe, zato što vidim da si pozvana za ocenjivanje finih namirnica i da umeš da izdvojiš kvalitet, ne upravljajući se po ceni." A za sve vreme dok je to verglao, pomerao se, mic-po-mic, ka vratima, noseći i kofer sa robom.
     Donekle kruto i sa malo oklevanja, Silvija reče: "Hmmm, pa, uđi." Ona pusti vrata da se širom otvore, a on odmah stupi unutra i položi kofer na pod pored niskog stola u dnevnoj sobi.
     Primeti dečački luk sa tobolcem strela. "Da li je tvoj mladi sin tu?" upita on.
     "Nije", reče Silvija, nervozno se krećući po sobi, sa rukama čvrsto skrštenim ispred sebe, preko grudi. "On je danas u školi." Pokuša se osmehnuti. "A moj svekar je otišao u grad, i vratiće se tek vrlo kasno."
     Dobro, pomisli Oto; vidim.
     "Molim te, sedi", reče joj. "Da ti mogu prikazati kako valja, slažeš se?" Jednim pokretom, on primače i namesti stolicu na koju Silvija sede, ali na samu ivicu, kao ptica na granu. Ruke su joj bile čvrsto spletene ispred, a usne stisnute. Kako je napeta, primeti on. Dobar znak, jer to znači da je sasvim svesna šta se ovde, u stvari, dešava i šta proističe iz činjenice da je on došao u posetu upravo kad joj je sin odsutan. Osim toga, pažljivo je zatvorila ulazna vrata; a zavese su na prozorima dnevne sobe i sad navučene, primeti on.
     Silvija naglo reče: "Da li si za kafu?" i maltene pojuri sa stolice, baci se naglavačke u kuhinju. Sledećeg trenutka pojavi se opet, donoseći poslužavnik sa džezvom kafe, šećerom, kremom i dve porculanske šoljice.
     "Hvala", preo je on. Dok je bila odsutna, privukao je drugu stolicu do njene.
     Pili su kafu.
     "Zar se ne plašiš da živiš ovde sama, toliko vremena?" upita je on. "U ovom pustošnom području?"
     Ona ga pogleda postrance. "Valjda sam, ovaj, navikla."
     "Iz kog dela Zemlje si poreklom?"
     "Sent Luis."
     "Ovde je razlika velika. Novi, slobodniji život. Gde čovek može da odbaci okove i da bude ono što jeste. Slažeš se? Stare navike i običaji, taj nemoderni Stari Svet, najbolje je da budu zaboravljeni u ovoj prašini. Ovde..." On se osvrte po dnevnoj sobi, pogleda sasvim obični nameštaj: video je takve stolice, tepihe, sitnice, stotinama puta, u sličnim domovima. "Ovde vidimo sudar izuzetnog, puls, gospođo Bolen, puls onih prilika koje se hrabroj osobi ukazuju jednom - samo jednom - u životu."
     "Šta još imaš osim supe od kengura?"
     "Pa", reče on, mršteći se u sebi, "prepeličja jaja; vrlo dobra. Pravi maslac od kravljeg mleka. Pavlaku. Dimljene ostrige. Evo, ovako: ti, molim te, donesi obične soda-krekere, a ja mažem maslac i kavijar; eto, častim." Osmehnuo joj se, i zauzvrat dobio, kao nagradu, njen spontani, zračni osmeh; oči su joj blistale od iščekivanja. Skočila je na noge, namah, i odskakutala u kuhinju kao dete.
     Uskoro su sedeli zajedno, pogureni nad stolom, vadili crna, uljasta, riblja jaja kašičicom iz majušne tegle i razmazivali ih po kreker-pločicama.
     "Ništa nije kao original kavijar", reče Silvija i uzdahnu. "Ja sam ga jela samo jednom ranije u životu, u jednom restoranu u San Francisku."
     "Vidi šta još ja imam." Iz kofera izvadi bocu. "Zeleni hungarian, iz vinarije Buena Vista u Kaliforniji; najstarije vino u toj državi!"
     Pijuckali su vino iz čaša sa visokim grlima. (On je i te čaše doneo u koferu.) Onda se Silvija zavali unazad, na kauč, očiju polusklopljenih. "Oh, Bože. Ovo je kao u mašti. Nije moguće da se stvarno dešava."
     "Ali dešava se." Oto spusti čašu i nagnu se nad nju. Disala je polako, ravnomerno, kao da je zaspala; ali ga je, u isti mah, netremice gledala. Znala je tačno šta se dešava. I dok se on naginjao sve bliže i bliže, nije se micala; nije pokušala da se izmakne.
     Ta hrana i vino, izračunavao je on uzimajući Silviju u zagrljaj, koštaće ga - po prodajnim cenama - blizu sto UN dolara. Ali vredi; barem njemu, ovo vredi toliko, pa i više.
     Njegova stara priča ponavlja se još jednom. Opet on ne naplaćuje po cenovniku. Nego uzima mnogo više, pomisli Oto malo kasnije, kad su prešli iz dnevne sobe u spavaću, u kojoj su roletne bile spuštene, a sumrak neuznemiren; sobu tihu, spremnu da ih primi, podešenu, što je on dobro znao, upravo za ovakve prilike.
     "Ništa ovakvo", promrmlja Silvija, "nije mi se nikad desilo, u celom mom životu." Glas joj beše pun zadovoljstva i pristajanja, i zvučao je kao da stiže iz velikih daljina. "Jesam se ja to napila? Oh, Bože moj."
     Posle toga, dugo nije govorila ništa.
     "Jesam li poludela?" progunđa ona još kasnije. "Mora biti da sam se otkačila. Ne mogu da verujem, znam da ovo nije stvarno. Prema tome, kako može biti od značaja, kako može ono što se u snu radi da bude rđavo?"
     A posle toga, nije rekla više ništa.
     Bila je tačno od one vrste njemu najdraže: jedna od onih koje ne pričaju mnogo.

     Šta je ludilo? - razmišljao je Džek Bolen. Za njega, ludilo je ova činjenica: izgubio je Manfreda Štajnera, a ne seća se kako, niti kad. Nije zapamtio gotovo ništa o protekloj noći kod Arnija Kota; ali je uspeo na osnovu onoga što mu je Dorin pričala da sastavi, deo po deo, nekakvu predstavu o događajima koji su se odigrali. Ludilo - iznudica da sazdaš sliku o svom životu raspitujući se kod drugih.
     Ali ovaj promašaj pamćenja bio je simptom dubljeg poremećaja. Pokazatelj da je njegova psiha učinila nagli skok napred u vremenu. A to se dogodilo posle razdoblja u kome je on proživeo nekoliko puta, na nekom nesvesnom nivou, upravo onaj deo koji mu sad nedostaje.
     Sedeo je još ranije, nekoliko puta, shvati on sada, u Arnijevoj dnevnoj sobi, doživljavao to veče pre nego što je ono stiglo; a onda, kad se dogodilo u stvarnosti, prošao je mimo njega. Onaj temeljni poremećaj u osećanju za vreme, koji po dr Glaubu jeste osnov šizofrenije, događa se, evo, njemu. I muči ga.
     To veče kod Arnija jeste se dogodilo, postojalo je za njega... ali izvan svog redosleda.
     U svakom slučaju, ni na koji način sada ne može biti vraćeno. Jer leglo je u prošlost. A remećenje osećaja za prošlost nije simptom šizofrenije, nego opsesivno-kompulsivnih neuroza. Njegov problem, šizofreničarski, u celosti je u budućnosti.
     A njegova budućnost, kako ju je sad video, sastoji se uglavnom od Arnija Kota i Arnijeve nagonske potrebe za osvetom.
     Kakve izglede imamo protiv Arnija? - upita se on.
     Praktično nikakve.
     Okrete se od prozora Dorinine dnevne sobe, ode lagano u spavaću sobu i zagleda se dole u nju, još i sad usnulu, u velikom, izgužvanom bračnom krevetu.
     Dok je tako stajao i gledao Dorin, ona se probudi, vide ga i uputi mu osmeh. "Neverovatno, kakav čudan san sam imala", reče ona. "U tom snu, bila sam dirigent. Izvodili smo Bahovu misu u B molu, odlomak 'Kirie'. Bilo je u četiri-četvrtinskom. Ali kad sam stigla do sredine, došao je neko i oduzeo mi dirigentsku palicu i rekao mi da nije u četiri-četvrtinskom." Namrštila se. "A jeste. Zašto bih ja dirigovala nečim takvim? Čak ni ne volim Bahovu misu u B molu. Arni je ima na traci; pušta je stalno, vrlo kasno uveče."
     On pomisli na snove koji ga u poslednje vreme pohode, nejasne oblike koji se premeštaju ili odlaze brzim lepršanjem; nešto u vezi sa visokom građevinom, sa mnogo soba, iznad koje jastrebovi ili lešinari kruže bez kraja. I nešto jezivo postoji u ormanu... nije to video, samo je prisutnost toga osećao.
     "Snovi se obično odnose na budućnost", reče Dorin. "Oni su u vezi sa potencijalima jedne osobe. Arni želi da osnuje simfonijski orkestar u Luistaunu; razgovarao je sa Bozlijem Tuvimom u Novom Izraelu. Možda ću ja biti dirigentkinja; možda moj san znači to." Kliznula je iz kreveta i ustala, naga, vitka i glatka.
     "Dorin", reče on postojano, "ja se prošle noći ne sećam. Šta je bilo sa Manfredom?"
     "Ostao je kod Arnija. Zato što sad mora da se vrati u kamp BG, pa je Arni rekao da će ga odvesti. On stalno ide u Novi Izrael u posetu svom dečaku tamo, Semu Esterhaziju. I danas će tamo, a to ti je i rekao." Malo poćuta, pa nastavi: "Džek... jesi li ikada ranije imao gubitak pamćenja?"
     "Nisam", odvrati on.
     "To ti je verovatno od šoka što si se svađao sa Arnijem; ko god se kači sa njim, vrlo mučno se oseća, to sam primetila."
     "Možda je to."
     "'Oćemo doručak?" Ona poče vaditi čistu odeću iz ladica, bluzu, donje rublje. "Spremiću slaninu i jaja - ludo dobra danska slanina u konzervama." Oklevala je, pa dodala: "I to je Arnijeva crnoberzijanska roba. Ali zaista dobra."
     "Nemam ništa protiv", reče on.
     "Kad smo legli, noćas, ja sam posle još satima ostala budna i pitala se šta će Arni učiniti. Mislim, nama. Mislim da ćeš ostati nezaposlen, Arni; mislim da će on da pritisne gospodina Jia da te otpusti. Moraš biti pripravan na to. Moramo oboje. A mene će, naravno, naprosto da šutne; to je očigledno. Ali baš me briga - imam tebe."
     "Da, to je tačno, imaš mene", reče on, kao da mu je to refleksno izletelo.
     "Osveta Arnija Kota", reče Dorin, umivajući se u kupatilu. "Ali on je bar ljudsko biće; zato nije mnogo strašno. Više volim njega nego onog Manfreda; zaista nisam mogla podneti to dete. Prošlo veče bilo je noćna mora - neprestano sam osećala užasne, hladne, gnjecave pipke kako lebde kroz sobu i kroz moju pamet... Nagoveštaji gnusoba i nekog zla koje kao da nije bilo ni u meni, ni izvan mene... nego samo negde u blizini. A znala sam odakle su dolazili." Trenutak-dva potom, ona dovrši: "Od tog deteta. To su bile njegove misli."
     Uskoro je pred njom cvrčala slanina i kuvala se kafa; a on je postavio sto, pa sedoše da obeduju. Hrana je mirisala dobro, a on se osećao mnogo bolje, kušajući je, gledajući je i mirišući je, svestan da je i devojka tu, naspram njega, sa riđom kosom, dugačkom, teškom i glatkom, uvezanom pozadi trakicom veselih boja.
     "Da li tvoj sin ima ikakve sličnosti sa Manfredom?" upita ona.
     "Oh, do vraga, ne."
     "Da li je na tebe, ili..."
     "Na Silviju", reče on. "On je osobine nasledio od svoje majke."
     "Ona je lepa, zar ne?"
     "Rekao bih da jeste."
     "Znaš, Džek, noćas ležim ja tako i razmišljam... I pomislim, možda Arni neće izručiti Manfreda logoru BG. Šta bi mogao Arni da radi sa njim, sa takvim bićem? Arni je vrlo maštovit. Sad kad mu je propao plan da kupi deo FDR zemljišta... možda će pronaći neku sasvim novu namenu za Manfredovu prekogniciju. Palo mi je na pamet - smejaćeš se. Možda će uspeti da uspostavi vezu sa Manfredom kroz Heliogabalusa, tog njegovog pripitomljenog Blikmena." Onda je ćutala, samo jela i gledala u tanjir.
     Džek reče: "Moglo bi biti kao što kažeš." Vrlo mu je neprijatno bilo ovo njeno predviđanje: zasad je bilo samo na rečima, ali zazvučale su tako istinito, tako verovatno.
     "Ti nijednu reč nisi razmenio sa Heliom", reče Dorin. "To je najciničnija, najogorčenija osoba koju sam ikada upoznala. On se i Arniju obraća sa gorkom ironijom; mrzi svakoga. Mislim, zaista je zavrnut iznutra."
     "Jesam li ja zatražio od Arnija da vodi dečaka? Ili je to bila njegova zamisao?"
     "Arni je to predložio. Ti si se u prvo vreme protivio. Ali si postao tako... pasivan i povučen u sebe. Bilo je pozno, a mi smo svi popili mmnogo - sećaš li se toga?"
     Klimnuo je glavom.
     "Arni ljudima iznosi onog 'Džek Denijelsa' sa crnom etiketom. Ja mora biti da sam sama izvrnula bar petinu." Ona setno strese glavom. "Niko na Marsu nema piće kao Arni; to će mi nedostajati."
     "Ja po toj liniji ne mogu učiniti mnogo", reče Džek.
     "Znam. To je u redu; i ne očekujem da učiniš. Ne očekujem, zapravo, ništa. Sve se odigralo tako brzo, prošle večeri; u jednom minutu radimo svi složno, ti, ja i Arni - onda, najednom, kao da je očigledno da smo na suprotnim stranama i da nikada više nećemo biti zajedno, ili bar ne kao prijatelji. Žalosno je to." Ona protrlja nadlanicom oko. Jedna suza joj skliznu niz obraz. "Isuse. Ja plačem", reče ljutito.
     "Kad bismo se mogli vratiti i proživeti prošlo veče još jednom..."
     "Ono se ne bi promenilo", reče ona. "Nema kod mene kajanja. Ne bi trebalo da bude ni kod tebe."
     "Hvala", reče on. Uhvati je za ruku. "Učiniću prema tebi najbolje što mogu. Kao što reče jedan tip, nisam nešto naročito, ali sam najbolje čime raspolažem."
     Osmehnula se i, sledećeg trenutka, nastavila da jede doručak.

     Stojeći iza prednje tezge svoje radnje, En Esterhazi je zamotavala jedan paket za poštu. Tek što poče ispisivati adresu, jedan čovek uđe dugačkim koracima u prodavnicu; ona diže pogled i vide ga, čoveka visokog, mršavog, sa naočarima daleko prevelikim za njega. Iz pamćenja stiže blaga odvratnost, jer prepoznala je doktora Glauba.
     "Gospođo Esterhazi", reče dr Glaub, "ja bih da razgovaram sa tobom, ako može. Sažaljevam slučaj zbog našeg sporečkavanja; ponašao sam se na regresivan, oralno-sisajući način, zbog čega bih se želeo izviniti."
     Ona reče hladno: "Šta hoćeš, doktore? Imam posla."
     On nastavi znatno tiše, ali brzo i jednolično: "Gospo Esterhazi, ovo je u vezi sa Arnijem Kotom i njegovim projektom u kome bi on upotrebio jednog anomaloznog dečaka koga je uzeo iz kampa. Ja hoću da ti upotrebiš tvoj uticaj na gospodina Kota i tvoju izuzetnu gorljivost za humanitarna pitanja, a u svrhu sprečavanja da se jedna velika surovost dogodi nevinoj, introvertnoj, šizoidnoj jedinki koja je po zahtevu posla uvučena u tu shemu gospodina Kota. Taj čovek..."
     "Čekaj", prekide ga ona. "Ne uspevam da te pratim." Prstom ga pozva da pođe za njom u zadnji deo prodavnice, gde ih ne može čuti kupac ako uđe.
     "Taj čovek, Džek Bolen", reče dr Glaub još brže, "mogao bi postati trajno psihotičan zbog Kotove želje za osvetom, a ja molim tebe, gospođo Esterhazi..." Njegovo moljakanje se nastavljalo i nastavljalo.
     O, jebote, pomisli ona. Još jedna 'stvar' od opšteg društvenog interesa za koju neko hoće da me upregne - pa zar nemam već dovoljno?
     Ali nastavila je da sluša; zato što drugog izbora nije imala. I zato što je to bilo u njenoj prirodi.
     Doktor Glaub je trakeljao i mrmoljio, a ona postupno poče sticati nekakvu sliku o situaciji koju je on pokušavao da opiše. Jasno je bilo da je žestoko ljut na Arnija. Pa ipak - postojalo je tu još nešto. Doktor Glaub, čudna mešavina idealizma i detinjaste zavidljivosti, baš zavrnut stvor, razmišljala je En Esterhazi slušajući ga.
     "Da", reče ona u jednom trenutku, "to stvarno zvuči nalik na Arnija."
     "Pomišljah u policiju da idem", brbljao je Glaub dalje. "Ili kod vlasti UN, a onda se setih tebe, i evo me ovde." Zurio je u nju, neiskren, ali odlučan.

     U deset sati toga jutra Arni Kot uđe na glavni ulaz firme 'Ji' u gradiću Bančivud Parku. Jedan izduženi Kinez pametnog izgleda, u poznim tridesetim godinama, priđe mu i zapita ga šta želi.
     "Ja sam gospodin Ji." Rukovaše se.
     "Taj Bolen koga sam iznajmio od tebe."
     "Ah, da. Zar nije vrhunski majstor za popravke? Dabome da jeste." Gospodin Ji ga je posmatrao sa oštroumnim oprezom.
     Arni reče: "Meni se on toliko svideo da želim otkupiti njegov ugovor od tebe." Izvuče čekovnu knjižicu. "Kaži cenu."
     "A, mi moramo zadržati gospodina Bolena", pobunio se gospodin Ji, podigavši obe šake. "Ne, gospodine, mi ga možemo samo iznajmiti, nikada se od njega rastati."
     "Odredi cenu." Žgoljavi, lukavi žutaću jedan, pomisli Arni.
     "Rastati se od gospodina Bolena - mi ga ne bismo mogli zameniti!"
     Arni je čekao.
     Razmislivši malo, gospodin Ji reče: "Pretpostavljam da bih mogao preispitati naše poslovne knjige. Ali bili bi potrebni, možda, sati da ustanovimo makar i približnu vrednost gospodina Bolena."
     Arni je čekao, sa čekovnom knjižicom u ruci.

     Otkupivši radni ugovor Džeka Bolena od kompanije 'Ji', Arni Kot odlete kući u Luistaun. Nađe u dnevnoj sobi Helija sa Manfredom. Helio je glasno čitao dečaku iz neke knjige. "Šta se to tu mumla?" upita Arni oštro.
     Spustivši knjigu, Helio reče: "Ovo dete ima govornu zapreku, koju ja savladavam."
     "Koješta", odbrusi Arni, "nikad je ti nećeš savladati." Skide kaput i pruži ga Heliju. Blikmen malo sačeka, pa ostavi knjigu i prihvati kaput, sa kojim ode do ormana u hodniku, da ga okači.
     Manfred kao da je krajičkom oka gledao Arnija.
     "Kako si, mali?" upita Arni prijateljskim glasom. Pljesnu dečaka šakom po leđima. "Slušaj, hoćeš da se vratiš u onu ludnicu, onaj logor BG koji ništa ne valja? Ili da ostaneš kod mene? Dajem ti deset minuta da se odlučiš."
     A za sebe Arni pomisli: ostaćeš ti kod mene, bez obzira na to šta odlučiš. Glupa, luda budalo. Tvoje skakutanje na prstima, negovorenje i neprimećivanje nikog. I tvoja nadarenost za čitanje budućnosti, za koju znam da je imaš dole u tvom ludačkom mozgu, a što si juče uveče i dokazao sto odsto.
     Vrativši se, Helio reče: "On želi ostati sa tobom, gospodine."
     "Nego šta", odvrati Arni, zadovoljan.
     "Njegove misli", reče Helio, "meni su prozirne kao plastika, a moje na isti način njemu. On i ja smo obojica zarobljenici, gospodine, u jednoj neprijateljskoj zemlji."
     Na to se Arni poče smejati, glasno i dugo.
     "Istina uvek zabavlja neznalice", reče Helio.
     "'Aj, važi", reče Arni. "Ja sam neznalica. Zato me zabavlja to što se tebi dopao taj zavrnuti klinac. To je sve. Nema uvrede. Znači, vas dvojica imate nešto zajedničko? Nisam iznenađen." On jednim širokim zamahom dočepa knjigu koju je Helio čitao. "Paskal", pročita on. "Pisma iz provincije. Hriste na krstu, u čemu je poenta ovoga? Postoji li poenta?"
     "Ritmovi", odvrati Helio, strpljivo. "Izvrsna proza uspostavlja kadencu koja privlači i drži dečakovu pažnju, sklonu lutanju."
     "Zašto je sklona lutanju?"
     "Zbog straha."
     "Od čega?"
     "Od smrti", reče Helio.
     Otrežnjen, Arni uzvrati: "Oh. Aha. Njegove? Ili smrti uopšte?"
     "Ovaj dečak doživljava svoju sopstvenu starost, u kojoj leži oronuo, u jednom staračkom domu koji će ovde na Marsu tek biti izgrađen. Taj dom je mesto raspadanja, njemu neizrecivo odvratno. U tom budućem mestu on provodi prazne, zamorne godine, vezan za postelju - on je tu objekat, ne osoba, održavan u životu samo zbog glupih zakonskih začkoljica. Kad god pokuša da usmeri oči na sadašnjost, tako reći istog trenutka opet ga tresne ta užasna vizija njega samog."
     "Pričaj mi o tom staračkom domu", zatraži Arni.
     "Biće izgrađen uskoro", reče Helio. "Ne za tu svrhu, nego kao ogromna spavaonica za one koji se doseljavaju na Mars."
     "Dabome", reče Arni, uviđajući. "U planinskom vencu FDR."
     "Ljudi stižu", nastavi Helio, "naseljavaju se, žive i isteruju divlje Blikmene iz njihovog poslednjeg utočišta. Zauzvrat, Blikmeni bace kletvu na tu zemlju, iovako jalovu. Naseljenici sa Zemlje pretrpe krah; njihove građevine se sve više kvare iz godine u godinu. Naseljenici se vraćaju na Zemlju brže nego što su došli ovamo. Naposletku se zgrada privede ovoj drugoj nameni: postaje dom za ostarele, siromašne, senilne i nejake."
     "Zašto on ne govori? Objasni to."
     "Da bi pobegao od užasne vizije, on se vraća u sretnije dane, dane provedene u telu njegove majke, gde nema nikog drugog, nema promene, nema vremena, nema patnje. Materični život. On stremi tamo, ka jedinoj sreći koju je ikada upoznao. Gospodine, on odbija da napusti to drago mesto."
     "A, tako", reče Arni, samo napola verujući Blikmenu.
     "Njegove patnje su kao naše, kao patnje svih drugih osoba. Ali kod njega su još gore, jer on ima svoje znanje budućnosti, koje mi nemamo. Stravično je imati takvo znanje. Nije ni čudo da je on postao - mrak iznutra."
     "Pa jes' nešto crn, otprilike kao i ti", reče Arni, "ali ne spolja nego, kao što kažeš, iznutra. Kako možeš da ga podnosiš?"
     "Ja podnosim sve", odvrati Blikmen.
     "Znaš šta ja mislim?" upita Arni. "Mislim da on ne samo gleda u vreme, nego čini i nešto više. Ja mislim da on kontroliše vreme."
     Blikmenove oči postadoše neprozirne. On slegnu ramenima.
     "Zar ne?" istrajavao je Arni. "Slušaj, Heliogabaluse, kopile jedno crno; ovaj klinac se zezao sa prošlom večeri. Znam to. Video ju je unapred, pa je pokušao nešto da izmeni. Možda da postigne da se ona ne dogodi? Pokušavao je da zaustavi vreme."
     "Možda", reče Helio.
     "A to je nadarenost i po", nastavi Arni. "Možda bi on mogao da zađe u prošlost, kao što i želi, i možda izmeni sadašnjost. Samo ti nastavi rad sa njim, uporno navaljuj ka tom cilju. Slušaj, da li je ona Dorin Anderton zvala ili navraćala jutros? Želim popričati sa njom."
     "Nije."
     "Misliš da sam šiznuo? Zbog ovog što zamišljam o ovom klincu i sposobnostima koje možda ima?"
     "Tebe gnev goni, gospodine", reče Blikmen. "Čovek gonjen gnevom može se u svojoj strasti spotaći i uleteti u istinu."
     "E, koje sranje", reče Arni zgađeno. Zar ti ne možeš lepo da kažeš 'da' ili 'ne'? Nego moraš da trabunjaš tako?"
     Helio reče: "Gospodine, ja ću ti reći nešto o gospodinu Bolenu, kome želiš naneti zlo. On je veoma osetan..."
     "Osetljiv", ispravi ga Arni.
     "Hvala ti. Lako da se slomi, može biti povređen. Trebalo bi da ti bude lako njega dokrajčiti. Međutim, on ima sa sobom jednu amajliju, koju mu je dao neko ko voli njega, ili možda nekoliko onih koji vole njega. Blikmensku amajliju, 'vodenu vešticu'. Ona bi mogla jemčiti njega u bezbednosti."
     Posle nekog vremena Arni reče: "Videćemo."
     "Da", reče Helio, glasom koji od njega Arni nikada do tad nije čuo. "Moraćemo da sačekamo i vidimo koja snaga još živi u takvim drevnim predmetima."
     "Živi dokaz da su ti predmeti smeće, da su gomilice bezvrednih govana, jesi ti lično. Naime, činjenica da ti radije pristaješ da budeš ovde, da me poslužuješ hranom, čistiš podove i kačiš moj kaput, nego da lutaš po marsovskoj pustinji kao što si radio kad sam te našao. Tamo, napolju, kao umiruća zver, da prosiš za malo vode."
     "Hmmm", progunđa Blikmen. "Može biti."
     "I to da imaš na umu", reče Arni. Inače bi mogao opet da se nađeš tamo, sa tvojim pakinim jajima i strelama, da se teturaš nekud, a ne stižeš nikud, pomisli on. Ja ti činim veliku uslugu time što te puštam da ovde živiš kao ljudsko biće.

     U rano popodne Arni dobi poruku od Skota Templa. Ćušnu kasetu u dekoder i uskoro poče slušati poruku, dešifrovanu.
     "Pronašli smo polje tog tipa, Arni. Ono je u FDR, dabome. On nije bio tamo, ali je rob-raketa upravo sletela, po čemu smo ga i našli iz prve - samo smo pratili putanju rakete. Tip je imao veliku magacinsku baraku punu robe; to smo sve pomažnjavali i to je sve sada u našem magacinu. Onda smo postavili bombičon. Jednu minijaturnu atomsku, klase 'semenka'; i, aktivirali smo je. Odletelo je u vazduh celo polje, sa barakom i svom opremom koja se zatekla tamo."
     Dobar posao, pomisli Arni.
     "I, kao što si rekao, ostavili smo poruku, da bi on znao koga ima protiv sebe. Zakačili smo natpis na ostatke kule za navođenje ka sletnom polju, a natpis glasi: Arni Kot ne voli ono što ti predstavljaš. Kako ti se to čini, Arni?"
     "Čini mi se fino", reče Arni, mada mu se zapravo učinilo da je - kako ono kažu? Kič.
     Poruka se odmotavala dalje. "To će on otkriti kad se vrati. A ja sam se dosetio - to je moja ideja, a ti me ispravi ako grešim - da svratimo tamo još jednom, takođe ove nedelje, da se uverimo da on ne pokušava nešto da zida iz početka. Neki od tih nezavisnih operatora su malo blesavi, kao oni drugari prošle godine koji su pokušali da uspostave svoj sopstveni telefonski sistem. Uglavnom, ja mislim da smo problem rešili. Uzgred rečeno, koristio je staru opremu Norba Štajnera; našli smo poslovne zapise sa Štajnerovim imenom. Znači, dobro si rek'o. I dobro je što smo nagazili ovog tipa, mog'o je da bude zamoran."
     Poruka se završila. Arni uze traku i ubaci je sada u šifrarnik, sede pred mikrofon i odgovori.
     "Skote, dobro si uradio. Hvala. Uveren sam da više ništa o tom smotancu mi nećemo čuti, a što si konfiskovao njegove zalihe, i to smatram da je dobro. Sve će nam to biti od koristi. Navrati na piće, neko veče." Zaustavi mehanizam i premota traku.
     Iz kuhinje je stizao uporni, prigušeni zvuk Heliogabalusovog čitanja Manfredu Štajneru. Arni to začu, poče da se živcira, a onda se njegova odbojnost prema Blikmenu uzdiže kao veliki talas. Zašto si ti mene pustio da se upetljam sa Džekom Bolenom kad možeš čitati um tog dečka? - upita on oštro. Zašto mi nisi rekao?
     Oseti čistu mržnju prema Heliogabalusu. Izdao si me i ti, pomisli on. Kao i svi ostali, En, Džek i Dorin; svi redom.
     Priđe kuhinji i dreknu: "Je l' ima il' nema neki učinak?"
     Heliogabalus spusti knjigu i reče: "Gospodine, za ovo treba vremena i truda."
     "Vremena!" ponovi Arni. "Do vraga, vreme je ovde ceo problem. Pošalji ti njega u prošlost, recimo u pre dve godine, da on kupi lokaciju 'Henri Valas' u moje ime. Možeš li to?"
     Odgovora ne dobi. Ovo pitanje je Heliogabalusu bilo toliko besmisleno da o njemu nije mogao čak ni razmišljati. Arni pocrvne, zalupi vrata kuhinje i kruto otkraka nazad u dnevnu sobu.
     Onda uredi da on pošalje mene u prošlost, reče Arni sebi. Ova sposobnost putovanja kroz vreme mora biti da vredi nešto; zašto ne postižem onu vrstu učinaka koju želim? Šta je svim ovim ljudima?
     Prisiljavaju me da čekam, samo da bi me živcirali, reče on sebi. Ali ja neću još dugo čekati, zaključi.

     Već jedan po podne, a od kompanije 'Ji' ne stiže nikakav poziv za servisiranje ma čega. Čekajući pored telefona u stanu Dorin Anderton, Džek Bolen shvati da nešto nije u redu.
     U jedan i trideset pozva gospodina Jia.
     "Ja sam pretpostavio da će te gospodin Kot obavestiti, Džek", reče Ji na svoj prozaični način. "Nisi više moj zaposlenik; njegov si. Hvala ti na dugotrajnom odličnom radu."
     Demoralisan ovom vešću, Džek reče: "Kot je otkupio moj radni ugovor?"
     "To je učinio, Džek."
     Džek spusti slušalicu.
     "Šta je rekao?" upita Dorin, gledajući ga očima veoma raširenim.
     "Pripadam Arniju."
     "Šta će on uraditi?"
     "Ne znam", odvrati on. "Mislim da je bolje da ga pozovem i saznam to. Ne čini se da će on pozvati mene." Igra se on sa mnom, pomisli Džek. Sadističke igre... Možda on uživa u tome.
     "Da mu telefoniraš, ne vredi", reče Dorin. "On nikad ništa ne kaže preko telefona. Moraćemo otići do njega. Hoću i ja s tobom; molim te da me pustiš."
     "Važi", reče on, idući ka ormanu po kaput. "Idemo."

14.

     U dva po podne, Oto Cite izviri glavom kroz bočna vrata kuće Bolenovih i oceni da niko ne gleda. Može, dakle, bezbedno da ode, zaključi Silvija Bolen, gledajući šta on radi.
     Šta učinih? - upita se ona, stojeći u sredini spavaće sobe i nespretno zakopčavajući bluzu. Kako mogu očekivati da ovo ostane u tajnosti? Čak i ako ga ne vidi gospođa Štajner, on će sigurno ispričati onoj Džuni Henesi, a ona će izbrbljati svima duž Vilijem Batler Jejtsa; ona voli ogovaranja. Znam da će Džek saznati. A i Leo bi mogao doći kući ranije...
     Ali prekasno je sad. Učinjeno, svršeno. Oto se hvata za kofere, da ide.
     Kamo sreće da sam mrtva, reče ona sebi.
     "Zbogom Silvija", reče Oto žurno, polazeći ka prednjim vratima. "Zvaću te."
     Nije odgovorila; usredsredila se na oblačenje cipela.
     "Zar mi nećeš reći zbogom?" upita on, zastajući.
     Ona ga prostreli pogledom i reče: "Ne. I ispadaj napolje. Nikad se više nemoj vratiti - mrzim te, zaista te mrzim."
     On slegnu ramenima. "Zašto?"
     "Zato", reče ona, sa besprekornom logikom, "što si ti jedna užasna osoba. Nikad ranije nisam imala nikakve veze sa nekim takvim. Mora biti da sam poludela, sigurno je to od ove usamljenosti."
     Činilo se da je Oto ovim istinski uvređen. Sav zajapuren, stajao je još neko vreme, gledajući u spavaću sobu. "Bila je i tvoja volja, jednako koliko i moja", promumla najzad i pogleda je besno.
     "Odlazi", reče ona i okrete mu leđa.
     Najzad se vrata otvoriše i zatvoriše. Otišao.
     Nikad, nikad više, reče Silvija sebi. Ode do medicinskog ormanića u kupatilu i dohvati bočicu fenobarbitala; žurno napuni čašu vodom, uze 150 miligrama, proguta ih i onda poče dahtati i hvatati vazduh.
     Nije trebalo tako ružno da ga ispratim, uvide ona u sevu savesti. Nije bilo pošteno; zaista nije bio on kriv, nego ja. Ako ja ne valjam, zašto bacati krivicu na njega? Da nije naišao on, neko drugi bi, ranije ili kasnije.
     Ona pomisli: Da li će se ikad vratiti? Ili sam ga oterala zauvek? Već oseti da joj se vraćaju usamljenost, neraspoloženje i potpuna izgubljenost. Kao da je ukleta da pluta po vakuumu beznađa zauvek.
     Zapravo je baš fini bio, zaključi ona. Nežan i pun obzira. Mogla sam proći mnogo lošije.
     Ode u kuhinju, sede za sto, dohvati telefon i otipka broj Džun Henesi.
     Uskoro se u njenom uhu začu Džunin glas. "Halo?"
     Silvija reče: "Pogodi šta je bilo."
     "Kaži."
     "Čekaj samo da pripalim." Silvija Bolen pripali cigaretu, uze pepeljaru, pomače stolicu da bi sedela udobnije, a onda, po formuli: beskonačno obilje pojedinosti, plus malčice izmišljanja na kritičnim tačkama - jer bez toga ne bi moglo - ispriča šta je bilo.
     Na svoje iznenađenje, ustanovi da u priči uživa isto koliko i u samoj radnji.
     Ako ne i više.

     Leteći natrag preko pustinje ka bazi u planinama FDR, Oto Cite je razmišljao o misiji kod gospođe Bolen i čestitao sebi; ostao je dobro raspoložen, uprkos tome što je Silvija imala, baš kad je odlazio, onaj napad kajanja i optuživanja, koji, zapravo, i nije ništa neprirodno.
     Moraš očekivati takve stvari, posavetova on sebe.
     Dešavalo mu se to i ranije; priznati se mora da ga je svaki put uznemirilo, ali to je jedna od onih čudnih, malih varki tipičnih za ženski um: ranije ili kasnije one dođu na tačku sa koje moraju da iskorače sasvim izvan stvarnosti, i odatle da počnu bacati krivicu na sve strane, na svakoga i sve što im se nađe na udaru.
     Nije se mnogo zabrinuo; ništa mu ne može, sada, oduzeti uspomenu na srećne trenutke koje su njih dvoje proveli zajedno.
     I, šta dalje? Vrati se na polje, ručaj, odmori se, istuširaj, obuci se u čisto... Ostaće još dovoljno vremena za jedno autentično poslovno putovanje gde on neće imati na umu zaista ništa drugo osim posla.
     Već je video zupčaste planinske vrhunce ispred sebe; uskoro će biti tamo.
     Učini mu se da vidi perjanicu ružnog, sivog dima kako se uzdiže i plovi iz planina, pravo ispred njega.
     Uplašen, ubrza let. Nije bilo sumnje: dim se dizao sa, ili iz blizine, njegovog sletišta. Našli su me! - reče on sebi i zajeca. Ujedinjene Nacije - srušili mi sve, a sad čekaju i mene. Ali nastavi leteti na tu stranu; morao je znati sigurno.
     Dole su ležali ostaci njegovog polja. Zadimljeni, raskomadani. Kružio je besciljno i plakao neskriveno; suze su mu tekle niz obraze. Ali ni traga od UN, nigde vojnih vozila, niti vojnika.
     Da li se moglo desiti da raketa eksplodira pri sletanju?
     Oto hitro slete i potrča preko vrelog tla, prema razvalinama šupe.
     Prilazeći signalnoj kuli, vide da je na nju naboden komad kartona, kvadratnog oblika.

     ARNI KOT NE VOLI ONO ŠTO TI PREDSTAVLJAŠ

     Čitao je to i pročitavao, mnogo puta, pokušavajući da razume. Arni Kot; pa, upravo se spremao da pozove Arnija Kota. To je Norbu Štajneru bio najbolji kupac. Šta sad ovo znači? Zar je već stigao da na Arnija ostavi utisak da je loš snabdevač? Ili je na neki drugi način - kako? - naljutio Arnija? Neshvatljivo - šta je on to učinio Arniju, čime je ovo zaslužio?
     Zašto? - upita Oto. Šta sam ti uradio? Zašto si me satro?
     Posle nekog vremena ode do šupe, nadajući se bez nade da bi se neki deo robe mogao spasti, da bi u ruševini moglo nešto da se nađe...
     Nije imalo šta da se nađe. Roba beše odneta; on ne vide nijednu konzervu, teglu, paket, vreću. Razlupane ostatke šupe, da, ali samo to. Dakle oni - oni koji su bacili bombu - prvo su pokrali svu robu.
     Ti si me bombardovao, Arni Kote, a moju robu si ukrao, reče Oto, idući u krug, stiskajući i opuštajući pesnice, i bacajući strelovite poglede gneva i mahnitosti ka nebesima.
     Mora postojati neki razlog, reče on sebi. A ja ću ga naći; neću mirovati, Bog te ubio, Arni, dok ne doznam. A kad doznam, ima da te nađem. I da ti vratim za ovo.
     Izduva nos i odvuče se, još malo šmrkćući, do helikoptera, hodom sporim; sede unutra, zagleda se pravo napred i ostade dugo tako.
     Najzad otvori jedan od kofera. Iz njega izvuče pištolj kalibra 5,58 milimetara. Onda je sedeo i držao pištolj na krilu i razmišljao o Arniju Kotu.

     Arniju Kotu Heliogabalus reče: "Gospodine, izvini na uznemiravanju ali ako si spreman, objasniću šta moraš učiniti."
     Oduševljen ovim, Arni, za svojim radnim stolom, zastade sa radom. "Pali."
     Sa tužnim i oholim izrazom na licu, Helio reče: "Moraš izvesti Manfreda u pustinju i preći, pešice, do planina Frenklina Delanoa Ruzevelta. Tamo se tvoje hodočašće mora završiti kad dovedeš dečaka do Prljave Čvornovate, stene koja je Blikmenima svetinja. Tvoj odgovor leži tamo, kad predstaviš dečaka Prljavoj Čvornovatoj."
     Arni prstom pripreti pripitomljenom Blikmenu i lukavo reče: "Aaaa, haaa, a ti meni kao: prevara je to." Od samog početka je osećao da u blikmenskoj religiji ima nečega. Ovaj Helio je pokušao da ga zavara.
     "Na svetilištu te stene morate uspostaviti duhovnu vezu. Duh koji daje život Prljavoj Čvornovatoj primiće vašu ujedinjenu psihu i možda će, ako bude milostiv, ispuniti tvoju želju." Helio dodade: "U stvarnosti se ti moraš osloniti na sposobnosti koje su u dečaku. Sama po sebi, stena ne može ništa. Međutim, stvari ovako stoje: vreme je najslabije u toj tački, gde Prljava Čvornovata leži. Pomoću te činjenice Blikmeni preovladavaju već vekovima."
     "A, tako", reče Arni. "Kao da je vreme tu ubodeno, probušeno. A vi, momci, se tu provlačite u budućnost. E pa, ja se sada zanimam za prošlost i, da ti kažem otvoreno, sve ovo mi zvuči mnogo sumnjivo. Ali probaću. Tol'ko si mi napričao koječega o tom kamenu..."
     Helio reče: "Ono što sam kazao ranije, istina je. Prljava Čvornovata ne bi, sama, mogla učiniti ništa za tebe." Ne uzmičući nimalo, suoči se sa Arnijevim pogledom.
     "Smatraš li da će Manfred sarađivati?"
     "Ja sam mu rekao o steni, i on je vrlo uzbuđen zbog pomisli da će je videti. Rekao sam mu da na tom mestu čovek može pobeći nazad, u prošlost. To ga je oduševilo. Međutim..." Helio zastade. "Moraš dečaka i nagraditi za trud. A to i možeš. Ponudi mu jednu stvar koja je za njega neprocenjivo vredna. Gospodine, isteraj avet Am-Weba iz njegovog života zauvek. Obećaj mu da ćeš ga poslati na Zemlju. Onda, šta god da se drugo desi s njim, nikada neće ugledati unutrašnjost one stravične zgrade. Ako ti učiniš to za njega, on će sve svoje mentalne moći usmeriti tebi u korist."
     "Meni to zvuči dobro", reče Arni.
     "I nećeš izneveriti dečaka."
     "Oh, do vraga, neću", obeća Arni. "Postičiću dogovor o tome sa UN, odmah - jeste zapetljano, al' ja imam advokate koji to reše k'o od šale."
     "Dobro", odvrati Helio, klimnuvši glavom. "Grozno bi bilo izneveriti ga. Kad bi ti samo na tren osetio sa kakvim užasom on gleda taj svoj budući život tamo..."
     "A-ha, zvuči gadno", složi se Arni.
     "Baš bi sramota bila", nastavi Helio, odmeravajući ga pogledom, "da se, recimo, ti nađeš u tom položaju."
     "Gde je Manfred u ovom trenutku?"
     "Šeta ulicama Luistauna", odvrati Helio. "Razgleda znamenitosti."
     "Jebote, pa da l' je bezbedno to?"
     "Mislim da jeste", reče Helio. "Njega mnogo uzbuđuju ljudi, prodavnice i ta živost; sve je to za njega novo."
     "Ti si tom klincu, izgleda, stvarno pomog'o", reče Arni.
     Zazvučaše akordi na ulaznim vratima, i Helio pođe da otvori. Kad Arni podiže pogled, vide da tamo stoje Džek Bolen i Dorin Anderton, oboje sa ukrućenim, silno napetim izrazima lica.
     "Ej, zdravo", reče Arni, čiji je um bio zauzet drugim razmišljanjima. "Uđ'te; baš sam mislio da te zovem, Džek. Čuj, imam posao za tebe."
     Džek Bolen reče: "Zašto si otkupio moj radni ugovor od gospodina Jia?"
     "Zato što si mi potreban", reče Arni. "Odma' ću ti kažem zašto. Idem na hodočašće sa Manfredom, pa bih želeo da neko leti u krug, iznad nas, da se ne bismo mi izgubili ili umrli od žeđi. Mora pešačimo preko pustinje do FDR. Je l' tako, Helio?"
     "Da, gospodine", uzvrati Helio.
     "Ja ću pođem odma sad", objasni Arni. "Računam da ima jedno pet dana peške. Ponećemo radio-otpremnik da bismo vam mogli javiti kad zatreba nešto, recimo hrana i voda. Noću mož' sletite i podignete nam šator da mi spavamo. Dobro pripazi da u helikopteru imate lekarije, za slučaj da Manfreda ili mene ugrize neka pustinjska životinja; čujem da tamo ima marsovske zmije i pacovi u divljem stanju." Osmotri ručni časovnik. "Evo, tri je; ja bi' da krenemo do čet'ri i odvalimo jedno pet sati hoda do noćas."
     "A koja je svrha tog... hodočašća?" upita Dorin.
     "Imam tamo neki posao", reče Arni. "Tamo, napolju, među pustinjskim Blikcima. Privatan. Idete li vi tim helikopterom? U tom slučaju treba se obučete drugačije, možda cokule i debele pantalone, jer se uvek mož' desi prinudno spuštanje. Dugo ima da se leti u krug, pet dana. Obaška dobro da pripazite da ponesete dosta vode."
     Dorin i Džek se pogledaše.
     "Ja ovo ozbiljno", reče Arni. "Znači, nemoj se sad zamajavamo. Važi?"
     "Koliko ja shvatam", obrati se Džek Dorin, "izbora nemam. Moram raditi što mi on kaže."
     "To ti je istina, drugar", reče Arni. "Dakle, počni da prikupljaš opremu koja će nam biti potrebna. Prenosni gorionik na kome da kuvamo, prenosnu svetiljku, prenosno kupatilo. Sve portabl. Hranu, sapun, peškire i neku pušku. Znaš ti šta će meni trebati; živiš na rubu pustinje."
     Džek polako klimnu glavom.
     "Koji ti je to posao?" upita Dorin. "I zašto peške? Ako treba stići tamo, zašto ne letiš kao obično?"
     "Naprosto moram pešaka", reče Arni razdraženo. "To tako ide; nije bila moja zamisao." Heliju reče: "Mogu leteti u povratku, a?"
     "Da gospodine", odvrati Helio. "Vratiti se možeš na koji god način hoćeš."
     "Dobro je što sam u vrhunskoj formi, fizički", reče Arni, "inače ne bi dolazilo u obzir, ništa od ovoga. Nadam se da će i Manfred moći."
     "On je vrlo jak gospodine", reče Helio.
     "Vodiš malog", promrmlja Džek.
     "Tako je", reče Arni. "Imaš nešto protiv?"
     Džek Bolen ne odgovori, ali poprimi izgled sumorniji nego ikad. Najednom, iz njega provali: "Ne možeš terati dečaka pet dana po pustinji - on bi umro od toga."
     "Zašto ne možete nekim kopnenim vozilom?" upita Dorin. "Postoje oni mali traktor-kombiji pomoću kojih poštari raznose poštu. I kombijem ima dugo da se ide; biće ipak hodočašće."
     "A?" upita Arni Helija.
     Blikmen malo razmisli, pa reče: "Pretpostavljam da bi moglo tim malim kolima o kojima govorite."
     "Fino", reče Arni, donevši odluku istog trena, na mestu gde se zatekao. "Telefoniraću nekim momcima koje znam, da nam dovezu jedan takav poštanski kombi. Ti si mi, Dorin, dala dobru ideju; cenim to. Naravno, vas dvoje ćete svejedno morati da kružite iznad nas, za slučaj da imamo kvar."
     Džek i Dorin oboje klimnuše glavom.
     "Kad stignemo tamo gde ja idem", reče Arni, "možda ćete otkriti šta sam naumio da uradim." Ne, nego je prokleto sigurno da ćete otkriti, reče on sebi; sto odsto sigurno.
     "Sve ovo je veoma čudno", reče Dorin. Stajala je sasvim uz Džeka Bolena i držala ga pod ruku.
     "Ne okrivi mene za to", reče Arni. "Nego Helija." Široko se osmehnuo.
     "Istina je", reče Helio. "Zamisao beše moja."
     Ali njihovi izrazi lica ostadoše isti.
     "Jesi stig'o danas da razgovaraš sa tvojim taticom?" upita Arni Džeka.
     "Jesam. Vrlo kratko, telefonom."
     "Njegovo vlasništvo je uknjiženo, u zemljišnim je knjigama? Ništa nije zapelo?"
     Džek reče: "On kaže da je prenos vlasništva obavljen valjano. Leo se sad priprema za povratak na Zemlju."
     "Uspešna operacija", reče Arni. "To cenim. Čovek se pojavi ovde na Marsu, začuka kolac u zemlju koju hoće, ode u upravu katastra i obavi kupovinu, onda odleti nazad na Zemlju. Nije loše."
     "Šta to imaš ti na umu, Arni?" upita Džek pritihnutim glasom.
     Arni slegnu ramenima. "Ja, da obavim ovo sveto hodočašće, zajedno sa Manfredom. Ništa više." Ali se ne prestade ceriti; jer to nije ni mogao prestati. Taj široki osmeh da poništi, nije bio u stanju; zato nije ni pokušavao.

     Zahvaljujući traktor-kombiju, predviđeno hodočašće od Luistauna do Prljave Čvornovate može se skratiti sa pet dana na samo osam časova, izračuna Arni. Sad se nema šta drugo raditi nego naprosto poći, reče on sebi, šetkajući se po dnevnoj sobi.
     Ispred zgrade je Helio sedeo sa Manfredom u traktor-kombiju parkiranom uz ivičnjak pločnika. Arni ih je video kroz prozor, ispod sebe. Uze pištolj iz ladice radnog stola, pričvrsti futrolu za unutrašnju stranu sakoa, zaključa radni sto i pohita napolje, u hodnik.
     Sledećeg trenutka, pojavi se na pločniku i priđe kombiju.
     "Evo, idemo", reče Manfredu. Helio iskorači iz vozila, a Arni sede za upravljačku polugu. Uključi malenu turbinu i poče je turirati da se razradi; stvarala je buku poput bumbara u boci. "Zvuči dobro", reče on srčano. "'Aj, zdravo, Helio. Ako ovo ispadne dobro, ti dobiješ nagradu - imaj to na umu."
     "Ja nagrade ne očekujem", reče Helio. "Ja samo obavljam svoje dužnosti prema tebi, gospodine. Tako bih za svakoga."
     Arni oslobodi ručnu kočnicu i poveze kombi u poznopopodnevni saobraćaj Luistauna. Krenuli su. Iznad njihovih glava kruže Džek Bolen i Dorin, to je sigurno: Arni i ne pokuša da potraži ikakav znak njihovog prisustva. Podrazumevao je da su tu. Mahnu Heliju u znak oproštaja, a onda iza kombija pristiže, i sav taj prostor popuni, jedan ogroman traktor-bus, te zakloni pogled na Helija.
     "Kako ti se ovo sviđa, Manfrede?" upita Arni, vodeći kombi ka izlazu iz gradića i ka pustinji. "Moćna stvar, a? Blizu osamdeset kilometara na sat postiže. Nije to prazna slama."
     Dečak nije odgovorio, ali je njegovo telo podrhtavalo od uzbuđenja.
     "Nego je zrnevlje", proglasi Arni, dovršivši odgovor na sopstveno pitanje.
     Kad su bili nadomak izlaza iz grada, Arni primeti jedna kola koja su ih sustigla i počela voziti u istom pravcu i istom brzinom, naporedo sa kombijem. Vide unutra dve prilike, muškarca i ženu; u prvi mah pomisli da su to Džek i Dorin, ali onda otkri da je žena En Esterhazi, njegova bivša supruga, a muškarac dr Milton Glaub.
     Šta, kog pakla, 'oće ovi? - pomisli Arni. Zar ne vide da sam zauzet, da se ne mogu zamajavati oko njihovog posla, kakav god da je?
     "Kote!" dreknu dr Glaub. "Parkiraj, pa da razgovaramo! Ovo je pitanje života i smrti!"
     "Jes', vraga je", reče Arni i nagazi papučicu za gas. Levom rukom opipa odeću da proveri da mu je pištolj još tu. "Ja nemam ništa da izjavim, a vas dvoje zašto se tu domunđavate nešto?" Nije mu se ni najmanje dopadao njihov savez. Zaista liči na njih da se ujedine u bandu, reče on sebi. Trebalo je to da očekujem. Naglim pokretom ruke on uključi radio-vezu i pozva stjuarda svog sindikata, Edija Goginsa, u Domu sindikata. "Arni ovde. Moja žirokompasna tačka je 8.45702, na samoj ivici grada. Hitno dolazi ovamo - pojavila mi se ovde jedna grupica koju moramo da sredimo. Pojuri, sustižu me." Nijednog trenutka, zapravo, nije ni uspeo da se odlepi od njih; sa lakoćom su postizali, i nadmašivali, brzinu malog traktor-kombija.
     "Važi, Arni", reče Edi Gogins. "Poslaću nekoliko momaka trkom, ne brini."
     Kola pođoše ukoso ispred njega, presecajući mu put i prisiljavajući ga da uspori i stane, što on, nimalo rado, učini. Glaub postavi kola tako da sasvim zapreči kombiju svaki mogući put napred, a onda iskoči i pođe kao kraba, koracima postrance, prema kombiju, mlatarajući rukama.
     "Ovim je okončana tvoja siledžijsko-dominatorska karijera!" dreknu on na Arnija.
     Hriii-iste, pomisli Arni. Pa gde baš sad. "Šta 'oćeš?" upita on. "Samo brzo; imam posla."
     "Ostavi Džeka Bolena na miru", dahtao je Glaub. "Ja ga zastupam, a njemu je potreban mir i odmor. Moraćeš pregovarati sa mnom."
     Iz kola se pojavi i En Esterhazi; priđe kombiju i suoči se sa Arnijem. "Koliko ja razumem ovu situaciju..." poče ona.
     "Ništa ti ne razumeš", odbrusi Arni otrovnim glasom. "Puštajte me da prođem, inače ima da vas sredim, oboje."
     Iznad njih se pojavi helikopter sa oznakama sindikata vodoinstalatera i poče se spuštati; Džek i Dorin, pretpostavi Arni. Iza toga naiđe još jedan helikopter, vratolomno brzo; Edi sa dobročlanovima, svakako. Oba su helikoptera nastojala da se spuste sasvim blizu.
     En Esterhazi reče: "Arni, znam da će ti se dogoditi neko zlo ako ne prekineš to što sad radiš."
     "Meni?" upita on sa nevericom, razonođen.
     "Osećam to. Molim te, Arni. Šta god da si naumio, preispitaj to malo. Na svetu ima toliko dobra; zar se baš moraš osvećivati?"
     "Idi, beži, bre, u Novi Izrael i pazi na tvoju prokletu radnju." Uprazno je, ali jako, turirao motor kombija.
     "Taj dečko", reče En. "To je Manfred Štajner, zar ne? Daj ga Miltonu da ga vrati u BG; to je bolje za sve nas, bolje i za njega i za tebe."
     Jedan od dva helikoptera je sleteo. Iz njega iskočiše trojica ili četvorica sindikalaca; pojuriše ka njima, po kolovozu ulice, trkom, a dr Glaub, videći ih, poče tužno potezati En za rukav.
     "Vidim ja njih." Nije se uznemirila. "Molim te, Arni. Ti i ja smo toliko puta radili zajedno, na toliko vrednih stvari... za moje dobro, i Semovo, kažem ti - ako u ovome ostaneš uporan, znam da ti i ja nikada više nećemo biti zajedno, nikako, ni na koji način. Pa, zar ti to ne osećaš? Zar ti je ovo sad toliko važno, da si spreman da izgubiš tako mnogo?"
     Arni ne uzvrati ništa.
     Zaduvan, Edi Gogins se pojavi pokraj kombija. Ostali sindikalci opkoliše En Esterhazi i dr Glauba. I drugi helikopter slete, a iz njega iziđe Džek Bolen.
     "Pitaj njega", reče Arni. "On, čovek, ide po svojoj volji; odrastao je i zna šta radi. Pitaj njega da li polazi na ovo hodočašće dobrovoljno."
     Glaub i En Esterhazi okrenuše se ka Džeku Bolenu, a Arni tog trenutka potera kombi unazad, pa prebaci u vožnju napred i u trenu obiđe preprečena kola. Tamo nastade rvanje, jer je Glaub pokušao da se vrati u automobil; dvojica dobročlanova ga zgrabiše da to ne učini. Arni poveze traktor-kombi pravo napred, a kola, i ljudi pored kola, ostadoše daleko iza.
     "Idemo, idemo", reče on Manfredu.
     Ulica je ispred njega postala neodređena utabana traka koja se produžila u pustinju, ka dalekim brdima. Kombi je nastavio brzinom gotovo najvećom, sada uz veliko truckanje. Arni se smeškao. Pokraj njega, dečakovo lice blistalo je od uzbuđenja.
     Neće mene zaustaviti niko, reče Arni sebi.
     Zvuci svađe koja je iza njih ostala izbledeše mu iz sluha; sad je čuo samo zujanje majušne turbine kombija. Zavali se na naslon vozačkog sedišta.
     Spremaj se, prljavušo čvornovata, reče on sebi. Onda pomisli na magičnu amajliju Džeka Bolena, vodenu vešticu koju Bolen, po Heliovom tvrđenju, ima uz sebe; namršti se. Ali samo na trenutak. Ne uspori vožnju.
     Pored njega, Manfred uzbuđeno graknu: "Gubl gubl!"
     "Šta ti znači to 'gubl gubl'?" upita Arni.
     Odgovora nije bilo, i njih dvojica produžiše vozilom UN poštanske službe, koje je snažno poskakivalo, prema FDR planinama, pravo napred.
     Možda ću doznati šta 'gubl gubl' znači kad stignemo tamo, reče Arni sebi. Rado bih znao. Iz nekog razloga, ti zvuci koje je dečak stvarao, te nerazumljive reči, išle su mu na živce više nego išta drugo. Najednom požele da je i Helio pošao sa njima.
     "Gubl gubl!" kričao je Manfred u zamahnutom vozilu.

15.

     Stršala je uvis crna masa kamena peščara i vulkanskog stakla, naherena na jednu stranu: Prljava Čvornovata, ogromna, ali 'mršava', ispred njih, u ozarenju ranog jutra. Prenoćili su u pustinji, pod šatorom, a helikopter je bio parkiran u blizini. Džek Bolen i Dorin Anderton nisu razmenili sa njima ni jednu jedinu reč; u cik zore helikopter je uzleteo i počeo kružiti visinama, iznad njih dvojice. Arni i dečak Manfred Štajner su doručkovali dobro, onda se spakovali i nastavili putovanje.
     Sada je to putovanje, hodočašće do svete stene Blikmena, bilo završeno.
     Videći Prljavu Čvornovatu ovako, iz blizine, Arni pomisli: ovo je mesto koje će izlečiti sve nas od svega što nam nedostaje. On prepusti Manfredu da drži upravljačku polugu kombija i zagleda se u mapu koju mu je Heliogabalus pre polaska nacrtao. Pokazivala je stazu kojom treba zaći u oblast te stene. Postoji, rekao mu je Helio, jedna komora, klesanjem izdubljena, u severnoj strani stene, a tamo se najčešće može naći blikmenski sveštenik. Ako nije otiš'o negde da se ispava, da ga prođe mamurluk, reče Arni sebi. Znao je kakvi su blikmenski popovi: pijanice stare, većina njih. Čak ih i Blikmeni preziru.
     U podnožju prvog brega, u senkama, on parkira kombi i ugasi motor. "Odavde se veremo. Auto-nogama", reče on Manfredu. "Ponećemo opreme koliko god možemo, i vode i hrane, naravno, i radio-otpremnik, a ako baš treba da kuvamo, mislim da ćemo se vratiti i po pećnicu. Navodno, odavde ima samo još nekoliko milja."
     Dečak iskoči iz kombija. On i Arni zajedničkim trudom istovariše opremu i uskoro krenuše kamenitom stazicom gore, u planine FDR.
     Manfred se osvrtao kao da su ga obuzele velike brige; pogurio se, drhtao. Možda opet doživljava Am-Web, pretpostavi Arni. Ono mesto, 'Henri Valas', nalazi se samo sto šezdeset kilometara odavde. Možda dečak hvata emanacije iz budućih građevina, zato što više nisu daleko. Štaviše, oseća ih i on sam.
     Ili oseća stenu Blikmena?
     Ne dopada mu se njen izgled. Zašto praviti svetilište od nečeg ovakvog? - upita se on. Pervezna stvar. U ovako sušnom kraju. Ali možda je u nekoj davnoj prošlosti ovde bilo plodno. Duž staze se vide tragovi nekih davnih blikmenskih logorišta. Možda su Marsovci ovde nastali; teren svakako ima neki izgled starosti, dugotrajnog korišćenja. Kao da je, pomisli on, milion sivih i crnih stvorenja koristilo ovu zemlju vekovima, neprestano. A sad, šta je? Poslednje uporište jedne izumiruće rase. Ostatak, namenjen onima koji neće još dugo biti prisutni.
     Hripavo dišući od napornog penjanja sa velikim teretom na leđima, Arni zastade. Manfred nastavi mukotrpni uspon strminom, bacajući i dalje poglede velike brižnosti svud oko sebe.
     "Ne brini", reče Arni ohrabrujućim tonom. "Nema se ovde čega bojati." Da li se dečakova i stenina nadarenost već stapaju? Onda, zapita se on, da li i stena sad brižno gleda u budućnost? Da li je sposobna za to?
     Staza je dalje vodila po velikoj zaravni, i tu postajala šira. Ali sve je bilo u senci; neka hladna memla lebdela je posvuda, kao da hodaju kroz ogromnu grobnicu. Rastinje koje je nicalo mršavo i zlo po samoj površini stena imalo je u sebi neko svojstvo mrtvosti, kao da je u činu rastenja već otrovano nečim. Ispred njih dvojice na stazi se nađe i mrtva ptica, satrunula kao da tu leži već nedeljama; nije umeo oceniti koliko dugo. Po izgledu, mumificirana.
     Da mi ne prija ovo mesto - ne prija mi, reče Arni sebi.
     Zastavši kod ptice, Manfred se sagnu i reče: "Gubiš."
     "Aha", promrmlja Arni, "'aj, idemo."
     Najednom stigoše u samo podnožje Prljave Čvornovate.
     Vetar je šuškao lišćem bilja, žbunja koje je izgledalo kao da je odrano, svedeno na svoje osnovne sastojke: golo, oglodano, nalik na kosti pobodene uspravno u zemlju. Taj vetar je izbijao iz jedne raspukline u Prljavoj Čvornovatoj i mirisao, pomisli on, kao da nekakva životinja živi unutra. Možda sveštenik; on vide, bez stvarnog iznenađenja, jednu praznu vinsku bocu kako leži ukraj staze, i komadiće kojekakvog drugog smeća, razbacane po okolnom oštrom žbunju.
     "Ima li koga?" povika Arni.
     Posle dugog vremena jedan starac, Blikmen, sed kao da je u paučinu omotan, iziđe, postrance se provlačeći, kroz pukotinu u steni. Činilo se da ga vetar nosi, na taj način se domicao popreko, zastao naslonjen na kamen, pokrenuo se još jednom. Rubovi njegovih očnih kapaka behu crveni.
     "Pijanduro matora", prozbori Arni tiho. Onda, čitajući sa lista hartije, dobijenog od Helija, pozdravi starca na blikmenskom jeziku.
     Pop, bez zuba, izmumla nešto, neki mehaničan odgovor.
     "Evo ti." Arni mu pruži boks sa dvadeset kutija cigareta. Sveštenik zamumla nešto, kliznu postrance napred i dograbi kutiju, kao kandžama; zavuče je pod svoju sivo premreženu mantiju. "To ti se dopalo, a?" upita Arni. "I očekivao sam da će tako biti."
     Dalje pročita, sa lista hartije, svrhu posete, kao i šta očekuje da sveštenik uradi. Naime, da ostavi Manfreda i njega da budu sami, u miru, u komori, jedan sat ili nešto duže, da bi mogli dozvati duha stene.
     Sveštenik opet zagunđa, uzmače, poče nešto petljati oko rubova mantije, onda se okrete i odvuče se jednom bočnom stazicom, u daljinu i nizbrdo; nije se ni osvrnuo, nijednom, da bar pogleda Manfreda i Arnija.
     Arni okrete drugu stranu papira i pročita uputstva koja mu je Helio napisao.

     (1) Uđi u keliju.

     Uhvativši Manfreda za ruku, Arni ga povede korak po korak u mračni procep u steni; upali baterijsku svetiljku. Tako povede Manfreda, daleko napred, sve dok komora oko njih ne postade prostrana. I sad smrdi, pomisli on, kao da nije otvarana već vekovima. Kao stara kutija puna trulih krpa, miris pre biljni nego životinjski.
     Šta sad? Zaviri opet u Heliov papir.

     (2) Vatru loži.

     Neujednačeni krug od velikih kamenih gromada, oko pocrnele jame u kojoj leže komadići drveta i nečeg nalik na kosti... Čini se da matori alkoholičar ovde priprema sebi hranu.
     Arni skide ranac, položi ga na pod pećine i poče krutim prstima oslobađati zategnute gurtne. Izvuče pripremljenu potpalu. "Nemoj se izgubiš, dečko", reče Manfredu. Pitam se da li ćemo ikada više doći ovde? - zapita se on.
     Obojica se, međutim, posle paljenja vatre osetiše bolje. Pećina postade toplija, ali ne suva; miris plesni je istrajavao - štaviše, kao da je postao jači, kao da vatra privlači tu tvar, koja god bila.

     (3) Portabl radio na 574 kiloherca uključi.

     Arni izvuče svoj maleni japanski tranzistor i podesi ga na tu talasnu dužinu. Ali na 574 kHz ne dobi ništa osim šuštanja statike. Međutim, kao da je stena reagovala na uključenost radio-prijemnika; kao da se izmenila, počela budnije paziti, kao da se zbog šuštanja tranzistora osvestila i primetila njihovo prisustvo. Sledeće uputstvo bilo je jednako dosadno.

     (4) Nembutal uzmi (dečko ne).

     Pomažući se vodom iz čuturice, Arni proguta pilulu nembutala i zapita se, nije li cilj toga da se njegova čula pomute i da postane skloniji da poveruje u svašta. Ili da ublaži anksioznost?
     Ostade samo jedno uputstvo.

     (5) Priloženi paket u vatru baci.

     Helio beše stavio u Arnijev ranac jedno parče novinske hartije, iscepano iz 'Njujork Tajmsa' i smotano; unutra je bila neka trava. Arni kleknu pored vatre, pažljivo odvi zamotuljak i istrese mrke, suve stabljičice u plamen. Podiže se miris od koga mu pripade muka u stomaku, a vatra oslabi. Oblaci dima počeše da se klobučaju i da ispunjavaju komoru; on začu Manfredov kašalj. Bogamu, ubićemo se ako ovako nastavimo, pomisli Arni.
     Dim iščeze tako reći u trenu. Pećina je sad izgledala mrka, prazna i mnogo veća nego ranije, kao da su stenovite mase oko njih ustuknule. On se oseti, najednom, kao da će pasti; kao da više ne stoji sasvim uspravno. Ode meni čulo za ravnotežu, uvide on. Nema se po čemu orijentisati.
     "Manfrede", reče, "slušaj sad. Evo ja sam tu, i ti zato više ništa nema da se brineš oko Am-Weba. Helio ti je to objasnio, a ti si razumeo, a? U redu. Sad se vrati otprilike tri nedelje u prošlost. Možeš li to? Stvarno zapni iz sve snage, potrudi se najjače."
     U tmini je dečak zverao u njega, očima iskolačenim od straha.
     "Natrag, u vreme pre nego što sam upoznao Džeka Bolena", reče Arni. "Pre nego što sam ga susreo u pustinji, onog dana kad su oni Blikmeni umirali od žeđi. Shvataš?" On zakorači ka dečaku...
     I pade na lice.
     Nembutal, pomisli on. Daj da ja ustanem, pre nego što sasvim padnem u nesvest. Poče se bacakati, da bi se za nešto uhvatio i lakše ustao. Blesak svetlosti ga opeče. On pruži ruke... i nađe se u vodi. Mlaka voda se sliva preko njega, po licu; on proguta malo, pa se zakašlja i poče se daviti, vide oblake vodene pare oko sebe, oseti dobro znane keramičke pločice ispod stopala.
     U svom parnom kupatilu.
     Glasovi muškaraca koji razgovaraju. Edijev glas, kaže: "Tako je Arni." Onda obrise tih drugih oko njega, muškaraca pod tuševima.
     Duboko u njemu, blizu prepona, poče da ga peče čir na dvanaestopalačnom, i on shvati da je užasno gladan. Iskorači ispod tuša, i nogama nejakim, sporim, odšljapka preko toplih, mokrih pločica, u traganju za kupatilskim službenikom od koga bi dobio onaj svoj veliki, baršunasto meki peškir za posle kupanja.
     Bio sam več ovde, pomisli on. Sve ovo sam uradio, i rekao sam ono što ću sad reći; natprirodna stvar. Kako to zovu? Ona francuska reč...
     Nego, gledaj ti da se dočepaš nekog doručka. U stomaku mu krči, a bol od čira sve jači.
     "Ej, Tome", pozva on pomoćnika. "Daj, osuši me i obuci me da ja odem da jedem nešto; ubi me čir." Nikada ranije čir ga nije baš ovoliko boleo.
     "Važi, Arni", reče pomoćnik i zakorači ka njemu, pružajući ispred sebe ogroman, mekan, beli peškir.

     Kad ga je pomoćnik obukao u sive flanelske pantalone i majicu, mekane kožne čizme i mornarsku kapu, dobročlan Arni Kot pođe iz parnog kupatila, hodnikom kroz Dom sindikata do svoje trpezarije, gde ga je čekao Heliogabalus sa doručkom.
     Najzad sede pred gomilu vrućeg peciva i naprženih kriški slanine, pored koje behu i prava kafa sa Doma, čaša soka od novoizraelskih pomorandži i prošlonedeljno - ne od subote nego od nedelje - izdanje 'Njujork Tajmsa'.
     Drhtao je od zaprepašćenja dok je posezao prema čaši veoma ohlađenog, proceđenog, zašećerenog soka od pomorandže; čaša je bila klizava i glatka pod prstima, i umalo da mu isklizne na pola puta... On pomisli: moram pripaziti. Uspori malo. O'ladi. Zaista je tako; vratio sam se tamo gde sam bio pre nekoliko nedelja. Manfred i stena Blikmena postigli su to, zajedničkim snagama. Oho-ho, pomisli on. Njegov um bio je sav uskomešan od radosnog iščekivanja. Ovo je stvarno nešto! Pio je gutljaj po gutljaj soka od narandže i u svakom gutljaju uživao, sve dok čaša ne ostade prazna.
     Što sam hteo, to sam i dobio, reče on sebi.
     Sad moram oprezno; ima nekih stvari koje ni slučajno ne bih hteo da menjam. Recimo: da ne uprskam sebi ovaj posao sa švercom, a što bi se desilo ako bih postupio prirodno i sprečio samoubistvo Norba Štajnera. Šteta za čoveka, dabome, ali ja da ispadnem iz tog posla, ma ne do-lazi u ob-zir. Elem, taj deo ostaje kao što jeste. Hm, pardon: kao što će biti, podseti on sebe.
     Imam uglavnom dva posla. Prvo, da uknjižim svoje zakonito vlasništvo na zemlju u FDR i to na zonu 'Henri Valas' i sve oko nje; nekoliko nedelja pre nego što to pokuša keša Bolen. Nek ide u pakao taj okekeljeni špekulant. To što će on da doleti ovamo čak sa Zemlje, ako, nek doleti, ima da otkrije da je teren već kupljen. Tol'ki put, tamo i natrag, za džabe. Možda će ga tresne srčka. Arni se tiho nasmeja, razmišljajući o takvom srčanom napadu. Uuuu! Al bi šteta bilo!
     I, drugi posao. Džek Bolen lično.
     Njega ću da sredim, reče on sebi, tipa koga još nisam sreo, i koji me ne zna, al' ja znam za njega.
     Šta sam ja sada Džeku Bolenu? Sudbina sam ja njemu.
     "Dobro jutro gospodine Kot."
     Nezadovoljan što mu neko prekida razmišljanje, on diže pogled i vide da je jedna devojka ušla u kancelariju i da stoji, puna iščekivanja, pokraj njegovog radnog stola. Nije je prepoznao. Sekretarica iz njihovog rezervnog osoblja, uvide on; došla da beleži ono što će on jutros diktirati.
     "Zovi me Arni", progunđa on. "Očekuje se od svih da me zovu tako. Kako je moguće da nisi znala? Šta, jesi ti nova ovde?"
     Devojka, pomisli on, nije nešto mnogo lepa; opet posveti pažnju novinama. Ali, kad pogledaš, ima tešku, punu figuru. Haljina crna, svilena: ispod toga svakako nema mnogo, reče on sebi, posmatrajući je mimo ruba novina. Neudata: nema burmu.
     "Dođi ti ovamo", reče on. "Je l' se ti bojiš mene zato što sam ja slavni, veliki Arni Kot, rukovodilac svega ovoga ovde?"
     Devojka mu priđe raskošnim kretnjama koje ga iznenadiše; kao da je krakala postrance, dovukla se bočnim nastupanjem sve do stola. Promuklim glasom, punim nagoveštaja, ona reče: "Ne, Arni, ne bojim se ja tebe." Zurila mu je pravo u oči, sasvim nedvosmisleno, i tu neke nevinosti baš i nije bilo; naprotiv, bilo je nagovešteno takvo znanje, da se on trže. Kao da zna svaki njegov ćef i svaki nagon, a naročito svaki koji bi se mogao usmeriti na nju.
     "Odavno radiš ovde?" upita je on.
     "Ne, Arni." Prišla je još bliže i naslonila se na radni sto na takav način da se jedna njena noga - ovo mu je bilo teško da poveruje - postepeno pritisnula uz njegovu nogu.
     Metodično poče ta njena noga neko talasavo kretanje po njegovoj, kao puž, načinom jednostavnim, refleksnim, ritmičnim, takvim da se on odmače i nejako reče: "Ej."
     "Šta je, Arni?" upita ona i osmehnu se. Ali takav osmeh on u životu svome video nije, hladan, a opet prepun nabacivanja; potpuno bez topline, kao da je mašinskim kalupom otisnut na to mesto, hotimice načinjen od usana, zuba, jezika... A ipak ga taj osmeh potopi talasom čulnosti. Jer je brektava toplota išla kao poplava iz njega ka Arniju, preznojena vrelina, od koje Arni ostade sasvim kruto nepomičan na stolici i nemoćan da odvrati pogled. Uglavnom zbog jezika, pomisli on. Taj jezik vibrira. A vrh njegov ima kvalitet šiljatosti, kao da bi mogao dobro da reže: jezik koji ume da zadaje rane, uživa da zaseca u nešto živo, da ga muči, da prisiljava to nešto na preklinjanje za milost. Taj deo mu se dopada najviše: kad začuje moljakanje. A i zubi, beli i oštri... stvoreni da razdiru.
     On se strese.
     "Da li ti smetam, Arni?" promrmlja devojka. Malo-po malo je doklizila telom duž stola tako da se sad navalila - nije shvatao kako je to bilo moguće izvesti - gotovo celom svojom težinom na njega. Bože moj, pomisli Arni, ona je... ne, nemoguće.
     "Slušaj", reče on, gutajući i otkrivajući da mu je grlo suvo, i da će reči moći samo uz najveći trud da nekako izkrekeće. "Odlazi i pusti me da čitam novine." Dočepa se novina i diže ih između nje i sebe. "Odlazi", ponovi promuklo.
     Taj oblik uzmače malo, kao oseka. "Šta je bilo, Arni?" preo je njen glas, kao da se metalni točkovi taru, automatski zvuk koji izbija iz nje, kao na snimku, pomisli on.
     On ne reče ništa. Stiskao je novine i čitao dalje.
     Kad sledeći put podiže glavu, te ženske više nije bilo.
     Ovo ne pamtim, reče on sebi, sav cepteći iznutra, duboko dole u utrobi. Kakva je to spodoba bila? Ne shvatam - šta se, bre, to desilo maločas?
     Poče automatski da čita članak o brodu koji je nastradao u kosmosu, a svih tri stotine ljudi u njemu poginulo. Japanski teretni brod pun bicikala. Ovo ga je zabavilo, bez obzira na to što su toliki izginuli; smešno je, brate, pomisliti na hiljade i hiljade malih, lakih, japanskih bicikala kako plutaju kao olupine, kruže oko Sunca za večita vremena... A baš bi bili potrebni na Marsu, gde praktično ne postoje izvori energije... Čovek može sasvim besplatno da biciklira stotinama kilometara, u slaboj gravitaciji ove planete.
     Čitajući novine dalje, on naiđe na članak o prijemu u Beloj kući; primljena je... on žmirnu. Reči kao da su pošle jedna ka drugoj i stopile se; nikako da ih pročita. Nekakva štamparska greška? Šta kaže tu? On primače novine očima.
     Pisalo je: 'Gubl gubl'. Čitav taj članak izgublio je smisao, sad se sastojao isključivo od nanizane reči 'gubl'. Zaboga! On se zgađeno zagleda u novine, a želudac mu poče reagovati. I čir na dvanaestopalačnom crevu zabole ga ljuće nego ikad. Arni beše zahvaćen besom i napetošću, a to je za čiraša najgora kombinacija, naročito u vreme jela. Jebale vas te gubl-gubl reči, pomisli on. To je ono što onaj dečko govori! Bogami su pokvarile ovaj članak.
     Prelista novine i vide da su gotovo svi članci pretrpeli devoluciju, stočili se u besmislicu, postajali nečitljivi posle prvog ili drugog reda. Sve jače se živcirao, najzad odbaci novine u stranu. Koje proklete koristi ima od takvih novina, upita se.
     Te reči su govor šizofreničara, uvide on. Njihov privatni jezik. Ni najmanje mi se ne dopada da to nalazim ovde! U redu je da on tako priča, ako mu se tako hoće, ali ovde takvim stvarima nema mesta! Nema on prava da zavlači takve gluposti u moj svet. Onda Arni pomisli: naravno, istina jeste da je on taj koji me je vratio ovamo - dakle, možda misli da otud ima to pravo. Možda klinac smatra da je ovo njegov svet.
     Ta misao mu se ne dopade, i on požele da je nikad pomislio nije.
     Ustavši od stola, priđe prozoru i pogleda dole na ulicu Luistauna. Ljudi žure svaki svojim putem; naprosto jurcaju. Kao i kola. Zašto tako silnom brzinom? Nešto kinetički neugodno izbijalo je iz njihovog kretanja, jedna istrzanost, činilo se da naleću, ili maltene naleću, jedna na druga. Tela u sudarima, kao bilijarske kugle, tvrdi i opasni, a građevine, primeti on, načičkane sve nekim oštrim uglovima, kao trnjem. A ipak, čim je pokušao da sasvim tačno uoči neku pojedinačnu promenu - promenilo se jeste, sumnje tu nema - ispostavljalo se da to ne može učiniti. Ovo je dobro znani prizor koji je svakog dana pred njim. Pa ipak...
     Da li oni idu prebrzo? Da li je u tome stvar? Ne, tu postoji nešto dublje. Jedno sveprisutno neprijateljstvo u svemu; oni predmeti dole se ne sudaraju tek tako, pukim slučajem, oni nasrću jedni na druge namerno.
     Onda vide još nešto, zbog čega šumno uvuče vazduh. Ljudi dole na ulici, u jurnjavi ovamo i onamo, nemaju lica, ili imaju samo odlomke i ostatke lica... Kao da im se lica nisu nikada uobličila.
     Auh, ovo neće valjati ni-ka-ko, reče Arni sebi. Oseti sada strah, dubok i silan. Šta se dešava? Šta mi to ovi daju?
     Vrati se, uzdrman, do radnog stola i opet sede. Podiže šolju kafe i poče je piti, u nastojanju da zaboravi prizore napolju, da se vrati rutini svoga jutra.
     Kafa je imala ukus gorak, kiselinski, tuđinski, takav da je morao odmah vratiti šolju na mesto. Pretpostavljam da klinac sve vreme misli da ga neko truje, pomisli Arni u očajanju. Da li je to? Moram sad da jedem stvari jezivog ukusa, zbog njegovih opsena? Bože! - pomisli on. Ovo je strava.
     Meni je najbolje, zaključi on, da uradim moj ovdašnji posao što je brže moguće i da se vratim u sadašnjost.
     Otključavši najnižu ladicu svog radnog stola, Arni izvuče malu baterijsku mašinu za šifrovanje diktata i uključi je. U nju reče: "Skote, imam ovde jednu stravično važnu poruku da ti prenesem. Insistiram da po ovome postupiš sad odma'. Hoću da kupiš deo FDR planina zato što će UN izgraditi divovsko stambeno naselje tamo, i to u oblasti kanjona 'Henri Valas'. Dakle, ovako: prebaci dovoljne sindikalne fondove, naravno u moje lično ime, tako da ja budem uknjižen kao vlasnik svega toga, zato što će kroz otprilike dve nedelje špekulanti sa..."
     On zaćuta, zato što je mašina za šifrovanje zaškripala, usporila rad, a zatim se zaustavila sasvim. On poče nabadati dugmad na njoj, traka se okrete još malo, pa se opet zaustavi, zamuknu.
     Ja mislio popravljeno, pomisli Arni ljutito. Zar nije onaj Džek Bolen to radio? Onda se priseti da je ovo prošlost, doba pre nego što je Džek Bolen pozvan; naravno da šifrarnik ne radi.
     Moram diktirati onoj spodobi koja je sekretarica, uvide on. Htede da pritisne dugme kojim bi je pozvao, i ruku ispruži... pa je povuče k sebi. Kako da pustim ono da opet uđe? - zapita se. Ali nije bilo druge. On pritisnu dugme.
     Vrata se otvoriše i ona uđe. "Znala sam ja da ćeš ti mene hteti, Arni", reče ona, grabeći ka njemu koracima uspijajućim, ptičjim i žurnim.
     "Slušaj", reče on sa autoritetom u glasu. "Nemoj mi prilaziti suviše blizu, ja ne podnosim kad mi ljudi prilaze suviše blizu." Ali još dok je to izgovarao, razabrao je šta njegovi strahovi, zapravo, jesu; jedan od tih je bazični šizofreni strah da bi ljudi mogli da nagrnu suviše blizu njemu, da bi mogli izvesti invaziju na njegov prostor. To se zove 'strah od blizine'; a potiče od toga što šizofreničar oseća neprijateljstvo kod svih koji ga okružuju. To je mene sad spopalo, pomisli Arni. Pa ipak, i znajući ovo, nije mogao podneti da mu se devojka primakne; najednom, on skoči na noge i ode opet do prozora.
     "Šta god ti kažeš, Arni", reče devojka tonom nezasite želje i, nasuprot tome što je upravo rekla, poče da mu se privlači tako da je kroz nekoliko trenutaka bila maltene u dodiru s njim. On uvide da je počeo čuti zvuke njenog disanja, da oseća njene mirise, kiseli miris tela, gust i neugodan miris daha... Gušio se, nikako da ugura dovoljno vazduha u pluća.
     "Sad ću ja da ti diktiram", reče on i poče se udaljavati, da bi održao razmak između njih dvoje. "Ovo je za Skota Templa, i treba da ode kodirano, da ne bi mogli neki da pročitaju." Oni, pomisli Arni; da oni ne pročitaju. Pa, dobro, to je odvajkada njegov strah - dakle, nije dečko kriv za to. "Imam strašno važnu stvar ovde", poče on diktirati. "Smesta da postupiš po ovome; ima da padne lovudža, ovo je pravo obaveštenje iznutra. UN će otkupiti ogroman komad FDR planina..."
     Diktirao je još i još, ali i za to vreme, dok je govorio, strah je na njega jurišao, opsesivan strah, svakog trenutka sve jači. Šta ako ona piše samo gubl-gubl-gubl? Mora pogledam, reče on sebi. Priđi joj u pogledaj. Ali se ustezao, jer bilo bi blizu.
     "Čuj, gospođice", reče on, prekidajući diktiranje. "Daj mi tu tvoju beležnicu; da ja vidim šta ti to pišeš."
     "Arni", reče ona promuklo i otegnuto. "Gledanjem u ovo nećeš videti ništa."
     "K-kako to?" upita on u stravi.
     "Pisano je stenografskim znacima." Ona mu uputi osmeh, pun, činilo se, opipljive zlovolje.
     "U redu", reče on, predajući se. Pa dovrši diktat, a onda joj reče da sve to šifruje i smesta pošalje Skotu.
     "A posle?" upita ona.
     "Šta, posle?"
     "Pa znaš, Arni", reče ona, takvim tonom da se on sav naježi od neugodnosti i čistog fizičkog gađenja.
     "Ništa posle", reče on. "Ti sad samo ispadaj napolje i ne vraćaj se." Pođe za njom i, čim je izišla, zalupi vrata.
     Izgleda, zaključi on, da ću morati sa Skotom da popričam neposredno; ne mogu imati poverenja u ovu. Sede za sto, podiže slušalicu telefona i otipka broj.
     Uskoro je telefon zvonio. Ali uzaludno. Niko nije dizao slušalicu. Zašto? - pitao se on. Zar me je on napustio? Okrenuo se protiv mene? Sad radi za njih? Ne mogu imati poverenja u njega; niti u ma koga drugog. Onda, iznebuha, jedan glas reče: "Halo. Skot Templ ovde." A on uvide da je proteklo samo nekoliko sekundi, da je telefon zazvonio samo dva-tri puta; sve misli o izdaji i beznadežnosti prolepršale su kroz njegov um u jednom trenu.
     "Arni ovde."
     "Zdravo, Arni. Šta ima? Čujem ti u glasu da se nešto sprema. Prospi."
     Moje osećanje za vreme je zeznuto, uvide Arni. Meni se činilo da telefon zvoni pola sata, a uopšte nije bilo tako.
     "Arni", govorio je Skot. "Kaži, bre. Arni, jesi tamo?"
     Ovo je šizofrena pometnja, uvide Arni. Ona je, u osnovi, slom osećanja za vreme. Sad je uhvatila mene, zato što je onaj klinac ima.
     "Pa, Hrista mu!" viknu Skot, razbešnjnen.
     Arni, teškom mukom, raskide taj lanac misli i reče: "Ovaj, Skote. Slušaj. Dobio sam mig iznutra; moraćemo da stupimo u akciju na osnovu toga, ovoga trenutka, razumeš?" Onda ispriča Skotu detaljno o FDR i UN. "Prema tome, vidiš", reče on, privodeći priču kraju, "nama ide u račun da sve što imamo uložimo u kupovinu toga, i to odmah. Slažeš se?"
     "Siguran si u tu informaciju iznutra?" upita Skot.
     "Da, jesam! Jesam!
     "Ma, kako to? Iskreno da ti kažem, Arni, ti se meni dopadaš, ali znam da te ponekad uvate lude bube, pa se zapališ za nešto bez veze. Mrzeo bih da ostanem zaglavljen sa tom FDR stvari koju ni pas ne bi pojeo."
     Arni reče: "Veruj mi na reč."
     "A, nema to."
     Nije verovao svojim ušima. "Već godinama radimo zajedno, i uvek je bilo poverenje na reč", gušio se on. "Šta se dešava, Skote?"
     "Ja tebe pitam šta se dešava", odvrati Skot smireno. "Kako je moguće da čovek sa tvojim poslovnim iskustvom zagrize u tu lažnu, nikakvu, tobožnju informaciju iznutra? Vest glasi da venac FDR ne vredi ništa, i ti znaš da je tako; znam da znaš. Svako to zna. Onda, koji ti je?"
     "Ti u mene nemaš poverenja?"
     "Zašto bi ja im'o poverenja u tebe? Dokaži da imaš stvarno nešto iznutra, a ne samo tvoje uobičajene prazne priče."
     Mučeći se sa izgovaranjem reči, Arni reče: "Do vraga, čoveče, kad bih mogao dokazati, ne bi bilo potrebno da imaš poverenja; ne bi se tu postavljalo pitanje poverenja. Dobro. Ići ću ja sam u to, a ti kad vidiš šta si propustio, okrivi sebe, a ne mene." Tresnu slušalicu dole na telefon, sav se tresući od razbesnelosti i očajanja. Zar ovako nešto da se desi! Nije mogao verovati; Skot Templ, jedina osoba na svetu sa kojom on može i telefonom da ugovara posao. Svi ostali su lopuže, takve lopuže da bi ih trebalo pobacati u okean...
     Ovo je nesporazum, reče on sebi. Ali zasnovan na jednom dubokom, suštinskom, podmuklom nepoverenju. Šizofreničnom nepoverenju.
     Kolaps sposobnosti opštenja, uvide on.
     Ustade i reče glasno: "Izgleda da moram sam da idem u Paks Grouv kod onih u katastar. Da se uknjižim." Onda se priseti. Prvo mora da pobode marker u zemljište koje želi, fizički da to uradi na licu mesta, u planinama FDR. Sve u njemu vrisnu protiv toga. Protiv tog mesta užasa, gde će se jednog dana pojaviti ona zgrada.
     Pa, ne može drugačije. Prvo da mu naprave, u jednoj od sindikalnih radionica, čelični kolac, onda uzimaj helikopter i pravo u 'Henrija Valasa'.
     Činilo se, pri razmišljanju o tome, da je to strašno težak i bolan niz postupaka. Kako može on sve to da izvede? Prvo da nađe nekog radnika tamo, metalca, koji ume da ureže njegovo ime na kolac; za to bi mogli biti potrebni dani. Koga on zna u metalskim radionicama, a da bi taj mogao ovo uraditi za njega? A ako ne poznaje čoveka, kako da ima poverenja u njega?
     Najzad, kao da pliva protiv neke nepodnošljive vodene struje, on uspe da podigne slušalicu i pozove radionicu.
     Toliko sam premoren da se jedva mrdam, uvide on. Zašto? Šta sam, uopšte, uradio danas? Imao je osećaj da mu je telo zdrobljeno umorom. Kad bih samo mogao da se odmorim, pomisli on. Da spavam.

     Tek u kasno popodne uspe Arni Kot dobaviti metalni kolac sa ugraviranim svojim imenom, iz sindikalne radionice, i srediti da ga helikopter Sindikata vodoradnika, sa pilotom, prebaci u planine FDR.
     "Zdravo, Arni", pozdravi ga pilot, mlad čovek prijatnog lica, iz sindikalnog rezervnog osoblja.
     "Zdravo, dečko moj", promrmlja Arni, dok mu je pilot pomagao da se ugnezdi u udobno kožno sedište proizvedeno naročito za njega u stolarsko-tapetarskoj radionici Luistauna. Onda, dok se pilot smeštao u sedište ispred njega, Arni reče: "A sad da požurimo, jer ja kasnim; mora stignem čak do tamo, a onda do Paks Grouva."
     A znam da nema prilike da stignem, reče on sebi. Naprosto nema vremena.

16.

     Helikopter Sindikata vodoradnika sa dobročlanom Arnijem Kotom unutra tek što je poleteo, kad se zvučnik oglasi. "Hitno saopštenje. Jedna mala grupa Blikmena nalazi se u otvorenoj pustinji, na žirokompasnoj tački 4,65003. Oni umiru od žeđi i izloženosti nepovoljnim uslovima. Brodovi severno od Luistauna odmah da polete do te tačke, najvećom brzinom, i ukažu pomoć. Zakon Ujedinjenih Nacija zahteva da se ovom pozivu odazovu svi komercijalni i privatni brodovi."
     Arni oseti da helikopter menja kurs i reče: "Ma, svašta, mladiću moj." Ovo je stvarno bila poslednja slamka. Nikada neće uspeti da se domogne ni FDR planina, a kamoli Paksa i kancelarije sa zemljišnim knjigama.
     "Moram se odazvati, gospodine", reče pilot. "Takav je zakon."
     Našli su se iznad pustinje, i zaleteli se dobrom brzinom ka preseku koordinata koji su od spikera UN dobili. Crnčuge, pomisli Arni. Treba njih da spasavamo, umesto da gledamo svoja posla; proklete budale - a najgore od svega je da ću sad upoznati Džeka Bolena. Neizbežno. Bio sam to zaboravio, a sad je prekasno.
     Potapša se po sakou i uveri se da je pištolj tu. Ovo ga malčice razveseli; on zadrža šaku na tom mestu dok se helikopter prizemljavao. Ali na svoje nezadovoljstvo, vide da je helikopter kompanije 'Ji' sleteo znatno pre njegovog, i da Džek Bolen već daje vodu toj grupi od pet Blikmena. Jebo te, pomisli on.
     Arnijev pilot doviknu odozgo, sa svog sedišta: "Da li vam trebam? Ako ne, da idem ja."
     U odgovor, Džek Bolen viknu: "Nemam baš mnogo vode za njih." Pa poče tapkati lice maramicom, jer se na vrelom suncu preznojavao.
     "U redu", odvrati pilot i zaustavi okretanje elise iznad sebe.
     Svome pilotu Arni reče: "Reci mu da dođe ovamo, bliže."
     Pilot iskoči, povuče sa sobom kanister sa dvadeset pet litara vode, i krenu dugačkim, snažnim koracima do Džeka; sledećeg trenutka Džek ostavi Blikmene i pođe ka Arniju Kotu.
     "Hteo si me videti?" upita Džek, stojeći tu i gledajući gore, ka Arniju.
     "Da", reče Arni. "Ubiću te." Izvuče pištolj i uperi ga u Džeka Bolena.
     Blikmeni su punili svoje ljuske od jaja pake vodom; sada stadoše. Jedan mladi mužjak, mrk i mršav, maltene nag pod crvenkastim suncem Marsa, posegnu preko ramena, iza leđa, ka tobolcu otrovnih strela; izvuče jednu, namesti je u luk i istim pokretom, neprekinutim, odape. Arni Kot ne vide ništa; ali oseti oštar bol i, spustivši pogled, primeti da mu iz prsa viri strela, malo ispod grudne kosti.
     Ovi čitaju misli, pomisli Arni. Čitaju namere. Pokuša da izvuče strelu, ali ona ni da makne. Onda shvati da već umire. Otrovna je. Oseti kako otrov ulazi u njegove udove, zaustavlja krovotok, diže se da prožme i njegov mozak i um.
     Stojeći ispod njega, Džek Bolen reče: "Zašto bi ti hteo da me ubiješ? Ne znaš ni ko sam."
     "Dabome da znam", uspe Arni da progunđa. "Ti ćeš mi popraviš šifrarnik i otmeš Dorin. A tvoj tata zdipi sve što imam. Sve što je meni važno. FDR i ono posle." Sklopi oči i prepusti se odmoru.
     "Mora biti da si lud", reče Džek Bolen.
     "Ne", reče Arni Kot. "Nego znam budućnost."
     "'Ajde da ja tebe prebacim do lekara", reče Džek Bolen i uskoči u helikopter; odgurnu ošamućenog mladog pilota i osmotri zarivenu strelu. "Oni ti mogu dati protivotrov ako te dobiju na vreme." On uključi motor; kraci elise počeše rotirati, sporo, zatim sve brže.
     "U 'Henri Valasa' me nosi", promrmlja Arni. "Da zabodem kolac za vlasništvo."
     Džek Bolen ga osmotri. "Ti si Arni Kot, zar ne?" Pogura pilota u stranu, sede na pilotsko mesto, a helikopter se sledećeg trenutka vinu u vazduh. "Nosim te u Luistaun; najbliži je, a i znaju te tamo."
     Ne govoreći ništa, samo ležeći na leđima, Arni se opusti. Oči su mu bile i sad sklopljene. Sve je ispalo kako ne valja i ne treba. Nije zakucao marker, nije uradio ništa Džeku Bolenu. A sad, kraj.
     Blikmenčine, pomisli Arni, osećajući kako ga Bolen podiže iz helikoptera. Ovo je Luistaun; vide, kroz oči potamnele od bola, zgrade i narod. Blikmenčine, eto ko je kriv, od samog početka; da nije bilo njih, ne bih nikad ni sreo Džeka Bolena. Smatram da krivica za sve leži na njima.
     Zašto još nisam mrtav? - zapita se dok ga je Bolen nosio preko krovnog sletnog polja bolnice ka silaznoj rampi za unos hitnih slučajeva. Prošlo je mnogo vremena; otrov ga je sigurno prožeo sasvim. A ipak, on i sad oseća, misli, razume... Možda ne mogu umreti ovde, u prošlosti, reče on sebi; možda sam primoran da se zadržim tu, nemoćan da umrem, ali takođe nemoćan da se vratim u svoje vreme.
     Kako je onaj mladi Blikmen shvatio tako brzo? Oni normalno ne odapinju te strelice na Zemljane; to je zločin za koji njima sleduje smrtna kazna. To bi im bio kraj.
     Možda su me očekivali, pomisli on. Sklopili su zaveru da spasu Bolena zato što će im on dati hranu i vodu. Kladim se da je baš od njih dobio vodenu vešticu. Naravno. A kad su mu je davali, znali su. Sve ovo su znali, još onda, još na samom početku.
     Ja sam bespomoćan u ovoj groznoj šizofrenoj prošlosti Manfreda Štajnera. Pustite me nazad u moj svet, u moje doba; samo želim da se izvučem odavde, neću da zakucavam ono, niti da ubijem ikog. Samo želim da se nađem opet na Prljavoj Čvornovatoj, u grotou, sa onim prokletim dečakom. Kao što sam bio. Molim te, pomisli Arni. Manfrede!
     Gurali su ga - neki ljudi - na ravnim kolicima nekakvim, kroz hodnik u kome je mrak. Glasovi. Otvaranje vrata, sjaktanje metala; hirurški instrumenti. Vide maskirana lica, oseti da ga polažu na sto... u pomoć Manfrede! povika on, duboko dole u sebi. Ovi će me ubiti! Moraš me vratiti. Uradi to odmah sad, ili zaboravi, jer...
     Maska praznine i potpunog mraka pojavi se iznad njega i poče se spuštati. Ne! - kriknu Arni. Nije gotovo; ne može ovo biti moj kraj. Manfrede, za ime Boga, pre nego što ovo ode predaleko, pre nego što bude prekasno, prekasno.
     Moram videti blistavu, normalnu stvarnost još jednom, onaj prostor gde nema ovog šizofrenog ubijanja, otuđenja, bestijalne pohote i smrti.
     Pomozi mi od smrti da se odmaknem, da se vratim još jednom tamo gde pripadam.
     U pomoć, Manfrede.
     Pomozi.

     Jedan glas reče: "Ustaj, gospodine, isteklo ti vreme."
     On otvori oči.
     "Još cigare, gospodine." Blikmenski sveštenik, prljav, silno star, u sivoj mantiji nalik na povesma paučine, naginjao se nad njega, grabio ga šapama i skičao sve iznova i iznova, pravo u njegovo uho, svoju litaniju. "Ako želiš ostati gospodine, moraš mi platiti." Poče da grebe po Arnijevom sakou, da traži nešto.
     Arni se diže u sedeći položaj i pogledom potraži Manfreda. Dečko nije bio tu.
     "Odmakni se od mene", reče Arni, ustajući. Opipa se po prsima i ne nađe ništa tamo, nikakvu strelu.
     Stiže nesigurnim hodom do izlaza iz pećine i provuče se kroz pukotinu u hladno prepodnevno sunce Marsa.
     "Manfrede!" povika on. Od dečka - ni traga. Ma, nije bitno, pomisli on. Vratio sam se u stvarni svet. To je ono važno.
     Takođe je izgubio želju da udesi Džeka Bolena. A i želju da kupi građevinske terene u ovim planinama. Nek nosi i Dorinu Anderton, šta me briga, reče Arni sebi, polazeći prema stazi kojom su se popeli dovde. Međutim, održaću reč koju sam dao Manfredu. Prvim brodom ga šaljem na Zemlju. Možda će ga ta promena izlečiti, ili možda na Domu sad imaju bolje psihijatre. Ali sigurno neće završiti u tom Am-Webu.
     Silazeći stazom i neprestano se trudeći da pronađe Manfreda, on primeti da neki helikopter kruži nisko iznad tog terena. Možda su ovi videli kuda se dečak zaputio, reče on sebi. Mora biti da su oboje motrili na događaje, sve ovo vreme: i Džek, i Dorin. On stade i poče mlatarati rukama prema helikopteru, dajući znake da bi želeo da se helikopter spusti.
     Ovaj se spuštao oprezno i najzad sleteo na samu stazu, ali iznad Arnija; između njega i ulaza u Prljavu Čvornovatu. Vrata kliznuše u stranu, i jedan čovek iskorači.
     "Tražim onog klinca", poče Arni. Onda vide da to nije Džek Bolen. Nego neko koga nije nikad ranije video. Tamne kose, zgodan, sa izbezumljenim očima punim burnih osećanja, čovek koji pojuri punim trkom nadole ka njemu, mašući nečim što je svetlucalo u sunčevom sjaju.
     "Ti si Arni Kot", ciknu taj čovek.
     "Aha, pa šta?" upita Arni.
     "Uništio si moje polje", kriknu čovek na njega, diže pištolj i opali.
     Prvi metak promaši Arnija. Ko si, bre, ti i zašto pucaš na mene? - čudio se Arni Kot, pipkajući po sakou da uhvati svoj pištolj. Nađe ga, izvuče i opali na ovoga koji se zatrčao odozgo. Onda mu svanu ko je taj: to je onaj bedni crnoberzijančić koji je mislio da se ugura u posao. Onaj kome smo očitali lekciju, reče Arni sebi.
     Trkač se baci u stranu, pade, zakotrlja se i iz ležećeg položaja opali još jednom. Ovog puta kuršum prosvira tako blizu, da Arni na tren pomisli da je pogođen; nagonski prisloni šaku na grudi. Ne, uvide on, nisi me skenjao, kopile jedno. Podiže pištolj i pripremi se da još jednom puca na tog tipa.
     Svet se rasprsnu oko njega. Sunce pade s neba; pade u mrak; a sa suncem pade i Arni.
     Posle dugog vremena onaj gore, opružen po tlu, poče se pomicati. Izbezumljenog pogleda, čovek obazrivo, kao da se šunja, ustade i osmotri Arnija i poče mu se primicati, držeći obema rukama ispred sebe pištolj, naperen.
     Zujanje iz visine navede ga da digne pogled. Jedna senka prelete preko njega, zatim drugi helikopter slete, tačno između njega i Arnija. Ispreči se između njih dvojice, tako da Arni Kot više nije mogao videti bednog crnoberzijančića. Iz helikoptera iskoči Džek Bolen. Pritrča Arniju i nagnu se nad njega.
     "Ukloni onoga", prošapta Arni.
     "Neću moći", reče Džek i pokaza prstom. Švercer je već uzleteo; njegov helikopter polete iznad Prljave Čvornovate, poče se zanositi i padati, onda snažno pojuri napred, preskoči vrh stene, i ode u daljine. "Zaboravi ga. Ti si teško ranjen - razmišljaj o sebi."
     Arni nastavi šapatom. "Nemoj to da te brine, Džek. Slušaj ovamo." Dohvati Džeka za košulju i povuče ga dole, tako da se Džekovo uho našlo blizu. "Odaću ću ti jednu tajnu", reče Arni. "Ja sam je otkrio. Ovo je još jedan od tih svetova šizofrenije. Sva ova bogomprokleta šizofrena mržnja, razbludnost i smrt, sve se to meni već jednom desilo, pa ipak me nije moglo ubiti. Prvi put sam pogođen jednom od onih otrovnih strela, u prsa, a sad ovo. Ne brinem se ja." Sklopi oči, boreći se da zadrži svest. "Nego ti iskopaj onog klinca, on se zavuko tu negde. Pitaj ga, on će ti reći."
     "Grešiš, Arni", reče Džek, sagnuvši se da podvuče ruke ispod Arnija.
     "Kako grešim?" Sad je jedva video Bolena; prizor je utonuo u polumrak, a Džek postao oblik mutan i prozračan kao duh.
     Nećete vi mene zavarati, pomisli Arni. Znam da sam i sad u Manfredovom umu; uskoro ću se probuditi i videće se da nisam ni pogođen iz pištolja, da je sve opet u redu, i naći ću putanju nazad u moj svet gde se ovakve stvari ne dešavaju. Zar nije tako? Pokuša da kaže nešto. Ali ne uspe.
     Pored Džeka se pojavi Dorin Anderton i reče: "Umreće, a?"
     Džek ne reče ništa. Pokušavao je da nabaci Arnija Kota sebi preko jednog ramena i na taj način da ga odnese u helikopter.
     Samo još jedan od tih gubl-gubl svetova, reče Arni, koji je osećao da ga Džek podiže. Al' da sam od njega naučio lekciju - jesam. Ovako blesavu stvar nikad više neću uraditi. Pokuša da to objasni, dok ga je Džek nosio prema helikopteru. Ti si malopre uradio isto ovo, htede on da kaže. Odneo si me u bolnicu u Luistaunu da mi izvade strelu. Zar se ne sećaš?
     "Nema izgleda", reče Džek Dorini, polažući Arnija na pod u helikopteru, "da ga spasemo." Zadihan, sede na pilotsko sedište.
     Dabome da ima izgleda, pomisli Arni sa prezrenjem. Šta vam je, bre, ljudi, nećete da se potrudite? Bilo bi vam pametnije da zapnete, Bog vas ubio. On pokuša da progovori, da Džeku kaže to, ali uzalud; nije više bio u stanju ništa da kaže.
     Helikopter se poče dizati sa tla, mučeći se da podigne težinu troje ljudi.

     Tokom ovog letenja do Luistauna, Arni Kot je preminuo.
     Džek Bolen prepusti pilotiranje Dorini, sede pored mrtvaca i poče razmišljati kako je Arni umro: u uverenju da je još izgubljen u mračnim strujama uma onog dečaka Štajnera. Možda je najbolje tako, pomisli Džek. Možda mu je tako bilo lakše, na samom kraju.
     Saznanje da je Arni Kot mrtav ispuni ga, na njegovo sopstveno neverovanje, jadom. Ne izgleda pravedno, reče on sebi, sedeći pored mrtvog čoveka. Previše je strogo kažnjen; nije Arni ovo zaslužio, za svoja dela - jeste činio rđave stvari, ali ne ovoliko rđave.
     "To ti je on govorio?" upita Dorin. Izgledala je sasvim staloženo; kao da je Arnijevu smrt prihvatila 'u hodu'; helikopterom je pilotirala vešto, kao da radi nešto najnormalnije.
     Džek reče: "Zamišljao je da ovo nije stvarno, nego da on, kao, luta po nekoj šizofrenoj uobrazilji."
     "Jadni Arni", reče ona.
     "Znaš li ko je onaj što ga je ubio?"
     "Sigurno neki neprijatelj koga je Arni sebi stvorio negde usput."
     Oboje su neko vreme ćutali.
     "Trebalo bi da tragamo za Manfredom", reče Dorin.
     "Da", reče Džek. Ali ja znam gde je taj dečak u ovom trenutku, reče on sebi. Našao je neke divlje Blikmene u planinama, i sad je sa njima; očigledno je, i sigurno, da je tako. A i moralo se, ranije ili kasnije, tako završiti. On oseti da nije zabrinut - i da se ne zanima - za Manfreda. Možda je, prvi put u svom životu, taj dečak u situaciji kojoj se može prilagoditi; možda će, kod divljih Blikmena, uočiti jedan način života koji je autentično njegov, a nije pobledelo, mučeničko oponašanje života drugih ljudi oko njega, stvorova koji su urođeno drugačiji i na koje on ne može početi da liči, pa ma koliko se trudio.
     Dorin reče: "Postoji li mogućnost da je to, što je Arni rekao, tačno?"
     Nekoliko trenutaka nije razumeo šta ga je Dorin pitala. A onda, kad shvati, odmahnu glavom. "Ne."
     "Onda, zašto je bio tako čvrsto uveren?"
     Džek reče: "Ne znam." Ali sigurno zbog Manfreda, tako je Arni rekao neposredno pre smrti.
     "U mnogo čemu", reče Dorin, "Arni je bio pronicljiv. Ako je mislio tako, sigurno je bilo i nekog razloga."
     "Pronicljiv je bio", reče Džek, "ali je uvek verovao ono što je hteo." Štaviše, uvide on, Arni je uvek i radio ono što je hteo. I tako je, na kraju, izazvao sopstvenu pogibiju; desila mu se zato što ju je sam, negde na stazi svog života, namestio.
     "Šta će sad biti sa nama?" upita Dorin. "Bez njega? Meni je teško da zamislim kako može biti bez Arnija... znaš šta hoću da kažem? Mislim da znaš. Eh, da smo samo znali, kad smo videli da onaj helikopter sleće, šta će se desiti; da smo sleteli samo koji minut ranije..." Ona zastade. "Al' sad je uzaludno to govoriti."
     "Sasvim uzaludno", odvrati Džek kratko.
     "Znaš šta ja mislim da će biti sa nama sad?" upita Dorin. "Polako ćemo da otplovimo sve dalje jedno od drugog, ti i ja. Možda ne odjednom, možda ne još mesecima ili čak godinama. Ali bez njega, udaljićemo se... ranije ili kasnije."
     On ne reče ništa; ne pokuša da se raspravlja. Možda jeste tako. Umorio se od pokušaja da gleda u budućnost, da vidi šta čeka sve njih.
     "Da li me još voliš?" upita Dorin. "Posle onoga što nam se desilo?" Okrenula se ka njemu da vidi kakvo mu je lice dok odgovara na njeno pitanje.
     "Da, normalno da te volim", odvrati on.
     "I ja tebe", reče ona tiho, posustalo. "Ali ne verujem da je to dovoljno. Imaš ženu i sina - a to je tako mnogo, kad se pogleda na dugi rok. Svejedno, vredelo je; bar meni je vredelo. Nikada neću zažaliti. Nismo nas dvoje odgovorni za Arnijevu pogibiju; ne smemo se osećati krivi. On je to sam sebi navukao, pomoću toga što je pokušavao da izmuva, na kraju. A mi nikada nećemo doznati šta je to tačno bilo. Ali znam da je bilo nešto sa namerom da nama učini zlo."
     On klimnu glavom.
     U ćutnji su produžili do Luistauna, noseći sa sobom mrtvo telo Arnija Kota; noseći Arnija kući, u naselje koje je njegovo, i gde je on bio - a verovatno će zauvek i ostati - Vrhovni dobročlan sindikata vodoradnika, ogranka na četvrtoj planeti.

     Silazeći nekom jedva naznačenom stazicom po sušnim stenama planina FDR, Manfred Štajner stade, jer ispred sebe vide grupu od šest tamnih, senovitih ljudi. Sa sobom su nosili jaja ptice 'pake', puna vode; tobolce sa otrovnim strelama; svaka žena po jedan blok za tucanje hrane. Svi su pušili cigarete dok su napredovali u povorci po jedan, mukotrpno, tom stazicom.
     Videvši njega, oni stadoše.
     Jedan od njih, mršav, mlad muškarac, reče učtivo: "Kiše koje padaju sa tvog divnog prisustva ojačavaju nas i vraćaju nas dobrom stanju, gospodine."
     Manfred nije razumeo te reči, ali je uhvatio njihove misli: oprezne, ali prijateljske, bez prisenaka mržnje. Oseti da u njima nema želje da mu nanesu zlo, a to je prijalo; zaboravi svoj strah od njih i usmeri pažnju na životinjske kože u koju je svako od tih šestoro bio obučen. Koja li je to vrsta životinje? - zapita se on.
     I Blikmeni su njega gledali radoznalo. Priđoše i stadoše u krug oko njega.
     "Postoje čudovišni veliki brodovi", jedan od njih pomisli u njegovom pravcu, "koji sleću u ovim planinama, a ni u jednom od tih brodova nema nikog. Brodovi su izazvali čuđenje i nagađanja, jer se smatra da su vesnik sudbine. Već su počeli da se razmeštaju po zemlji da bi stvarali promene. Jesi li ti, kojim slučajem, sa njih?"
     "Ne", odgovori Manfred u svom umu, na takav način da oni čuju i razumeju.
     Jedan Blikmen pokaza rukom, a on vide, prema središtu gorskog venca, flotu rob-raketa UN kako lebdi u vazduhu. Stigli su sa Zemlje, uvide on. Došli su da riju zemlju; zidanje onih mnogobrojnih kuća je počelo. Ono 'Am-Web' i mnogo drugog sličnog uskoro će se pojaviti na licu četvrte planete.
     "Napuštamo planine zbog toga", jedan od starijih blikmenskih muškaraca domisli ka Manfredu. "Nikako više ne možemo ovde živeti, sad kad je ovo počelo. Kroz našu stenu videli smo ovo još davno, ali sad je počelo stvarno, sad je tu."
     U sebi Manfred reče: "Mogu li ja s vama?"
     Iznenađeni, Blikmeni se povukoše da se posavetuju o njegovom zahtevu. Nisu znali šta da misle o Manfredu, niti im je bilo jasno šta on hoće; ovako nešto još ni kod jednog doseljenika nisu našli, do sada.
     "Idemo napolje, u pustinju", reče mu mladi muškarac posle dužeg vremena. "Neizvesno je da li možemo tamo ostati živi; možemo to samo pokušati, pa kako bude. Jesi li siguran da to hoćeš za sebe?"
     "Da", reče Manfred.
     "Pođi s nama, onda", odluči taj Blikmen.
     Nastaviše pešačenje. Iako umorni, tako reći istog časa uhvatiše žestok tempo hoda. Manfred u prvi mah pomisli da će mu oni izmaći i ostaviti ga, ali Blikmeni usporiše, tako da on uspe održati korak.
     Pustinja je ležala pred njima i pred njim. Ali niko od tih sedmoro nije ni za čim žalio; nikako se ne bi ni mogli vratiti, jer pod ovim novim uslovima ne mogu da žive.
     Neću morati da živim u Am-Webu, govorio je Manfred sebi dok je pešačio sa Blikmenima. Kroz ove tamne senke ja ću pobeći.
     Osećao se dobro, bolje nego što se, koliko se mogao prisetiti, osećao ikada ranije u životu.
     Jedna od blikmenskih žena stidljivo mu ponudi cigaretu, jednu od svojih. On joj zahvali i prihvati. Nastaviše.
     I dok su tako odmicali, Manfred Štajner oseti da se nešto dešava u njemu. Da se on menja.

     U suton, dok je spremala večeru za sebe, Dejvida i svog svekra, Silvija Bolen vide da neko dolazi pešice; jedno obličje, duž ruba kanala. Muško, reče ona sebi; uplašena, ode do prednjih ulaznih vrata kuće, otvori ih i izviri da vidi ko je to. Bože, pa nije valjda onaj prodavac takozvane 'zdrave' hrane, onaj Oto, kako li mu beše prezime...
     "Ja sam, Silvija", reče Džek Bolen.
     Dejvid izlete iz kuće, uzbuđeno dojuri do oca i povika: "Ej, kako to bez helikoptera? Jesi došao traktor-busom? Kladim se da jesi. Šta je bilo sa tvojim helikopterom, tata? Da li se pokvario i nasukao te u pustinji?"
     "Nema više helikoptera", reče Džek. Izgledao je umoran.
     "Čula sam na radiju", reče Silvija.
     "O Arniju Kotu?" On klimnu glavom. "Da, istina je." Uđe u kuću i skide kaput, koji mu Silvija okači u orman.
     "To znatno utiče na tebe, zar ne?" upita ona.
     Džek reče: "Sad sam nezaposlen. Arni je bio otkupio moj ugovor." On se osvrte. "Gde je Leo?"
     "Legao da odrema. Skoro ceo dan je izvan kuće, poslom. Drago mi je što si stigao kući pre njegovog odlaska; on kaže da se sutra vraća na Zemlju. Jesi znao da su UN već počele da zaposedaju građevinski teren u FDR? Čula sam i to na radiju."
     "Nisam znao", reče Džek, ode u kuhinju i sede za sto. "Može čaj sa ledom?"
     Dok mu je spremala ledeni čaj, ona reče: "Pretpostavljam da ne bi trebalo da te pitam koliko je ozbiljno to sa gubitkom zaposlenja."
     Džek reče: "Mogu ja da se uklopim u praktično svaku servisnu firmu. Štaviše, i gospodin Ji bi me rado primio natrag. Siguran sam da on nije ni bio voljan da se rastane od mog ugovora."
     "Onda, što si tako pokunjen?" upita ona, a tek tada se seti Arnija.
     "Bus me iskrcao na dva kilometra odavde", reče on. "Umoran sam, to je sve."
     "Nisam te očekivala kući." Bila je napeta, i bilo joj je teško da se vrati spremanju večere. "Imamo samo džigericu, slaninu, narendane šargarepe sa sintetičkim maslacem i salatu. Osim toga, Leo je rekao da bi voleo neku tortu za desert, pa smo se Dejvid i ja spremali da kasnije napravimo tortu za njega, jer, ipak, čovek odlazi, i moguće je da ga nikada više nećemo videti; moramo se s time suočiti."
     "E, torta, to je dobro", progunđa Džek.
     Silvija naglo, kao u naletu govorljivosti, reče: "Rado bih čula šta je, u stvari - nikad te nisam videla ovakvog. Nisi ti samo umoran; sigurno je zbog smrti tog čoveka."
     Posle nekoliko trenutaka, on odgovori: "Razmišljao sam o nečemu što je Arni rekao pre nego što je umro. Bio sam tada uz njega. Arni je rekao da se ne nalazi u stvarnom svetu, nego u uobrazilji jednog šizofrenika. Eto, to se stalno nameće mojim mislima. Nikada ranije nije mi palo na um koliko je naš svet sličan Manfredovom - mislio sam da su potpuno zasebni. Sad vidim da je to više pitanje stepena."
     "Ne želiš da mi pričaš o pogibiji gospodina Kota, a? Na radiju su samo kazali da je poginuo u helikopterskom udesu na teško pristupačnim terenima u planinskom lancu FDR."
     "Nije bio udes. Arnija je ubio jedan čovek koji ga je zato i jurio. Nema sumnje da je to bilo neko sasvim opravdano ogorčenje; Arni je sigurno učinio neku veliku nepravdu tom čoveku. Koga, dabome, policija sada traži. Arni je umro uveren da je na njega usmerena neka bezumna, ludačka mržnja, a zapravo je, po svemu sudeći, bila vrlo racionalna mržnja, bez ikakvih psihotičnih elemenata."
     Potopljena talasom krivice, Silvija pomisli: tačno ona vrsta mržnje koju bi ti osetio prema meni kad bi znao u kakvu sam se strašnu stvar bacila danas. "Džek..." reče ona nespretno, ne znajući kako da izrazi svoju misao. "Smatraš li da je našem braku došao kraj?"
     Dugo je, dugo gledao netremice u nju. "Zašto to pitaš?"
     "Samo želim da čujem da ti kažeš da nije."
     "Nije", reče on, i dalje zureći u nju; imala je osećaj da je ogoljena, kao da joj on može pročitati misli, kao da, odnekud, tačno zna šta je uradila. "Ima li ikakvog razloga da mislimo da jeste? Šta misliš, zašto sam došao kući? Kad ne bismo imali brak, ne bih se ja danas ni pojavio ovde, posle..." Onda zaćuta. "Ja bih rado da dobijem taj ledeni čaj", progunđa on.
     "Posle... čega?" upita ona.
     "Posle Arnijeve smrti."
     "A gde bi drugde otišao?"
     "Čovek uvek može birati između dva mesta. Između doma i celog ostalog sveta, u kome su svi drugi ljudi."
     Silvija reče: "Kakva je?"
     "Ko?"
     "Ta ženska. Pa maltene si rekao, maločas."
     Toliko vreme proteče bez njegovog odgovora, da Silvija zaključi da joj uopšte neće odgovoriti. Ali on onda reče: "Riđokosa. Malo je nedostajalo da ostanem kod nje. Ali nisam. Nije li dovoljno da znaš toliko?"
     "Postoji izbor i za mene", reče Silvija.
     "Nisam to znao", reče on drveno. "Nisam primetio." Slegnu ramenima. "Pa, dobro je uvideti tako nešto; otrezni čoveka. Ti to ne govoriš kao teoriju, a? Nego pominješ neku konkretnu stvarnost."
     "Tako je", reče Silvija.
     Dejvid utrča u kuhinju. "Probudio se deda Leo", viknu on iz sveg glasa. "Reko sam mu da si doš'o kući, tata, a on hoće da zna kako stvari idu kod tebe."
     "Idu super", reče Džek.
     Silvija mu reče: "Džek, ja bih da nastavimo. Ako si za."
     "Naravno", reče on. "Znaš da jesam, evo opet sam ovde." Nasmešio joj se, sa toliko tuge da njoj umalo ne prepuče srce. "Dug sam put prevalio, prvo na tom traktoru bednom - kako ga mrzim! - a onda pešice."
     "Više neće biti", reče Silvija, "nikakvih... drugih izbora, je li tako, Džek? Zaista mora tako da bude."
     "Više ne", reče on i klimnu glavom u znak žustrog potvrđivanja.
     Ona tada priđe stolu, sagnu se i poljubi ga u čelo.
     "Hvala", reče on i uhvati je za zglob šake. "To prija." Osetila je njegov umor, koji poče putovati iz njega u nju.
     "Tebi je potrebna dobra večera", reče ona. "Nikad te nisam videla tako - smrvljenog." Onda joj pade na um da je Džek možda imao novu rundu borbe sa onim svojim duševnim oboljenjem iz prošlosti, sa svojom šizofrenijom; time bi mnogo što-šta bilo objašnjeno. Ali nije htela da ga pritiska tim pitanjem; nego reče: "Večeras idemo rano na spavanje, važi?"
     On neodređeno klimnu glavom, otpijajući pomalo čaj.
     "Je li ti sad drago?" upita ona. "Što si se vratio ovamo?" Ili si se predomislio? - zapita se ona.
     "Drago mi je", reče on, tonom snažnim i čvrstim. Očigledno je bilo da to stvarno i misli.
     "Moraš videti dedu Lea pre nego što o..."
     Prolomi se krik; ona podskoči u vazduh i okrete se, da se suoči sa Džekom.
     On je već bio na nogama. "Kod Štajnerovih", reče on i progura se pored nje. Oboje trkom izleteše iz kuće.
     Na ulaznim vratima kuće Štajnerovih sačeka ih jedna od Štajnerovih devojčica. "Moj brat..."
     Ona i Džek se protisnuše pored devojčice i jurnuše u kuću. Silvija vide, ali ne uspe da shvati šta vidi; činilo se, međutim, da Džek shvata. On je uhvati za ruku i zadrža, da ne bi išla dalje.
     Dnevna soba puna Blikmena. A u sredini, okruženo Blikmenima, ona ugleda jedno stvorenje, živo, starca nekakvog, ali samo od prsa nagore; ostatak te spodobe bio je splet pumpi, cevi i brojčanika, mašinerija koja je nešto kuckala za sebe, neprestano aktivna. Da bi starac bio živ; Silvija to sledećeg trena shvati. Delovi tela koji mu nedostaju zamenjeni su mašinom. Oh, Bože, pomisli ona. Ko je ili šta je ovo? Sedi tu, sa osmehom na zbrčkanom licu. To progovori nešto, njima.
     "Džek Bolene", reče šuštavo, glasom iz zvučnika, iz mašinerije; ne iz usta. "Ja došao da se pozdravim sa mojom majkom, pre odlaska." Stvorenje zastade, a Silvija začu ubrzani rad mehanizama, nalik na povećani napor. "Sad ti mogu zahvaliti", reče stari.
     Stojeći uz njega i držeći ga za ruku, Džek reče: "Na čemu? Nisam ništa učinio za tebe."
     "Jesi, ja mislim da jesi." Stvar nasađena na mašineriju sada klimnu glavom Blikmenima, koji poguraše sve to skupa bliže Džeku i ispraviše, tako da se lice našlo tačno ispred Džekovog lica. "Po mom mišljenju..." Stvorenje utonu u ćutanje. Onda nastavi, glasnije. "Pokušao si da uspostaviš vezu sa mnom, pre mnogo godina. To cenim."
     "Nije to bilo davno", reče Džek. "Zar si zaboravio? Ti si nam se vratio. Danas. Ovo je tvoja davna prošlost, kada si dečak bio."
     Silvija upita muža: "Ko je to?"
     "Manfred."
     Ona pokri lice šakama, pokri oči; nije više mogla podneti prizor.
     "Jesi li izmakao Am-Webu?" upita ga Džek.
     "Jesssss", zašišti stvor, drhteći od zadovoljstva. "Ja sam kod mojih prijatelja." Pokaza prema Blikmenima oko sebe.
     "Džek", reče Silvija, "izvedi me odavde, molim te, ne mogu podneti ovo." Sva se prilepila uz njega, a on je izvede iz kuće Štajnerovih i vrati u večernji mrak.
     Napolju su ih čekali Leo i Dejvid, uznemireni i uplašeni. "Šta je to, sine, bilo, kaži?" upita Leo. "Zašto je vrištala ta žena?"
     Džek odvrati: "Završeno je to. Sve je u redu." A Silviji reče: "Sigurno je istrčala napolje. Nije razumela, u prvi mah."
     Silvija, drhteći, reče: "Ne razumem ni ja, a i neću da razumem; ne pokušavaj da mi objasniš." Ona se vrati kuhinjskoj pećnici, isključi sve ringle, poče zavirivati u šerpe da vidi šta je zagorelo.
     "Ne brini", reče Džek i potapša je.
     Ona se pokuša osmehnuti.
     "Verovatno se to neće ponavljati", reče Džek. "Ali i ako bi se ponovilo..."
     "Hvala", reče ona. "Kad sam ga ugledala, pomislila sam da je to njegov otac, Norbert Štajner; zato sam se toliko prepala."
     "Sad moramo uzeti baterijsku svetiljku i poći da tražimo Emu Štajner", reče Džek. "Moramo biti sigurni da je s njom sve u redu."
     "Da", reče ona. "Pođite ti i Leo i učinite to, dok ja ovde dovršim posao; moram ostati kod večere, inače ima da ispadne sasvim loša."
     Njih dvojica, sa jednom baterijskom svetiljkom, iziđoše iz kuće. Dejvid ostade da joj pomaže u postavljanju stola. Gde ćeš ti biti? - pitala se ona, gledajući sina. Kad budeš onoliko mator, sav odsečen, pa zamenjen mašinerijom... Da li ćeš i ti takav biti?
     Bolje je za nas što ne možemo pogledati u budućnost, reče ona sebi. Bože, hvala ti što ne vidimo.
     "Hteo sam i ja da pođem napolje", žalio se Dejvid. "Zašto mi ne možete reći zbog čega je gospođa Štajner onako dreknula?"
     Silvija reče: "Možda, jednog dana."
     Ali ne sad, reče ona. Prerano je, prerano za sve nas.
     Večera je sad bila spremna, i Silvija automatski ode na trem da pozove Džeka i Lea, dobro znajući da oni neće doći; da su previše zauzeti, da imaju mnogo i premnogo da urade. Ipak ih poče dozivati, zato što je njen posao bio da radi to.
     U mraku Marsove noći, njen muž i njen svekar traže Emu Štajner; ponegde se primeti sev njihove baterijske svetiljke, ponekad se čuju njihovi glasovi, poslovni, pouzdani i strpljivi.