H. P. Lovecraft

Kroz dveri snova

Sadržaj

Što donosi Mjesec

Celephaïs

Onostrano

Ex Oblivione

Pickmanov model

Krvosljednik

Azathoth

Stvar na mjesečini

Usud koji je došao u Sarnath

Iranonova potraga

Nyarlathotep

Mačke Ulthara

Drugi bogovi

Hipnos

Potomak

Neobična kuća u magli

Srebrni ključ

Kroz Dveri srebrnoga ključa

Pogled mrak je prodrijet htio
čudno zastrašen sam bio,

Sumnjajući, sanjajući, sni mi
paklenski se sniše.

Edgar Allan Poe,
Gavran

Što donosi Mjesec

Priča ”Što donosi Mjesec” je napisana 5. lipnja 1922., i prvi je puta objavljena u časopisu The National Amateur u svibnju 1923. Temelji se na jednome od Lovecraftovih snova, i ponešto je kraća od ostatka njegovih kratkih priča

Što donosi Mjesec

Mrzim Mjesec - bojim ga se - jer kada sja na stanovite poznate i voljene prikaze, katkad ih čini nepoznatima i odvratnima.

Bilo je to sablasnoga ljeta kada je mjesec obasjao stari vrt kojim sam tumarao; ljeta aveti i narkotičkoga cvijeća i vlažnoga mora lišća koje donosi divlje i mnogobojne snove. I dok sam hodao pored plitkog kristalnog brzaca vidjeh neuobičajena mreškanja obrubljena žutom svjetlošću, kanda su te mirne vode bez otpora privučene u strujanja prema stranim oceanima koja nisu od ovoga svijeta. Tihe i svjetlucave, bistre i opake, te mjesecom proklete vode žurile su ne znam kamo; dok su na obraslim obalama bijeli lotosovi cvjetovi lepršali jedan po jedan na opojnome noćnom vjetru i očajavajući padali u bujicu, užasno se kovitlajući ispod luka rezbarenoga mosta, i zureći natrag sa zlokobnom rezignacijom spokojnih, mrtvih lica.

I dok sam trčao uz obalu, drobeći uspavano cvijeće nesmotrenim petama i vazda izluđen strahom od neznanih stvari i privlačnošću mrtvih lica, uvidjeh da vrt nema kraja ispod toga Mjeseca; jer gdje su za dana zidovi stajali, sada se tamo protežu novi krajolici drveća i staza, cvijeća i grmlja, kamenih idola i pagoda, i zavijanja žuto obasjane bujice pored travnatih obala i ispod grotesknog mosta od mramora. Usne mrtvih lotos-lica šaptahu tužno, naredbu da slijedim; i nisam zaustavio korake dok je brzac postao rijeka, i pridružio se sred močvara lelujavih trska i sprudova svjetlucava pijeska, obali golemoga i bezimenoga mora.

Ponad toga mora sjao je mrski Mjesec, i iznad njegovih utišanih valova začudni parfemi se roje. I kada sam vidio kako u njemu iščezavaju lotos-lica, čeznuo sam za mrežama kako bih ih mogao uhvatiti i od njih doznati tajne koje je Mjesec donio noći. Ali kada je Mjesec zašao na zapad a tiha oseka pobjegla od sumorne obale, vidjeh pri tome svjetlu stare tornjeve koje su valovi zamalo otkrili, i bijele stupove prošarane nizovima zelene morske trave. I spoznavši da su na ovo potonulo mjesto došli svi mrtvi, zadrhtah i više nisam želio zboriti s lotos-licima.

Ipak kada sam vidio daleko na pučini crnog kondora kako se spustio s neba da potraži odmor na prostranome grebenu, rado sam ga htio propitati o onima koje sam poznavao dok su bili živi. To bih ga upitao da nije bio tako udaljen, ali bio je jako daleko, i nije ga se uopće moglo vidjeti kada se približio onome divovskom grebenu.

Tako sam promatrao oseku kako se povlači ispod tonućega Mjeseca, i vidjeh svjetlucave tornjeve, kule, i krovove toga mrtvoga, kapavog grada. I dok sam promatrao, moje se nosnice pokušaše zatvoriti pred osvajačkim zadahom mrtvih sveg svijeta; jer uistinu, na ovome se nepostojećem i zaboravljenom mjestu skupilo sve meso crkvenih groblja da bi ga podbuhli morski crvi glodali i žderali.

Ponad tih užasa zao je Mjesec sada visio sasvim nisko, ali podbuhli crvi iz mora ne trebaju Mjesec da bi se hranili. I dok sam gledao mreškanje koje je svjedočilo previjanju crva ispod površine, osjetih novu jezu iz daljine kojom je kondor letio, kao da je moje meso pojmilo stravu prije no što su je moje oči ugledale.

Nije moje meso drhtalo bez razloga, jer kada sam podigao oči ugledah kako su se vode povukle sasvim daleko, izlažući mnogo od golemoga grebena čiji sam obrub prije gledao. I kada sam vidio da je taj greben ništa drugo do crna bazaltna kruna šokantnoga eikona[0]čije je čudovišno čelo sada sjalo na prigušenoj mjesečini i čija odvratna kopita moraju biti uprta u vražji mulj miljama ispod, vrištao sam i vrištao od straha da se ne bi skriveno lice uzdignulo iznad vode, i da me ne bi skrivene oči pogledale dok se šuljam dalje od toga cerećega i izdajničkoga žutog Mjeseca.

A da bih pobjegao ovoj nemilosrdnoj stvari zagnjurio sam zahvalno i bez oklijevanja u smrdljive plićake gdje se među travnatim zidovima i potonulim ulicama debeli morski crvi goste mrtvima svijeta.

Celephaïs

“Celephaïs” je fantastična priča inspirirana snom kojeg je Lovecraft usnuo. Napisana je početkom studenog 1920., a prvi je puta objavljena u svibnju 1922. u časopisu Rainbow. Naslov priče se odnosi na izmišljeni grad koji se često pojavljuje u pričama Lovecraftovog Ciklusa snova.

Celephaïs

U snu je Kuranes promatrao grad u dolini, i morsku obalu iza njega, i snježni vrh koji gleda na more, i veselo obojane galije koje isplovljavaju iz luke prema udaljenim predjelima gdje se more susreće s nebesima. U snu je također dobio svoje ime Kuranes, jer dok je bio budan ljudi ga zvaše drugim imenom. Možda je bilo prirodno da si izsanja novo ime; jer on je bio posljednji od svoje Obitelji, i sam usred ravnodušnih milijuna Londona, stoga nije bilo mnogih s kojima bi razgovarao i koji bi ga podsjetili tko je on bio. Njegov novac i posjedi su nestali, i nije mario za’navade ljudi oko sebe, već je radije sanjao i bilježio svoje snove. Oni kojima bi pokazao što je zapisao su se smijali, pa je s vremenom držao svoje bilješke za sebe, a naposljetku i prestao pisati. Što se više povlačio iz svijeta oko sebe, to su divniji bili njegovi snovi; i bilo bi sasvim uzaludno pokušati ih prenijeti na papir. Kuranes nije bio moderan, i nije razmišljao poput ostalih pisaca. Dok su oni težili strgnuti sa života krasno vezenu halju mita, te prikazati u goloj ružnoći gadnu stvar koja jest stvarnost, Kuranes je tražio samu ljepotu. Kada su istina i iskustvo podbacili da je otkriju, potražio ju je u mašti i iluziji, te ju je zatekao na vlastitome pragu, sred maglovitih sjećanja priča i snova iz djetinjstva.

Ne postoji puno pojedinaca koji znaju da im se čuda otvaraju u pričama i vizijama njihove mladosti; jer kao djeca slušamo i sanjamo, smišljamo samo poluoblikovane misli, dok kao odrasli ljudi nastojimo zapamtiti, zatupljeni smo prozaičnim otrovom života. Ali neki od nas se bude u noći s čudnovatim priviđenjima začaranih brda i vrtova, fontana koje pjevaju na suncu, zlatnih litica koje nadvisuju mrmljava mora, ravnica koje se protežu do uspavanih gradova od bronce i kamena, i misterioznih družbi junaka koji jašu okićene bijele konje uz rubove gustih šuma; i tada znamo da smo pogledali natrag kroz bjelokosne dveri u taj svijet čudesa koji je bio naš prije no što smo postali mudri i nesretni.

Kuranes je nabasao sasvim nenadano na svoj stari svijet iz djetinjstva. Sanjao je kuću u kojoj je rođen; veliku kamenu kuću prekrivenu bršljanom, gdje je trinaest generacija njegovih predaka živjelo, i gdje se nadao da će umrijeti. Bila je mjesečina, i iskrao se u mirisnu ljetnu noć, kroz vrtove, niz terase, pored velikih hrastova u parku, i uz dugu bijelu cestu do sela. Selo se doimalo vrlo staro, izjedeno po rubovima poput mjeseca pred uštap, i Kuranes se pitao skrivaju li šiljati krovovi malih kuća san ili smrt. Po ulicama su bili buseni dugih trava, a prozorska okna na obje strane su bila ili polomljena ili su zloguko zurila. Kuranes nije zastajkivao, već je užurbano krenuo dalje kao da ga neki cilj zove. Nije se usudio ne pokoriti zovu iz straha koji bi se mogao pokazati iluzijom nalik nagonima i težnjama budnoga života, koji ne vode nikakvome cilju. Tada biva privučen niz ulicu koja je vodila iz sela prema liticama kanala, te je naišao na kraj svih stvari - na ponor i bezdan gdje su selo i sav svijet iznenada padali u potmulu prazninu beskraja, gdje je čak i nebo bilo prazno i neosvijetljeno izmrvljenim mjesecom i piljećim zvijezdama. Vjera ga je tjerala dalje, preko ponora ravno u taj jaz, gdje je lebdio dolje, dolje, dolje; pored mračnih, bezobličnih, nesanjanih snova, slabašno osvijetljenih sfera koje su možda bile djelomično sanjani snovi, i cerekajućih krilatih stvari koju su se naizgled rugale sanjarima svih svjetova. Tada kao da se otvorio procijep u tami ispred njega, i ugleda grad u dolini, izrazito blještav daleko, daleko ispod, s pozadinom od mora i nebesa, i snijegom okrunjenom planinom blizu obale.

Kuranes se probudio toga trena kada je ugledao grad, ali ipak znade iz svoga letimičnoga pogleda da to nije ništa drugo do Celephaïs, u dolini Ooth-Nargai onkraj Tanarskih brda, gdje mu je duša obitavala svu vječnost jednoga sata u ljetno poslijepodm: davno prošlo, kada se iskrao od dadilje i kada je dopustio toplom morskom povjetarcu da ga uljuljka u san dok je promatrao oblake s litice blizu sela. Prosvjedovao je, kada su ga pronašli, probudili, i odnijeli kući, jer kako su ga budili baš je bio spreman otploviti u zlatnoj galiji k onim primamljivim predjelima gdje se more susreće s nebesima. I sada se jednakim negodovanjem budio, jer je pronašao svoj veličanstveni grad poslije četrdeset umornih godina.

Ali tri noći poslije, Kuranes je ponovo pohodio Celephaïs. Kao i prije, sanjao je prvo selo koje bijaše uspavano ili mrtvo, i onaj bezdan niz koji čovjek mora lebdjeti u tišini; tada se procijep opet pojavio, i ugleda blistave minarete grada, i vidje graciozne galije usidrene u modroj luci, i motrio je ginko stabla planine Aran kako se njišu na morskom povjetarcu. Ali ovoga puta nije bio ugrabljen natrag, i nalik krilatom biću polagano se spuštao iznad travnatoga brežuljka dok konačno njegove noge nježno ne dotaknuše tlo. Uistinu se vratio u dolinu Ooth-Nargai i u divan grad Celephaïs.

Dolje niz brežuljak kroz mirisne trave i kričavo cvijeće kročio je Kuranes, preko mjehurićastog Naraxa i malenog drvenog mosta gdje je urezao svoje ime prije toliko godina, i kroz šaputavi gaj prema velikome kamenom mostu pokraj gradskih dveri. Sve je bilo kao prije, niti su mramorne zidine izgubile boju, niti su ulašteni brončani kipovi ponad njih potamnjeli. I Kuranes uvidi da ne treba strahovati dokle god stvari koje pozna ne iščeznu; jer su čak i stražari na bedemima bili isti, i jednako mladi kako ih se i sjećao. Kada je ušao u grad, pored brončanih vrata i preko pločnika od oniksa[1], pozdraviše ga trgovci i goniči deva kao da nikada nije ni otišao; i bilo je isto i kod tirkiznoga hrama Nath-Horthatha, gdje su mu orhidejama ovjenčani svećenici kazali da u Ooth-Nargaiju ne postoji vrijeme, već samo trajna mladost. Tada je Kuranes šetao Ulicom stupova prema morskom bedemu, gdje se okupljaše trgovci i mornari, i strani puk iz predjela gdje se more susreće s nebesima. Tamo je ostao dugo, gledajući preko jarke luke gdje su mreškanja svjetlucala podno nepoznatoga sunca, i gdje su lagano jezdile galije iz dalekih mjesta. Promatrao je i planinu Aran kako se kraljevski uzdiže iz obale, s nižim padinama zelenim od njišućeg drveća i bijelim vrhom koji dodiruje nebo.

Više no ikada je Kuranes želio zaploviti galijom prema dalekim mjestima o kojima je čuo tolike neobične priče, i ponovo potraži kapetana koji ga je htio povesti sa sobom tako davno prije. Pronašao ga je, Athiba, kako sjedi na istoj škrinji punoj začina na kojoj je sjedio i prije, a Athib kao da nije primjećivao da je išta vremena proteklo. Tada se njih dvojica ukrcaše na galiju u luci, i davši naredbe veslačima, otisnu se van u valovito Cerenersko more koje vodi k nebesima. Nekoliko su dana jezdili valovito preko vode, dok konačno ne stigoše do horizonta, gdje se more susreće s nebesima. Ovdje galija nije ni na tren zastala, nego je odlebdjela s lakoćom u plavetnilo neba među runaste oblake ružičastih nijansi. A daleko je dolje ispod kobilice Kuranes mogao vidjeti strane zemlje i rijeke i gradove neprolazne ljepote, kako leže tromo na suncu koje kao da nikada ne slabi ili nestaje. Naposljetku mu Athib reče da se njihovo putovanje bliži kraju, te da će uskoro ući u luku Seranniana, ružičastoga mramornog grada oblaka, koji je sagrađen na onoj eteričnoj obali gdje zapadni vjetar struji u nebo; ali kad je najviša od gradskih izrezbarenih kula došla u vidokrug začuo se zvuk negdje u svemiru, i Kuranes se probudi u svom londonskom potkrovlju.

Mjesecima nakon toga je Kuranes zalud tražio čudesni grad Celephaïs i njegove prema nebu upućene galije; i iako su ga snovi nosili na mnoga prekrasna i nečuvena mjesta, nitko na koga bi naišao mu nije mogao reći kako da pronađe Ooth-Nargai, onkraj Tanarskih brda. Jedne je noći letio iznad mračnih planina gdje je vidio slabašne, usamljene logorske vatre razmaknute na velike razdaljine, i čudnovata, dlakava krda sa zvonima na predvodnicima; a u najsurovijem dijelu te brdovite zemlje, toliko udaljenom da ga je svega nekoliko ljudi moglo ikada vidjeti, uočio je odurno drevan kameni bedem ili nasip koji je vrludao grebenima i udolinama; pregolem da bi ga podigla ljudska ruka, i takve dužine da se nijedan kraj nije mogao nazrijeti. Sa druge strane toga bedema u sivoj zori došao je do zemlje staromodnih vrtova i trešnjinih stabala, a kada je sunce izašlo ugledao je takvu ljepotu crvenog i bijelog cvijeća, zelenog lišća i tratina, bijelih staza, dijamantnih potoka, modrih jezerca, rezbarenih mostova, i pagoda crvenih krovova, da je na trenutak zaboravio na Celephaïs u potpunome ushitu. Ali ponovo ga se sjetio kada je zakoračio niz bijelu stazu prema pagodi crvenog krova, te bi upitao stanovnike te zemlje o njemu, da nije pronašao kako tamo nema ljudi, već samo ptice i pčele i leptiri. Druge neke noći se Kuranes uspeo vlažnim, kamenim, spiralnim i beskrajnim stepenicama, i prišao prozoru u tornju koji je gledao na moćnu ravnicu i rijeku osvijetljene punim mjesecom; a u tihome gradu koji se protezao od obale rijeke mislio je da primjećuje nekakvu značajku ili razmještaj što je poznavao od prije. Sišao bi i upitao za put prema Ooth-Nargaiju da nije nekakva strašna polama Svjetlost prsnula iz nekoga udaljenog mjesta onkraj horizonta, otkrivajući ruševnost i drevnost grada, i žabokrečinu rijeke pune trske, i smrt koja se spustila na tu zemlju, koja tu vlada otkako se kralj Kynaratholis vratio kući sa svojih osvajanja i pronašao osvetu bogova.

Stoga je Kuranes besplodno tražio čudesni grad Celephaïs i njegove galije koje jedre k Serannianu na nebu, u međuvremenu vidjevši mnoga čuda i jednom jedvice pobjegao Prvosvećeniku Koji Se Ne Opisuje, koji nosi žutu svilenu masku preko lica i obitava posve sam u pretpovijesnom kamenom samostanu na ledenoj pustinjskoj zaravni Leng. Vremenom je postao toliko nestrpljiv od sumornih dnevnih intervala da je počeo kupovati droge da bi povećao svoja razdoblja spavanja. Hašiš je puno pomogao, te ga jednom poslao u predio svemira gdje oblici ne postoje, već gdje sjajni plinovi proučavaju tajne postojanja. I ljubičasto obojani plin mu je rekao da je ovaj predio svemira izvan onoga što nazivaju beskonačnost. Plin nije prije čuo za planete i organizme, već je jednostavno identificirao Kuranesa kao spodobu iz beskonačnosti gdje postoje materija, energija, i gravitacija. Kuranes je sada bio nestrpljiv da se vrati u minaretima okovan Celephaïs, te poveća svoju dozu droga; ali s vremenom ostade bez novaca, te nije mogao kupiti narkotike. Onda je jednoga ljetnog dana bio izbačen iz potkrovlja, i tumarao besciljno londonskim ulicama, lutajući preko mosta na mjesto gdje su kuće bivale sve ijeđe i rjeđe. I tamo je ostvarenje konačno došlo, te susretne povorku vitezova koji su došli iz Celephaïsa da ga povedu tamo zauvijek.

Bijahu to naočiti vitezovi, posjednuti na crvenkastosive konje i ogrnuti sjajnim oklopima s pelerinama od neobično ukrašenih tkanina od zlata. Toliko mnogobrojni bijahu, da ih je Kuranes zamalo zamijenio za vojsku, ali mu njihov vođa objasni da su poslani u njegovu čast, budući da je on stvorio Ooth-Nargai u svojim snovima; zasluga za koju je postavljen za vrhunsko božanstvo te Zemlje od sada pa dovijeka. Tada su dali Kuranesu konja i postavili ga na čelo povorke, te svi zajahaše veličanstveno kroz udoline Surreya i dalje prema pokrajini gdje su se Kuranes i njegovi preci rodili. Bilo je to vrlo čudno, ali kako su jahači napredovali činilo se kao da galopiraju natrag kroz Vrijeme; jer kada god bi prošli kroz selo u sumraku vidješe samo onakve kuće i sela kakve su Chaucer[2] ili ljudi prije njega mogli vidjeti, a katkada vidješe vitezove na konj ima s malim skupinama služinčadi. Kada se smračilo putovali su hitrije, dok uskoro nisu išli nevjerojatno brzo kao da lete zrakom. U mutnoj zori stigoše do sela koje je Kuranes pohodio živa u djetinjstvu, a usnula ili mrtva u snovima. Sada je bilo živo, i seljaci ranoranioci uljudno pozdravljaše dok su jahači kloparali niz ulicu i skrenuli na put koji završava u bezdanu snova. Kuranes je prije ušao u taj bezdan samo noću, i pitao se kako će izgledati danju; stoga je promatrao s nestrpljenjem dok se kolona približavala njegovu rubu. Baš kako su galopirali povišenim tlom prema ponoru, zlatni bljesak se pojavi odnekuda s istoka i sakrije sav krajolik svojim sjajnim zavjesama. Bezdan je sada bio vrijući kaos ružičaste i azurne divote, i nevidljivi glasovi zapjevaše trijumfalno dok se pratnja vitezova sjurila preko ruba i zalebdjela graciozno pored blještavih oblaka i srebrnastih odsjaja. Beskrajno dolje jahači lebdješe, njihovi atovi grabeći eter kao da galopiraju preko zlatnog pijeska; a tada se svjetleća isparavanja razmaknu da otkriju još veće blještavilo, blještavilo grada Celephaïsa, i morske obale iza njega, i snježnoga vrhunca koji gleda na more, i šareno obojane galije koje isplovljavaju iz luke ka dalekim predjelima gdje se more susreće s nebesima.

I odonda Kuranes kraljuje zemljom Ooth-Nargai i svim susjednim regijama sna, te naizmjenično stoluje u Celephaïsu i u od oblaka sazdanom Serannianu. Još uvijek ondje vlada, i vladat će sretno zauvijek, premda su se podno litica u Innsmouthu valovi kanala posprdno igrali s tijelom skitnice koji je posrćući prošao polunapuštenim selom u zoru; igrali posprdno, te izbacili na stijene blizu bršljanom prekrivenih Trevorskih tornjeva, gdje je osobito tust i naročito neugodan pivar milijunaš uživao u kupljenoj atmosferi izumrloga plemstva.

Onostrano

”Onostrano” je kratka priča strave i užasa napisana 1920., te je prvi puta objavljena u časopisu The Fantasy Fan u lipnju 1934. godine (Svezak 1., Br. 10).

Onostrano

Stravična onkraj poimanja bijaše promjena koja je zadesila moga najboljeg prijatelja, Crawforda Tillinghasta. Nisam ga vidio od onoga dana, prije dva i pol mjeseca, kada mi je rekao prema kakvomu cilju su njegova fizička i metafizička istraživanja vodila; kada je odgovarao na moje pune strahopoštovanja i gotovo prestravljene prosvjede prije no što me potjerao iz svoga laboratorija i svoje kuće u prolomu fanatičnoga bijesa. Znao sam da je sada bio gotovo cijelo vrijeme zatvoren u tavanskom laboratoriju s onom ukletom električnom napravom, slabo se hraneći te izbjegavajući čak i sluge, ali nije mi palo na pamet da bi tako kratak period od deset tjedana mogao toliko promijeniti i unakaziti bilo koje ljudsko stvorenje. Nije ugodno vidjeti krupnoga čovjeka najednom mršava, a još je gore kada obješena koža požuti ili posivi, razrogačene oči utonu u lubanju i neprirodno sjaje, čelo se prošara venama i borama, a ruke postanu drhtave i trzave. Ako se tome pridoda odbojna neurednost, divlja neuredna odjeća, gusta zapletena tamna kosa sijeda u korijenu, i zarasla posve bijela brada izvan kontrole na nekoć čisto obrijanom licu, sveukupni učinak je posve šokantan. Ali takva bijaše vanjština Crawforda Tillinghasta u noći kada me njegova polusmislena poruka dovela natrag do njegovih vrata poslije tjedana moga progonstva; obuzeo me takav predosjećaj da zadrhtah kada me pustio unutra, sa svijećom u ruci, i krišom ogledavajući se preko ramena kao da se plaši nevidljivih stvari u toj drevnoj, osamljenoj kući na kraju Dobrohotne ulice.

To što se Crawford Tillinghast ikada prihvatio izučavanja znanost! i filozofije je pogreška. Te se stvari moraju ostaviti hladnokrvnom i nepristranom istraživaču, jer nude dvije podjednako tragične alternative čovjeku punom emocija i akcije; očaj ako zakaže u svojoj potrazi, te neizrecive i nezamislive strahote ako u njoj uspije. Tillinghast je već bio žrtva neuspjeha, samoće i melankolije; ali sada sam znao, s vlastitim mučnim strahovima, da je bio žrtva uspjeha. Zaista sam ga na to i upozorio prije deset tjedana, kada me zaskočio sa svojom pričom o onome što je bilo na rubu otkrića. Tada je bio ozaren i uzbuđen, zboreći visokim i neprirodnim, iako uvijek pedantnim glasom.

“Što u biti znamo,” rekao je tada, “o svijetu i svemiru oko nas? Naših mogućnosti primanja utisaka ima apsurdno malo, a naše je poimanje objekata koji nas okružuju beskrajno usko. Poimamo stvari samo onako kako smo konstruirani da ih poimamo, te ne možemo dobiti uvid u njihovu apsolutnu narav. S pet slabašnih čula pretvaramo se da razumijemo bezgranično kompleksan kozmos, dok druga bića sa širim, snažnijim, ili drugačijim rasponom osjetila možda mogu ne samo sasvim drukčije vidjeti stvari koje mi vidimo, već mogu vidjeti i proučavati cijele svjetove materije, energije, i života koji nam leže nadohvat ruke, ali ne mogu biti otkriveni čulima koja posjedujemo. Uvijek sam vjerovao da takvi strani, nedostupni svjetovi postoje pred našim nosovima, a sada vjerujem da sam pronašao način da srušim prepreke. Ne šalim se. Unutar dvadeset i četiri sata onaj će stroj pored stola proizvesti valove koji djeluju na nespoznate osjetilne organe koji postoje u nama kao atrofiram ili rudimentarni ostaci kržljavih tkiva. Ti će nam valovi otvoriti toliko krajobraza nepoznatih čovjeku, i nekoliko neznanih ičemu što smatramo organskim životom. Vidjet ćemo ono na što psi zavijaju u noći, i na što mačke dižu uši poslije ponoći. Spoznat ćemo te stvari, i druge stvari koje nijedno stvorenje koje diše još nije vidjelo. Preskočit ćemo vrijeme, prostor, i dimenzije, i bez tjelesnog kretanja zuriti u srž sve kreacije.”

Žestoko sam prigovarao kada je Tillinghast iznio ove stvari, jer poznavao sam ga dovoljno dobro da sam prije bio uplašen nego, zabavljen; ali on je bio fanatik, te me potjera iz kuće. Sada nije bio ništa manji fanatik, ali je njegova želja za govorom pobijedila njegovu ozlojeđenost, pa mi je pisao s najvećom važnošću, rukopisom kojega sam jedvice prepoznao. Kada sam ušao u boravište prijatelja toliko nenadano preobraženog u drhtavu vodorigu, postao sam zaražen stravom koja kao da je vrebala u svim sjenama. Riječi i uvjerenja izražena prije deset tjedana kao da su se utjelovila u tami s druge strane malog kruga svjetlosti svijeće, i bilo mi je muka od šupljega, promijenjenoga glasa mog domaćina. Želio sam da je služinčad u blizini, i nije mi se svidjelo kada je kazao da su svi otišli prije tri dana. Činilo se neobičnim da bi stari Gregory, ponajmanje on, napustio svoga gospodara bez da je pokušao nešto reći prijatelju poput mene. On bijaše taj koji mi je dao sve informacije koje sam imao o Tillinghastu nakon što me zadnji put potjerao u bijesu.

Ali doskora sam podčinio sve svoje strahove rastućoj znatiželji i fascinaciji. Što je točno Crawford Tillinghast sada želio od mene mogao sam samo nagađati, ali nisam dvojio da je imao neku čudesnu tajnu ili otkriće za podijeliti. Prije sam prosvjedovao na njegova neprirodna zabadanja u nezamislivo; ali sada kada je očito uspio, do određene razine sam zamalo dijelio njegovo oduševljenje, iako se užasna cijena pobjede nazirala. Gore kroz mračnu prazninu kuće slijedio sam treperavu svijeću u ruci ove drhtave parodije od čovjeka. Činilo se da je struja isključena, a kada sam upitao svog vodiča za razlog tomu, rekao je da je to zbog neodređenoga razloga.

“Bilo bi to previše... Ne usudim se.” - nastavio je mrmljati. Naročito sam primijetio njegovu novu naviku mrmljanja, jer nije bilo nalik njemu da zbori sam sa sobom. Ušli smo u laboratorij na tavanu, te sam promatrao taj mrski električni stroj, kako sjaji bolesnom, zlokobnom, ljubičastom svjetlošću. Bio je spojen sa snažnom kemijskom baterijom, ali nije se činilo da prima ikakvu struju, jer sjećam se kako je u svojoj eksperimentalnoj fazi pucketao i preo u pogonu. U odgovor na moje pitanje Tillinghast promrmlja da taj trajni sjaj nije električan u nikakvom smislu kojega bih ja mogao razumjeti.

Sada me posjeo blizu stroja, tako da mi je bio zdesna, te uključi prekidač negdje ispod krunske formacije staklenih žarulja. Začuje se uobičajeno pucketanje, koje se pretvori u cvilež, te okonča zujanjem tako tihim kao da nagovješćuje povratak u tišinu. U međuvremenu se svjetlost pojačala, ponovo oslabila, pa poprimila blijedu, bizarnu boju ili mješavinu boja koju nisam mogao smjestiti niti opisati. Tillinghast me promatrao, i primijetio moj zbunjen izraz lica.

“Znaš li što je to?” upita šapatom. “To je ultraIjubičasta svjetlost.” Neobično je zahihotao na moje iznenađenje. “Mislio si da je ultraljubičasta svjetlost nevidljiva, i zaista jest - ali sada je možeš vidjeti kao i mnoge druge nevidljive stvari.”

“Slušaj me! Valovi iz te stvari pobuđuju tisuću uspavanih osjetila u nama; osjetila koja smo naslijedili iz eona evolucije od razine odvojenih elektrona do razine organskog čovječanstva. Vidjeh istinu, i namjeravam je pokazati tebi. Pitaš li se kako izgleda? Reći ću ti.” Tada Tillinghast sjede točno nasuprot mene, puhnuvši u svijeću i odvratno zureći u moje oči. “Tvoji postojeći osjetilni organi - mislim ponajprije uši - će pokupiti mnogo od utisaka, jer su one usko povezane s uspavanim organima. Tada će uslijediti drugi. Čuo si za epifizu[3]? Smijem se površnim endokrinolozima, frojdovskim skorojevićima i nasamarenim budalama. Otkrio sam da je ta žlijezda veliki osjetilni organ svih organa. Nalik vidu odašilje vizualne slike mozgu. Ako si normalan, to je način kojim bi trebao primiti većinu toga ... To jest, većinu dokaza s one strane.”

Bacio sam pogled na ogromnu tavansku prostoriju s kosim južnim zidom, prigušeno osvijetljenu zrakama koje svakodnevno oko ne može vidjeti. Udaljeni kutovi su bili same sjene, i cijelo je mjesto bilo nalik magličastoj nestvarnosti koja je zamaskirala svoju prirodu te prizvala u maštu simbolizam i priviđenja. Tijekom intervala kada je Tillinghast šutio, zamislio sam se u nekakvome golemom i nevjerojatnom hramu davno umrlih bogova, nekakvoj nejasnoj građevini nebrojenih crnih kamenih stupova koji sežu od pljesnivih kamenih ploča na podu do oblačnih visina onkraj moga vidokruga. Slika je neko vrijeme bila vrlo živa, ali je postepeno prepustila mjesto užasnijoj koncepciji; koncepciji krajnje, apsolutne samoće u beskrajnom, nevidljivom, bezvučnom svemiru.

Činilo se da postoji praznina, i ništa više, te osjetih djetinji strah koji me potaknuo da izvučem iz bočnoga džepa revolver kojega sam uvijek nosio nakon mraka, još od noći kada su me opljačkali u istočnom Providenceu. Tada, iz najudaljenijih predjela zabačenosti, zvuk je nježno dojedrio u postojanje. Bio je beskrajno slabašan, suptilno treperav, i nepogrešivo muzikalan, ali je sadržavao kakvoću neprolaznog divljaštva zbog kojeg je širio utjecaj nalik delikatnom mučenju moga cijeloga tijela. Osjetih podražaje nalik onima koje čovjek osjeti kada slučajno zagrebe staklo. Istovremeno se podiglo nešto poput hladnoga propuha, koji je očito prostrujao pored mene iz smjera udaljenoga zvuka. Dok sam čekao držeći dah, opazih da su i zvuk i vjetar bivali sve jačima; te sam kao posljedicu stekao čudan dojam kao da sam vezan za tračnice na putu divovske nadolazeće lokomotive. Počeo sam zboriti s Tillinghastom, i u taj čas svi neobični utisci iznenada iščeznu. Vidjeh samo čovjeka, sjajeći stroj, i zatamnjeni stan. Tillinghast se odbojno kesio na revolver kojega sam gotovo nesvjesno izvukao, ali sam zbog njegova izraza lica bio siguran da je vidio i čuo koliko i ja, ako ne i podosta više. Prošaptah što sam doživio, a on mi zapovjedi da ostanem tih i podložan što je više moguće.

“Ne miči se,” upozorio me, “jer u ovim zrakama možemo biti viđeni isto koliko i mi možemo vidjeti. Rekoh ti da je služinčad otišla, ali nisam ti rekao kako. Bila je to ona maloumna spremačica - upalila je svjetla dolje nakon što sam je upozorio da to ne radi, pa su žice pokupile suosjećajne vibracije. Moralo je biti stravično - mogao sam čuti vrištanje ovdje gore unatoč svemu što sam gledao i slušao iz drugoga smjera, a poslije je bilo prilično užasno pronaći one prazne gomile odjeće po kući. Odjeća gospođe Updike se nalazila blizu prekidača u prednjemu hodniku - tako znam da je to ona napravila. Sve ih je pohvatalo. Ali dokle god se ne mičemo, donekle smo sigurni. Ne zaboravi da imamo posla s gnjusnim svijetom u kojemu smo praktički bespomoćni ... Budi miran!”

Kombinacija neskrivenoga šoka i nagle zapovijedi mi je zadala neku vrstu paralize, a na moj užas, um mi se opet otvori utiscima koji dolaze kako je to Tillinghast zvao - s druge strane. Sada sam se nalazio u vrtlogu zvukova i pokreta, sa zbunjujućim prizorima pred očima. Vidjeh nejasne obrise prostorije, ali iz neke točke u svemiru kao da je navirala proključala kolona neraspoznatljivih oblika ili oblaka, prodirala je kroz krov na mjestu malo naprijed i meni zdesna. Tada ponovo vidjeh tračak hramskog efekta, ali ovoga su puta stupovi sezali do zračnoga oceana svjetla, koji je slao dolje jednu zasljepljujuću zraku svjetlosti uzduž putanje oblačne kolone koju vidjeh prije. Nakon toga scena je bila gotovo sasvim kaledioskopična, a usred zbrke prizora, zvukova, i neidentificiranih osjećaj-utisaka, osjetih da ću se uskoro rastopiti ili nekako izgubiti čvrsti oblik. Jedan određeni bljesak ću pamtiti zauvijek. Činilo se kako na trenutak promatram djelić stranoga noćnog neba ispunjenoga sjajnim, rotirajućim sferama, i dok je prizor blijedio vidjeh kako su blistava sunca tvorila zviježđe ili galaksiju dogovorenoga oblika; taj oblik bijaše izobličeno lice Crawforda Tillinghasta. U sljedećem trenutku osjetih goleme oživljene stvari kako klize pored mene i povremeno hodaju ili plutaju kroz moje navodno čvrsto tijelo, i umislih da sam vidio Tillinghasta kako ih promatra kao da ih njegova bolje uvježbana osjetila mogu pojmiti vizualno. Prisjetih se što je zborio o epifizi, te se zapitah što vidi svojim nadnaravnim okom.

Iznenada, ja osobno postadoh zaposjednut nekom vrstom proširenoga vida. Iznad i preko sjajnoga i nejasnoga kaosa uzdigao se prikaz koji je, iako nejasan, sadržavao elemente dosljednosti i nepromjenjivosti. Bio je uistinu ponešto poznat, jer je neobičan prikaz bio postavljen preko uobičajenih zemaljskih kulisa kao što se kinematografska zraka može baciti na obojani zastor kazališta. Vidjeh tavanski laboratorij, električni stroj, i nakazni oblik Tillinghasta nasuprot mene; ali od svega prostora neokupiranog poznatim materijalnim predmetima nijedna čestica ne bijaše prazna. Neopisivi oblici, i živi i ne toliko živi, bili su pomiješani u odvratnome neredu. Blizu svakoj poznatoj stvari postojali su cijeli svjetovi stranih, neznanih entiteta. Također se činilo da su sve poznate stvari zalazile u sastav drugih nepoznatih stvari, i obrnuto. Ponajprije, između živih predmeta sad su milile ogromne, masne, želatinaste čudovišnosti koje su mlitavo drhturile u skladu s vibracijama iz stroja. Bile su prisutne u strahovitim količinama, te vidjeh na moj užas da se preklapaju’, bile su polutekuće i sposobne proći jedna kroz drugu i kroz ono što mi poznajemo kao čvrste stvari. Te stvari nisu nikada mirne, već kao da vazda plutaju s nekakvom zloćudnom svrhom. Ponekada se doimalo kao da proždiru jedni druge, napadač bi se lansirao na žrtvu trenutačno brišući potonju iz vidokruga. Dršćući sam mislio da znam što je izbrisalo nesretnu služinčad, te nisam mogao odstraniti te misli iz moga uma dok sam nastojao osmotriti druga svojstva novoga vidljivoga svijeta koji inače leži nevidljiv svuda oko nas. Ali Tillinghast me promatrao, te prozbori:

“Vidiš li ih? Vidiš li ih? Vidiš li stvari koje plutaju i lebde oko tebe i kroz tebe svakoga trenutka tvoga života? Vidiš li stvorenja koja tvore ono što čovjek naziva čistim zrakom i plavim nebom? Nisam li uspio u rušenju barijere; nisam li ti pokazao svjetove koje nijedan drugi živući čovjek nije vidio?” Čuo sam ga kako vrišti kroz stravični kaos, i gledao sam u divlje lice koje je doletjelo tako napadački blizu moga. Njegove su oči bile vatrene jame, i piljile su u mene pune onoga što sada uviđam da je bila preplavljujuća mržnja. Stroj je mrsko zujao.

“Misliš da su one batrgajuće stvari izbrisale sluge? Budalo, one su bezopasne! Ali sluge su nestale, nisu li? Pokušao si me zaustaviti; obeshrabrio me kada sam trebao svaku kap ohrabrenja koju sam mogao dobiti; bojao si se kozmičke istine, prokleta kukavico, ali sada te imam! Što je odnijelo sluge? Zbog čega su vrištali tako glasno? Ne znaš, je li? Saznati ćeš uskoro! Gledaj me - slušaj me što govorim - misliš li da zaista postoje stvari poput vremena i veličine? Smatraš li da postoje stvari poput oblika ili materije? Kažem ti, dosegnuo sam dubine koje tvoj mali mozak ne može zamisliti! Vidio sam onkraj granica beskonačnosti te privukao dolje demone sa zvijezda. Upregnuo sam sjenke koje jašu od svijeta do svijeta sijući smrt i ludilo ... Svemir pripada meni, čuješ li? Sada me proganjaju stvari - stvari koje proždiru i rastapaju - ali ja znam kako da im umaknem. Tebe će se domoći, kao što su se domogli slugu. Meškoljite se, dragi gospodine? Rekoh ti da je opasno micati se. Poštedio sam te do sada govoreći da budeš miran - poštedio da vidiš te prizore i da me poslušaš. Da si se micao, već bi odavno bili na tebi. Ne brini, neće te ozlijediti. Nisu ozlijedili sluge - gledanje je natjeralo jadne vragove da onako vrište. Moji ljubimci nisu lijepi, jer dolaze s mjesta gdje su estetski standardi - posve drugačiji. Dezintegracija je posve bezbolna, uvjeravam te - ali želim da ih vidiš. Ja sam ih gotovo vidio, ali sam znao kada treba prestati. Ti nisi znatiželjan? Oduvijek sam znao da nisi nikakav znanstvenik! Treseš se, jel? Treseš od iščekivanja da vidiš konačne stvari koje sam otkrio? Zašto se onda ne pomakneš? Umoran si, možda? Dakle, ne brini prijatelju moj, jer oni dolaze ... Gledaj ! Gledaj, proklet bio, gledaj! Tamo su, tik iznad tvoga lijevog ramena...”

Ono što preostaje od priče je vrlo kratko, te bi vam moglo biti poznato iz novinskih izvještaja. Policija je čula pucanj u staroj Tillinghastovoj kući te nas tamo pronašla - Tillinghasta mrtvog a mene bez svijesti. Uhitili su me jer je revolver bio u mojoj ruci, ali me oslobodiše kroz tri sata, nakon što su otkrili da je apopleksija[4] dokrajčila Tillinghasta i vidjeli da je moj pucanj bio usmjeren ka bogohulnome stroju koji je sada ležao bespomoćno razbijen na podu laboratorija. Nisam mnogo zborio o onome što sam vidio, jer se boj ah da će istražitelj biti skeptičan; ali čuvši dvosmislene obrise priče koje sam mu dao, liječnik mi reče da me nedvojbeno bio hipnotizirao osvetoljubivi i ubojiti luđak.

Volio bih da mogu vjerovati onome liječniku. Pomoglo bi mojim potresenim živcima kada bih mogao odbaciti ono što sada moram misliti o zraku i nebu oko i ponad mene. Nikada se ne osjećam sam ili ugodno, a užasan osjećaj potjere me ponekada jezovito preplavi kada sam umoran. Ono što me sprječava da vjerujem liječniku jest jedna jednostavna činjenica - policija nikada nije pronašla tijela onih slugu koje je, kako tvrde, ubio Crawford Tillinghast.

Ex Oblivione

“Ex Oblivione” je kratka priča napisana krajem 1920. ili početkom 1921. i prvi put objavljena u časopisu The United Amateur u ožujku 1921. pod pseudonimom Ward Phillips.

Ex Oblivione

Kada su me snašli posljednji dani, a ružne sitnice postojanja počele tjerati u ludilo poput malih kapi vode koje uzničari puštaju da neprestano padaju na jednu točku žrtvina tijela, volio sam prosvjetljujući bijeg u san. U snovima sam pronašao trunku ljepote koju sam zalud tražio za života, te sam tumarao kroz stare vrtove i začarane šume.

Jednom kada je vjetar postao blag i mirisan, začuo sam zov juga, i zajedrio beskrajno i mlitavo podno stranih zvijezda.

Jednom kada je nježna kiša pala, kliznuo sam u barci niz kmičnu struju ispod Zemlje dok ne stigoh do drugoga svijeta grimiznog sumraka, mnogobojnih sjenica, i vječnih ruža.

I tada bih zakoračao kroz zlatnu dolinu koja vodi do sjenovitih lugova i ruševina, i koja završava moćnim zidom zelenim od starinskih loza, kroz kojeg bijahu probijena mala brončana vrata.

Mnogo sam puta hodao tom dolinom, i sve bih duže i duže zastajao u sablasnom polusvjetlu gdje se divovsko drveće migolji i groteskno prepleće, gdje se sivo vlažno tlo proteže od trupca do trupca, ponekad otkrivajući pljesnivo kamenje zakopanih hramova. I uvijek je cilj mojih maštarija bio moćni, lozom obrastao zid s malim brončanim vratima.

Poslije nekog vremena, kako su dani jave postajali sve više i više nepodnošljivi od njihova sivila i jednoličnosti, često bih odlutao u opojni mir kroz dolinu i sjenovite lugove, te se pitao kako bih ih mogao ugrabiti da mi budu vječno prebivalište, tako da više ne bih morao gmizati natrag u dosadni svijet lišen zanimljivosti i novih boja. I dok sam promatrao mala vrata u moćnome zidu, osjećao sam da iza njih leži zemlja snova iz koje, kada bi se jednom u nju zašlo, ne bi bilo povratka.

Tako bih svake noći nastojao pronaći skriveni zasun u prastarom, bršljanom obraslom zidu, iako je bio izvanredno dobro sakriven. Govorio bih si da kraljevstvo onkraj zida nije samo nešto trajno, već također i divno i sjajno.

Tada sam jedne noći u gradu snova Zakarionu pronašao požutjeli papirus ispunjen mislima mudraca iz snova koji su u davninama nastanjivali taj grad, i koji bijahu previše mudri da bi se ikada rodili u budnome svijetu. Tamo su bile zapisane mnoge stvari koje se tiču svijeta snova, a među njima je bilo i znanje o zlatnoj dolini i svetom lugu s hramovima, i o visokome zidu probijenom malim brončanim vratima. Kada sam uočio to znanje, znao sam da dodiruje prizore koje sam često pohodio, stoga sam pomno čitao požutjeli papirus.

Neki su mudraci snova pisali divno o čudima s one strane neprobojnih vrata, dok su drugi govorili o stravi i razočaranju. Nisam znao kojima bih vjerovao, već sam još više i više žudio da prijeđem zauvijek u nepoznatu zemlju; jer su sumnja i tajnovitost mamac svih mamaca, a nikakav novi užas ne može biti gori od dnevne muke običnosti. Stoga kada sam doznao za drogu koja može otkračunati vrata i sprovesti me kroz njih, odlučio sam je uzeti kada se probudim.

Prošle sam noći progutao drogu i plutao drjemljivo kroz zlatnu dolinu i sjenovite lugove; a kada sam ovoga puta prišao prastarome zidu, uočih da su mala brončana vrata odškrinuta. S druge je strane dopirao sjaj koji je nadnaravno osvjetljavao divovsko isprepleteno drveće i vrhove zakopanih hramova. I plutao sam raspjevano dalje, u iščekivanju blaženstva zemlje iz koje se nikada neću vratiti.

Ali kako su se vrata šire otvorila a vradžbina droge i sna me gurnula dalje, shvatih da su sve znamenitosti i blaženstva došli svome kraju; jer u tome novome kraljevstvu nije bilo niti kopna niti mora, već samo bijela praznina nenastanjenoga i neograničenoga prostranstva. Stoga sam se, sretniji nego što sam se ikada usudio nadati da ću biti, opet rastopio u onaj izvorni beskraj kristalnoga zaborava iz kojega me demon Život dozivao još jedan kratak i neutješan sat.

Pickmanov model

”Pickmanov model” je kratka priča napisana u rujnu 1926. godine, te je prvi puta objavljena u listopadu 1927. u časopisu Weird Tales. Tehnika pisanja u ovoj priči je neobična za Lovecrafta; pripovijedanje u prvome licu ima oblik monologa usmjerenog prema čitatelju tako da on sam postaje fiktivni sudionik priče.

Pickmanov model

Ne trebaš misliti da sam poludio, Eliote - mnogi drugi imaju nastranije predrasude od ovoga. Zašto se ne smiješ Oliverovu djedu, koji se ne želi voziti strojem? Ako mi se ne dopada ona prokleta podzemna željeznica, to je moja stvar; ionako smo došli ovamo brže u taksiju. Morali bismo pješice uz brdo iz ulice Park da nismo uzeli auto.

Znam da sam nervozniji no što sam bio kada si me vidio prošle godine, ali ne moraš zbog toga imati psihijatrijsku intervenciju. Postoji dovoljno razloga za to, sam Bog zna, i volim misliti da imam sreće što sam uopće pri svojoj pameti. Čemu policijsko ispitivanje? Prije nisi bio tako ljubopitljiv.

Pa, ako baš moraš znati, nemam razloga da ti ne kažem. Možda si trebao, u svakom slučaju, nastaviti mi pisati kao zabrinuti roditelj kada si čuo da sam prestao pohoditi Umjetnički klub i počeo kloniti se Pickmana. Sada otkad je nestao, navratim do kluba s vremena na vrijeme, ali moji živci nisu ono što su bili.

Ne, ne znam što je zadesilo Pickmana, i ne bih volio pogađati. Možda pretpostavljaš da imam neke informacije pošto sam ga izbjegavao - a baš to je razlog zašto ne želim misliti kamo je nestao. Neka policija pronađe što može - makar toga neće biti mnogo, sudeći po činjenici da još ne znaju za stari stan u North Endu kojeg je unajmio pod imenom Peters. Nisam siguran ni da bih ga ja mogao opet pronaći - nije da bih to ikada pokušao, čak ni po danjem svjetlu! Da, znam, ili se bojim da znam, zašto ga je unajmio. Dolazim do toga. I predmnijevam da ćeš shvatiti prije no što završim zašto to ne govorim policiji. Tražili bi da ih odvedem, ali ja se tamo ne mogu vratiti sve i da znam put. Tamo je bilo nešto - i sada se više ne mogu voziti podzemnom (možeš se i ovome slatko nasmijati, također) ili pohoditi podrume.

Pretpostavljam da znaš kako se nisam odrekao Pickmana iz istih budalastih razloga zbog kojih su ga poput čangrizavih starih žena odbacili dr. Reid ili Joe Minot ili Bosworth. Morbidna me umjetnost ne šokira, i kada čovjek posjeduje genij poput Pickmanova, bio sam počašćen što ga poznajem, bez obzira kojim smjerom je njegov rad krenuo. Boston nikada nije imao većeg slikara od Richarda Uptona Pickmana. Govorio sam to otpočetka, i kazati ću to opet, i nisam se trznuo niti milimetra, također, kada mi je pokazao onu “Gozbu zloduha”. Tada ga se, sjetit ćeš se, Minot odrekao.

Znaš, potrebna je duboka umjetnost i dubok uvid u Prirodu da bi se napravile stvari poput Pickmanovih. Bilo koji plaćenik može divlje razmazati boju po naslovnici časopisa i nazvati to noćnom morom ili vještičjim sabatom ili vražjim portretom, ali samo veliki slikar može učiniti takvu stvar istinski strahotnom ili upečatljivom. To je zato što samo pravi umjetnik poznaje stvarnu anatomiju užasa ili psihologiju straha - one identične vrste linija i proporcija koje spajaju latentne instinkte ili nasljedna sjećanja strave, i prave kontraste boja i efekata osvjetljenja koji uskomešaju uspavani osjećaj stranosti. Ne moram ti kazati zašto na Fuselija[5] drhtimo dok se na jeftinu početnu ilustraciju priče strave jedva osmjehnemo. Postoji nešto što ti momci poimaju - onkraj života - nešto što su u stanju i nama prikazati na trenutak. Doré[6] je to mogao. Sime[7] to može. Angarola[8] iz Chicaga to može. I Pickman je to mogao kao što nijedan čovjek prije nije mogao i - molim nebesa - da nitko nikad više neće.

Ne pitaj me što to vide. Znaš, u običnoj umjetnosti, postoji strahovito velika razlika između vitalnih, dišućih stvari nacrtanih iz Prirode ili modela, i umjetnih tvorevina kojima se sitne komercijalne ribe u pravilu samo nabacuju u golome ateljeu. Dobro, trebao bih reći da uistinu čudan umjetnik posjeduje viziju koja stvara modele, ili priziva ono što se pretvara u stvarne prikaze iz sablasnoga svijeta u kojemu živi. Kako god, on uspijeva stvoriti rezultate koji se razlikuju od prevarantske mesne pite na otprilike jednak način kako se živi slikarevi rezultati razlikuju od izmišljotina koje plasiraju karikaturisti iz dopisnih škola. Da sam ikada vidio ono što je Pickman vidio - ali ne! Slušaj, popijmo piće prije no što uđemo dublje. Bože, ne bih bio živ da sam ikada vidio što je taj čovjek - ako je bio čovjek - vidio!

Sjećaš se da su Pickmanova jaka strana bila lica. Ne vjerujem da je itko još od Goye[9] mogao staviti toliko čistoga pakla u skupinu crta lica ili u izvitopereni izraz lica. I prije Goye bi se morao vratiti do srednjovjekovnih momaka koji su napravili vodorige i himere na crkvi Notre Dame i u gradiću Mont Saint-Michel. Oni vjerovaše u raznorazne stvari - i možda su vidjeli raznorazne stvari, također, jer srednji je vijek imao neke neobične faze. Sjećam se kako si ti sam jednom pitao Pickmana, godinu dana prije no što si otišao, da li u grmljavini pronalazi takve ideje i vizije. Nije li ono bio gadan smijeh kojim ti je odgovorio? Dijelom zbog toga smijeha ga se odrekao i Reid. Reid je, sjećaš se, baš upisao komparativnu patologiju, te je bio pun pompoznih “upućenih stvari” o biološkom ili evolucijskom značaju ovoga ili onoga mentalnoga ili fizičkoga simptoma. Rekao je kako mu je Pickman iz dana u dan sve odbojniji, te ga se gotovo plašio pred kraj - da su se kolegine crte i izrazi lica polako pretvarali u nešto što mu se nije dopadalo; na način koji nije bio ljudski. Pričali su puno o ishrani, te je rekao da je Pickman posve nenormalan i ekscentričan do same krajnosti. Pretpostavljam da si rekao Reidu, ako ste ti i on imali ikakvu prepisku vezanu za to, da je dopustio da mu Pickmanove slike počnu utjecati na živce ili razdirati maštu. Znam da sam mu ja sâm to rekao - tada.

Ali ne smetni s uma da se ja nisam odrekao Pickmana zbog ničega takvoga. Naprotiv, moje je divljenje prema njemu i dalje raslo; i zbog toga je “Gozba zloduha” bila ogromno postignuće. Kao što znaš, klub je nije htio izložiti, a Muzej likovnih umjetnosti je nije htio prihvatiti kao dar; a ja mogu nadodati da je nitko nije htio kupiti, stoga ju je Pickman držao u svojoj kući dok nije otišao. Sada je kod njegova oca u Salemu - znaš da Pickman potječe iz starog Salemovog soja, te je imao pretka, vješticu obješenu 1692.

Stvorio sam naviku zvati Pickmana prilično često, naročito nakon što sam počeo voditi bilješke za istraživanje o neobičnim umjetnostima. Vjerojatno je njegov rad posadio tu ideju u moju glavu, i kako god, pronašao sam u njemu rudnik podataka i prijedloga kada je počeh razvijati. Pokazao mi je sve slike i crteže koje je imao po kući; uključujući neke skice napravljene perom i crnilom zbog kojih bi, duboko vjerujem, bio izbačen iz kluba da su ih neki od članova vidjeli. Ubrzo postadoh gotovo pravi ljubitelj, te bih slušao satima poput školarca o umjetničkim teorijama i filozofskim špekulacijama dovoljno divljim da ga kvalificiraju za Danversovu ludnicu. Moje ga je sljedbeništvo, spojeno s činjenicom da su ljudi uglavnom počeli imati sve manje i manje posla s njime, otvorilo da postane sasvim prisan sa mnom te mi jedne večeri natukne da ako sam sklon držati jezik za zubima i ne previše gadljiv, mogao bi mi pokazati nešto posve neobično - nešto trunku snažnije od ičega što ima u kući.

“Znate,” rekao je, “postoje stvari koje nisu za ulicu Newbury - stvari koje ne spadaju ovdje, i koje se ovdje ne mogu pojmiti, u svakom slučaju. Moja je zadaća uhvatiti natruhu duše, a to nećete pronaći u skorojevićkom spletu umjetnih ulica na izgrađenoj zemlji. Back Bay nije Boston - još nije ništa, jer nije imao vremena pokupiti sjećanja i privući lokalne duhove. Ako ovdje ima duhova, to su pitomi duhovi slane močvare i plitkoga zaljeva; a ja želim ljudske duhove - duhove bića dovoljno organiziranih da mogu promatrati pakao i shvaćati značenje onoga Što su vidjeli.

Mjesto za život umjetnika je North End. Ako je estet iskren, podnio bi sirotinjski kvart u ime skupljenih tradicija. Čovječe dragi! Zar ne shvaćate da takva mjesta nisu napravljena, već su zapravo narasla? Generacija za generacijom je ondje živjela i osjećala i umrla, i to u danima kada se ljudi nisu plašili živjeti i osjećati i umrijeti. Zar ne znate da je ondje stajao mlin na Coppovom brdu 1632., i da je pola sadašnjih ulica položeno do 1650.? Mogu vam pokazati kuće koje stoje dva i pol stoljeća i više; kuće koje su svjedočile onome što bi modemu kuću srušilo u prašinu. Što suvremenici znaju o životu i silama iza njega? Vi nazivate vračarije Salema obmanom, ali ja bih se kladio da bi vam moja pra-pra-pra-pra-baka mogla ispričati koju priču. Objesili su je na Brdu vješala, dok ju je Cotton Mather” gledao samopraveđno. Mather, proklet bio, se bojao da bi netko mogao uspjeti u bijegu iz onoga zlosretnoga kaveza monotonije - da je barem netko bacio čini na njega ili mu isisao krv u noći!

Mogu vam pokazati kuću u kojoj je živio, a mogu vam pokazati i jednu drugu u koju se bojao ući unatoč njegovim silno hrabrim govorima. Znao je za stvari koje se nije usudio staviti u onu glupu Magnaliu[10] ili u ona djetinjasta Čuda nevidljiva svijeta[11]. Gledajte, znate li da je cijeli North End nekoć imao sklop tunela koji je omogućavao određenim ljudima da im kuće budu povezane međusobno, te s grobljem, i s morem? Neka samo gone i progone iznad zemlje - ono što se događalo svakoga dana a ne može se dosegnuti, glasove koji se smijaše u noći i ne mogu se locirati!

Pa, čovječe, od deset preživjelih kuća sagrađenih prije 1700., ne diranih odonda, kladio bih se da vam u osam mogu pokazati nešto nastrano u podrumu. Teško da prođe mjesec a da ne čitate o radnicima kako su ovdje i ondje pronašli na starim mjestima zazidane svodove i bunare koji ne vode nikuda; kada smo već kod toga - mogli ste vidjeti takvu kuću blizu nadzemne željeznice u ulici Henchman prošle godine. Tamo su bile vještice i ono što su njihove čini prizvale; gusari i ono što su donijeli s mora; krijumčari; plaćenici - i kažem vam, u starim su vremenima ljudi znali živjeti, i kako proširiti okove života! Ovo nije jedini svijet kojega smioni i mudri čovjek može poznavati - pih! I onda pomisliti na današnjicu kao opreku, s tako blijedo-ružičastim mozgovima, gdje čak i klub navodnih umjetnika drhti i snebiva se ako slika ode onkraj osjećaja čajnog stolića u ulici Beacon!

Jedina sačuvana draž sadašnjice je ta što je prokleto preglupa da pomnije proučava prošlost. Što karte i zapisi i knjige-vodiči zaista govore o North Endu? Bah! Jamčim vam da ću vas nasumce odvesti do trideset ili četrdeset uličica i spleta uličica sjeverno od Prinčeve ulice koje ne naslućuje niti deset živih bića izuzev stranaca koji ih preplavljuju. A što oni Digići znaju o njihovom značaju? Ne, Thurberu, ta drevna mjesta predivno sanjaju i prepuna su čuda i strave i bijega od banalnosti, a ipak još ne postoji živa duša koja će ih razumjeti ili profitirati na njima. Ili poštenije, postoji samo jedna živa duša - jer nisam kopao posvuda po prošlosti za ništa!

Gledajte ovako, vi ste zainteresirani za tako nešto. Što ako vam kažem da imam još jedan atelje tamo, gdje mogu uhvatiti noćni duh pradavnoga užasa te slikati stvari koje ne bih mogao niti zamisliti u ulici Newbury? Naravno da to ne govorim onim prokletim starim babama u klubu - gdje Reid, proklet bio, čak i sada šapuće da sam nekakvo čudovište na vožnji niz tobogan obrnute evolucije. Da, Thurberu, davno sam odlučio da čovjek mora slikati užas kao i ljepotu života, pa sam proveo neka istraživanja na mjestima gdje sam imao razloga misliti da užas živi.

Imam stan za koji ne vjerujem da je itko pored tri živuća Nordijca i mene ikada vidio. Nije jako daleko od stanice nadzemne željeznice što se tiče udaljenosti, ali je stoljećima daleko što se tiče duše. Uzeo sam ga zbog nastranoga staroga ciglenog bunara u podrumu - jednoga od one vrste što sam spominjao. Straćara samo što se ne sruši, tako da nitko drugi ondje ne bi živio, i mrsko mi je kazati koliko ga malo plaćam. Prozori su zakucani daskama, ali tako mi se više sviđa, budući da ne želim danje svjetlo za ono što radim. Slikam u podrumu, gdje je inspiracija najdublja, ali sam namjestio i ostale prostorije na prizemnom katu. Sicilijanac je vlasnik, i unajmio sam ga pod imenom Peters.

Stoga ako ste za akciju, odvest ću vas tamo večeras. Mislim da ćete uživati u slikama, jer kao što rekoh, tamo sam malo pustio mašti na volju. Nije to velika udaljenost - katkada idem pješice, jer ne želim privući pozornost s taksijem na takvome mjestu. Možemo poći vlakom od Južne stanice prema ulici Battery, a nakon toga slijedi lagana šetnja.”

Dakle, Eliote, nisam imao bogzna što raditi nakon te govorancije osim da se suzdržim od trčanja umjesto hodanja prema prvome praznome taksiju kojega smo mogli vidjeti. Presjeli smo kod nadzemne na Južnoj stanici, i negdje oko ponoći smo se spustili niz stepenice ulice Battery te udarili uz staru obalu pored Ustavnoga pristaništa. Nisam brojao poprečne ulice, pa ti ne mogu kazati koja je to bila u koju smo skrenuli, ali znam da nije bila Greenough Lane.

Kada smo skrenuli, morali smo prijeći čitavu dužinu napuštene najstarije i najprljavije uličice koju sam ikada vidio u životu, s ruševnim zabatima kuća, slomljenim prozorima s malim okvirima, i arhaičnim dimnjacima koji stajaše poluraspadnuti nasuprot mjesecom osvijetljenoga neba. Ne vjerujem da je bilo tri kuće na vidiku koje nisu stajale u vrijeme Cottona Mathera — zasigurno sam uočio barem dvije sa starinskim nadstrešnicama, a jednom sam ugledao šiljatu liniju krova gotovo zaboravljene predkolonijalne vrste, iako nam antikvari govore da takvo što više ne postoji u Bostonu.

Iz te smo uličice, koja bijaše slabo osvijetljena, skrenuli nalijevo u podjednako tihu i još užu uličicu koja uopće nije imala svjetla; i kroz minutu smo napravili nešto što mislim da je tupokutno skretanje desno u tamu. Nedugo nakon toga Pickman izvadi svjetiljku i otkrije pretpotopna vrata s dizajnom deset kvadrata koja su izgledala odvratno izjedena crvima. Otključavši ih, uveo me u jalov hodnik s nekoć sjajnim oblogama od tamnoga hrasta - jednostavnim, naravno, ali uzbudljivo sugestivnim na vremena Androsa[12] i Phippsa[13] i vradžbina. Tada me poveo kroz vrata s lijeve strane, upalio uljnu svjetiljku, i rekao mi da se raskomotim.

Vidiš, Eliote, ja sam netko koga bi na ulici pošteno nazvali “tvrdokošcem”, ali priznati ću da mi je ono što sam ugledao na zidovima te prostorije zadalo ružan šok. Bile su to njegove slike, znaš - one koje nije mogao naslikati ili pokazati u ulici Newbury - i bio je u pravu kada je rekao da je “pustio mašti na volju”. Evo - popij još jedno piće - i meni je potrebno!

Nema svrhe da ti pokušam kazati kako su izgledale, jer su užas, bogohulna strava, i nevjerojatan prijezir i moralni smrad proizlazili iz jednostavnih dodira, prilično onkrâj moći riječi kojima bi ih se moglo klasificirati. Nimalo nije bila prisutna egzotična tehnika koja se može vidjeti kod Sidneyja Simea, ništa od transsatumovih pejzaža i lunarnih gljiva koji služe Clarku Ashtonu Smithu[14] da sledi krv. Pozadine su uglavnom bile stara crkvena groblja, duboke šume, litice pored mora, cigleni tuneli, drevne drvom obložene prostorije, ili jednostavne masonske grobnice. Groblje na Coppovu brdu, koje nije moglo biti udaljeno mnogo ulica od ove same kuće, je bilo omiljena tema.

Ludilo i čudovišnost su ležali u likovima u prvome planu - jer je Pickmanovom morbidnom umjetnošću prevladavalo demonsko portretiranje. Ti su likovi rijetko bili posve ljudski, ali često su se približavali ljudskosti u različitim stupnjevima. Većina je tijela, iako grubo dvonožna, bila pogrbljena, i imala nejasan pseći kalup. Tekstura većine je bila neke neugodne gumenaste vrste. Uh! Mogu ih vidjeti i sada! Njihova preokupacija - pa, ne traži me da budem odveć precizan. Uglavnom su se hranili - neću kazati čime. Ponekada su bili prikazani u skupinama na grobljima ili u podzemnim prolazima, i često su se pojavljivali u borbama oko njihova plijena - ili radije, njihova blaga. A kakvu je prokletu izražajnost Pickman katkada podario nakaradnim licima plijena ove mrtvačnice! Povremeno su stvari bile prikazane u skoku kroz otvoreni prozor u noći, ili kako čuče na prsima spavača, opčinjeni njihovim grlima. Jedno je platno prikazivalo krug njih kako laju oko obješene vještice na Brdu vješala, čije je mrtvo lice odavalo blisko srodstvo njihovim.

Ali nemoj dobiti ideju da sam se od sveg ovog odurnog posla tematike i okruženja onesvijestio. Nisam trogodišnje dijete, te vidjeh mnogo toga sličnoga ovome i prije. Bila su to lica, Eliote, ta prokleta lica, koja su zurila i slinila iz platna samim dahom života! Kunem se Bogom, čovječe, duboko vjerujem da su bila živa! Taj je mučni čarobnjak probudio ognje pakla u pigmentu, a njegov je kist bio čarobni štapić koji može prizvati noćne more. Daj mi taj bokal, Eliote!

Bilo je jedno djelo nazvano “Lekcija” - nebesa smilujte mi se, što sam ga ikada vidio! Slušaj - možeš li zamisliti čučeći krug neizrecivih psima nalik stvorenja na groblju koja uče malo dijete kako da se hrani kao oni? Cijena zamijenjene bebe, pretpostavljam - znaš onaj stari mit kako čudni ljudi ostavljaju svoj okot u zipkama kao zamjenu za ljudske bebe koje ukradu. Pickman je prikazivao što se događa toj ukradenoj djeci - kako odrastaju - i tada sam počeo uviđati gnjusnu povezanost U licima ljudskih i ne-ljudskih likova. On je, u svim svojim gradacijama morbidnosti između sasvim ne-ljudi i degradiranih ljudi, uspostavio zlobnu vezu i evoluciju. Pseće stvari su se razvile iz smrtnika!

I doskora se zapitah kako je doživljavao njihove mlade ostavljene s čovječanstvom u obliku mjenjolike djece, tada mi oko uhvati sliku koja je utjelovljivala upravo tu pomisao. Bila je to slika drevnoga puritanskoga interijera - prostorija s teškim gredama i rešetkastim prozorima, s ugodnim, i nezgrapnim namještajem iz sedamnaestoga stoljeća, s Obitelji posjednutom uokolo dok je otac čitao Sveto pismo. Svako je lice isijavalo otmjenost i poštovanje, izuzev jednoga koje je odražavalo ruglo jame. Bilo je to lice mladića u godinama, te je bez dvojbe pripadalo pretpostavljenom sinu onoga pobožnog oca, dok je u biti bio rod nečistih stvari. Bio je to njihov mjenjolik - i u duhu vrhunske ironije Pickman mu je podario crte lica sasvim primjetno slične njegovim.

Do tada je Pickman upalio svjetiljku u susjednoj sobi te je pristojno držao otvorena vrata za mene; pitajući me bih li želio vidjeti njegove “suvremene studije”. Nisam bio u mogućnosti dati mu mnogo od svog mišljenja - bio sam previše bez riječi od straha i prijezira - ali mislim da je u potpunosti razumio te se time osjećao visoko pohvaljenim. A sada te želim ponovo uvjeriti, Eliote, da nisam nikakav mekušac koji bi vrištao na išta što prikazuje i djelić odstupanja od uobičajenoga. Ja sam sredovječno i pristojno sofisticiran, i predmnijevam da si me dovoljno gledao u Francuskoj da znaš kako me nije lagano izbaciti iz takta. Imaj u vidu, također, da sam baš upravo došao do zraka i navikao se na te stravične slike koje su pretvarale kolonijalnu Novu Englesku u neku vrst dodatka paklu. Dakle, usprkos svemu tome, ta je sljedeća prostorija iskamčila pravi vrisak iz mene, te sam se morao primiti za dovratak da mi koljena ne popuste. Ta je druga komora prikazivala čopor zloduha i vještica kako osvajaju svijet naših predaka, i donosila je stravu ravno u naš svakidašnji život!

Bože, kako je taj čovjek slikao! Postojala je studija nazvana “Nesreća u podzemnoj”, u kojoj se jato podlih stvari veralo iz neke neznane katakombe kroz pukotinu u podu stanice podzemne željeznice u ulici Boylston, te su napadali mnoštvo ljudi na platformi. Druga je prikazivala ples na Coppovu brdu sred grobnica s pozadinom današnjice. Bio je tamo još i pozamašan broj pogleda na podrume, s čudovištima kako puze kroz rupe i pukotine u zidovima, cereći se dok su čučali iza bačava ili peći i čekali da im se prva žrtva spusti niz stepenice.

Jedno odurno platno činilo se da opisuje golemo križanje na Beacon Hillu, s preplavljujućom vojskom kužnih čudovišta koji se guraše kroz jazbine koje su saćasto prekrivale tlo. Plesovi na modernim grobljima su slobodno slikani, dok me jedan drugi koncept nekako sablaznio više od ostalih - prizor ispod neznanih svodova, gdje su se gomile zvjeradi nagurale oko jedne koja je držala dobro poznati vodič kroz Boston te je očito čitala na glas. Svi su pokazivali na određeni prolaz, i svako se lice činilo izobličeno epileptičnim i odzvanjajućim smijehom, i ja pomislih da gotovo čujem đavolje odjeke. Naslov slike bijaše, “Holmes, Lowell, i Longfellow leže pokopani na Mount Aubumu[15]”.

Kako sam se postepeno umirio i prilagodio na ovu drugu prostoriju pakosti i morbidnosti, počeo sam analizirati neke od razloga mojega mučnog prijezira. Na prvome mjestu, rekoh sam sebi, ove su stvari odbojne zbog krajnje neljudskosti i okorjele okrutnosti koje je iskazivao Pickman. Momak mora biti nemilosrdan neprijatelj sveg čovječanstva da toliko uživa u torturi mozga i mesa i degradaciji u ovoj smrtničkoj oronuloj građevini. Na drugome mjestu, slike su užasavale zbog njihove veličine. Njihova umjetnost bijaše uvjerljiva umjetnost - kada smo gledali slike ugledali smo same demone te smo ih se bojali. I nastrani dio bijaše taj što Pickman nije crpio ništa od svoje snage tako što je bio izbirljiv ili bizaran. Ništa nije bilo mutno, izobličeno, ili stilizirano; obrisi bijahu oštri i životni, a detalji bijahu gotovo bolno definirani. A tek lica!

Nije bila neka puka umjetnikova interpretacija to što vidjesmo; bio je to sam pandemonij, savršeno jasan u potpunoj objektivnosti. To je bilo to, nebesa mi! Čovjek uopće nije bio fantazist ili romantičar - nije se čak ni trudio pružiti nam grčevitu, sablasnu prolaznost snova, već je hladno i zlobno odražavao nekakav stabilni, mehanistički, i dobro ustaljeni svijet užasa kojega je vidio u potpunosti, briljantno, skladno, i odlučno. Bog zna što je taj svijet trebao biti, ili gdje je uopće promatrao bogohulne oblike koji skakuću i kasaju i gmižu kroz njega; ali koji god bio zbunjujući izvor njegovih slika, jedno je bilo jasno. Pickman je bio u svakome smislu — u koncepciji i u egzekuciji - temeljit, bolno radišan, i gotovo znanstveno realističan.

Moj me domaćin sada vodio dolje u podrum u svoj atelje, te se pripremih za paklenske efekte među nesvršenim platnima. Kako smo stigli do dna vlažnih stuba, okrenuo je svjetiljku prema kutu velikoga otvorenoga prostora koji je ležao pred nama, otkrivajući kružni cigleni rub nečega što je očito bio veliki bunar u zemljanome podu. Prišli smo bliže, te vidjeh da mora biti pet stopa širok, sa stjenkama širokim dobru stopu i nekih šest pedalja ponad tla - solidan rad sedamnaestoga stoljeća, ili sam bio u grdnoj zabludi. To je bilo, Pickman reče, ono o čemu je kazivao - otvor u mrežu tunela koji su nekoć bili ukopani pod brdom. Primijetih dokono kako se nije činio zazidan, te da je teški drveni disk činio očiti poklopac. Pomislivši na stvari s kojima je ovaj bunar morao biti spojen, ako Pickmanove divlje aluzije nisu bile puka retorika, lagano zadrhtah; pa se okrenuh da ga slijedim korak gore pa kroz uska vrata u prostoriju poštene veličine, opremljene drvenim podom i namještenom kao atelje. Oprema s acetilenskim plinom je pružala svjetlo nužno za rad.

Nedovršene slike na stalcima ili naslonjene o zidove bijahu grozne kao i one dovršene gore, te prikazivaše mukotrpne metode umjetnika. Prizori su bili započinjani krajnjom pažnjom, a konture narisane olovkom su govorile o minucioznosti kojom se Pickman služio da postigne pravu perspektivu i proporciju. Čovjek je bio velikan - kažem to čak i sada, znajući sve što znam. Veliki fotografski aparat na stolu pobudi moju pažnju, i Pickman mi objasni da ga koristi slikajući scene za pozadine, tako da bi ih mogao preslikati s fotografija u ateljeu umjesto da tegli opremu uokolo po gradu za ovaj ili onaj prizor. Bio je mišljenja da je fotografija jednako dobra kao stvaran prizor ili kao model za kontinuiran rad, te objavi kako je koristi redovito.

Bilo je nešto posve uznemirujuće kod mučnih skica i poluzavršenih čudovišnosti koje su zvjerale uokolo sa svake strane prostorije, a kada je Pickman iznenada otkrio golemo platno na strani daleko od svjetla, nisam ni za živu glavu mogao suspregnuti glasan urlik - drugi koji sam proizveo te noći. Odjekivao je i odjekivao kroz tamne svodove toga drevnoga i otrovnoga podruma, i morao sam se zagrcnuti na poplavu reakcija koje su prijetile eksplozijom u histeričnome smijehu. Milostivi Stvoritelju! Eliote, ali ja ne znam što je od toga bilo stvarno a što grozničava mašta. Ne čini mi se da Zemlja može sadržavati san poput toga!

Bila je to kolosalna i neizreciva bogohulnost s ognjem u crvenim očima, i držala je u koščatim kandžama stvar koja bijaše čovjek, glodajući mu glavu kao što dijete gricka vrh slatkiša. Njen položaj je bio neka vrst čučnja, i kako sam promatrao osjećao sam kako bi svakoga trenutka mogla ispustiti svoj trenutačni plijen i potražiti sočniji zalogaj. Ali k vragu i sve, nije čak ni đavolji subjekt bio taj koji je činio tu sliku takvom besmrtnom fontanom sve panike - niti on, niti pseće lice s podignutim ušima, krvavim očima, spljoštenim nosom, i slinavim usnama. Nisu ni ljuskave kandže niti tijelo skorene plijesni niti kopitaste noge - ništa od toga nije budilo tu jedinstvenu grozotu, iako je bilo što od toga moglo bez problema potjerati lako uzbudljivoga čovjeka u ludilo.

Bila je to tehnika, Eliote - prokleta, bezbožna, neprirodna tehnika! Koliko god sam živo biće, nikada nigdje ne vidjeh sami dah života tako pretočen u platno. Čudovište je bilo ondje - zurilo je i glodalo i glodalo i zurilo - i znao sam da samo obustava zakona Prirode može ikada dopustiti čovjeku da naslika takvu stvar bez modela - bez nekakvoga tračka uvida u podzemni svijet kojega nijedan smrtnik neprodan Đavlu nije nikada imao.

Pribijen pribadačom na prazni dio platna stajao je posve smotan komad papira - vjerojatno, pomislih, fotografija s koje je Pickman namjeravao preslikati pozadinu odvratnu kao i noćnu moru koju je trebala krasiti. Posegnuo sam da ga razmotam i pogledam, kada iznenada vidjeh kako se Pickman trznuo kao metkom pogođen. Bio je osluškivao naročitim intenzitetom još otkako je moj šokirani vrisak probudio nenaviknute odjeke u mračnome podrumu, i sada se doimao ošinut strahom koji je, premda neusporediv s mojim, u sebi sadržavao više tjelesnu nego duševnu komponentu. Izvukao je revolver i pokazao mi da budem tiho, tada je izašao u glavni dio podruma i zatvorio vrata za sobom.

Mislim da sam na trenutak bio paraliziran. Oponašajući Pickmanovo osluškivanje, umislio sam da čujem slabašni zvuk trčkaranja negdje, te niz cvileža ili blejanja iz smjera kojega nisam mogao odrediti. Pomislih na ogromne štakore pa zadrhtah. Tada dopre prigušeni zvuk meteža od kojega sam se nekako cijeli naježio - skrivena, grabežljiva vrst meteža, premda ne mogu pokušati prenijeti riječima na što mislim. Bilo je kao da teško drvo pada na kamen ili ciglu - drvo na ciglu - zbog čega sam na to pomislio?

Začulo se opet, još glasnije. Osjetila se vibracija kao da je drvo palo s veće visine no što je palo prije. Tome uslijedi oštar škripavi zvuk, Pickmanovo vrištavo mumljanje, te zaglušujuće pražnjenje svih šest komora revolvera, ispaljenih spektakularno kao što bi krotitelj lavova mogao pucati u zrak kao sredstvo zastrašivanja. Prigušeni cvilež ili kreštanje, te tup udarac. Tada se začuje još drvenog i ciglenog škripanja, pauza, te otvaranje vrata - na koje sam se priznajem jezivo trznuo. Pickman se pojavio s pušećim oružjem, psujući nadute štakore koji se izlegoše u drevnome bunaru.

“Vrag će ga znati što jedu, Thurberu,” iscerio se, “jer ti arhaični tuneli dodiruju groblje i vještičju jazbinu i morsku obalu. Ali što god to bilo, mora da im je ponestalo, jer bili su vražje nestrpljivi da izađu. Vaše ih je vikanje uskomešalo, pretpostavljam. Bolje budite pažljivi na ovim starim mjestima - naši prijatelji glodavci su smetnja, premda ponekada mislim da su pozitivni dodatak u smislu atmosfere i boja.”

Dakle, Eliote, to je bio kraj noćne pustolovine. Pickman mi je obećao pokazati kuću, i nebesa znaju da je to i učinio. Izveo me iz onoga spleta uličica, čini mi se suprotnim smjerom, jer kada smo ugledali uličnu svjetiljku bili smo u polupoznatoj ulici monotonih redova oronulih stambenih zgrada i starih kuća. Bila je to ulica Charter, ispostavilo se, ali bio sam previše usplahiren primijetiti kako smo došli do nje. Zakasnili smo na nadzemnu, te smo pješice krenuli natrag kroz centar ulicom Hanover. Sjećam se te šetnje. Skrenuli smo s Tremonta uz Beacon, i Pickman me ostavio na uglu ulice Joy, gdje sam nastavio sam. Nikada se više nisam čuo s njim.

Zašto sam ga se odrekao? Nemoj biti nestrpljiv. Čekaj da naručim kavu. Dosta je bilo alkohola, ali treba mi nešto drugo. Ne - to nije bilo zbog slika što sam ih vidio na onome mjestu; iako se kunem da su one bile dostatne da ga se protjera iz devet od deset domova i klubova u Bostonu, i pretpostavljam da se sada nećeš čuditi zašto se moram kloniti podzemne željeznice i podruma. Bilo je to - zbog nečega što sam pronašao u svome kaputu sljedećega jutra. Znaš, smotani papir pričvršćen na ono strahovito platno u podrumu; stvar za koju sam mislio da je fotografija nekakvog prizora koju je namjeravao upotrijebiti kao pozadinu onoga čudovišta. Onaj posljednji prepad se dogodio kada sam posegnuto da ga razmotam, i čini se da sam ga nesvjesno zgužvao u džep. Ali evo kave - popij je crnu, Eliote, ako si mudar.

Da, papir je razlog zašto sam se odrekao Pickmana; Richarda Uptona Pickmana, najvećega umjetnika kojega sam ikada poznavao - i najgnjusnijeg bića koje je ikada preskočilo granice života u ponore mita i ludila. Eliote - stari je Reid bio u pravu. On nije bio posve čovjek. Ili je rođen u stranoj sjeni, ili je pronašao način kako otkračunati zabranjena vrata. Sada je sasvim svejedno, jer je otišao - natrag u nevjerojatnu tamu koju je obožavao pohoditi. Evo, upalimo luster.

Ne traži me da objasnim niti čak da nagađam što sam spalio. Nemoj me ni pitati, što je značio onaj krticama nalik metež kojega je Pickman onako hitro otpisao kao štakore. Postoje tajne, znaš, koje su mogle navratiti iz davnih dana Salema, a Cotton Mather je svojevremeno zborio o prilično neobičnim stvarima. Znaš kako su prokleto životne bile Pickmanove slike - kako smo se svi znali čudili gdje smogne takva lica.

Pa - onaj papir, na posljetku, nije bila fotografija nikakve pozadine. Ono što je prikazivala je jednostavno bilo ono čudovišno biće koje je slikao na onome groznome platnu. Bio je to model kojeg je koristio - a njegova pozadina je bio puki zid podrumskoga ateljea u minucioznim detaljima. Ali tako mi svega, Eliote, bila je to fotografija iz stvarnoga života.

Krvosljednik

“Krvosljednik” je kratka priča napisana u rujnu 1922. godine, te objavljena u veljači 1924. u časopisu Weird Tales. Prožeta utjecajem Edgara Allana Poea, ova priča sadrži prvo spominjanje Lovecraftove tajanstvene i legendarne knjige Necronomicon.

Krvosljednik

I

U mojim izmučenim ušima odzvanja bez prestanka zujanje i klepetanje noćnih mora, i slabašno, udaljeno lajanje nekakvoga divovskoga lovačkog psa. To nije san - a nije, bojim se, niti ludilo - jer previše se toga već zbilo zbog čega imam ove milostive dvojbe. St. John je izmrcvareno truplo; i samo ja znam zašto, a takve je naravi moje znanje da se upravo spremam prosvirati si mozak iz straha da ću i sam biti izmrcvaren istim načinom. Niz neosvijetljene i beskrajne hodnike jezovite fantazije krstari crna, bezoblična Nemesis[15a]koja me tjera u samouništenje.

Neka nebesa oproste glupost i morbidnost koje su nas odvele u takvu čudovišnu zlu kob! Umorni od banalnosti prozaičnoga svijeta, gdje čak radosti romantike i pustolovine ubrzo postaju ustajale, St. John i ja

smo entuzijastično slijedili svaki estetski i intelektualni pokret koji je obećavao odmor od naše razorne dosade. Enigme simbolista[16] i ekstaze prerafaelita[17] su svojevremeno sve bile i naše, ali iz svakog novog raspoloženja bijaše prebrzo iscrpljena sva zabavna novina i privlačnost. Držala bi nas samo sumorna filozofija dekadentnih²¹, koju smo pronalazili moćnom samo postupno povećavajući dubinu i dijaboličnost naših prodiranja u nju. Ubrzo smo iz Baudelairea[18] i Huysmansa²³ iscrpili sva uzbuđenja, dok nam konačno nisu preostali samo izravniji podražaji neprirodnih iskustava i pustolovina u vlastitoj koži. Bila je to zastrašujuća emocionalna potreba koja nas je s vremenom odvela do gnjusne aktivnosti koju čak u trenutačnom strahu spominjem sa sramom i bojažljivosti - tu gnjusnu krajnost ljudske sramote, odurnu naviku pljačkanja grobova.

Ne mogu otkriti pojedinosti naših šokantnih ekspedicija, niti čak djelomice katalogizirati najgore od trofeja koji su krasili bezimeni muzej koji priredismo u velikoj kamenoj kući u kojoj smo zajedno stanovali, sami i bez slugu. Naš muzej bijaše bogohulno, nezamislivo mjesto, gdje smo sotonističkim ukusom neurotičnih virtuoza sastavili svemir pun užasa i truleži da uzbude naša iscrpljena osjetila. Bila je to skrivena prostorija, duboko, duboko pod zemljom; gdje su golemi krilati demoni isklesani u bazaltu i oniksu povraćali iz razjapljenih cerećih usta nastranu zelenu i narančastu Svjetlost, a skrivene pneumatske cijevi gurkaše nizove crvenih stvari iz mrtvačnica u kaledioskopske plesove smrti prekrivene rukom vezenim ogromnim crnim tapiserijama. Kroz te cijevi svojeglavo dopiraše mirisi za kojima su naša čula ponajviše žudila; katkad miris blijedih pogrebnih ljiljana, katkada narkotički tamjan zamišljenih istočnjačkih oltara mrtvih kraljeva, a ponekad - kako zadrhtim na to sjećanje! - strahoviti, dušoremetljiv zadah otvorenoga groba.

Po zidovima ove odbojne komore bili su sanduci drevnih mumija popunjenih doličnim, živima nalik tijelima, savršeno prepariranim i konzerviranim taksidermijskom[19] umjetnošću, i nadgrobni spomenici ugrabljeni s najstarijih groblja svijeta. Niše tu i tamo sadržavaše lubanje svih oblika, te glave očuvane u različitim stadijima raspadanja. Ondje je čovjek mogao pronaći truleća, ćelava tjemena znamenitih plemića, te svježe i ozarene zlatne glave svježe pokopane djece. Bilo je skulptura i slika, sve s đavoljim tematikama a neke smo napravili St. John i ja. Zaključana mapa za spise, uvezena u potamnjelu ljudsku kožu, je sadržavala stanovite nepoznate i neprepričive crteže za koje glasina kaže da ih je stvorio Goya ali se nije usudio to potvrditi. Bilo je mučnih glazbenih instrumenata, žicanih, puhačkih, te drvenih puhaljki, s kojima smo St. John i ja ponekad proizvodili disonance izvanredne morbidnosti i kakofonije demonskih grozota; dok je u bezbroj dekoriranih ormarića od ebanovine ležala najnevjerojatnija i nezamisliva raznovrsnost plijena iz grobnica ikada sakupljenog ljudskim ludilom i perverzijom. Naročito o ovome plijenu ne smijem zboriti - hvala Bogu da sam smogao hrabrost da ga uništim puno prije no što pomislih na uništenje samog sebe.

Pljačkaški izleti na kojima smo sakupili naša nastrana blaga su uvijek bili umjetnički upečatljivi događaji. Nismo bili nekakve vulgarne bitange, već smo radili samo pod određenim uvjetima raspoloženja, krajobraza, okoline, vremena, godišnjeg doba, i mjesečine. Te su nam razbibrige bile najuzvišeniji oblik estetskog izričaja, te smo im pridavali izbirljivu tehničku brigu oko detalja. Neprikladan sat, neskladan svjetlosni efekt, ili traljavo rukovanje pljesnivim jadnikom, bi nam gotovo u potpunosti uništilo onaj ushićeni podražaj koji bi uslijedio nakon ekshumacije neke zloslutne, iskežene tajne iz zemlje. Naša je potraga za novim prizorima i pikantnim prilikama bila grozničava i nezasitna - St. John je uvijek bio vođa, i on je bio taj koji je naposljetku predvodio put prema onome ruglu, onome ukletome mjestu koje nam je donijelo naš gnjusni i neizbježni usud.

Kakvom smo zloćudnom kobi bili namamljeni na ono užasno nizozemsko groblje? Mislim da su krive mračne glasine i legende, pripovijetke o osobi pokopanoj pet stoljeća, koja i sama bijaše pljačkaš grobnica u svoje vrijeme, a ukrao je moćnu stvar iz silne grobnice. Mogu se prisjetiti kulisa u ovim posljednjim trenucima — blijedi jesenji mjesec iznad grobova baca duge jezive sjene; groteskno drveće, sumorno pognuto u zagrljaj zanemarene trave i razbijenih kamenih ploča; ogromne legije začudno kolosalnih šišmiša lete nasuprot mjeseca; drevna crkva obrasla bršljanom upire golemim sablasnim prstom u bezbojno nebo; fosforescentni kukci plešu kao smrt-vatre podno drveća tisa u daljem kutu; mirisi plijesni, vegetacije, i manje objašnjivih stvari koje su se neprimjetno družile s noćnim vjetrom iz dalekih močvara i mora; te najgore od svega, udaljeno duboko tonirano lajanje nekakvoga divovskoga lovačkog psa kojega nismo mogli ni vidjeti niti mu sa sigurnošću odrediti smjer. Dok začusmo taj nagovještaj laveža, zadrhtali smo prisjetivši se seljačkih priča; jer taj kojeg smo tražili je pred nekoliko stoljeća bio pronađen na ovome jednom te istom mjestu, rastrgan i izmrcvaren kandžama i zubima neke neopisive zvijeri.

Sjećam se kako smo prodirali u pljačkašev grob našim lopatama, te kako smo bili oduševljeni prizorom nas samih, groba, blijedoga motrećeg mjeseca, užasnih sjena, grotesknog drveća, divovskih šišmiša, drevne crkve, plešućih smrt-vatri, mučnih zadaha, nježne jadikovke noćnoga vjetra, i stranoga, polučujnoga, bezsmjernoga lajanja, u čije smo objektivno postojanje jedva mogli biti sigurni. Tada udarismo u materijal tvrđi od vlažne crnice, te ugledasmo trulu duguljastu kutiju s korom od mineralnih naslaga iz dugo neuznemiravane zemlje. Bila je nevjerojatno čvrsta i debela, ali toliko stara da smo je konačno otvorili i gutali očima ono što je sadržavala.

Mnogo - nevjerojatno mnogo - je preostalo od ostataka usprkos protoku vremena od pet stotina godina. Kostur, premda mjestimice slomljen čeljustima stvari koja ga je ubila, držao se na okupu iznenađujućom čvrstoćom, i mi smo zurili u čistu bijelu lubanju i njene duge, jake zube i prazne očne duplje koje su nekoć sjale grobničkom groznicom nalik našoj. U lijesu je ležao talisman neobičnoga i egzotičnog oblika, koji je očito bio nošen oko spavačeva vrata. Bila je to čudnovato stilizirana figura napetog i krilatog psa tragača, ili sfinge s polupsećim licem, i bila je majstorski izrezbarena u antičkom orijentalnom stilu iz maloga komada zelenoga žada. Izraz beštijina lica bijaše odbojan do krajnosti, iskazujući odjednom smrt, zvjerstvo i zlobu. Po podnožju bijahu ispisani znakovi koje niti St. John niti ja nismo mogli razlučiti; a na dnu je, poput majstorova pečata, bila urezana groteskna i silna lubanja.

Toga trena kako smo ugledali talisman znali smo da ga moramo imati; da je ovo blago samo po sebi bilo naš logičan plijen iz vjekovnoga groba. Čak i s neprepoznatljivim obrisima, mi bismo ga željeli, ali kako smo pobliže pogledali uvidjesmo da nije u potpunosti nepoznat. Stran je uistinu bio svoj umjetnosti i književnosti koje lucidni i uravnoteženi čitatelji poznaju, ali mi smo ga prepoznali kao stvar natuknutu u zabranjenome Necronomiconu ludoga Arapina Abdula Alhazreda; grozan simbol kulta koji jede leševe, s nepristupačnoga Lenga u središnjoj Aziji. I predobro smo prepoznali zloslutne odlike lica koje je opisao stari Arapin demonolog; odlike lica, napisao je, izvučene iz neke opskurne nadnaravne manifestacije duša onih koji uznemiruju i glođu mrtve.

Zgrabivši predmet od zelenoga žada, bacili smo posljednji pogled na njegova vlasnika bijeloga lica s očima-pećinama te zatrpali grob kao što smo ga pronašli. Kako smo žurili s toga mrskoga mjesta, s ukradenim talismanom u St. Johnovom džepu, pomislili smo da vidimo kako se šišmiši spuštaju u jednome tijelu prema zemlji koju smo tako nedavno ispreturali, kao da traže nekakvu prokletu i nesvetu hranu. Ali jesenji je mjesec sjao slabo i blijedo, pa nismo mogli biti sigurni. Pa smo, također, jedreći sljedećega dana iz Nizozemske prema našemu domu, pomislili da čujemo slabašno udaljeno lajanje nekakvoga divovskog lovačkog psa u pozadini. Ali jesenji je vjetar tužno i bolesno jadikovao, pa nismo mogli biti sigurni.

II.

Manje od tjedan dana po našem povratku u Englesku, čudne se stvari počeše zbivati. Živjeli smo kao pustinjaci; lišeni prijatelja, sami, i bez slugu u nekoliko prostorija drevne vlastelinske kuće sred turobne i samotne vrištine; tako da su naša vrata rijetko bila smetana kucanjem posjetitelja. Sada smo, međutim, bili uznemiravani nečime što se doimalo kao često šuškanje u noći, ne samo oko vrata već i oko prozora, gornjih kao i donjih. Jednom nam se pričinilo da je veliko, tamno tijelo pomračilo prozor u knjižnici kada je kroz njega sjao mjesec, te smo jednom drugom prilikom mislili da čujemo nedaleko zujanje ili klepetanje. U obje prilike istraga nije otkrila ništa, pa smo počeli pripisivati te pojave mašti - istoj onoj neobično uznemirenoj mašti koja je još održavala u našim ušima slabašno udaljeno lajanje koje smo čuli na nizozemskome groblju. Talisman od žada je sada ležao u niši našega muzeja, i ponekada smo ispred njega palili svijeće neobičnih mirisa. Puno smo čitali u Alhazredovom Necronomiconu o njegovim svojstvima, i o odnosu pljačkaševe duše sa stvarima koje je simbolizirala; te smo bili uznemireni pročitanim. Tada je došao užas.

U noći 24. rujna, 19—, začuo sam kucanje na vratima mojih odaja. Misleći da je St. John, dozvolih kucaču ulaz, ali odgovorio mi je samo kreštavi smijeh. Nikoga nije bilo u hodniku. Kada sam probudio St. Johna iz njegova sna, kleo se u posvemašnje neznanje o tom događaju, te postade zabrinut poput mene. Te je noći slabašno, udaljeno lajanje preko vrištine postalo sigurna i užasna stvarnost. Četiri dana poslije, dok smo obojica bili u skrivenome muzeju, dopre do nas tiho, oprezno grebanje po jedinim vratima koja su vodila ka tajnom stepeništu u knjižnici. Naša jeza je sada bila podijeljena, jer pored straha od nepoznatoga, uvijek smo se bojali da bi naša grozna zbirka mogla biti otkrivena. Utrnuvši sva svjetla, došli smo do vrata i nenadano ih otvorili; na što osjetismo neobjašnjiv nalet zraka, i začusmo kako uzmiče u daljini nastrana kombinacija šuštanja, hihota, i nerazgovijetnoga žamora. Jesmo li poludjeli, sanjali, ili uopće pri svojoj pameti, nismo pokušali ustanoviti. Samo smo ustanovili, s najcrnjim shvaćanjem, da je navodni bestjelesni žamor bez ikakve dvojbe bio na nizozemskom jeziku.

Od tada smo živjeli u rastućoj grozi i fascinaciji. Uglavnom smo se držali teorije da smo zajednički ludjeli od našega života neprirodnih uzbuđenja, ali katkada nam je više odgovaralo dramatizirati nas kao žrtve nekakvoga odurnog i užasnog usuda. Bizarne su manifestacije sada bile prečeste za izbrojati. Naša osamljena kuća je bila naizgled živa prisutnošću nekog zloćudnog bića čiju narav nismo mogli odgonetnuti, i svake se noći demonsko lajanje valjalo preko vjetrometine, vazda glasnije i glasnije. Dana 29. listopada pronašli smo u mekanoj zemlji ispod prozora knjižnice niz otisaka krajnje nemogućih za opisati. Bili su zbunjujući kao horde ogromnih šišmiša koji su zaposjeli staru vlastelinsku kuću u besprimjernim i povećavajućim brojkama.

Užas je dosegnuo vrhunac 18. studenog, kada je St. Johna, koji se vraćao kući poslije sumraka s udaljene željezničke postaje, ugrabila neka strahovita mesožderna stvar i rastrgala ga u komadiće. Njegovo se vrištanje čulo do kuće, te požurih do groznoga prizora taman da začujem klepet krila i vidim nejasnu crnu magličastu stvar kako se ocrtava nasuprot rastućeg mjeseca. Moj je prijatelj umirao kada sam mu se obratio, a on nije mogao smisleno odgovoriti. Sve što je mogao napraviti je šapnuti, “Talisman - ta prokleta stvar Tada se skljokao, inertna masa izmrcvarena mesa.

Pokopao sam ga sljedeće ponoći u jednome od naših zanemarenih vrtova, i promumljao iznad njegova tijela jedan od đavoljih rituala koje je volio za života. I kako sam izgovarao posljednju demonsku rečenicu začuo sam izdaleka u vrištini slabašno lajanje nekakvoga divovskoga lovačkog psa. Mjesec je bio visoko, ali nisam se usudio pogledati prema njemu. I kada sam ugledao u sumračno osvijetljenoj vrištini široku magličastu sjenu kako skače s humka na humak, zaklopih oči te se bacih ničice na zemlju. Kada sam drhtajući ustao, ne znam koliko vremena kasnije, do teturao sam u kuću i napravio šokantna poklonstva pred oltarom talismana od zelenoga žada.

Plašeći se sada živjeti sam u drevnoj kući na vrištini, otišao sam narednoga dana za London, uzevši sa sobom talisman nakon što sam uništio ognjem i zakopao ostatak bezbožne zbirke u muzeju. Ali nakon tri noći, opet sam začuo lajanje, i prije no što je tjedan prošao osjećao sam strane oči na sebi kada god je bio mrak. Jedne večeri dok sam šetao Viktorijinim nasipom u potrazi za zrakom, vidjeh crni oblik kako zaklanja jedan od odraza svjetiljaka u vodi. Prohujao je vjetar snažniji od onoga noćnoga vjetra, i znao sam da što je zadesilo St. Johna mora uskoro zadesiti i mene.

Sljedećega sam dana pažljivo zapakirao zeleni talisman od žada i otplovio za Nizozemsku. Koju sam milost mogao dobiti vraćanjem te stvari njenom tihom, uspavanome vlasniku, nisam znao; ali osjećao sam da moram barem iskušati bilo kakav zamislivo logičan korak. Što je bio krvosljednik, te zašto me progonio, još bijahu nejasna pitanja; ali prvi sam put začuo lajanje na onome drevnome groblju, a svaki naredni događaj uključujući St. Johnov umirući šapat je poslužio da poveže prokletstvo s krađom talismana. Sukladno tome utonuo sam u najdublje bezdane očaja kada sam, u krčmi u Rotterdamu, otkrio da su me lopovi lišili toga jedinog sredstva mog spasenja.

Lajanje je bilo glasno te večeri, a u jutro sam čitao o neizrecivom djelu u najgadnijoj četvrti grada. Rulja je bila užasnuta, jer je zlu oronulu stambenu zgradu zadesila crvena smrt strašnija od najgroznijega prijašnjeg zločina u susjedstvu. U bijednom lopovskom brlogu je cijelu obitelj raskomadala u komadiće nepoznata stvar koja nije ostavila nikakav trag, a oni u blizini su čuli cijelu noć iznad uobičajene galame pijanih glasova slabašni, duboki, uporni prizvuk sličan divovskome lovačkome psu.

Stoga sam konačno opet stajao usred onoga nezdravog groblja gdje je blijedi zimski mjesec bacao jezovite sjene, a drveće bez lišća se saginjalo u zagrljaj uvenuloj, zaleđenoj travi i popucalim kamenim pločama, crkva obrasla bršljanom je upirala podrugljiv prst u neprijateljsko nebo, a noćni je vjetar manijakalno zavijao iz zaleđenih močvara i ledenih mora. Lajanje je sada bilo sasvim tiho, i posve je prestalo kada sam prišao drevnome grobu kojeg sam nekoć oskvrnuo, te preplašio abnormalno velike horde šišmiša koji su znatiželjno kružili iznad njega.

Ne znam zašto sam otišao tamo osim da se molim, ili da izbrbljam lude molbe i isprike da umirim bijelu stvar koja je tamo ležala; ali, iz tko zna kojeg razloga, napao sam poluzamrznutoga jadnika pun beznađa djelomično mojega, a dijelom snažne volje izvan mene. Iskapanje je bilo mnogo lakše no što sam očekivao, iako sam u jednom trenutku naišao na nastranu smetnju, kada se vitki lešinar obrušio iz hladnoga neba i počeo mahnito kljucati grobnu zemlju dok ga nisam ubio udarcem lopate. Naposljetku sam došao do trule oble kutije te uklonio vlažni otrovni poklopac. To je bila posljednja racionalna radnja koju sam napravio.

Jer skvrčena unutar toga vjekovnoga lijesa, u zagrljaju gusto zbijene noćnomorne pratnje golemih, žilavih, usnulih šišmiša, je bila koščata stvar koju smo moj prijatelj i ja orobili; ne čista i mirna kao što smo je onda pronašli, već prekrivena skorenom krvlju i komadima stranoga mesa i kose, i promatrala me svjesno svojim fosforescentnim dupljama, a oštri okrvavljeni očnjaci su zijevali uvrnuto u sprdnji mojeg neizbježnog usuda. A kada se oteo iz tih iscerenih čeljusti duboki, konvulzivni lavež kao nekakvoga divovskoga lovačkog psa, vidjeh da u svojoj krvavoj, prljavoj kandži drži izgubljeni i kobni talisman od zelenoga žada, te sam samo vrisnuo i idiotski pobjegao, dok mi se vrištanje ubrzo nije pretvorilo u grohot histeričnoga smijeha.

Ludilo jaše zvjezdani vjetar ... kandže i zubi oštreni na stoljećima leševa ... kapava smrt za uzdama bakanalija[20] šišmiša iz noćno-crnih ruševina zakopanih hramova Beliala[21].... Sada, dok lajanje te mrtve, bezmesne čudovišnosti biva sve glasnije i glasnije, a nečujni zuj i klepet onih prokletih kožnih krila kruži sve bliže i bliže, potražiti ću svojim revolverom zaborav koji je moje jedino utočište od bezimenog i neizrecivog.

Azathoth

“Azathoth” je početak nikada završenog romana. Djelo je napisano u lipnju 1922., a objavljeno je kao samostalni odlomak u časopisu Leaves 1938., poslije Lovecraftove smrti. Ovdje se prvi puta pojavljuje spomen moćnoga bića Azathotha, jednoga od glavnih entiteta u Lovecraftovu Cthulhu ciklusu. Iako je najizglednije kako Lovecraft nikada nije napisao više od ovoga fragmenta od 430 riječi, poslije je napisao roman slične tematike - “Potragu za neznanim Kadathom.”

Azathoth

Kada su vjekovi pali na svijet, i kada je čuđenje nestalo iz umova ljudi; kada su se sivi gradovi uzdignuli ka zadimljenim nebesima svojim visokim tornjevima, tmurnim i ružnim, u čijim sjenama nitko ne može sanjati sunce ili rascvjetane proljetne livade; kada je učenje strgnulo Zemljin plašt ljepote, a pjesnici više ne pjevaše izuzev o izopačenim fantomima viđenim nejasnim i mrenastim očima; kada su se te stvari zbile, i djetinja nadanja iščeznula zauvijek, došao je čovjek koji je putovao izvan života, u potrazi ka prostranstvima kuda su snovi svijeta utekli.

O imenu i boravištu ovoga čovjek sasvim je malo zapisano, jer to su stvari samo budnoga svijeta; ipak je rečeno da je oboje nejasno. Dovoljno je znati da je obitavao u gradu visokih zidina gdje jalovi sumrak vlada, te da je mučno radio cijeli dan sred sjena i nemira, dolazeći uvečer kući u sobu čiji se jedini prozor nije otvarao prema poljima i lugovima, već prema mračnome dvorištu gdje drugi prozori zuriše u tupom očaju. Sa toga prozorskog krila čovjek može vidjeti samo zidove i prozore, osim kada bi se ponekad jako nagnuo i zapiljio u visine u male prolazeće zvijezde. I stoga jer pusti zidovi i prozori moraju otjerati u ludilo čovjeka koji puno sanja i čita, stanovnik te sobe se naginjao noć za noću i piljio naviše da uhvati tračak stvari s onu stranu budnoga svijeta i sivila visokih gradova. S godinama je počeo zazivati imenom zvijezde koje su polako jedrile, i pratio ih u mašti kada su na žalost kliznule izvan vida; dok mu se najzad nisu otvorili mnogi tajanstveni krajobrazi čije postojanje obično oko ne sluti. Jedne noći je moćni jaz bio premošćen, i nebesa opsjednuta snovima su se nadvila dolje do prozora usamljenog promatrača, kako bi se spojila sa zagušljivim zrakom njegove sobe i učinila ga dijelom njihova nevjerojatnog čuda.

U sobu su prodrle divlje bujice ljubičastoga ponoćnog blještavila s prašinom od zlata; vrtlozi prašine i ognja, kovitlaju se iz krajnjih svemira teški od parfema onkraj svjetova. Opojni oceani se izliše, osvijetljeni suncima koje ljudsko oko neće nikada motriti, koji u svojim virovima nose strane dupine i morske nimfe nezapamćenih dubina. Bešumni se beskraj vrtložio oko sanjara i podigao ga bez da je taknuo tijelo koje se ukočeno naginjalo kroz osamljeni prozor; i danima nespomenutim u ljudskim kalendarima su ga plime dalekih sfera lagano nosile da se pridruži snovima za kojima je žudio; snovima koje su ljudi izgubili. Na koncu mnogih mijena ostavile su ga nježno da spava na zelenoj obali okupanoj u izlasku sunca; zelenoj obali mirisnoj od procvjetalih lotosa i posutoj crvenim lopočima.

Stvar na mjesečini

”Stvar na mjesečini” je kratka priča prvi puta objavljena u časopisu Bizarre u siječnju 1941., koju je za objavljivanje pripremio J. Chapman Miske, po vodeći se za pismom kojeg je H. P. Lovecraft poslao Donaldu Wandreiju 24. studenoga 1927. Pismo opisuje san kojega je Lovecraft usnuo, dok je za potrebe priče Miske dopunio opis toga sna. Većina objavljene priče je identična originalnom pismu.

Stvar na mjesečini

Morgan nije pismen čovjek; u stvari ne može niti engleski zboriti s nekom dozom povezanosti. Zbog toga me čude riječi koje je napisao, iako su se drugi smijali.

Bio je sam u večer kada se to zbilo. Iznenada ga je zahvatila neizdrživa potreba da piše, te uzevši nalivpero u ruku zapisao je sljedeće:

Moje ime je Howard Phillips. Živim u ulici College broj 66, u Providenceu, Rhode Island. Dvadeset i četvrtoga u studenom 1927. - pošto sada ne znam čak niti koja bi mogla biti godina - zaspao sam i sanjao, te se odonda ne mogu probuditi.

Moj je san započeo u vlažnoj, trskom zagušenoj močvari koja je ležala ispod sivoga jesenjeg neba, s grubom lišajem prekrivenom liticom koja se uzdizala ka sjeveru. Tjeran nekom nejasnom potragom, uspeo sam se kroz raspuklinu ili procijep ove isturene litice, zamijetivši tako crna usta mnogih strahovitih jazbina koja se šire s oba zida u dubine kamenog platoa.

Na nekoliko je mjesta prolaz bio natkriven spajanjem gornjih dijelova uske pukotine; ta su mjesta bila izrazito mračna, i nisu dopuštala opažanje onih jazbina koje su tamo mogle postojati. U takvome mračnome prostoru postadoh svjestan nadiranja jedinstvenoga straha, kao da mi je nekakva suptilna i bestjelesna emanacija iz bezdana gutala dušu, ali je crnilo bilo preveliko da bih nazrio izvor moga nemira.

Naposljetku sam izronio na visoravan mahovinom obraslog kamena i škrtog tla, osvijetljenu blijedom mjesečinom koja je zamijenila sferu dana na izdahu. Bacajući oči uokolo, nisam uočio nikakvu živuću stvar; ali bijah svjestan vrlo čudnog komešanja duboko ispod mene, sred šaputavog šaša kužne močvare koju sam nedavno napustio.

Nakon što prehodah određenu razdaljinu, naišao sam na hrđave tramvajske tračnice, i od crva izjedene stupove koji su još nosili mlitavu i viseću naponsku žicu. Prateći tu liniju, uskoro sam naišao na žuti vagon s ograđenim prostorima na oba kraja, označen brojem 1852 - jednostavnim zastarjelim stilom uobičajenim od 1900. do 1910. Bio je prazan, ali očito spreman za polazak; s trolom dignutom do žice dok bi zračna kočnica tu i tamo zalupala ispod poda. Ukrcao sam se i uzalud potražio prekidač za svjetlo - te usput primijetih nedostatak upravljačke ručke, što je dakako podrazumijevalo kratku odsutnost vozača. Tada sam sjeo u jednu od poprečnih sjedalica tog vozila. Tog sam trena začuo šuštanje u rijetkoj travi na lijevo, i vidjeh tamne obrise dvojice ljudi kako se naziru na mjesečini. Imali su službene kape željezničke kompanije, i nisam mogao dvojiti da su to kontrolor karata i vozač. Jedan od njih onjuši zrak jedinstvenom oštrinom, i podigne lice da zavija na mjesec. Drugi padne na sve četiri i potrča prema vagonu.

Smjesta skočih i luđački potrčim van iz toga vagona i preko beskrajnih milja platoa dok me iznemoglost nije natjerala da stanem - učinih to ne zato jer je kontrolor pao na sve četiri, već jer je lice vozača bio puki bijeli stožac ušiljen ujedno krvavocrveno ticalo ...

Bio sam svjestan da samo sanjam, ali sama svjesnost nije bila ugodna. Od te strahovite noći, molim samo za buđenjem - koje nije došlo!

Mjesto toga, našao sam se kao žitelj toga stravičnoga svijeta snova! Ona je prva noć ustupila mjesto zori, te sam besciljno tumarao preko osamljenog prostranstva močvare. Kada je noć stigla, i dalje sam lutao, nadajući se buđenju. Ali iznenada razgrnuh trave i vidjeh preda mnom drevni tramvajski vagon - i pored njega stvar sa stožastim licem koja podigne glavu i u bujici mjesečine počne strano zavijati!

Odonda je isto svakoga dana. Noć me uvijek odvede na to mjesto strave. Pokušao sam ne micati se, dolaskom noći, ali moram hodati u svome drijemežu, jer se vazda prenem s onom užasnom stvari kako zavija preda mnom na blijedoj mjesečini, a ja se okrećem i luđački bježim.

Bože! Kada ću se probuditi?

To je napisao Morgan. Pošao bih do broja 66 u ulici College u Providenceu, ali se plašim što bih tamo mogao pronaći.

Usud koji je došao u Sarnath

”Usud koji je došao u Sarnath” je jedna od ranih Lovecraftovih kratkih priča, koja je prvi puta objavljena u škotskom amaterskom časopisu fikcije The Scot, u lipnju 1920. godine.

Usud koji je došao u Sarnath

U zemlji Mnar postoji golemo jezero koje ne puni nikakva rijeka i iz kojega nikakva rijeka ne teče. Prije deset tisuća godina ondje je na njegovoj obali stajao moćni grad Sarnath, ali Sarnath više ne stoji tamo.

Priča se da je u zaboravljenim godinama kada je svijet bio mlad, prije no što su ljudi Sarnatha uopće došli u zemlju Mnar, drugi grad stajao pored jezera; sivi kameni grad lb, koji je bio star koliko i samo jezero, i napučen bićima neugodnim za gledanje. Vrlo čudna i ružna bijahu ta bića, kao što uistinu i jest većina bića koja nastanjuju još nedovršen i grubo oblikovan svijet. Zapisano je na valjkastim opekama Kadatherona da su bića Iba bila nijanse zelene kao jezero i izmaglice koje se dižu iznad njega; da su imala buljave oči, napućene, mlitave usne, i neobične uši, i da nisu imala glasa. Također je zapisano da su se spustila jedne noći u magli s mjeseca; ona i golemo mimo jezero i sivi kameni grad lb. Kako god da bilo, sigurno je da su štovala morsko zelenoga kamenog idola isklesanoga na sliku Bokruga, moćnoga vodenog guštera; ispred kojeg su užasno plesala kada je mjesec bio skoro pa pun. I zapisano je na papirusu u Ilarneku, da su jednoga dana otkrila vatru, i odonda palila ognjeve na česte ceremonijalne prigode. Ali nije mnogo zapisano o tim bićima, jer su živjeli u vrlo drevnim vremenima, a čovjek je mlad, te zna malo o vrlo drevnim živućim stvarima.

Poslije mnogo eona ljudi su došli u zemlju Mnar; tamni pastirski puk sa svojim vunastim stadima, koji izgradiše gradove Thraa, Ilamek, i Kadatheron na vijugavoj rijeci Ai. A neka plemena, odvažnija od ostalih, su prodrla do granice jezera i podigla grad Sarnath na mjestu gdje su dragocjeni metali pronađeni u zemlji.

Nisu daleko od sivoga grada Iba lutajuća plemena položila prvo kamenje Sarnatha, te su se strašno čudili bićima iz Iba. Ali s njihovim je čuđenjem bila pomiješana i mržnja, jer su mislili neprikladnim da bi bića takve vanjštine trebala hodati po čovječjem svijetu u sumrak. Niti su im se svidjele neobične skulpture na sivim monolitima Iba, jer su te skulpture bile užasne u svojoj golemoj starini. Zašto su se ta bića i skulpture zadržali tako kasno u svijetu, čak do dolaska čovjeka, nitko ne može kazati; osim ako nije zbog toga što je zemlja Mnar sasvim mirna, i udaljena od većine drugih zemalja. Zemalja izjave i sna.

Što su ljudi Sarnatha više promatrali bića iz Iba to je više rasla njihova mržnja, i nije slabila ni otkrićem da su bića slaba, i mekana kao žele na dodir kamenja i koplja i strijela. Pa su jednoga dana mladi ratnici, praćkaši i kopljanici i strijelci, marširali na lb te pobili sve njegove stanovnike, gurajući nastrana tijela u jezero dugim kopljima, jer ih nisu htjeli dotaknuti. I jer im se nisu sviđali sivi skulpturama isklesani monoliti Iba, također ih pobacaše u jezero; čudeći se zbog težine posla kako je uopće to kamenje doneseno izdaleka, što je moralo biti, budući da nema ničega tomu sličnoga u cijeloj zemlji Mnar ili u susjednim zemljama.

I tako ništa od sasvim drevnoga grada Iba nije bilo pošteđeno izuzev morsko-zelenoga kamenog idola isklesanog na sliku Bokruga, vodenog guštera. Njega su mladi ratnici ponijeli natrag sa sobom u Sarnath kao simbol pobjede nad starim bogovima i bićima Iba, i kao znak najsnažnijih u zemlji Mnar. Ali u noći nakon što je postavljen u hramu morala se dogoditi stravična stvar, jer su neobična svjetla viđena iznad jezera, a ujutro su ljudi pronašli kako idola više nema, a vrhovnog svećenika Taran-Isha kako leži mrtav, kao od nekakvoga neizrecivoga straha. I prije no što je umro, Taran-Ish je naškrabao na oltar od krizolita[22] grubim drhtavim potezima znak USUDA.

Poslije Taran-Isha je bilo mnogo vrhovnih svećenika u Sarnathu, ali morsko-zeleni kameni idol nije nikada pronađen. I mnoga stoljeća dođoše i prođoše, dok se Sarnath razvijao preko svake mjere, tako da su samo svećenici i stare žene pamtili što je Taran-Ish naškrabao na oltar od krizolita. Između Sarnatha i grada Ilarneka je uspostavljena karavanska ruta, pa su dragocjeni metali iz zemlje mijenjani za druge metale i rijetke tkanine i dragulje i knjige i oruđa za majstore i sve predmete luksuza koji su poznati ljudima koji obitavaju uz zavojitu rijeku Ai i dalje. Stoga je Sarnath rastao moćan i učen i prekrasan, te je slao osvajačke vojske da potčine susjedne gradove; pa su s vremenom sjedili na prijestolju u Sarnathu kraljevi cijele zemlje Mnar i mnogih okolnih zemalja.

Čudo svijeta i ponos svega ljudskoga roda bijaše veličanstveni Sarnath. Od ulaštenog mramora iz pustinjskih kamenoloma su bile njegove zidine, visine 300 lakata i debljine 75, tako da su se bojna kola mogla mimoilaziti dok ih ljudi voze gore po njima. Punih 500 stadija[23] su se protezale, i bile otvorene samo na strani prema jezeru; gdje je valobran od zelenoga kamena odbijao valove koji su se neobično podizali jednom godišnje za festivala u čast uništenja grada Iba. U Sarnathu je bilo pedeset ulica od jezera do karavanskih vrata, i još pedeset koje ih presijecaju. Popločane su bile oniksom, izuzev onih po kojima su konj i i deve i slonovi stupali, koje su bile popločane granitom. A dveri Sarnatha je bilo onoliko koliko je bilo krajeva ulica, sve od bronce, i opkoljene skulpturama lavova i slonova isklesanih iz nekakvog kamena koji više nije bio poznat među ljudima. Kuće Sarnatha bijahu od glazirane opeke i kalcedona[24], svaka sa svojim zidom ograđenim vrtom i kristalnim jezercem. Čudnom su vještinom bile sagrađene, jer nijedan drugi grad nije imao takve kuće; te su se putnici iz Thraa i Ilameka i Kadatherona divili sjajnim kupolama kojima su bile nadsvođene.

Ali još čudesnije bijahu palače i hramovi, i vrtovi koje je sagradio Zokkar, kralj iz davnina. Postojalo je mnogo palača, od kojih je i najjadnija bila moćnija od bilo koje u Thraau ili Ilameku ili Kadatheronu. Toliko su bile visoke da se čovjek unutra mogao ponekad zamisliti ispod samih nebesa; dok su osvijetljene bakljama uronjenim u ulje Dothura njihovi zidovi prikazivali ogromne slikarije kraljeva i vojski, divote koje bi istoga trena nadahnule i zapanjile promatrača. Nebrojeni bijahu stupovi palača, svi od delikatnoga mramora, i rezbarenim oblicima neprolazne ljepote. I u većini su palača podovi bili mozaici od berila[24a] i lapis-lazulija[25] i sardoniksa³² i granata[26] i drugih odabranih materijala, postavljenih tako da se promatrač mogao zamisliti kako hoda preko gredica najrjeđega cvijeća. I bilo je također i česmi, koje bacaše mirisne vode u ugodnim mlazovima raspoređenima lukavom vještinom. Zasjenjujući sve ostale stajala je palača kraljeva Mnara i okolnih zemalja. Na paru zlatnih pognutih lavova počivalo je prijestolje, mnogo stepenica iznad svjetlucavoga poda. I bio je izrezbaren iz jednoga komada bjelokosti, iako više ne živi ni jedan čovjek koji bi znao odakle bi tako golem komad mogao potjecati. U toj palači bijaše također mnogo galerija, i mnogo amfiteatara gdje su se lavovi i ljudi i slonovi borili za užitak kraljeva. Katkada su amfiteatri bili potopljeni vodom dopremljenom iz jezera moćnim akvaduktima, te su se tada priređivale uzbudljive pomorske bitke, ili borbe između plivača i smrtonosnih podvodnih stvari.

Sarnath je imao sedamnaest tornjevima nalik, uzvišenih i nevjerojatnih hramova, sagrađenih od svijetloga višebojnoga kamena nepoznatoga igdje drugdje. Visok punih tisuću lakata je stajao najveći među njima, u kojem su obitavali vrhovni svećenici dostojanstva jedva manjeg od kraljevskog. U razini tla bijahu dvorane veličine i krasote poput onih u palačama, gdje se okupljaše gomile da štuju Zo-Kalara i Tamsha i Lobona, vrhovna božanstva Sarnatha, čiji su tamjanom obavijeni oltari bili poput prijestolja vladara. Nisu poput eikona drugih bogova bili Zo-Kalar i Tamash i Lobon, jer toliko su životni bili da se čovjek mogao zakleti da sami milostivi bradati bogovi sjede na bjelokosnim prijestoljima. A gore uz beskrajne stube od sjajnoga cirkona nalazila se toranj-odaja, odakle su vrhovni svećenici promatrali grad i ravnice i jezero danju, a tajanstveni mjesec i znakovite zvijezde i planete, i njihove odraze u jezeru noću. Ovdje se izvodio vrlo tajni i drevni obred preziranja Bokruga, vodenog guštera, i ovdje je počivao oltar od krizolita koji je nosio Taran-Ishovu USUD škrabotinu.

Prekrasni bijahu i vrtovi koje je sagradio Zokkar, kralj iz davnina. U središtu Sarnatha su ležali, pokrivajući velik prostor te okruženi visokim zidom. I bili su natkriveni moćnom kupolom od stakla, kroz koju su sjali sunce i mjesec i zvijezde i planeti kada je bilo vedro, i s koje su visjeli blistavi prikazi sunca i mjeseca i zvijezda i planeta kada nije bilo vedro. Ljeti vrtovi bijahu hlađeni svježim bezmirisnim povjetarcima koji su vješto stvarani lepezama, a zimi su bili grijani skrivenim vatrama, tako da je u tim vrtovima bilo vazda proljeće. Vrtovima su tekli mali potoci preko svijetlih oblutaka, presijecajući zelene livade i vrtove mnogih nijansi, a prekoračeni mnoštvom mostova. Mnogo bijaše vodopada u njihovim tokovima, i mnogo bijaše ljiljanima krcatih jezerca u koja su se slijevali. Potocima i jezercima plivaše bijeli labudovi, dok je glazba rijetkih ptica zvonila u glas s melodijom voda. Usred uređenih terasa su se uzdizali zeleni nasipi, ukrašeni tu i tamo sjenicama vinove loze i slatkih cvjetova, i sjedalima i klupama od mramora i portira[27]. I moglo se pronaći mnogo malih oltara i hramova gdje se čovjek mogao odmoriti ili pomoliti nižim bogovima.

Svake se godine u Sarhathu održavalo slavlje u čast uništenja grada Iba, za čije je vrijeme u izobilju bilo vina, pjesme, plesa, i veselja svake vrste. Velike su počasti odavane sjenkama onih koji istrijebiše čudna drevna bića, a sjećanjima na ta bića i na njihove stare bogove rugaše se plesači i svirači lütnji ovjenčani ružama iz Zokkarovih vrtova. I kraljevi bi gledali prema jezeru i proklinjali kosti mrtvih koje su ležale na njegovu dnu. Isprva se vrhovnim svećenicima nisu dopala ta slavlja, jer su međusobno prepredali nastrane priče kako je morsko-zeleni eikon nestao, i kako je Taran-Ish umro od straha te ostavio upozorenje. I pričali su kako su sa svojega visokog tornja katkada vidjeli svjetla u vodama jezera. Ali pošto mnoge godine prođoše bez nesreće, čak su se i svećenici smijali i proklinjali i pridružili orgijama slavljenika. Zaista, nisu li oni sami, u svome visokom tornju, često izvodili vrlo drevni i tajni obred preziranja Bokruga, vodenog guštera? I tisuću je godina bogatstva i užitaka prešlo preko Sarnatha, čuda svijeta i ponosa svega ljudskoga roda.

Veličanstveno i izvan pameti bijaše slavlje za tisućitu godinu uništenja grada Iba. Cijelo desetljeće se o njemu zborilo u zemlji Mnar, i kako se približavalo, Sarnath pohodiše na konj ima i devama i slonovima ljudi iz Traa, Ilameka, i Kadatherona, i svih gradova Mnara i okolnih zemalja. Ispred mramornih zidina pred dugo očekivanu noć su podignuti paviljoni prinčeva i šatori putnika, i cijela je obala odzvanjala pjesmom sretnih slavljenika. U svojoj je plesnoj dvorani sjedio Nargis-Hei, kralj, opijen drevnim vinom iz trezora pokorenoga Pnatha, i okružen slavljeničkim plemstvom i užurbanim robovima. Pojedene su mnoge neobične delikatese na tome slavlju; paunovi s otoka Nariela u Srednjemu oceanu, mlade koze s dalekih brda Implana, devine pete iz pustinje Bnazik, orasi i začini iz Cydathrianških lugova, te biseri s valovima oplakanog Mtala otopljenih u octu iz grada Thraa. Umaka je bio neizreciv broj, pripremljenih od strane najprepredenijih kuhara u cijelome Mnara, i prilagođenih nepcu svakoga slavljenika. Ali najcjenjenije od sviju namirnica su bile velike ribe iz jezera, svaka ogromne veličine, i servirane na zlatnim tanjurima obrubljenim rubinima i dijamantima.

Dok su se kralj i njegovo plemstvo gostili u palači i promatrali krunu svih jela koja ih je čekala na zlatnim tanjurima, ostali su slavili drugdje. U tornju velikoga hrama svećenici održavaše pijanke, a u paviljonima bez zidova su prinčevi okolnih zemalja imali svoja veselja. I bio je to vrhovni svećenik Gnai-Kah koji prvi primijeti kako se sjene spuštaju sa skoro pa punoga mjeseca u jezero, i uklete zelene magle koje se podigoše s jezera da se spoje s mjesecom i da omotaju zlokobnom sumaglicom tornjeve i kupole na propast osuđenoga Sarnatha. Tada oni u tornjevima i oni bez zidova ugledaše neobična svjetla na vodi, i spaziše da je siva hridina Akurion, koja je inače stajala visoko uzdignuta iznad jezera nedaleko obale, bila zamalo potopljena. I strah je rastao nejasno ali brzo, tako da su prinčevi Ilameka i dalekoga Rokola srušili i sklopili svoje šatore i paviljone i krenuli prema rijeci Ai, premda su jedva znali razlog svoga odlaska.

Tada, blizu ponoćne ure, sve se brončane dveri Sarnatha treskom otvoriše i van prokulja pomahnitala gomila koja zacrni ravnicu, tako da su svi gostujući prinčevi i putnici pobjegli prestravljeni. Jer je na licima ove gomile bilo ispisano ludilo rođeno u nesnosnom užasu, a na njihovim su jezicima bile riječi toliko stravične da nitko tko ih je čuo nije zastao za dokazom. Ljudi čije oči bijahu divlje od straha su vrištali iz sveg glasa na prizor unutar kraljeve plesne dvorane, gdje se kroz prozore više ne naziraše obličja Nargis-Heia i njegova plemstva i robija, već horda neopisivih zelenih bezglasnih stvari s buljavim očima, napućenim, mlohavim usnama, i neobičnim ušima; stvari koje su užasno plesale, noseći u svojim šapama zlatne tanjure obrubljene rubinima i dijamantima. A prinčevi i putnici, dok su bježali iz na propast osuđenoga grada Sarnatha na konj ima i devama i slonovima, baciše još jedan pogled na jezero rođeno u magli i uoče sivu hridinu Akurion posve potopljenu.

Kroz cijelu se zemlju Mnar i okolne zemlje proširiše priče o onima koji pobjegoše iz Sarnatha, pa su karavane prestale tražiti taj prokleti grad i njegove dragocjene metale. Prošlo je podosta prije no što se ikoji putnik zaputio u tom pravcu, a čak i tada samo su se hrabri i pustolovni mladići udaljene Falone usudili na taj put; pustolovni mladići žute kose i plavih očiju, koji nisu nikakav rod puku Mnara. Ti su ljudi zaista otišli do jezera da osmotre Sarnath; ali iako pronađoše golemo mimo jezero, i sivu hridinu Akurion koja se uzdiže visoko iznad jezera blizu obale, nisu ugledali čudo svijeta i ponos svega ljudskoga roda. Tamo gdje su jednom stajale zidine od 300 lakata i tornjevi još viši, sada se protezala samo močvarna obala, i gdje je nekoć živjelo pedeset milijuna ljudi sada su gmizali samo gnjusni zeleni vodeni gušteri. Nisu ostali čak ni rudnici dragocjenog metala, jer USUD je došao u Sarnath.

Ali poluzakopan u šašu je pronađen čudan zeleni idol od kamena; preko svake mjere drevan idol prekriven algama i isklesan na sliku Bokruga, moćnoga vodenog guštera. Taj je idol, posvećen u visokome hramu u Ilarneku, s vremenom postao štovan širom čitave zemlje Mnar, podno skoro pa punoga mjeseca.

Iranonova potraga

”Iranonova potraga” je kratka priča napisana 28. veljače 1921., te je prvi puta objavljena u srpanjskom izdanju časopisa Galleon 1935. godine. U jednome trenutku Iranon spominje da je živio u zemlji Lomar, u koju je smještena druga Lovecraftova priča “Polaris”, pa se može pretpostaviti da je “Iranonova potraga” smještena u isti svijet i doba kao i “Polaris”, tj. u pretpovijesnu Zemlju otprilike 24.000 godina prije naše ere.

Iranonova potraga

U granitni grad Teloth doskitala je mladost; ovjenčan vinovom lozom, njegova žuta kosa se sjala kao mirisna smola a grimizna halja bijaše poderana dračom planine Sidrak koja leži s druge strane starinskoga mosta od kamena. Puk Telotha je tmast i surov, koji obitava u uglatim kućama, i namrgođeno upitaše stranca odakle dolazi i koje mu je ime te kakva mu je sudbina. Stoga mladić odgovori:

“Ja sam Iranon, i dolazim iz Aire, dalekoga grada kojega se sjećam samo kroz maglu ali ga pokušavam ponovo pronaći. Ja sam pjevač pjesama koje naučih u tome dalekom gradu, i moj poziv je stvarati ljepotu stvarima zapamćenim iz djetinjstva. Moje je bogatstvo u malim sjećanjima i snovima, i u nadama koje pjevam u vrtovima kada je mjesec blag a zapadni vjetar komeša lotosove pupoljke.”

Kada su ljudi Telotha čuli ove stvari počeše šaptati međusobno; jer iako u granitnome gradu nema smijeha ili pjesme, surovi ljudi katkada u proljeće gledaju prema Karthianskim brdima i razmišljaju o lutnjama dalekoga Oonaia o kojima su putnici zborili. I tako razmišljajući, nagovoriše stranca da ostane i pjeva na trgu ispred Mlin tornja, iako im se nije svidjela boja njegovih dronjavih halja, niti mirisna smola u kosi, niti njegov vijenac vinove loze, niti mladost u njegovu zlatnom glasu. Uvečer je Iranon pjevao, i dok je pjevao jedan starac se poče moliti a jedan je slijepac kazao da vidi aureolu ponad pjevačeve glave. Ali je većina stanovnika Telotha zijevala, neki se smijali a neki otišli spavati; jer Iranon nije govorio ništa korisnoga, pjevajući samo o svojim sjećanjima, snovima, i nadama.

“Sjećam se sutona, mjeseca, i nježnih pjesama, i prozora pokraj kojeg su me ljuljali u san. A kroz prozor se vidjela ulica gdje su se palila zlatna svjetla, i gdje su sjene plesale po kućama od mramora. Sjećam se kvadrata mjesečine na podu, koja nije bila poput običnoga svjetla, i vizija koje su plesale u mjesečevim zrakama kada mi je majka pjevala. I također, sjećam se sunca jarkoga jutra iznad mnogobojnih brda u ljeto, i slatkoga cvijeća nošenog južnim vjetrom od kojeg je drveće pjevalo.

O Aira, grade mramora i berila, kolike su samo tvoje ljepote! Koliko sam volio tople i mirisne lugove sa druge strane hijalinske[28] Nithre, i slapove majušne Kra koja je tekla kroz zelenu dolinu! U tim su lugovima i u toj su dolini djeca međusobno plela vijence, a u smiraj dana sanjao sam neobične snove ispod yath stabala u planini dok sam podno sebe gledao svjetla grada, i zavojitu Nithru kako odražava vrpcu zvijezda.

I u gradu postojaše palače venama prošaranog i nijansiranog mramora, sa zlatnim kupolama i obojanim zidovima, i zelenim vrtovima s ažurnim bazenima i kristalnim fontanama. Često bih se igrao u vrtovima i gacao po bazenima, i ležao i sanjario sred blijedog cvijeća podno stabala. I ponekad bih se u suton uspeo dugom bregovitom ulicom do citadele i otvorenoga prostora, te dolje promatrao Airu, čarobni grad mramora i berila, sveg divnoga u haljama zlatnoga plamena.

Dugo si mi nedostajala, o Airo, jer ja bijah samo dijete kada smo prognani; ali moj je otac bio kralj i ja ću ti se vratiti, jer tako je odredila Sudba. Kroz svih sam te sedam zemalja tražio, i jednoga ću dana ponovo vladati tvojim lugovima i vrtovima, tvojim ulicama i palačama, i pjevati ću ljudima koji će znati o čemu pjevam, te se neće smijati ili mi okretati leđa. Jer ja sam Iranon, koji bijaše princ Aire.”

Te su noći stanovnici Telotha smjestili stranca u staju, a ujutro mu dođe gradski arhont[29] i reče da mora ići u radionu Athoka postolara, da mu bude naučnik.

“Ali ja sam Iranon, pjevač pjesama,” on uzvrati, “te nemam srce za postolarev zanat.”

“Svi u Telothu moraju mukotrpno raditi,” odgovori arhont, “jer takav je zakon.” Tada Iranon reče:

“Zbog čega mukotrpno radite; ako ne zbog toga da možete živjeti i biti sretni? Te ako mukotrpno radite samo da biste još više mukotrpno radili, kada će vas pronaći sreća? Vi muku mučite da biste živjeli, ali zar nije život sazdan od ljepote i pjesme? I ako ne trpite pjevače među sobom, gdje će biti plodovi vašeg mukotrpnog rada? Muka bez pjesme je poput iscrpljujućeg puta bez kraja. Zar nije smrt ugodnija?” Ali arhont bijaše mrzovoljan i nije shvaćao, te zaprijeti strancu:

“Ti si čudan mladić, i ne dopada mi se tvoje lice niti tvoj glas. Riječi koji si izgovorio su bogohulne, pošto bogovi Telotha kazaše da je mukotrpan rad dobar. Naši su nam bogovi obećali utočište svjetla onkraj smrti, gdje će biti odmora bez kraja, i kristalne svježine sred koje si nitko neće zamarati um mišlju ili oči ljepotom. Odlazi sada do Athoka postolara ili nestani iz grada do sumraka. Svi ovdje moraju služiti, a pjesma je glupost.” Stoga Iranon izađe iz staje i počne hodati uskim kamenim ulicama između sumornih uglatih kuća od granita, tražeći nešto zeleno u proljetnome zraku. Ali u Telothu ne bijaše ničega zelenoga, jer sve je od kamena. Lica ljudi su se mrštila, ali pored kamenog nasipa uz tromu rijeku Zuro sjedio je mladi dječak i tužnih očiju gledao u vode promatrajući zelene propupale grane koje su bujice donijele sa brda. Te mu dječak reče:

“Nisi li to uistinu ti zbog kojeg arhonti zdvajaše, koji tražiš daleki grad u krasnoj zemlji? Ja sam Romnod, rođen krvlju Telotha, ali nisam star kao što su navade granitnoga grada, i svaki dan čeznem za toplim lugovima i dalekim zemljama ljepote i pjesme. S one strane Karthianskih brda leži Oonai, grad lutnji i plesa, o kojem ljudi šapuću i govore da je istovremeno prekrasan i užasan. Tamo bih pošao da sam dovoljno star da pronađem put, i tamo bi ti trebao poći i tamo bi pjevao te imao ljude koji će te slušati. Napustimo grad Teloth i putujmo zajedno između proljetnih brežuljaka. Pokazat ćeš mi kako se putuje a ja ću nazočiti tvojim pjesmama u večer kada zvijezde jedna po jedna donose snove umovima sanjara. I možda se čak dogodi da je Oonai, grad lutnji i plesa baš divna Aira koju tražiš, jer priča se da ne poznaješ Airu od davnih dana, a imena se često mijenjaju. Pođimo u Oonai, o Iranone zlaćane glave, gdje će ljudi prepoznati naše čežnje te nas dočekati kao braću; niti će se ikada smijati ili mrštiti onome što govorimo.” A Iranon odgovori:

“Neka bude tako maleni; ako itko na ovome kamenom mjestu čezne za ljepotom, mora potražiti planine i ono onkraj njih, a ja te neću ostaviti da žudiš na obali trome Zuro. Ali ne pomisli da zadovoljstvo i razumijevanje stanuju odmah sa druge strane Karthianskih brda, ili na bilo kojem mjestu koje možeš pronaći za jedan dan, ili godinu, ili lustrum[30] putovanja. Gledaj, kada sam bio malen poput tebe živio sam u dolini Narthos pored ledene rijeke Xari, gdje nitko nije htio slušati moje snove; te rekoh sebi da ću kada porastem poći do Sinare na južnoj padini, i pjevati nasmijanim jahačima jednogrbih deva na tržnici. Ali kada sam stigao u Sinaru pronašao sam jahače jednogrbih deva sve pijane i vulgarne, te uvidjeh da njihove pjesme nisu poput mojih, stoga otputovah na splavi niz Xari do grada Jarena s bedemima od oniksa. Vojnici u Jarenu me ismijaše te potjeraše, pa sam lutao mnogim drugim gradovima. Vidio sam Stethelos koji je ispod golemoga vodopada, a motrio sam i močvaru gdje je Sarnath nekoć stajao. Posjetio sam Thraa, Ilamek, i Kadatheron na vijugavoj rijeci Ai, te sam dugo obitavao u Olathoëu u zemlji Lomar. Ali iako sam ponekad imao slušatelje, uvijek ih je bila nekolicina, i znam da će me dobrodošlica dočekati samo u Airi, gradu mramora i berila gdje je moj otac nekoć vladao kao kralj. Stoga, Aim ćemo tražiti, premda je pametno posjetiti udaljeni i lütnjama blagoslovljeni Oonai sa druge strane Karthianskih brda, koji je možda zaista Aira, mada ja ne mislim tako. Airina ljepota je pusto zamišljanje prošlosti, te nitko ne može zboriti o njoj bez zanosa, dok o Oonaiu goniči deva šapuću cerekajući se.”

U suton Iranon i mali Romnod napustiše Teloth, i dugo lutaše između zelenih brda i svježih šuma. Put bijaše težak i nejasan, i kanda se nisu uopće približavali Oonaiu, gradu lutnji i plesa; ali sumrakom dok bi zvijezde izašle, Iranon bi pjevao o Airi i njenim ljepotama a Romnod bi slušao, pa bi obojica bili sretni poslije predstave. Obilno su jeli voće i crvene bobice, i nisu zamjećivali prolazak vremena, jer mnoge su godine morale prohujati. Maleni Romnod više nije bio tako malen, i zborio je duboko mjesto kreštavo, iako je Iranon uvijek bio isti, te i dalje kitio svoju zlatnu kosu vinovom lozom i mirisnim smolama pronađenim u šumi. Pa je vremenom došao i dan kada se Romnod činio starijim od Iranona, iako je bio sasvim malen kada ga je Iranon zatekao kako promatra zelene propupale grane u Telothu na kamenoj obali trome rijeke Zuro.

Tada jedne noći kada mjesec bijaše pun, putnici naiđoše na planinski greben i dolje ugledaše nebrojena svjetla Oonaia. Seljaci im rekoše da su blizu, i Iranon je znao da ovo nije njegov rodni grad Aira. Svjetla Oonaia nisu bila nalik onima Aire; jer su bila jaka i blještava, dok su svjetla Aire sjala blago i čarobno kao što je mjesečina obasjavala pod pored prozora gdje je Iranona majka nekoć ljuljala u san pjesmom. Ali Oonai je bio grad lutnji i plesa, pa se Iranon i Romnod spustiše niz strmu padinu da bi pronašli ljude kojima će pjesme i snovi donijeti zadovoljstvo. A kada su ušli u grad pronašli su ružama ovjenčane ljude dobre volje kako se od kuće do kuće naginju sa prozora i balkona, koji su slušali Iranonove pjesme pa mu bacali cvijeće i pljeskali kada bi bio gotov. Tada je na trenutak Iranon povjerovao da je pronašao one koji su mislili i osjećali poput njega, premda je grad imao samo djelić Airine ljepote.

Kada je zora došla Iranon u nevjerici pogleda uokolo, jer kupole Oonaia nisu bile zlatne na suncu, već sive i sumorne. A stanovnici Oonaia su bili blijedi od pijančevanja i tupi od vina, i ništa nalik ozarenome puku Aire. Ali pošto su mu ljudi bacali cvjetove i klicali njegovim pjesmama, Iranon je ostao, a sa njime i Romnod, kojemu se svidjelo pijančevanje grada te je nosio u svojoj tamnoj kosi ruže i cvijet mirte. Često bi noću Iranon pjevao slavljenicima, ali je bio uvijek kao i prije, ovjenčan samo vinovom lozom planina i prisjećao se mramornih ulica Aire i hijalinske Nithre. Pjevao bi u freskama oslikanim dvoranama Monarha, na kristalnom podiju podignutom iznad poda koji bijaše zrcalo, i pjevanjem bi donosio slike svojim slušatelj ima dok se ne bi činilo da pod odražava stare, prekrasne, i poluzapamćene stvari, a ne od vina pocrvenjele slavljenike koji ga obasipaše ružama. I kralj mu naredi da skloni svoje grimizne dronjke, i odjene ga u saten i tkanine od zlata, s prstenjem od zelenoga žada i narukvicama od bjelokosti, te ga smjesti u pozlaćenu prostoriju punu tapiserija na krevet od slatkoga rezbarenog drva s baldahinom i pokrivačima od svile izvezene cvjetnim uzorkom. Tako je živio Iranon u Oonaiju, gradu lutnji i plesa.

Nije poznato koliko se Iranon zadržao u Oonaiu, ali jednoga dana kralj dovede u palaču neke mahnite plesače iz pustinje Liranian, i sumračne svirače flauta iz Drinena na Istoku, a poslije toga slavljenici bacaše svoje ruže ne toliko Iranonu koliko plesačima i sviračima flauta. I iz dana u dan je Romnod, koji bijaše maleni dječak u granitnome Telothu, postajao sve grublji i crveniji od vina, dok nije sanjao sve manje i manje, i slušao s ugaslim užitkom Iranonove pjesme. Ali iako je Iranon bio tužan nije prestao pjevati, i u večer bi opet pripovijedao svoje snove o Airi, gradu mramora i berila. Tada jedne noći crveni i gojazni Romnod teško zahropće ispod opojnih svila svoga ukrašenoga kauča te umre u grčevima, dok je Iranon, blijed i vitak, pjevao sam sebi u udaljenome kutku. A kada se Iranon isplakao na Romnodovom grobu i posuo ga zelenim propupalim granama, kakve je Romnod volio, stavio je na stranu svoje svile i lažan nakit te pobjegao zaboravljen iz Oonaia, grada lütnji i plesa, ogrnut samo grimiznim dronjcima u kojima je došao, i ovjenčan svježom lozom iz planina.

U smiraj dana odluta Iranon, dalje tražeći svoju rodnu grudu i ljude koji će razumjeti i vrednovati njegove pjesme i snove. U svim su se gradovima Cydathrie i u zemljama onkraj pustinje Bnazik djeca veselih lica smijala njegovim ostarjelim pjesmama i dronjavim grimiznim haljama; ali Iranon ostade vazda mlad, i nosio je vijence na svojoj zlatnoj glavi dok je pjevao o Airi, užitku prošlosti i nadi budućnosti.

Pa je naišao jedne noći na bijednu straćaru prastaroga pastira, pogrbljenog i prljavog, koji je čuvao mršavo stado na kamenitoj padini iznad močvare živoga pijeska. S ovim je čovjekom Iranon zborio, kao i s tolikim drugima:

“Možeš li mi kazati gdje bih mogao pronaći Airu, grad mramora i berila, gdje teče hijalinska Nithra i gdje slapovi majušne Kra pjevaju zelenim dolinama i brdima pošumljenim yath drvećem?” A pastir, slušajući, promatraše dugo i sa zanimanjem Iranona, kao da se prisjeća nečega vrlo udaljenoga u vremenu, te prouči svaku crtu strančeva lica, i njegovu zlatnu kosu, i njegovu krunu od vinove loze. Ali bio je star, pa samo zatrese glavom dok je odgovarao:

“O strance, uistinu sam čuo ime Aira, i druga imena koja si spomenuo, ali ona mi dolaze iz sasvim daleke pustoši dugih godina. Čuo sam ih u mladosti s usana prijatelja s kojim sam se igrao, prosjakova sina koji je sanjao neobične snove, koji bi raspredao duge priče o mjesecu i cvijeću i zapadnome vjetru. Znali smo mu se smijati, jer poznavali smo ga od rođenja ali se ipak smatrao kraljevim sinom. Bio je ljepuškast, nešto poput vas, ali pun gluposti i čudnovatosti i pobjegao je još malen da pronađe one koji će rado slušati njegove pjesme i snove. Koliko je samo meni često pjevao o zemljama koje nikad nisu postojale, i o stvarima koje nikada ne bi mogle biti! O Airi je zborio često; o Airi i rijeci Nithri, i slapovima majušne Kra. Tada bi uvijek rekao da je ondje nekoć živio kao princ, premda smo ga ovdje poznavali od rođenja. Niti je ikada postojao mramorni grad Aira, niti oni koji bi uživali u neobičnim pjesmama, izuzev u snovima mojeg starog prijatelja Iranona kojeg više nema.”

I u sumraku, dok su zvijezde izlazile jedna po jedna, a mjesec bacio na močvaru sjaj nalik onome koje dijete vidi da treperi na podu dok ga ljuljaju navečer u san, ušetao se u smrtonosni živi pijesak vrlo star čovjek u grimiznim dronjcima, okrunjen vinovom lozom, zureći ispred sebe kao da vidi zlatne kupole divnoga grada gdje su snovi shvaćeni. Te je noći nešto od mladosti i ljepote umrlo u starome svijetu.

Nyarlathotep

Nyarlathotep

Nyarlathotep... gmižući kaos ...ja sam posljednji ... ja ću zboriti prijemljivoj praznini...

Ne sjećam se najjasnije kada je to sve započelo, ali prošli su mjeseci. Opća napetost je bila strahovita. Mijeni političkog i društvenog komešanja pridodan je začudni i koteći nagovještaj odvratne fizičke pogibelji; pogibelji sveprisutne i posvemašnje, pogibelj kakva bi se mogla zamisliti samo u najgroznijim opsjenama noći. Sjećam se kako su ljudi hodali uokolo blijedih i zabrinutih lica, i šaputali upozorenja i proročanstva koja se nitko nije ufao svjesno ponoviti ili priznati sebi da je čuo. Sjenka čudovišne krivice je pala na zemlju, a iz bezdana između zvijezda prohujaše studene struje od kojih su ljudi drhtali na tamnim i osamljenim mjestima. Postojala je demonska nepravilnost u slijedu godišnjih doba-jesenja je vrućina zaostajala zloguko, i svatko je osjećao da su svijet i možebitno svemir izgubili ovlast poznatih bogova ili sila; pred bogovima ili silama koji bijahu neznani.

I tada je Nyarlathotep došao iz Egipta. Tko je on bio, nitko nije znao reći, ali je bio od stare iskonske krvi i nalikovao je faraonu. Felahini[31] padaše ničice kada bi ga ugledali, ali ipak ne mogaše reći zašto. Rekao je da se uzdigao iz dvadesetsedmostoljetne tmine, i da je čuo poruke s mjesta koja nisu od ovoga planeta. U zemlje civilizacije je došao Nyarlathotep, crnomanjast, vitak, i zlokoban, vazda pribavljajući čudne instrumente od stakla ili metala te ih spajao u još čudnije instrumente. Mnogo je zborio o znanostima - o elektricitetu i psihologiji - te držao izlaganja o sili od kojih su se gledatelji vraćali kućama bez riječi, ali koja su ipak napuhnula njegovu slavu do prekomjernih veličina. Ljudi su savjetovali jedni druge da posjete Nyarlathotepa, i drhtali. I kamo bi Nyarlathotep pošao, ostali bi nestajali; jer sitni sati bijahu ispunjeni krikovima noćnih mora. Nikada prije nisu krikovi ljudi opsjednutih noćnim morama bili takav javni problem; sada bi mudraci skoro pa željeli da mogu zabraniti san u sitnim satima, da jeziva vrištanja gradova manje uznemiruju blijedi, sažaljivi mjesec dok svjetluca na zelenim vodama koje klize ispod mostova, i dok se stari zvonici raspadaju na pozadini bolesnog neba.

Sjećam se kada je Nyarlathotep došao u moj grad — veliki, stari, užasni grad nebrojenih zločina. Prijatelj mi je govorio o njemu, i o privlačnoj fascinaciji i primamljivosti njegovih otkrića, i ja sam gorio od čežnje da istražim njegove najdublje tajne. Prijatelj mi je kazao da je bio strašan i impresivan onkraj mojih najgrozničavijih maštarija; da je ono bačeno na filmsko platno u zamračenoj prostoriji proricalo stvari koje se nitko doli Nyarlathotepa nije usudio proreci, i da je u prštanju njegovih iskri uzeto od ljudi ono što nikada prije uzeto nije, što je inače svjetlucalo samo u očima. I čuo sam glasine iz inozemstva kako su oni koji poznavaše Nyarlathotepa promatrali prizore koje drugi vidjeli nisu.

Bila je vruća jesen kada sam kročio kroz noć s nemirnom ruljom da vidim Nyarlathotepa; kroz sparnu noć i uz beskrajne stepenice u zagušljivu prostoriju. I osjenčano na filmskom platnu, vidjeh oblike s kapuljačama sred ruševina, i žuta zla lica kako pilje iza palih spomenika. I vidjeh svijet koji se bori s tamom; protiv kovitlajućih i uzburkanih valova uništenja iz krajnjega svemira; koji se grče oko sve tamnijeg, sve hladnijeg sunca. Tada iskre zadivljujuće zaplesaše oko glava gledatelja, a kosa se podigla u zrak dok su se sjene, grotesknije no što mogu kazati, pojavile i čučnule na glave. I kada sam ja, koji bijah hladniji i znanstveniji od ostatka, promrmljao drhtavi prosvjed o “podvali” i “statičkom elektricitetu”, Nyarlathotep nas sve potjera van, niz vrtoglave stube na vlažne, vruće, prazne ponoćne ulice. Viknuo sam iz sveg glasa kako se ne bojim; kako se nikada ne bih mogao bojati; i ostali povikaše sa mnom za utjehu. Kleli smo se jedni drugima kako je grad posve isti, i još uvijek živ; a kada su električna svjetla počela otkazivati psovali smo i psovali opet, i smijali se našim izbezumljenim licima.

Vjerujem kako smo ćutjeli da nešto silazi sa zelenkastog mjeseca, jer kada smo počeli ovisiti o njegovoj svjetlosti, razmjestili smo se u čudnovate nesvjesne formacije i činilo se kao da znamo naša odredišta iako se nismo usudili misliti o njima. Najednom smo pogledali na pločnik i zatekli klimave i travom obrasle blokove, s oskudnom linijom hrđavog metala koja označava gdje su tramvaji prolazili. I ponovo smo ugledali tramvaj, samotan, bez prozora, u raspadu, i skoro na svome boku. Kada smo pogledali po horizontu, nismo mogli pronaći treći toranj pored rijeke, i primijetismo da je silueta drugoga tornja odrpana pri vrhu. Tada smo podijeljeni u uske kolone, od kojih se činilo da je svaka vučena u svome smjeru. Jedna je nestala u tijesnoj uličici na lijevo, ostavljajući samo jeku šokantnog stenjanja. Druga je prodefilirala kroz travom zagušeni ulaz u podzemnu željeznicu, zavijajući mahnitim smijehom. Moja je kolona usisana prema otvorenom prostranstvu, i istog trena osjetismo studen koja nije vruća jesen; jer dok smo stajali ogorčeno u mračnoj vrištini, oko sebe ugledasmo paklensko mjesečevo blistanje zlih snjegova. Neprohodni, neobjašnjivi snjegovi, naneseni napose u samo jednome pravcu, gdje je ležao jaz još crnji zbog svojih blistavih zidina. Kolona se doimala uistinu sasvim tankom dok se gegala sanjivo u jaz. Ja sam zaostajao odostraga, jer je crni procijep u zeleno osvijetljenom snijegu bio užasavajući, i učinilo mi se da čujem odjek uznemirujućeg zavijanja kako su moji suputnici iščezavali; ali moja je moć zaostajanja bila slabašna. Kao da su mi oni iščezli dali znak, napola sam hodao, napola lebdio između titanskih nanosa snijega, drhtav i preplašen, ravno u nevidljivi vrtlog nezamislivoga.

Smrtno osjetljiv, nijemo bunovan, samo bogovi odavno minulih vremena mogu kazati kakav. Bijah mučna, tanana sjena koja se grči u rukama što nisu ruke, i zavitlana slijepo pored groznih ponoći i kreacija koje trule, leševa mrtvih svjetova s čirevima koji bijahu gradovi, vjetrova mrtvačnica koji miluju blijede zvijezde i tjeraju ih da trepere još tiše. Onkraj svjetova mutnih duhova čudovišnih stvari; poluvidljivih stupova nesvetih hramova koji počivaju na bezimenim stijenama podno svemira i posežu za vrtoglavim vakuumima iznad sfera svjetla i. tame. I kroz to odvratno groblje univerzuma dopire potmulo, izluđujuće udaranje bubnjeva, i slabašan, monoton cvilež bogohulnih flauta iz nezamislivih, neosvijetljenih odaja s one strane Vremena; gnjusno udaranje i pištanje na koje plešu polako, nezgrapno, i apsurdno; gigantski, mračni krajnji bogovi - slijepe, bezglasne, bezumne vodorige čija je duša Nyarlathotep.

Mačke Ulthara

”Mačke Ulthara” su inspirirane radom lorda Dunsanyja, te su napisane u lipnju 1920. Ovo je jedna od omiljenih piščevih priča, i smatra se jednim od njegovih ponajboljih radova. Prvi je puta izdana u književnoj reviji Tryout u studenome 1920.

Mačke Ulthara

Priča se da u Ultharu, koji leži onkraj rijeke Skai, nitko ne smije ubiti mačku; i u ovo mogu neosporno vjerovati dok je promatram kako se predući izležava ispred ognjišta. Jer mačka je tajanstvena, i bliska stranim stvarima koje čovjek ne može vidjeti. Ona je duša antičkoga Aegyptusa i nositeljica priča iz zaboravljenih gradova Meroë[31a]i Ophira[31b]. Ona je rod gospodara džungle, te baštini tajne prastare i zlokobne Afrike. Sfinga joj je rođakinja, te govori njenim jezikom; ali ona je drevnija od Sfinge, i pamti što je Sfinga zaboravila.

U Ultharu, prije negoli je izglasana zabrana ubijanja mačaka, živjeli su stari kmet i njegova žena koji rado hvataše i ubijaše mačke svojih susjeda. Zašto su

to radili, ne znam; izuzev toga što je mnogima mrzak zvuk mačke u noći, i uzimaju za zlo ako mačke skrovito trčkaraju po dvorištima i vrtovima u sumrak. Koji god bio razlog, ovi starci su uživali hvatati u klopke i ubijati svaku mačku koja bi se približila njihovoj potleušici; i zbog nekih su zvukova koji odjekivaše u noći, mnogi seljaci mislili kako je način ubijanja bio nadasve čudnovat. Ali seljaci nisu raspravljali o tim stvarima sa starcem i njegovom ženom; zbog uobičajenog izraza na njihovim uvenulim licima, i jer je njihova koliba bilo sasvim mala i toliko mračno skrivena ispod širokih hrastova u kutu zanemarenog dvorišta. Istini za volju, koliko god su vlasnici mačaka mrzili ovaj začudan puk, još su ih se više plašili; i mjesto da ih izgrde kao surove ubojice, samo su pazili da im nikakav dragocjeni ljubimac ili mišolovac ne bi zalutao ka toj udaljenoj potleušici podno mračnih stabala. Kada je zbog nekog neizbježnog propusta nestala mačka, i zvuci se čuli u noći, gubitnik bi nemoćno naricao; ili se tješio zahvalom Sudbini što nije jedno od njegove djece tako nestalo. Jer puk Ulthara bijaše jednostavan, i nije znao odakle su sve mačke u biti došle.

Jednoga je dana karavana neobičnih skitnica s juga zašla u uske, kamenom popločane ulice Ulthara. Bijahu to tamne skitnice, nimalo nalik drugom lutajućem puku koji bi prošao kroz mjesto dvaput godišnje. Na tržnici bi proricali budućnost za srebro, i kupovali šarene ogrlice od trgovaca. Koja je zemlja ovih skitnica nitko nije mogao kazati; ali je bilo viđeno kako izgovaraju strane molitve, i kako su oslikali na stranama svojih kola neobične oblike ljudskih tijela i glave mačaka, sokolova, ovnova, i lavova. A vođa je karavane nosio pokrivalo za glavu s dva roga i čudnovatim diskom među njima.

U toj je jedinstvenoj karavani bio malen dječak bez oca i majke, te je imao samo sićušno crno mače za njegovati. Kuga mu nije bila naklonjena, ali mu je ipak ostavila ovu malu krznenu stvar da mu ublaži tugu; a kada je čovjek vrlo mlad, može pronaći golemu utjehu u živahnim ludorijama crnoga mačeta. Stoga se dječak kojega su tamni ljudi zvali Menes smiješio više no što je plakao dok je sjedio i igrao se sa svojim ljupkim mačetom na stepenicama neobično oslikanih kola.

Trećega jutra boravka skitnica u Ultharu, Menes nije mogao pronaći svoje mače; i dok je ridao iz sveg glasa na tržnici, stanoviti su mu seljaci kazali o starcu i njegovoj ženi, i o zvucima koji odjekuju noću. Kada je čuo za te stvari, njegovo je ridanje prepustilo mjesto promišljanju, i naposljetku molitvi. Ispružio je ruke k suncu i molio jezikom kojeg nijedan seljak nije mogao razumjeti; iako se ustvari seljaci nisu baš jako trudili razumjeti, budući da im je pažnju uglavnom okupiralo nebo i čudnovati oblici koje su poprimali oblaci. Bilo je to sasvim neobično, ali kako je dječak izustio svoju molbu, ponad njihovih glava oblikovaše se sjeno viti, magličasti oblici egzotičnih stvari; hibridnih stvorenja okrunjenih diskovima među rogovima. Priroda je puna takvih iluzija koje ostavljaju utisak na maštovite.

Te su noći skitnice napustile Ulthar, i nikada više nisu bile viđene. A starosjedioce je mučilo kada primijetiše da u cijelome selu nema jedne jedine mačke. Sa svakoga ognjišta je dobro poznata mačka iščezla; mačke velike i male, crne, sive, prugaste, žute i bijele. Stari se Kranon, gradski poglavar, kleo da je tmasti puk oteo mačke u osvetu za ubojstvo Menesova mačeta; te prokleo karavanu i maloga dječaka. Ali je Nith, suhonjavi pisar, objavio da su stari kmet i njegova žena vjerojatnije osobe za sumnju; jer je njihova mržnja spram mačaka bila zloglasna i sve većma drska. Ipak, nitko se ne usudi požaliti na zlokobni par; čak ni kada se mali Atal, krčmarev sin, zakleo da je pri sumraku vidio sve mačke Ulthara u onome prokletome dvorištu podno drveća, kako koračaju sasvim polako i svečano u krug oko kolibe, jedna pored druge, kao u izvršenju nekog nečuvenog obreda zvijeri. Seljaci nisu znali koliko vjerovati tako malome dječaku; te iako su strahovali da je zli par začarao mačke u njihovu smrt, radije nisu korili staroga kmeta dok se ne suoče s njime izvan njegova mračnoga i odvratnog dvorišta.

I tako Ulthar zaspi u uzaludnome bijesu, i kada se narod probudio u zoru - gle! Svaka se mačka vratila svome priučenome ognjištu! Velike i male, crne, sive, prugaste, žute, i bijele, nijedna nije nedostajala. Vrlo su se uglađene i tuste mačke doimale, i zvučno su prele od zadovoljstva. Građani su međusobno razglabali o toj aferi, i nemalo se čudili. Starije Kranon opet inzistirao da ih je tamni puk oteo, budući da su se mačke vratile žive od kolibe drevnoga starca i njegove žene. Ali svi su se usuglasili oko jednoga; to što su sve mačke odbile pojesti svoju mjericu mesa ili popiti svoje tanjuriće mlijeka bijaše preko svake mjere čudno. I dva čitava dana uglađene, lijene mačke Ulthara nisu taknule nikakvu hranu, već su samo drijemale pored vatre ili na suncu.

Napunilo se tjedan dana prije nego li su seljaci opazili da se nikakva svjetla ne pojavljuju u suton na prozorima kolibe podno drveća. Tada je suhonjavi Nith primijetio da nitko nije vidio starca niti njegovu ženu od noći nestanka mačaka. Drugoga je tjedna gradski poglavar odlučio nadvladati svoje strahove i posjetiti čudnovato utihnulu nastambu kao stvar dužnosti, iako je pritom bio obazriv povesti sa sobom kovača Shanga i kamenoresca Thula kao svjedoke. I kada su srušili krhka vrata pronašli su samo ovo: dva savršeno čista ljudska kostura na zemljanome podu, i nekoliko jedinstvenih buba kako gmižu sjenovitim kutcima.

Posljedično je bilo mnogo rasprave među stanovnicima Ulthara. Zath, mrtvozornik, se naširoko sporio sa Nithom, suhonjavim pisarom; a Kranon i Shang i Thul su bili preplavljeni pitanjima. Čak je i mali Atal, krčmarev sin, bio pomno ispitan te nagrađen slatkišem. Zborili su o starome kmetu i njegovoj ženi, o karavani tmastih skitnica, o malome Menesu i njegovom crnom mačetu, o Menesovoj molitvi i o nebu za vrijeme te molitve, o navadama mačaka u noći kada je karavana otišla, i o onome što je poslije pronađeno u kolibi podno mračnog drveća u odvratnome dvorištu.

I na koncu su zakonodavci donijeli taj osobit zakon o kojem pričaju trgovci Hathega i raspravljaju putnici Nira; naime, da u Ultharu nitko ne smije ubiti mačku.

Drugi bogovi

“Drugi bogovi” je kratka priča napisana 14. kolovoza 1921., i prvi je puta objavljena 1933. u časopisu The Fantasy Fan, u izdanju za mjesec studeni. Iako je najčešće pretpostavljano kako je radnja “Drugih bogova” smještena u Lovecraftovoj Zemlji snova, neki kritičari ističu poveznice s drugim Lovecraftovim pričama, koje bi onda ovu priču smjestile u daleku prošlost pretpovijesne Zemlje.

Drugi bogovi

Na vrhu najvišega Zemljina vrhunca obitavaju bogovi zemlje, i ne dopuštaju nijednom čovjeku da zbori kako ih je motrio. Nekoć nastanjivaše niže vrhunce; ali vazda su se ljudi ravnica pentrali po padinama kamena i snijega, tjerajući bogove na više i više planine dok sada nije samo zadnja preostala. Kada napustiše stare vrhunce, uzeli su sa sobom sve svoje znamenje, izuzev jednoga; govori se, da su ostavili urezani lik na licu planine koju nazivaju Ngranek.

Ali sada su se povukli do neznanoga Kadatha u hladnoj pustoši kamo nijedan čovjek ne kroči, i gdje stoluju mrki, ne imajući višega vrhunca kamo bi pobjegli na dolazak ljudi. Stoluju mrki, i kako su nekoć dopuštali ljudima da ih pomaknu, sada brane čovjeku da dođe, ili došavši, da ode. Dobro je za ljude da ne znaju za Kadath u hladnoj pustoši, jer inače bi se na njega htjeli nerazborito popeti.

Ponekada kada su Zemljini bogovi nostalgični za domom, posjećuju u mirnoj noći vrhunce gdje su nekoć obitavali, i jecaju tiho dok se pokušavaju igrati starim načinima na upamćenim padinama. Ljudi osjetiše suze bogova na bijelokapom Thuraiju, iako su mislili da kiši; i čuli su uzdahe bogova u žalosnim vjetrovima zore u Lerionu. U oblak-brodovima su bogovi navikli putovati, i mudri kmetovi prepredaju legende koje ih drže dalje od određenih visokih vrhunaca noćima kada je oblačno, jer bogovi nisu popustljivi kao nekoć.

U Ultharu, koji leži onkraj rijeke Skai, davno je živio stari čovjek željan motrenja bogova Zemlje; čovjek jako učen u sedam tajanstvenih knjiga Hsana, i upoznat sa Pnakotskim rukopisima daleke i zamrznute zemlje Lomar. Njegovo ime bijaše Barzai Mudri, i seljaci pričaju kako se uspeo na planinu u noći čudne pomrčine.

Barzai je znao toliko o bogovima da je mogao predvidjeti njihove dolaske i odlaske, i odgonetati tolike njihove tajne da su ga i samog smatrali polubogom. On je bio taj koji je mudro savjetovao zakonodavce Ulthara kada su donijeli svoj osobiti zakon protiv ubijanja mačaka, i koji je prvi kazao mladome svećeniku Atalu kamo crne mačke odlaze u ponoć Ivanjske noći. Barzai je bio učen u nauku Zemljinih bogova, te je obuzet čežnjom da im vidi lica. Vjerovao je da će ga njegovo golemo tajno poznavanje bogova zaštititi od njihova bijesa, stoga je odlučio uspeti se do vrha visokoga i stjenovitoga Hatheg-Klaa u noći kada je znao da će bogovi biti tamo.

Hatheg-Kla se nalazi duboko u kamenoj pustinji s onu stranu Hathega, po kojemu je dobio ime, i uzdiže se kao kameni kip u tihome hramu. Oko njegova vrha magle se igraju vazda žalobno, jer magle su sjećanja bogova, a bogovi su voljeli Hatheg-Kla kada su na njemu obitavali u danima davno prošlim. Često bi bogovi zemlje posjećivali Hatheg-Kla u svojim brodovima od oblaka, bacajući blijeda isparavanja po padinama dok bi sjetno plesali na vrhu podno bistroga mjeseca. Seljaci Hathega kažu da je zla kob penjati se na Hatheg-Kla u bilo koje doba, a smrtonosno penjati se noću kada blijeda isparavanja kriju vrh i mjesec; ali se Barzai nije obazirao na njih kada je došao iz susjednog Ulthara sa mladim svećenikom Atalom, koji bijaše njegov učenik. Atal je bio samo krčmarev sin, i ponekad se bojao; dok je Barzaijev otac bio pokrajinski grof koji je stanovao u drevnome dvorcu, stoga nije imao uobičajeno praznovjerje u svojoj krvi, te se samo smijao ustrašenim kmetovima.

Barzai i Atal napustiše Hatheg i zađu u kamenu pustinju usprkos molitvama seljaka, i razgovaraše o zemljinim bogovima noću uz logorsku vatru. Putovali su mnoge dane, i izdaleka ugledaše uzvišeni Hatheg-Kla sa svojom aureolom žalobne magle. Trinaestoga su dana dosegli usamljeno podnožje planine, te Atal prozbori o svojim strahovima. Ali Barzai je bio star i učen te nije imao strahova, pa je poveo put smiono uz padinu koju nijedan čovjek nije pohodio od vremena Sansua, koji je opisan jezom u pljesnivim Pnakotskim rukopisima.

Put je bio stjenovit, i pogibeljan zbog ponora, litica, i odrona kamenja. Poslije je zahladilo i zasniježilo; i Barzai i Atal bi se često okliznuli i pali dok su se uporno verali pomažući se motkama i sjekirama. Naposljetku je zrak postao rijedak, a nebo promijeni boju, i penjačima postade teško disati; ali ipak su se vukli gore i gore, diveći se stranosti prizora i bili ushićeni na pomisao što će se dogoditi na vrhu kada mjesec izađe a blijeda se isparavanja prošire uokolo. Tri su se dana penjali više, više, i više ka krovu svijeta; tada se ulogoriše da pričekaju naoblačenje mjeseca.

Četiri noći nikakvi se oblaci ne pojaviše, i mjesec je hladno sjao dolje kroz tanke žalobne izmaglice oko tihoga vrhunca. Tada pete noći, koja je bila noć punoga mjeseca, Barzai vidje neke guste oblake daleko na sjeveru, i stane uz Atala gledajući ih kako se približavaju. Plovili su gusti i veličanstveni, polako i svjesno prema naprijed; postrojavajući se oko vrha visoko iznad promatrača, i skrivajući mjesec i vrhunac od pogleda. Dugi sat promatrači gledaše, dok su se isparavanja kovitlala a paravan oblaka bivao sve gušći i nemirniji. Barzai je bio mudar u nauci zemljinih bogova, te je osluškivao pomno za izvjesnim zvukovima, ali je Atal osjetio studen isparavanja i strahopoštovanje prema noći, i bojao se poprilično. A kada se Barzai počeo uspinjati i dozivati ga objeručke, prošlo je dosta prije no što je Atal slijedio.

Tako su gusta bila isparavanja da je put bio težak, i iako ga je Atal naposljetku pratio, teškom je mukom vidio sivi obris Barzaija gore na maglovitoj padini u oblačnoj mjesečini. Barzai se nazirao vrlo daleko naprijed, i činilo se da se usprkos godinama penje većom lakoćom nego Atal; ne bojeći se strmine koja je postala strahovita za bilo koga, izuzev za snažnoga i neustrašivoga čovjeka, niti zastajkujući kod širokih crnih provalija koje je Atal jedva mogao preskočiti. I tako su se penjali divlje preko kamenja i bezdana, kližući i spotičući se, i ponekad se divili golemosti i jezivoj tišini turobnih ledenih vrhunaca i nijemih granitnih vrleti.

Sasvim iznenada Barzai nestade iz Atalova vidokruga, dok se penjao na odvratnu liticu koja kao da se promolila iz ničega i koja je prepriječila prolaz svakom penjaču inspiriranome zemaljskim bogovima. Atal je bio daleko niže, i smišljao što će napraviti kada dosegne to mjesto, kada sa zanimanjem primijeti da je svjetlo ojačalo, kao da je bezoblačni vrh i mjesecom osvijetljeno božansko mjesto susreta bilo sasvim blizu. I kako je grabio naprijed prema izbočenoj litici i osvijetljenome nebu osjeti strahove šokantnije od svih koje je doživio prije. Tada kroz visoku izmaglicu začuje glas neviđenoga Barzaija kako divlje viče u ushitu:

“Čuo sam bogove! Čuo sam zemaljske bogove kako pjevaju i banče na Hatheg-Klau! Glasovi zemaljskih bogova su znani Barzaiju Proroku! Izmaglice su rijetke a mjesec je sjajan, i ja ću vidjeti bogove kako divlje plešu na Hatheg-Klau kojega su voljeli u mladosti! Barzaijeva mudrost ga je učinila većim od zemaljskih bogova, te su božanske čari i barijere ništavne pred njegovom voljom; Barzai će motriti bogove, ponosne bogove, tajanstvene bogove, bogove zemlje koji prezirno odbijaju čovječji pogled!”

Atal nije mogao čuti glasove koje je Barzai čuo, ali sada je bio bliže izbočenoj litici i pretraživao ju za uporišta za noge. Tada začuje Barzaijev glas kako biva glasniji i kreštaviji:

“Izmaglice se sasvim rijetke, a mjesec baca sjene po padini; glasovi zemaljskih bogova su visoki i divlji, i oni se boje dolaska Barzaija Mudrog, koji je veći od njih... Mjesečevo svjetlo treperi, dok zemaljski bogovi plešu na njegovoj pozadini; ja ću motriti plešuće oblike bogova koji skaču i zavijaju na mjesečini... Svjetlost je prigušenija i bogovi se boje ...”

Dok je Barzai vikao ove stvari Atal osjeti sablasnu promjenu u zraku, kanda su se zakoni zemlje klanjali pred većim zakonima; jer iako je put bio strmiji no ikada, uzbrdica je sada postala strahovito laka, a izbočena se litica pokazala jedva kao prepreka kada ju je dosegnuo te klizne odvažno uz njeno konveksno lice. Svjetlost s mjeseca je čudnovato zakazala, i kako se Atal popeo gore kroz izmaglicu začuje Barzaia Mudrog kako vrišti u sjenama:

“Mjesec je taman, a bogovi plešu u noći; strava je u nebesima, jer mjesec je potonuo u pomrčinu nepretkazanu u nikakvim knjigama čovjeka ili zemaljskih bogova... Pala je nepoznata čarolija na Hatheg-Kla, jer se vriska uplašenih bogova pretvorila u smijeh, a padine pune leda lete u vis beskrajno u crna nebesa kamo i ja padam ... Hei! Hei! Napokon! U prigušenome svjetlu ja motrim bogove zemlje!”

I sada Atal, skližući se vrtoglavo preko nezamislivih vrleti, začuje u tami gnjusan smijeh, pomiješan takvim vapajem kakvog nijedan čovjek nije igdje čuo izuzev u Flegetonu[32] neprepričivih noćnih mora; vapaj u kojem odzvanjaše strava i muka ukletoga životnog vijeka sažetog u jedan užasan trenutak:

”Drugi bogovi! Drugi bogovi! Bogovi vanjskih paklova koji čuvaju slabašne bogove zemlje!... Skreni pogled! ... Okreni se! ... Ne gledaj! ... Ne gledaj! ... Osveta beskrajnih ponora... Ta prokleta, ta ukleta jama ... Milostivi bogovi zemlje, ja padam u nebesa!”

I kako je Atal zatvorio oči i zaklopio uši i pokušao skočiti dolje protiv užasavajuće privlačne sile iz neznanih visina, odjekne na Hatheg-Klau onaj strahoviti pucanj groma koji probudi dobre kmetove ravnica i poštene građane Hathega i Nira i Ulthara, i natjera ih da pogledaju kroz oblake tu začudnu pomrčinu mjeseca koju nijedna knjiga nije predvidjela. I kada je mjesec izašao, napokon je Atal bio siguran na nižim snjegovima planine bez natruhe zemljinih bogova, ili drugih bogova.

Pljesnivi Pnakotski rukopisi govore da Sansu nije pronašao ništa do nijemoga leda i stijena kada se uspeo na Hatheg-Kla dok je svijet bio mlad. Ipak, kada su ljudi Ulthara i Nira i Hathega prevladali svoje strahove i popeli se na tu ukletu vrlet po danu u potrazi za Barzaijem Mudrim, pronašli su urezan u golom kamenu vrha neobičan i kiklopski simbol pedeset lakata širok, kao da je stijena bila poderana nekakvim titanskim dlijetom. A simbol je nalik onome kojega su učeni ljudi razaznali u onim strahovitim dijelovima Pnakotskih rukopisa koji su predrevni da bi se čitali. To su pronašli.

Barzaija Mudrog nisu nikada pronašli, niti se svetog svećenika Atala ikada moglo nagovoriti da moli za pokoj njegove duše. Štoviše, do ovoga se dana puk Ulthara i Nira i Hathega plaši pomrčina, i moli se noću kada blijeda isparavanja kriju vrh planine i mjesec. I iznad izmaglica na Hatheg-Klau zemljini bogovi katkad sjetno plešu; jer znaju da su sigurni, i vole doći iz neznanog Kadatha u brodovima od oblaka i igrati se na stari način, kao što su se igrali kada je zemlja bila nova, a ljudima bilo zabranjeno penjanje na nedostupna mjesta.

Hipnos

“Hipnos” je kratka priča strave napisana u ožujku 1922., a prvi puta objavljena u svibanjskom izdanju časopisa National Amateur 1923. godine. Lovecraft je posvetio ovu priču dugogodišnjem prijatelju Samuelu Lovemanu, čiji su snovi bili inspiracija za Lovecraftove priče “Izjava Randolpha Cartera” i “Nyarlathotep”. Loveman je smatrao da je to najbolji rad koji je Lovecraft ikada napisao.

Hipnos

Za S. L.-a

“Apropo sna, te zloguke pustolovine svih naših noći, možemo kazati da čovjek svakodnevno liježe u krevet s odvažnošću koja bi bila neshvatljiva da ne znamo da je ona rezultat nepoznavanja opasnosti.” -

Baudelaire

Neka milostivi bogovi, ako uistinu postoje takvi, čuvaju one sate kada me nikakva snaga volje, ili droge koju lukavost čovjeka osmisli, ne može sačuvati od ponora sna. Smrt je milostiva, jer iz nje nema povratka, ali onoga koji se vratio iz najdubljih odaja noći, iznuren i znajuć, mir više nikada ne pohodi. Budala bijah što zaronih s takvim nekažnjenim bijesom u misterije koje nisu suđene čovjeku da prodre; budala ili bog on bijaše - moj jedini prijatelj, koji me vodio i išao preda mnom, te koji je na koncu prešao u strahote koje još stignu biti moje.

Sreli smo se, sjećam se, na željezničkoj postaji, gdje je on bio središte gomile vulgarno znatiželjnih. Bio je u nesvjestici, zapavši u neku vrst konvulzije koja je dala njegovom tankom, tamno odjevenom tijelu neobičnu krutost. Predmnijevam da se tada približavao četrdesetima, jer mu je lice bilo duboko izborano, blijedo i ispijenih obraza, ali ovalno i zapravo lijepo, s dodirima sjedina u gustoj, valovitoj kosi i kratkoj punoj bradi koja je nekoć imala najdublje gavranovo crnilo. Njegovo čelo je bilo bijelo kao mramor Pentelikusa[33], a visinom i širinom gotovo božansko. Rekoh sebi, sa svim žarom kipara, da je ovaj čovjek skulptura fauna iz antičke Grčke, iskopana u ruševinama hrama i nekako vraćena u život u našem zagušljivom dobu samo da bi osjetila studen i pritisak razornih godina. A kada je otvorio svoje ogromne, upaljene i divlje sjajne crne oči znao sam da će od toga trena biti moj jedini prijatelj - jedini prijatelj onome koji nikada prije nije imao prijatelja - jer vidjeh da su takve oči morale u cijelosti osmatrati veličanstvenost i užas područja s onu stranu normalne svijesti i stvarnosti; područja koja sam gajio u mašti, ali zalud tražio. Stoga dok sam tjerao gomilu rekoh mu da mora poći sa mnom kući i biti moj učitelj i vodič nemjerljivim zagonetkama, i on pristane ne rekavši riječ. Naknadno sam otkrio da je njegov glas glazba - glazba dubokih viola i kristalnih sfera. Često smo razgovarali u noći, i po danu, kada sam klesao biste i rezbario minijaturne glave u bjelokosti da ovjekovječim njegove različite izraze lica.

O našim proučavanjima je nemoguće zboriti, budući da su imala tako malo veze s bilo čime u svijetu kakvoga živući ljudi poimaju. Ona su bila dio onog šireg i užasnijega svemira mutnoga entiteta i svijesti koja leži dublje od materije, vremena i prostora, i čije postojanje naslućujemo samo u određenim oblicima sna - onim rijetkim snovima onkraj snova koji nikada ne dolaze običnome čovjeku, a samo jednom ili dvaput u životu maštovitoga čovjeka. Kozmos našega budnog znanja, rođen iz takvoga svemira kao što je mjehurić rođen u luli dvorske lude, dodiruje ga samo kao što mjehurić može dodirnuti svoj rugajući izvor kada ga natrag usiše ludin hir. Učeni ga ljudi slute malo, ali ponajviše ignoriraju. Mudri su ljudi tumačili snove, a bogovi se smijaše. Jedan je čovjek s orijentalnim očima rekao da su sve vrijeme i sav prostor povezani, a ljudi se smijaše. Ali čak ni taj čovjek s orijentalnim očima nije učinio više od slutnje. Želio sam i pokušao sam učiniti više od slutnje, a moj se prijatelj trudio i djelomično uspio. Tada smo obojica pokušali zajedno, i na egzotičnim smo drogama udvarali strašnim i zabranjenim snovima u ateljeu tornja stare vlastelinske kuće u prastarome Kentu.

Sred svih agonija tih dana našla se ona vrhovna muka - neartikuliranost. Ono što sam naučio i vidio u tim satima bezbožnih istraživanja ne može nikada biti rečeno - zbog nedostatka simbola ili sugestija u svim jezicima. Zborim ovo jer su se od prvoga do zadnjega naša istraživanja zbivala samo u naravi osjećaja’, osjećaji se ne poklapaju niti s jednim utiskom kojega je živčani sustav normalne ljudskosti kadar razumjeti. Bili su to osjećaji, a ipak unutar njih postojaše nevjerojatni elementi vremena i prostora - stvari koje u suštini ne posjeduju nikakvo jasno i određeno postojanje. Ljudsko izražavanje može najbolje prenijeti općenitu narav naših iskustava nazivajući ih poniranjima ili lebdjenjima; jer se u svakome periodu otkrivenja neki dio naših umova hrabro odmaknuo od svega stvarnoga i prisutnoga, hitajući kroz eter duž šokantnih, neosvijetljenih, i strahom ukletih bezdana, i povremeno se probijajući kroz određene vrlo upadljive i karakteristične prepreke opisive samo kao viskozne, grube oblake isparavanja. U tim smo crnim i bestjelesnim letovima katkada bili odvojeni a katkada zajedno. Kada smo bili zajedno, moj je prijatelj uvijek bio daleko ispred; mogao sam pojmiti njegovu prisutnost unatoč nedostatku oblika pomoću vrste slikovnog sjećanja u kojem bi mi se pojavilo njegovo lice, zlatno od neobičnoga svjetla i strahovito u svojoj čudnoj ljepoti, sa svojim nenormalno mladim obrazima, gorućim očima, olimpijskim čelom, i turobnom kosom i zaraslom bradom.

O prolasku vremena nismo vodili nikakav zapis, jer vrijeme za nas postade puka iluzija. Znam samo da smo morali biti upleteni u nešto sasvim jedinstveno, budući da smo se na koncu čudili kako više ne starimo.

Naše su rasprave bila nesvete, i vazda gnjusno ambiciozne - nikakav bog ili demon ne bi težio otkrićima i pogibeljima poput onih koje smo mi šapatom planirali. Drhtim dok o njima zborim, i ne ufam se biti određen; premda ću kazati da je moj prijatelj jednom napisao na papir želju koju se nije usudio izustiti jezikom, a koja me natjerala da zapalim papir i pogledam prestravljeno kroz prozor u zvijezdama posuto noćno nebo. Dat ću mig - samo mig - da je imao zamisli koje uključivaše vladavinu vidljivoga svemira i više; zamisli kojima bi se zemlja i zvijezde kretale na njegovu zapovijed, a sudbine svih živućih stvari bile njegove. Uvjeravam vas - kunem se - da ja nisam imao udjela u takovim krajnjim težnjama. Štogod je moj prijatelj možda rekao ili zapisao suprotno tome mora biti pogrešno, jer ja ne posjedujem snagu kojom bih mogao postići uspjeh u riskiranju neizrecivih bitki u neizrecivim sferama.

Došla je noć kada su nas vjetrovi nepoznatih svemira neodoljivo kovitlali u bezgranične vakuume onkraj svih misli i entiteta. Percepcije posve izluđujuće i neprenosive sorte su navrle na nas; percepcije beskonačnosti koje su nas tada preplavljivale radošću, a koje su pak sada djelomice nedostupne mome pamćenju, a djelomice nesposobne prikazivanju drugima. Viskozne prepreke su bile probijene u hitrom slijedu stvari, te s vremenom osjetih da smo odneseni u područja veće zabačenosti od svih koje smo ranije upoznali. Moj je prijatelj bio u golemoj prednosti kada smo se strmoglavili u taj strašni ocean djevičanskog etera, i mogao sam vidjeti zlokobno likovanje na njegovu plutajućem, sjajećem, premladom licu-sjećanju. Iznenada to lice postade mutno i ubrzo iščezne, i u kratkome se vremenu pronađem zavitlan u prepreku kroz koju nisam mogao prodrijeti. Bila je poput drugih, a ipak nemjerljivo gušća; ljepljiva, smolasta masa, ako se takvi pojmovi mogu primijeniti na analogne kakvoće u ne-materijskoj sferi.

Bio sam, osjetih, zaustavljen preprekom koju je moj prijatelj i vodič uspješno prošao. Boreći se iznova, došao sam do kraja drogiranoga sna te otvorih svoje fizičke oči prema ateljeu u tornju u čijem je suprotnom kutu sjedio blijed i još bez svijesti oblik mojeg su-sanja-ra, neobično iznuren i divlje lijep dok je mjesec bacao zlatno-zelenu Svjetlost na njegove mramorne crte. Tada, poslije kratke stanke, oblik u kutu se promeškoljio; i neka me sažaljiva nebesa sačuvaju od ponovnog prizora i zvuka takove stvari koja se odigrala preda mnom. Ne mogu vam izreći kako je vrištao, ili koji su vidici neposjećenih paklova bljesnuli na sekundu u crnim očima bjesomučnima od strave. Mogu samo reći da sam izgubio svijest, te se nisam pomaknuo dok se on sam nije oporavio i pro tresao me u svome bunilu da ga netko sačuva od užasa i pustoši.

To je bio kraj naših svojevoljnih potraga u pećinama sna. Potresen, te pun strahopoštovanja i zle slutnje, moj me prijatelj koji je bio s druge strane barijere upozorio da ne smijemo nikada više pohoditi ta područja. Što je vidio, nije se ufao reći mi; ali je kazao kroz svoju mudrost da moramo spavati što je manje moguće, čak i ako bi droge bile potrebne da nas održe budnima. Da je bio u pravu, uskoro me uvjerio neizreciv strah koji me progutao kada god bi svijest posrnula. Poslije svakoga kratkog i neizbježnog sna doimao sam se stariji, dok je moj prijatelj stario skoro šokantnom brzinom. Užasno je vidjeti bore kako nastaju i kosu kako sijedi gotovo naočigled. Naš je način života sada bio potpuno promijenjen. Do sada pustinjak, koliko ja znam - njegovo pravo ime i porijeklo mu nisu nikada prešli preko usana - moj je prijatelj sada pomahnitao u svome strahu od samoće. Noću nije mogao biti sam, niti bi ga društvo nekoliko osoba umirilo. Njegova je jedina utjeha bila sadržana u pijančevanju najopćenitije i bučne vrste; tako da je rijetko koje okupljanje mladih i veselih bilo nama nepoznato. Činilo se da naša pojava ï dob u većini slučajeva pobuđuju porugu koju sam žestoko prezirao, ali koju je moj prijatelj smatrao manjim zlom od samoće. Naročito se plašio biti sam s vanjske strane vrata kada su sjale zvijezde, te ako bi bio prinuđen na ove prilike, često bi krišom gledao u nebo kao da ga proganja nekakva čudovišna stvar. Nije uvijek gledao u isto mjesto na nebu - činilo se da gleda u različita mjesta u različitim prigodama. U proljetnim večerima bi bilo nisko na sjeveroistoku. Ljeti gotovo sasvim iznad glave. U jesen bi bilo na sjeverozapadu. Zimi na istoku, ali uglavnom u sitnim urama jutra. Večeri sredinom zime su mu se činile najmanje strahovitima. Tek nakon dvije godine sam povezao taj strah sa bilo čime konkretnim; ali tada sam počeo uviđati da mora promatrati posebno mjesto na nebeskome svodu čiji se položaj u različitim prigodama poklapao sa smjerom njegova pogleda - mjesto grubo obilježeno zviježđem Sjeverne krune.

Sada smo imali atelje u Londonu, nikada se ne razdvajajući, ali nikada ne raspravljajući o danima kada smo htjeli ispitati misterije nestvarnoga svijeta. Naše droge su nas postarale i oslabile, a sve rjeđa kosa i brada moga prijatelja su postale snježno bijele. Naša je sloboda od dugoga sna bila iznenađujuća, jer rijetko bi podlegli više od sata ili dva u komadu sjeni koja je sada narasla u užasnu prijetnju. Tada je došao siječanj magle i kiše, kada je ponestalo novca a droge postale teške za kupiti. Moje su skulpture i bjelokosne glave bile sve rasprodane, a nisam imao sredstva za pribaviti nove materijale, ili energije da ih napravim čak i da sam ih imao. Patili smo užasno, i izvjesne je noći moj prijatelj utonuo u duboko-dišući san iz kojega ga nisam mogao probuditi. Mogu sada prizvati taj prizor - pust, kao u rogu mračan atelje u potkrovlju podno strehe po kojoj pljušti kiša; kuckanje osamljene ure; umišljeno kuckanje naših satova dok su ležali na toaletnom stolu; škripa nekog neučvršćenog prozorskog kapka u udaljenom dijelu kuće; izvjesni daleki zvukovi grada prigušeni maglom i prostorom; i najgore od svega - duboko, jednoliko, zlokobno disanje moga prijatelja na kauču - ritmično disanje koje se činilo da mjeri trenutke božanskoga straha i agonije za njegovu dušu dok luta sferama zabranjenim, nezamislivim, i odvratno dalekim.

Napetost moga bdijenja postade surova, i pomahnitali vlak trivijalnih utisaka i asocijacija preplavi moj gotovo poremećeni um. Čuo sam zvon ure negdje - ne naše, jer to ne bijaše ura sa zvonom - te moja morbidna mašta u tome pronađe novu početnu točku zaludnih lutanja. Ure - vrijeme - prostor - beskonačnost - i tada se moja mašta povrati na mjesto s one strane krova i magle i kiše i atmosfere, gdje se Sjeverna kruna dizala na sjeveroistoku. Sjeverna kruna, koje se moj prijatelj bojao, i čiji plamteći polukrug zvijezda sigurno čak i ovoga trena nevidljivo sja kroz nemjerljive bezdane etera. Najednom moje grozničavo osjetljive uši kao da su nazrele novu i potpuno jasnu komponentu u tihoj mješavini drogom pojačanih zvukova - nizak i prokleto uporan cvilež iz vrlo velike udaljenosti; zujanje, galama, ruganje, dozivanje, sa sjeveroistoka.

Ali nije bio problem onaj daleki cvilež koji me lišio sposobnosti i stavio na moju dušu takav pečat straha koji možda nikada kroz život neću moći ukloniti; isti onaj koji je izazivao vrištanja i pobuđivao konvulzije koje su natjerale sustanare i policiju da sruše vrata. Nije bio problem to što sam čuo, već što sam vidio; jer se u toj mračnoj, zaključanoj sobi zatvorenih kapaka, i navučenih zavjesa, pojavila u crnome sjeveroistočnom kutu zraka jezive crveno-zlatne svjetlosti - zraka koja sa sobom nije nosila nikakav sjaj da rastjera tminu, nego je samo strujala na prevaljenu glavu nemirnoga spavača, izvlačeći van u gnjusnoj duplikaciji sjajeće i neobično mladoliko lice-sjećanje koje sam viđao u snovima o svemiru bez dna i neokovanom vremenu, kada se moj prijatelj probio iza barijere u one tajnovite, najdublje, i zabranjene pećine noćnih mora.

I dok sam gledao, vidio sam kako se glava diže, crne, tekuće, i duboko upale oči otvore u užasu, a tanke, proročanske usne se razmaknu kao za vrisak prestrahovit da bi se izustio. Tamo je obitavalo na tome groznome i rastezljivom licu, dok je bestjelesno sjalo, blistavo, i pomlađeno u tami, više posvemašnjeg, preplavljujućeg, rastrojavajućeg straha nego što su mi sva nebesa i zemlja ikada otkrili. Nijedna riječ nije izgovorena usred udaljenoga zvuka koji se sve više i više približavao, ali dok sam slijedio luđački pogled lica-sjećanja duž one proklete zrake svjetlosti prema njenom izvoru, izvoru odakle je i cvilež dopirao, i ja vidjeh na trenutak ono što je lice vidjelo, te se sruših sa zvonjavom u ušima u onome napadaju vrištanja i epilepsije koji je uzbudio sustanare i policiju. Nikada ne bih mogao kazati, koliko god se trudio, što je zapravo bilo to što sam vidio; niti će ono bezglasno lice ikada otkriti, jer iako je moralo vidjeti više od mene, više nikada neće prozboriti. Ali vazda ću čuvati stražu od podrugljivog i nezasitnog Hipnosa[34], gospodara sna, i od noćnoga neba, i od luđačkih ambicija znanja i filozofije.

Što se zaista dogodilo je nepoznanica, jer nije samo moj um bio opsjednut stranom i odvratnom stvari, već su i drugi bili okaljani zaboravnošću koja ne može značiti ništa drugo do ludila. Rekli su, ne znam iz kojega razloga, da nikada nisam imao prijatelja, do umjetnosti, filozofije, te da ludilo ispunjava sav moj tragičan život. Sustanari i policija su me one noći tješili, i liječnik mi je dao nešto da me utiša, ali nitko nije vidio kakav se noćnomomi događaj tu odigrao. Moj pali prijatelj nije pobudio u njima nikakvo sažaljenje, već ih je ono što su pronašli na kauču u ateljeu natjeralo da mi daju pohvalu koja mi se gadila, a sada imam slavu koju s prezirom odbijam dok u očaju sjedim satima, ćelav, sijede brade, pogrbljen, oduzet, ošamućen drogama, i slomljen; klanjam’ se i molim predmetu kojega su pronašli.

Jer poriču da sam prodao posljednji komad mojeg kiparstva, te pokazaše u ekstazi na stvar koju je blistava zraka svjetlosti ostavila hladnu, okamenjenu, i bezglasnu. Bijaše to sve što je preostalo od moga prijatelja; prijatelja koji me vodio k ludilu i uništenju; bogolika glava od mramora kojega je samo stara Grčka mogla roditi, oblikovana mladošću koja je izvan vremena, i s lijepim bradatim licem. Sa zakrivljenim, nasmijanim usnama, olimpijskoga čela, i gustim valovitim uvojcima i okrunjena makovim cvjetovima. Rekoše da je to utvarno lice-sjećanje napravljeno po uzoru na moje, dok je imalo dvadeset pet, međutim na mramornoj je bazi bilo ugravirano jedno jedino ime slovima Atike[35] - ‘YIINOΣ.

Potomak

“Potomak” je djelić nikad završene priče za koji se vjeruje da je napisan 1927. Prvi je puta objavljen u reviji Leaves 1938., nakon Lovecraftove smrti.

Potomak

U Londonu postoji čovjek koji vrišti kada zvone crkvena zvona. Živi posve sam sa svojim prugastim mačkom u svratištu Gray, i ljudi ga smatraju bezopasno ludim. Soba mu je ispunjena knjigama najpitomije i djetinjaste vrste, i iz sata u sat pokušava se izgubiti u njihovim nježnim stranicama. Sve što želi od života je ne misliti. Iz nekoga razloga misao je njemu sasvim grozna, i od svega što draži maštu on bježi kao od kuge. Vrlo je mršav i sijed i naboran, ali postoje oni koji tvrde da nije ni izbliza star kako izgleda. Strah ima svoje užasne kandže na njemu, i od zvuka zvona će vrištati zurećim očima i znojem orošenim čelom. Prijatelje i drugove izbjegava, jer ne želi odgovarati na nikakva pitanja. Oni koji ga nekoć poznavaše kao učenjaka i čovjeka istančanog ukusa, kažu da je vrlo žalosno vidjeti ga sada. Odbacio ih je sve pred mnogo godina, i nitko nije siguran da li je napustio zemlju ili se samo sklonio od sviju pogleda u nekoj skrivenoj sporednoj uličici. Sada je već desetljeće otkako se preselio u gostionu Gray, i o mjestima gdje je bio nije htio pripovijedati ništa; sve do noći kada je mladi Williams kupio Necronomicon.

Williams bijaše sanjar, i samo dvadeset i tri godine star, i kada se doselio u drevnu kuću osjetio je začudnost i dašak kozmičkog vjetra oko sijedoga smežuranog čovjeka u susjednoj sobi. Silio je svoje prijateljstvo gdje se stari prijatelji nisu ufali siliti svoja, i divio se strahu koji je opsjedao ovog koščatog, bijednog promatrača i osluškivača. Jer da je taj čovjek vazda promatrao i osluškivao, nitko nije mogao dvojiti. Promatrao je i osluškivao svojim umom više nego očima i ušima, i nastojao svakoga trenutka utopiti nešto svojim neprekidnim proučavanjem šarenih, bljutavih romana. A kada bi se oglasila crkvena zvona, primio bi se za uši i vrištao, a sivi mačak s kojim je živio bi zavijao u isti glas dok zadnji zvon ne bi odjekujući odumro.

Ali koliko se god Williams trudio, nije mogao natjerati susjeda da prozbori o ičemu dubokoumnome ili skrivenome. Starac nije reagirao na njegova gledišta i manire, ali bi lažirao smiješak i veseli ton te grozničavo i mahnito brbljao o vedrim tričarijama; njegov bi se glas svakoga trenutka podizao i pojačavao dok se na koncu ne bi prelomio u pištavi i nepovezani falset. Njegove bi najtrivijalnije opaske jasno davale do znanja kako je njegova učenost duboka i temeljita te Williams nije bio iznenađen čuti da je pohađao Harrow i Oxford. Kasnije se ispostavilo da je on nitko drugi do lord Northam, o čijem su drevnome naslijeđenome dvorcu na obali Yorkshirea pričane tolike čudnovate stvari; ali kada je Williams pokušao pričati o dvorcu, i o njegovom navodnom podrijetlu iz rimskoga doba, odbio je priznati da tamo postoji išta neuobičajenoga. Čak se i cerekao oštro kada je dotaknuta tema tobožnjih podzemnih kripti, isklesanih iz žive stijene vrleti koja se mršti na Sjeverno more.

Tako su izgledale stvari do one noći kada je Williams donio kući zloglasni Necronomicon ludog Arap ina Abdula Alhazreda. Znao je za taj zastrašujući svezak od svoje šesnaeste godine, kada ga je njegova tek rođena ljubav prema bizarnome odvela da postavlja neobična pitanja starom pogrbljenom prodavaču knjiga u ulici Chandos; i uvijek se pitao zašto ljudi problijede kada zbore o toj stvari. Stari mu je prodavač knjiga rekao da je poznato samo pet primjeraka koji su preživjeli šokirane proglase svećenika i zakonodavaca, te da su sve pažljivo stavili pod ključ uplašeni skrbnici koji se s vremenom usudiše početi čitati to mrsko gotičko štivo. Ali sada, napokon, ne samo da je pronašao dostupan primjerak, već ga je učinio svojim pri apsurdno niskoj cijeni. Bilo je to u židovskom dućanu u sirotinjskoj oblasti Clare Marketa, gdje je i prije često kupovao čudne stvari, i skoro pa je umislio da se odrpani stari Levit nasmiješio iza zapletene brade dok je među policama naišao na veliko otkriće. Glomazne kožne korice s mjedenom kopčom su bile tako istaknuto vidljive, a cijena tako apsurdno niska.

Samo jedan pogled na naslov bijaše dovoljan da ga baci u trans, a neki od dijagrama smještenih u nejasno latinsko štivo uzbudiše najnapetija i uznemirujuća sjećanja u njegovu mozgu. Osjetio je da je sasvim nužno odnijeti tu masivnu stvar kući i započeti s dešifriranjem, te ju je iznio iz dućana s takvom vrtoglavom žurbom da se stari Židov uznemirujuće cerekao za njim. Ali kada je naposljetku bila sigurna u njegovoj sobi on uvidi da je kombinacija štiva pisanog gotičkim stilom i nesmjestivih idioma preveliki zalogaj za njegove lingvističke moći, pa je oklijevajući pozvao svoga čudnoga, uplašenog prijatelja da mu uskoči u pomoć s uvrnutim, srednjovjekovnim latinskim. Lord Northam je usiljeno tepao besmislice svome prugastom mačoru, i burno se prenuo kada je mladić ušao. Tada je ugledao svezak i divlje zadrhtao, i posve se onesvijestio kada je Williams izrekao naslov. Po povratku svijesti je ispričao svoju priču; ispričao svoju fantastičnu izmišljotinu ludila u mahnitim šapatima, da bi uvjerio svojeg mladog prijatelja da hitro baci u oganj prokletu knjigu i da nadaleko rasprši njen pepeo.

* * *

Moralo je biti, šaptao je lord Northam, nešto sasvim pogrešno na samome početku; ali nikada ne bi došao do srži stvari da nije istraživao predaleko. Bio je devetnaesti barun loze čiji su počeci sezali nelagodno daleko u prošlost-nevjerojatno daleko, ako se maglovitoj tradiciji može pridavati pažnja, jer postojale su obiteljske priče o podrijetlu iz predsaksonskih vremena, kada je izvjesnom Gnaeusu Gabiniusu Capitou, vojnom tribunu Treće Augustove legije, tada stacioniranoj u Lindumu[36] u rimskoj Britaniji, bilo prijekim sudom oduzeto zapovjedništvo zbog sudjelovanja u određenim obredima nepovezanim s bilo kojom znanom religijom. Gabinius je, kolala je glasina, naišao na pećinu u boku litice gdje se neobičan puk okupljao i radio Stariji znak u tami; neobičan puk kojega Briti[37] nisu poznavali izuzev u strahu, i koji su bili posljednji preživjeli iz velike zemlje na zapadu koja je potonula, ostavivši samo otoke s krugovima ukopanih prstenastih utvrda i svetištima od kojih je Stonehenge bio najveće. Nije bilo nikakve sigurnosti, naravno, u legendi da je Gabinius podigao neosvojivu tvrđavu preko zabranjene pećine i pokrenuo lozu koju su Pikti i Saksonci, Danci i Normani bili nemoćni uništiti; niti je bilo sigurnosti u prešutnoj pretpostavci da je iz te loze izniknuo smioni sudrug i poručnik Crnoga Princa kojega je Edward Treći proglasio barunom od Northama. Te stvari nisu bile sigurne, ali su ipak često pričane; i istini za volju, obrada kamena na tvrđi Northam je alarmantno sličila zidarstvu Hadrijanovog zida. Kao dijete je lordNortham imao čudnovate snove kada bi spavao u starijim dijelovima dvorca, te je stekao stalnu naviku kopanja po svojim sjećanjima, tražeći poluamorfne prizore i uzorke i utiske koji nisu činili dio njegova budnoga iskustva. Postao je sanjar koji je doživljavao život dosadnim i nezadovoljavajućim; tragač nekoć poznatih stranih kraljevstava i prijateljstava, koji pak ne leže nigdje u vidljivim predjelima Zemlje.

Ispunjen osjećajem da je naš opipljivi svijet samo atom u golemom i zloslutnom tkanju, i da nepoznati posjedi pritišću i prodiru u sferu poznatoga u svakoj točki, Northam je u mladosti i mladoj muškosti zauzvrat isušio vrela službene religije i okultne misterije. Nigdje, međutim, nije mogao pronaći spokoj i zadovoljstvo; i kako je stario, učmalost i ograničenja života su ga sve više i više izluđivali. Tijekom devedesetih je petljao sa sotonizmom, i stalno je željno gutao bilo kakvu doktrinu ili teoriju koja se činila da obećava bijeg iz zatvorenih pogleda znanosti i dosadno nepromjenjivih zakona Prirode. Knjige poput fantastičnoga izvještaja o Atlantidi Ignacija Donellyja upijao je naročitim poletom, a desetak opskurnih uvodnika Charlesa Forta[38] ga je očaravalo svojim hirovima. Putovao bi miljama slijedeći tajnovitu seosku priču o neprirodnome čudu, a jednom je otišao u pustinju Arabije da potraži Bezimeni Grad rijetkih opisa, kojeg nitko nikada nije vidio. U njemu je rasla mučna vjera da negdje postoji lak ulaz, koji bi propustio možebitnog pronalazača u one izvanjske bezdane čije jeke odzvanjaše tako daleko u pozadini njegovih sjećanja. Mogao bi biti u vidljivome svijetu, a ipak, mogao bi biti samo u njegovom umu i duši. Možda je njegov poluistraženi mozak čuvao onu tajanstvenu vezu koja bi ga probudila u starije i buduće živote u zaboravljenim dimenzijama; koja bi ga vezala za zvijezde, i za beskonačnosti i vječnosti onkraj njih.

Neobična kuća u magli

”Neobična kuća u magli” je kratka priča napisana 9 studenog 1926. godine, a prvi je puta objavljena 1931. u časopisu Weird Tales u izdanju mjeseca listopada plaćena 55 dolara.

Neobična kuća u magli

Ujutro magla dolazi s mora pored litica iza Kingsporta. Bijela i paperjasta dolazi iz dubina svojoj braći oblacima, prepuna snova o vlažnim pašnjacima i pećinama levijatana[38a]. A poslije, u blagim ljetnim kišama sa strmih krovova pjesnika, oblaci raspršuju djeliće tih snova, koje ljudi neće doživjeti bez glasina iz davnina, neobičnih tajni, i čudesa koje planeti zbore drugim planetima samotni u noći. Kada brojne priče polete špiljama tritona[38b], a spiralne školjke u gradovima prekrivenim morskom travom zatrube divlje melodije naučene od Starijih, tada se velike željne magle sjate na nebesa krcate magijom, a oči na stijenama koje gledaju k moru su jedini mistični svjedoci, kao da je rub litice sam rub Zemlje, dok svečana zvonjava bova odjekuje u vilinskome eteru.

Sjeverno od starinskoga Kingsporta stijene se penju uzvišeno i neobično, terasa na terasi, sve dok najsjevernija od njih ne visi na nebu nalik sivome zamrznutome vjetar-oblaku. Samotna je to, goletna točka koja strši u beskrajnome prostoru, jer tamo je obala oštro odrezana gdje se veliki Miskatonik izlijeva s ravnica onkraj Arkhama, donoseći legende šumskoga kraja te mala staromodna sjećanja s brda Nove Engleske. Pomorski puk Kingsporta podiže pogled prema toj litici kao što drugi primorski narodi podižu pogled prema polarnoj zvijezdi, u vrijeme kada noćne ure otkrivaju Velikog medvjeda, Kasiopeju, i Zmaja. Među njima ona je jedno s nebeskim svodom, i uistinu, skrivena od pogleda kada magla sakrije zvijezde ili sunce. Neke od litica žitelji vole, poput one grotesknog profila koju nazivaju Otac Neptun, ili onu čije stupaste stepenice nose ime Prolaz; ali ove se plaše jer je previše blizu nebesima. Portugalski se pomorci koji prilaze brodovima križaju kada je prvi puta ugledaju, a stari Jenkiji vjeruju da bi uspinjanje na nju bila ozbiljnija stvar od smrti, ako je to uopće moguće. Usprkos tome, gore na toj litici, stoji drvena kuća i uvečer ljudi vide svjetla u malim prozorskim oknima.

Drevna je kuća oduvijek bila ondje, i ljudi kažu da gore obitava Onaj koji zbori s jutarnjim maglama koje dolaze iz dubina, te možda vidi jedinstvene stvari na oceanu u onim trenucima kada rub litice postane rubom same Zemlje, a svečana zvonjava bova odjekuje u bijelome vilinskome eteru. Ovo su čiste bapske priče, jer ta je prijeteća vrlet vazda neposjećena, i domoroci nevoljko upiru teleskope na nju. Ljetni vikendaši su je doista pretražili svojim razmetljivim dvogledima, ali nisu nikada vidjeli ništa više do sivoga prastaroga krova, šiljatoga i obloženoga drvenom šindrom, čije se nadstrešnice spuštaju gotovo do sivih temelja, a prigušena žuta svjetlost malih prozora viri ispod tih nadstrešnica u sutonu. Ti ljetni posjetitelji ne vjeruju da jedan te isti Onaj živi u drevnoj kući stotinama godina, ali ne mogu dokazati svoju herezu nijednome pravom žitelju Kingsporta. Čak i Užasni Starac koji zbori s olovnim njihalima u bocama, i plaća namirnice vjekovnim španjolskim zlatom, te drži kamene idole u dvorištu svoje pretpotopne kolibe u Vodenoj ulici, jedini može kazati da su te stvari iste kao i kada je njegov djed bio dječak, te da je tako moralo biti već nezamislivo dugo vremena, još otkako su Belcher ili Shirley ili Pownall ili Bernard[39] bili guverneri provincije Njegova Veličanstva - Zaljeva Massachusetts.

Tada je jednoga ljeta došao filozof u Kingsport. Ime mu bijaše Thomas Olney, i podučavao je dubokoumne stvari na koledžu u zaljevu Narragansett. Došao je s kršnom ženom i razularenom djecom, a oči mu bijahu umorne od gledanja istih stvari tijekom mnogih godina, i od promišljanja o istim discipliniranim mislima. Promatrao je magle s dijademe Oca Neptuna, i pokušao ušetati u njihov bijeli svijet tajni uz titanske stepenice Prolaza. Iz jutra u jutro bi ležao na liticama i gledao preko ruba svijeta u tajanstveni eter s druge strane, slušajući sablasna zvona i divlje krikove onoga što su možda bili galebovi. Tada, kada bi se magla podigla a more istaknulo prozaičnim dimom parobrodova, uzdahnuo bi i spustio se u grad, gdje je volio tumarati uskim starim ulicama uz i niz brijeg, te proučavati lude ruševne zabate kuća i začudne dovratke sa stupovima koji su štitili tolike generacije čvrstoga pomorskog puka. Čak je i razgovarao s Užasnim Starcem, koji nije bio sklon strancima, te je bio pozvan u njegovu strahovito starinsku kolibu gdje niski stropovi i crvljive zidne obloge slušaju odjeke uznemirujućih monologa u mračnim sitnim satima noći.

Naravno da je bilo neizbježno da Olney zapazi sivu neposjećenu kolibu na nebesima, na onoj ka sjeveru okrenutoj zloslutnoj vrleti koja je jedno s maglama i nebeskim svodom. Vazda je visjela iznad Kingsporta, i vazda su njene tajne šapatom odzvanjale kroz vijugave uličice Kingsporta. Užasni Starac je teškim disanjem pripovijedao priču koju mu je ispričao otac, o munji koja je jedne noći poletjela iz te šiljate kolibe prema oblacima viših nebesa; a Bakica Ome, čije je maleno prebivalište s kolonijalnim krovom u Brodskoj ulici bilo potpuno prekriveno mahovinom i bršljanom, je prograktala nešto što je njena baka čula iz druge ruke, o oblicima koji su doklepetali iz istočnih magli ravno u uska i jedina vrata toga nedostižnog mjesta - jer su vrata smještena blizu ruba vrleti prema oceanu, te bijahu viđena samo s brodova na moru.

Na koncu, kako je bio strastven prema novim čudnim stvarima a nije ga sputavao ni kingsportovski strah niti uobičajena indolencija ljetnih turista, Olney je donio sasvim strašnu odluku. Unatoč konzervativnom odgoju - ili baš zbog njega, jer jednolični životi gaje snažne žudnje za nepoznatim - prisegnuo je velikom zakletvom da će se popeti na tu izbjegavanu sjevernu liticu te posjetiti abnormalno drevnu sivu kolibu na nebesima. Uvjerljivo je njegova trezvenija strana zagovarala tezu da to mjesto mora biti nastanjeno ljudima koji su tamo stigli iz smjera unutrašnjosti uz lakši greben na strani Miskatonikova estuarija. Vjerojatno su trgovali u Arkhamu, znajući kako malo Kingsport voli njihovu prisutnost, ili možda nisu bili u stanju spustiti se s litice po kingsportskoj strani. Olney je hodao duž nižih litica do mjesta gdje je ogromna vrlet bezobrazno skočila nagore da se druži s nebeskim stvarima, i postao sasvim siguran da se nijedna ljudska noga ne bi mogla uspeti ili spustiti po toj isturenoj južnoj padini. Istočna i sjeverna strana su se dizale tisućama stopa vertikalno iz vode, tako da je samo zapadna strana, iz smjera Arkhama, preostala.

Rano jednoga jutra u kolovozu Olney se namjerio pronaći put do nedostupnoga vrha. Napredovao je na sjeverozapad ugodnim zabačenim cestama, pored Hooperova ribnjaka i stare ciglene barutane do mjesta gdje se pašnjaci uzdižu do grebena iznad Miskatonika i pružaju krasan pogled na Arkhamove bijele predviktorijanske zvonike s druge strane rijeke i milja poljana. Ovdje je pronašao sjeno vit put za Arkham, ali u smjeru mora koji je priželjkivao niti traga stazi. Šume i polja se naguraše do visoke obale riječnog ušća, i nisu nosile nikakav znak prisutnosti čovjeka; čak niti kameni zid ili zalutalu kravu, već samo visoku travu i divovsko drveće i grmove divljih ruža koje su možda prvi Indijanci vidjeli. Kako se polako penjao prema istoku, sve više i više iznad estuarija njemu s lijeva, i sve bliže i bliže moru, put je postajao sve napornijim; dok se nije zapitao kako su pobogu stanovnici onoga omraženoga mjesta uspijevali dosegnuti vanjski svijet, u svrhu čestih odlazaka na tržnicu u Arkham.

Tada se drveće prorijedilo, i daleko ispod, njemu zdesna vidje brda i starinske krovove i tornjeve Kingsporta. Čak je i Središnje brdo bilo patuljasto s ove visine, i mogao je jedva razabrati drevno groblje pored Kongregacijske bolnice, podno kojega je glasina držala da se nalaze strašne pećine ili vrebaju jazbine. Naprijed su ležali buseni trave i rijetka grmlja borovnice, a onkraj njih gole stijene vrleti i vitki vrh omražene sive kolibe. Sada se greben suzio, i Olneyu se zavrti od vlastite osamljenosti na nebu. Južno od njega strahoviti ponor iznad Kingsporta, a sjeverno vertikalni pad od gotovo milje do riječnoga ušća.

Odjednom se ispred njega otvori široka provalija, tri metra duboka, tako da se morao spustiti rukama i skočiti na nagnuto tlo, i onda puzeći se popeo uz opasni prirodni tjesnac u suprotnome zidu. Dakle to je bio put kojim su žitelji nevjerojatne kuće putovali između zemlje i neba!

Kada se uspeo iz provalije jutarnja se magla skupljala, ali naprijed je jasno vidio visoku i bezbožnu kolibu; zidovi sivi kao stijena, a visoki vrhunac je stajao bestidno nasuprot mliječno bijelih morskih isparavanja. Opazio je da nije bilo nikakvih vrata s ove kopnene strane, nego samo par malih rešetkastih prozora s pohabanim kružnim oknima obrađenima u stilu sedamnaestoga stoljeća. Svuda oko njega bijahu oblaci i kaos, i nije mogao vidjeti ništa ispod sebe, izuzev bjeline i beskrajnoga prostora. Bio je sam na nebu s ovom nastranom i vrlo uznemirujućom kućom; a kada je postrance prišao prednjoj strani i ugledao da zid stoji u ravnini s rubom litice, tako da jedina uska vrata nisu mogla biti dosegnuta osim iz praznoga etera, osjetio je izraziti užas kojega visina nije mogla u potpunosti objasniti. I bilo je sasvim neobično da je tako crvima izjedena drvena krovna obloga mogla opstati, ili da cigle toliko izmrvljene još uvijek oblikuj u dimnjak koji stoji.

Kako je magla bivala sve gušća, Olney se šuljao oko prozora na sjevernoj i zapadnoj i južnoj strani, pokušavajući ih otvoriti ali ih je pronalazio sve zaključanima. Bilo mu je donekle drago što su zaključani, jer što je više gledao tu kuću to je manje želio ući unutra. Tada ga zaustavi zvuk. Začuo je škljocaj brave i udarac zasuna, te uslijedi škripa kao da se teška vrata polagano i oprezno otvaraju. To je bilo na morskoj strani koju nije mogao vidjeti, gdje se uski portal otvorio prema praznome prostoru tisućama stopa iznad valova u maglovitome nebu.

Tada se začuje težak, smišljeni topot koraka u kolibi, i Olney čuje otvaranje prozora, prvo na sjevernoj suprotnoj strani, a onda na zapadnoj odmah iza ugla. Sljedeći će na red doći južni prozori, ispod glomazne niske nadstrešnice nedaleko od njega; i mora biti rečeno da mu je bilo više no neugodno dok je promišljao o mrskoj kući sjedne strane i praznini gornjega zraka s druge. Kada je komešanje došlo do najbližega prozorskog okna, odšuljao se natrag na zapadnu stranu, priljubivši se uza zid pokraj sada otvorenih prozora. Bilo je jasno da je vlasnik došao kući; ali nije došao s kopna, niti s nekakvoga balona ili zamislive zračne lađe. Opet se oglasiše koraci, i Olney šmugne iza ugla na sjever; ali prije nego je pronašao utočište, glas je nježno zazvao, i znao je da se mora suočiti sa svojim domaćinom.

Kroz zapadni prozor virilo je veliko crnobrado lice čije su oči fosforescentno sjale s utiskom nečuvenih prizora. Ali glas bijaše nježan, i staromodne vrste, tako da Olney nije zadrhtao kada je smeđa ruka posegnula da mu pomogne preko okvira i u tu nisku prostoriju crne oplate od hrasta i rezbarenoga namještaja iz razdoblja Tudora. Čovjek bijaše odjeven u sasvim drevnu odjeću, i zračio je nesmjestivom aureolom morske magije i snova o visokim galijama. Olney se ne sjeća mnogo o čudima koje je spominjao, ili čak tko je on bio; ali kaže da je bio neobičan i ljubazan, i ispunjen čarolijom nemjerljivih praznina vremena i prostora. Mala se soba doimala zelena u zagasitom vodenastom svjetlu, i Olney vidje da dalji prozori na istoku nisu otvoreni, već zatvoreni pred magličastim eterom teškim kapcima nalik dnima starih boca.

Bradati se domaćin doimao mladim, ali ipak je gledao očima natopljenim starim misterijima; i iz priča o čudesnim drevnim stvarima s kojima se poistovjećivao, dobivao se dojam da je seoski puk bio u pravu misleći da on razgovara s maglama mora i oblacima neba još od kada nije bilo nikakvoga sela koje bi s ravnice ispod njega promatralo njegovo rezervirano prebivalište. I dan je istjecao, a još uvijek je Olney slušao glasine o starim vremenima i udaljenim mjestima. Čuo je kako su se kraljevi Atlantide borili s ljigavim bogohulnostima koje su izmigoljile iz pukotina na dnu oceana, i kako Posejdonov hram pun stupova i morske trave još uvijek u ponoć promatraju izgubljeni brodovi, koji njegovim prizorom uviđaju da su izgubljeni. Godine Titana bijahu prizvane, ali domaćin postade bojažljiv kada je zborio o mutnome prvom dobu kaosa prije bogova ili čak rođenja Starijih, kada su samo drugi bogovi dolazili plesati na vrh Hatheg-Kla u kamenoj pustinji nedaleko Ulthara, s one strane rijeke Skai.

U tome trenutku se začuje kucanje na vratima; onim drevnim hrastovim vratima, prepunih masivnih čavala iza kojih je ležao samo bezdan bijeloga oblaka. Olney se tržne u strahu, ali mu bradati muškarac pokaže da bude miran, te se na vršcima prstiju odšulja do vrata da pogleda van kroz sasvim malenu špijunku. Nije mu se svidjelo što vidi, pa je prislonio prst na usne i odšuljao se natrag da zatvori i zakračuna sve prozore prije no što se vratio u drevno sjedište pored svoga gosta. Tada Olney ugleda kako nastrani crni obris uzastopno prolazi iza prozirnih pravokutnika svakoga maloga mutnog prozora dok se posjetitelj radoznalo kretao uokolo prije odlaska; i bilo mu je drago što njegov domaćin nije odgovorio na kucanje. Jer postoje čudne stvari u velikome bezdanu, i tragač snova mora paziti da ne uzbuni ili susretne pogrešne.

Tada su se sjene počele okupljati; prvo male tajnovite ispod stola, a tada i one smionije u drvom obloženim mračnim kutovima. I bradati čovjek napravi zagonetne molitvene geste, i upali visoke svijeće u neobično kovanim mjedenim svijećnjacima. Često bi bacio pogled na vrata kao da nekoga očekuje, te konačno kao da je na njegov pogled odgovorilo jedinstveno kuckanje koje je moralo slijediti neku sasvim drevnu i tajanstvenu šifru. Ovoga puta nije ni pogledao kroz špijunku, nego je podigao veliku hrastovu pregradnu dasku i udario zasun, otključavši teška vrata i širom ih otvori prema zvijezdama i magli.

I tada na zvuk opskurnih harmonija doplutaše u sobu iz dubina svi snovi i sva sjećanja Zemljinih potopljenih Moćnika. I zlatni plamenovi plesaše oko korovom obraslih brava, tako da Olney bijaše opijen dok im je odavao počast. Neptun s trozupcem je bio tamo, i veseli tritoni i fantastične nereide[40], a na leđima dupina je balansirala golema nazubljena školjka kojom je putovao sijedi i užasni oblik prvobitnoga Nodensa, gospodara velikoga bezdana. I spiralne školjke tritona začudno zatrube, a nereide proizvedu neobične zvukove udaranjem po grotesknim rezonantnim školjkama nepoznatih predatora u crnim morskim pećinama. Tada prastari Nodens posegne naprijed smežuranom rukom te pomogne Olneyu i njegovu domaćinu da uđu u golemu školjku, gdje su spiralne školjke i udarci činili divlju i fenomenalnu buku. I u beskrajni eter zatetura fantastična povorka, čija je buka i vika bila izgubljena u odjeku grmljavine.

Cijelu su noć u Kingsportu promatrali tu uzvišenu liticu kada im je oluja kroz maglu dozvolila pogled, i kada su se u sitnim satima mali mutni prozori zamračili, šaputali su o stravi i katastrofi. Olneyeva djeca i krupna žena su se molili blagome prigodnome Bogu baptista, i nadali se da će putnik posuditi kišobran i gumene čizme ako kiša ne prestane do jutra. Tada zora ispliva kapajući ovjenčana maglom iz mora, i bove svečano zazvone u vrtlozima bijeloga etera. Au podne vilenjački rog zaječi preko oceana dok se Olney, suh i lak na nogama, spustio s litica drevnoga Kingsporta s pogledom dalekih mjesta u svojim očima. Nije se mogao prisjetiti što je sanjao u kolibi ugniježđenoj na nebu, kod onoga još uvijek neimenovanoga pustinjaka, ili kazati kako je izmilio niz vrlet koju nije pohodila nijedna druga noga. Niti je mogao uopće zboriti o tim stvarima osim s Užasnim Starcem, koji je poslije mrmljao nastrane stvari u svoju dugu bijelu bradu; zaklevši se da čovjek koji se spustio s one vrleti nije u potpunosti čovjek koji se uspeo, i da negdje podno sivoga šiljatoga krova, ili sred nezamislivih predjela te zloslutne bijele magle, još uvijek oklijeva izgubljena duša onoga koji bijaše Thomas Olney.

I od te ure, kroz suhoparne i spore godine sivila i umora, filozof je radio i jeo i spavao i strpljivo izvršavao djela prikladna građaninu. Više ne žudi za čarolijom udaljenih brda, ili uzdiše za tajnama koje vire poput zelenih grebena iz mora bez dna. Jednolikost njegovih dana mu više ne zadaje tugu, a disciplinirane misli su postale sasvim dovoljne za njegovu maštu. Njegova dobra žena biva sve krupnija a njegova djeca sve starija i prozaičnija i korisnija, i nikada se ne zaboravi korektno osmjehnuti s ponosom kada prigoda to zahtijeva. U njegovu pogledu nema nikakvoga nemirnog svjetla, a ako ikada osluškuje svečanu zvonjavu ili daleke vilenjačke rogove to je samo noću kada stari snovi lutaju. Nikada više nije vidio Kingsport, jer se njegovoj Obitelji nisu svidjele smiješne stare kuće, te se žališe da su odvodi nemoguće loši. Sada imaju dotjerani ljetnikovac u Bristolskom visočju, gdje se ne uzdižu nikakve visoke vrleti, a susjedi su urbani i modemi.

Ali Kingsportom kruže neobične priče, te čak i Užasni Starac priznaje stvar koju ni njegov djed nije izrekao. Jer sada, kada vjetar burno zapuše sa sjevera pored visoke drevne kuće koja je jedno s nebeskim svodom, slama se konačno ona zloslutna tišina koja je uvijek prethodila propasti Kingsportovih pomoraca. A stari puk pripovijeda o ugodnim glasovima koji pjevaju ondje, i o smijehu koji buja radošću onkraj zemaljske radosti; i kažu da su uvečer mali niski prozori svjetliji nego prije. Kažu, također, da jarka sjeverna Svjetlost dolazi češće na to mjesto, sjajeći plavo prema sjeveru s vizijama zamrznutih svjetova dok vrlet i koliba vise crni i fantastični nasuprot divljeg bljeskanja. I magle u zoru su gušće, a mornari nisu posve sigurni da je sva prigušena morska zvonjava od svečanih bova.

Najgori od svega, doduše, su grčeviti stari strahovi u srcima mladića Kingsporta, koji su postali skloni noću slušati tihe udaljene zvukove sjevernoga vjetra. Kunu se da nikakvo zlo ili bol ne nastanjuje onu visoku šiljatu kolibu Jer u novim glasovima odjekuje radost, i s njima zvon smijeha i glazbe. Kakve priče morske magle mogu donijeti tome ukletome i najsjevernijemu vrhuncu, ne znaju, ali žude da iznude nekakav nagovještaj čuda koja kucaju na vrata litice kada su oblaci najgušći. Patrijarsi se boje da ne bijednoga dana jedan po jedan potražili taj nepristupačan vrh na nebu, i doznali koje se vjekovne tajne kriju ispod strmoga krova s drvenom šindrom koji je dio stijena i zvijezda i drevnih strahova Kingsporta. Da bi se ona pustolovna mladež vratila nisu sumnjali, ali misle da bi svjetlo moglo iščeznuti iz njihovih očiju, a volja iz njihovih srdaca. I ne žele da se staromodnim Kingsportom sa svojim strmim ulicama i starinskim zabatima kuća ravnodušno vuku godine dok smijajući zbor, glas po glas, biva sve snažniji i neobuzdaniji u tome neznanome i užasnome gnijezdu gdje magle i snovi zastaju odmoriti se na svome putu iz mora k nebesima.

Ne žele da duše njihovih mladića napuste ugodna ognjišta i taverne kolonijalnih krovova staroga Kingsporta, niti ne žele da smijeh i pjesma na onome visokome kamenom mjestu postanu glasniji, jer je glas koji je došao, donio svježe magle s mora i svježa svjetla sa sjevera, stoga govore da će više drugih glasova donijeti još magli i još svjetala, sve dok se možda starinski bogovi (čije postojanje nagoviještaju samo šapatom iz straha da će kongregacijski pastor čuti) ne uzdignu iz dubina i s neznanoga Kadatha u hladnoj pustoši te načine svoje prebivalište na toj opakoj vrleti tako blizu nježnim brdima i dolinama tihoga jednostavnog ribarskog puka. Te stvari ne žele, jer običnim su ljudima nezemaljske stvari nedobrodošle; osim toga, Užasni Starac često podsjeti što je Olney kazao o kucanju kojega se osamljeni stanovnik bojao, i o crnom i znatiželjnom obliku viđenom nasuprot magle kroz one nastrane prozore s kružnim olovnim oknima.

O svim tim stvarima, ipak, samo Stariji mogu odlučivati; a u međuvremenu jutarnja magla i dalje dolazi do onoga usamljenoga vrtoglavog vrha sa strmom drevnom kućom, do one sive kuće s niskim strehama gdje se nitko ne vidi već gdje večer donosi tajanstvena svjetla dok sjeverni vjetar zbori o stranim slavljima. Bijela i paperjasta dolazi iz dubina svojoj braći oblacima, prepuna snova o vlažnim pašnjacima i pećinama levijatana. A kada brojne priče polete špiljama tri tona, a spiralne školjke u gradovima prekrivenim morskom travom zatrube divlje melodije naučene od Starijih, tada se velika željna isparavanja sjate na nebesa krcata magijom; a Kingsport, meškoljeći se nelagodno na svojim nižim liticama podno onog nevjerojatnog visećeg stražara od stijene, vidi ka oceanu samo mističnu bjelinu, kao da je rub litice sam rub Zemlje, dok svečana zvonjava bova odjekuje u vilinskome eteru.

Srebrni ključ

“Srebrni ključ” je kratka priča napisana 1926., i sastavni je dio Lovecraftovog ciklusa o Zemlji Snova, s poznatim Randolphom Carterom kao glavnim junakom. Prvi je puta objavljena u siječanjskom izdanju časopisa Weird Tales 1929. godine. Farnsworth Wright, urednik Weird Talesa, je izvorno odbio objaviti priču kada ju je Lovecraft donio sredinom 1927. godine, ali ju je naknadno ipak objavio, objasnivši Lovecraftu da su priču čitatelji “žestoko mrzili”. Vjeruje se da priča nije dobro primljena jer se u njoj Lovecraft odrekao zadrtosti i predrasuda, koje su u to vrijeme bile jako raširene.

Srebrni ključ

Kada je Randolph Carter imao trideset godina, izgubio je ključ od dveri snova. Prethodno tom razdoblju, borio se s prozaičnošću života noćnim izletima do stranih i drevnih gradova s druge strane svemira, te dražesnim, nezamislivim zemljama-vrtovima preko eteričnih mora; ali kako ga je sredovječnost pritisnula, osjetio je kako mu te slobode malo po malo klize iz života, dok najzad nije bio odsječen u potpunosti. Njegove galije više nisu jedrile uz rijeku Oukranos pored zlaćanih tornjeva Thrana, niti su njegovi slonovi gazili kroz mirisne džungle u Kledu, gdje zaboravljene palače bjelokosnih stupova spavaju krasne i nesalomive podno mjeseca.

Mnogo je čitao o stvarima kakve jesu, i razgovarao s previše ljudi. Dobronamjerni filozofi su ga poučili da zaviri u logičke odnose, i analizira postupke koji oblikuju njegove misli i maštarije. Čuđenje je nestalo, i zaboravio je da je sav život samo niz slika u mozgu, gdje nema razlike između onih koje su iznjedrene pravim događajima te onih iznjedrenih unutrašnjim sanjarenjima, i nema razloga vrednovati jedne više od drugih. Običaj mu je zaglušio uši praznovjernim štovanjem onoga što je opipljivo i fizičko, te ga natjerao da potajno i posramljeno obitava u vizijama. Mudraci mu rekoše da su njegove jednostavne maštarije isprazne i djetinjaste, a on im povjerava jer je uviđao da bi lagano mogle biti takve. Ono čega se nije mogao prisjetiti jest da su djela stvarnosti jednako isprazna i djetinjasta, i još apsurdnija jer njihovi počinitelji ustraju zamišljajući sebe punima značenja i svrhe dok slijepi kozmos besciljno melje iz ničega u nešto pa opet iz nečega u ništa, ne obazirući se niti znajući za želje ili postojanje umova koji na trenutak zatrepere tu i tamo u tami.

Prikovali su ga za stvari koje jesu, te mu objasnili kako one funkcioniraju dok misterija nije iščezla iz njegova svijeta. Kada bi požalio, i čeznuo za bijegom u sumračna kraljevstva gdje je čarolija oblikovala sve male živopisne fragmente i vrijedne asocijacije njegova uma u vidike drhtava iščekivanja i neutaživa užitka, tada bi ga okrenuli prema novo otkrivenim čudesima znanosti, nudeći mu da pronađe divotu u vrtlogu atoma i tajnovitosti nebeskih dimenzija. A kada nije uspio pronaći te blagodati u stvarima čiji su zakoni znani i mjerljivi, rekoše mu da mu manjka mašte, i da je nezreo jer je preferirao iluzije snova pred iluzijama naše fizičke tvorevine.

Stoga je Carter nastojao biti poput ostalih, i pretvarao se da su obični događaji i osjećaji zemaljskih umova bitniji od fantazija rijetkih i delikatnih duša. Nije se protivio kada su mu govorili da je životinjska bol zaklane svinje ili dispeptičnog[41] ratara u stvarnome životu važnija stvar od nenadmašne ljepote Naratha sa svojih stotinu rezbarenih gradskih vrata i kupolama od kalcedona[42], kojega se maglovito prisjećao iz snova; i pod njihovim je vodstvom razvio srcobolni osjećaj žaljenja i tragedije.

S vremena na vrijeme, ipak, nije si mogao pomoći a da ne vidi koliko su plitke, prevrtljive, i besmislene bile sve ljudske težnje, i kako se isprazno naše stvarne pobude razlikuju od pompoznih ideala u koje se kunemo. Tada bi pribjegao uljudnome smijehu kojega je naučio koristiti kada se netko protivio ekstravaganciji i neprirodnosti snova; jer je uviđao da je svakodnevni život našega svijeta do posljednje trunke jednako ekstravagantan i umjetan, te puno manje vrijedan poštovanja zbog njegove oskudnosti u ljepoti i njegova luckasta oklijevanja da prizna vlastiti nedostatak smisla i svrhe. Tako je postao u neku ruku šaljivac, jer nije vidio da je čak i humor ništavan u bezumnome svemiru lišenom bilo kakvoga pravog mjerila dosljednosti ili nedosljednosti.

U prvim danima svoga sužanjstva okrenuo se nježnoj crkvenoj vjeri koju mu je omilila naivna predaja njegovih predaka Jer odatle su se širile mistične avenije koje su obećavale bijeg iz života. Tek je uz pomniji uvid primijetio izgladnjelu maštu i ljepotu, ustajalu i prozaičnu banalnost, te naizgled mudru težinu i groteskne tvrdnje temeljne istine koja je sveudilj nadmoćno vladala većinom njenih propovjednika; ili u potpunosti osjetio nezgrapnost kojom je pokušavala održati na životu djetinjaste strahove i nagađanja primitivne rase koja se suočava s nepoznatim. Umaralo je Cartera gledati kako su svečano ljudi pokušavali razabrati zemaljsku stvarnost u starim mitovima koje je svaki korak njihove hvalisave znanosti pobijao, pa je ta krivo usmjerena ozbiljnost ubila privrženost koju je možda imao prema drevnim vjerovanjima. Da su barem bili zadovoljni pružanjem zvučnih rituala i emocionalnih odušaka u njihovoj pravoj krinki eterične fantazije.

Ali kada je počeo proučavati one koji odbaciše stare mitove, pronašao ih je još ružnijima od onih koji ih nisu odbacili. Nisu znali da ljepota leži u harmoniji, a da ljupkost života nema mjerilo sred besciljnoga kozmosa izuzev vlastite harmonije sa snovima i osjećajima koji su već iščezli i slijepo oblikovali naše male sfere iz ostaloga kaosa. Nisu vidjeli da su dobro i zlo i ljepota i ružnoća jedini omamentalni plodovi perspektive, čija prava vrijednost leži u njenoj povezanosti s onom slučajnosti zbog koje su naši preci počeli misliti i osjećati, i čiji su finiji detalji različiti u svakoj rasi i kulturi.

Umjesto toga, ili su nijekali te stvari u potpunosti ili su ih pripisivali grubim, nejasnim instinktima koje su dijelili sa zvjeradi i seljacima; tako da su njihovi životi bili kužno potrošeni u boli, ružnoći, i nesrazmjeru, a ipak ispunjeni smiješnim ponosom jer su pobjegli od nečega; nečega ništa više nezdravog od onoga što ih je i dalje držalo. Zamijenili su lažne bogove straha i slijepe pobožnosti za one prekomjerne slobode i anarhije.

Carter nije imao mnogo sluha za ove moderne slobode; jer se njihova jeftinoća i bijeda gadila duši koja voli samo ljepotu, dok se njegov razum bunio na klimavu logiku kojom su njeni prvaci pokušali primitivne nagone pozlatiti svetošću skinutoj s odbačenih idola. Uvidio je da većina njih, zajedno s njihovim propalim svećenstvom, nije mogla pobjeći zabludi da život ima smisao odvojen od onoga kojeg čovjek pronađe u snu; te nisu mogli staviti na stranu grubu ideju etike i obveza onkraj ljepote, čak i dok je sva Priroda vrištala nesviješću i bezličnim nemoralom u svjetlu njihovih znanstvenih otkrića. Izobličeni i zadrti unaprijed smišljenim iluzijama pravde, slobode, i dosljednosti, odbacili su stare nauke i stare načine sa starim uvjerenjima; niti su ikada zastali pomisliti da su oni nauci i oni načini jedini činitelji njihovih trenutnih misli i prosudbi, te jedini vodiči i mjerila u besmislenome svemiru bez čvrstih ciljeva ili stabilnih referentnih točaka. Izgubivši te umjetne okolnosti, njihovi životi bijahu ispražnjeni od usmjerenja i dramatičnoga interesa; dok najzad nisu počeli težiti utapanju vlastite dosade u užurbanosti i hinjenoj svrsishodnosti, galami i uzbuđenju, barbarskom izričaju i životinjskim osjećajima. Kada su se te stvari stopile, razočarani ili bolesni od odvratnosti, uzgojili su ironiju i gorčinu, te pronašli grešku u društvenome poretku. Nikada ne bi mogli shvatiti da su njihovi primitivni temelji bili promjenjivi i kontradiktorni kao i bogovi njihovih predaka, i da je zadovoljstvo jednoga trenutka propast sljedećega. Spokojna, trajna ljepota dolazi samo u snu, i tu je utjehu svijet odbacio kada je štovanjem stvarnosti odbacio tajne djetinjstva i nevinosti.

Sred ovoga kaosa ispraznosti i nemira, Carter je pokušavao živjeti životom prikladnim za čovjeka pronicljiva uma i dobrog naslijeđa. Kako su mu snovi blijedjeli pod ruglom godina, nije mogao vjerovati u ništa, samo ga je ljubav prema harmoniji držala blizu načinima njegove rase i položaja. Koračao je neosjetljiv kroz čovječje gradove, i uzdisao jer se nijedan vidik nije činio posve stvarnim; jer je svaki bljesak žute sunčeve svjetlosti na visokim krovovima i svaki pogled na trgove s balustradama u prvim svjetiljkama večeri služio samo da ga podsjeti na snove koje je nekoć poznavao, i da ga učini nostalgičnim za eteričnim zemljama koje više nije znao pronaći. Putovanja su bila sprdnja; čak ga je i Veliki rat samo malčice uzbudio, iako je ispočetka služio u francuskoj Legiji stranaca. Neko je vrijeme tražio prijatelje, ali ubrzo ga je umorila grubost njihovih emocija, i jednoličnost i prizemnost njihovih vizija. Bilo mu je neodređeno drago što svi njegovi rođaci bijahu udaljeni te nisu održavali kontakt, jer ne bi mogli razumjeti njegov mentalni život. To jest, nitko osim njegova djeda i prastrica Christophera ne bi mogao, a oni bijahu odavna mrtvi.

Tada je ponovo počeo pisati knjige, koje je napustio kada su ga snovi prvi puta iznevjerili. Ali u tome, također, nije bilo zadovoljstva ili ispunjenja; jer je dodir Zemlje bio na njegovu umu, i nije mogao misliti na divne stvari kao što je činio davno. Ironični je humor rušio sve sumračne minarete koje je podizao, a prizemni je strah od nevjerojatnosti uništavao sve delikatno i nevjerojatno cvijeće njegovih vilinskih vrtova. Sporazum tobožnjega sažaljenja je obasipao sentimentalnošću njegove likove, dok je mit o važnoj stvarnosti te značajnim ljudskim događajima i emocijama degradirao cijelu visoku fantaziju u jeftinu društvenu satiru i alegoriju prekrivenu tankim velom. Njegovi su novi romani bili uspješni kao što njegovi stari nisu nikada bili, i jer je znao koliko isprazni moraju biti da zadovolje isprazno stado, spalio ih je i prekinuo s pisanjem. Bijahu to sasvim dražesni romani, u kojima se uljudno smijao snovima koje je lagano skicirao; ali je uvidio kako njihova sofisticiranost iscrpljuje iz njih sav život.

Nakon toga je gajio namjerne iluzije, te petljao po utiscima bizarnoga i ekscentričnoga kao protuotrovom za banalnost. Većina njih je, međutim, doskora pokazala svoje siromaštvo i jalovost; i on shvati da su popularne doktrine okultizma suhe i nefleksibilne poput znanosti, čak i bez tračka umirujuće istine kojom bi ih opravdao. Golema glupost, prijetvornost, i zbrčkane ideje nisu san te ne tvore nikakav bijeg iz života umu izvježbanome iznad njihove razine. Stoga je Carter kupovao još neobičnije knjige i pomnije tražio grozne ljude fantastične učenosti; zakopavši se u arkanu[43] svijesti koju su rijetki pohodili, i naučivši stvari o tajnim ponorima života, legendi, i nezapamćenih starina koje ga odonda ne prestaju uznemiravati. Odlučio je živjeti na drukčijoj razini, te je opremio svoj bostonski dom tako da odgovara njegovim promjenjivim ćudima, jedna prostorija za svaku, uređene prikladnim bojama, namještene doličnim knjigama i predmetima, te opremljene pogodnim izvorima svjetlosti, topline, zvuka, okusa i mirisa.

Jednom je doznao za čovjeka na Jugu kojega su ljudi izbjegavali, i kojega se bojaše zbog bogohulnih stvari koje je pročitao u pretpovijesnim knjigama i na glinenim pločama prokrijumčarenim iz Indije i Arabije. Njega je posjetio, te živio s njime dijeleći njegova istraživanja sedam godina, dok ih užas nije zgrabio jedne ponoći na nepoznatome i arhaičnome groblju, te se samo jedan vratio odakle su dvojica ušla. Tada se vratio u Arkham, užasni vješticama uklet stari grad njegovih predaka u Novoj Engleskoj, te je imao iskustva u tami, sred prastarih vrba i oronulih kolonijalnih krovova, koja su ga natjerala da zapečati zauvijek određene stranice u dnevniku od pretka divljega uma. Ali ti su ga užasi odveli samo do ruba stvarnosti, te nisu bili prava zemlja snova koju je poznavao u mladosti; i tako je s pedeset godina očajavao na bilo kakav počinak ili zadovoljstvo u svijetu prezaposlenom za ljepotu i prepredenom za snove.

Uvidjevši napokon ispraznost i uzaludnost stvarnih stvari, Carter je provodio svoje dane u mirovini, i u čeznutljivim polusjećanjima njegove mladosti prepune snova. Mislio je da je poprilično luckasto što se uopće trudi živjeti, i dobio je od svoga poznanika s juga Amerike sasvim neobičnu tekućinu koja će mu pružiti zaborav bez patnje. Inercija i moć navike su ga ipak, natjerale da odgodi tu radnju te je lebdio neodlučno usred misli prošlih vremena, skinuvši čudne tapiserije sa svojih zidova i preuredivši kuću onako kakva je bila u njegovu ranom djetinjstvu - s grimiznim prozorskim oknima, viktorijanskim pokućstvom, i svime ostalim.

Prolaskom vremena postalo mu je gotovo drago što je bio neodlučan, jer su ostaci njegove mladosti i odvojenost od svijeta učinili život i sofisticiranost vrlo dalekima i nestvarnima; čak toliko da se dodir čarolije i iščekivanja ponovo ušuljao u njegov noćni drijemež. Godinama su ti drijemeži poznavali samo iskrivljene odraze svakodnevnih stvari kao što ih i najobičniji drijemeži poznaju, ali sada se vratio treptaj nečega nepoznatoga i divljega; nekakve nejasne i veličanstvene prisutnosti koja je poprimila oblik napetih i bistrih slika iz dana njegova dječaštva, zbog kojih pomisli na male nepovezane stvari koje je davno zaboravio. Često bi se probudio zazivajući majku ili djeda, koji su bili u svojim grobovima četvrt stoljeća.

Tada ga je jedne noći djed podsjetio na ključ. Stari sijedi učenjak, jasan kao za života, zborio je naširoko i ozbiljno o njihovoj drevnoj lozi, i o začudnim vizijama nježnog i osjećajnog čovjeka koji ju se stvorio. Zborio je o križaru s ognjem u očima koji je naučio divlje tajne Saracena koji ga držaše u sužanjstvu; i o prvome sir Randolphu Carteru koji je proučavao magiju kada je Elizabeta bila kraljica. Govorio je, također, o onome Edmundu Carteru koji je jedva izbjegao vješanje zbog čaranja u Salemu, te koji je spremio u starinsku kutiju veliki srebrni ključ koji se prenosio generacijama. Prije no što se Carter probudio, nježni posjetitelj mu je rekao gdje može pronaći tu kutiju; tu izrezbarenu hrastovu kutiju arhaičnoga čuda čiji groteskni poklopac nijedna ruka nije podigla dva stoljeća.

Pronašao ju je u prašini i sjenama golemoga tavana, odbačenu i zaboravljenu u dubini ladice u visokoj škrinji. Bila je stopu široka, i njene su gotičke rezbarije bile toliko strašne da se nije čudio što se nijedna osoba nije usudila otvoriti je još od Edmunda Cartera. Nije proizvela nikakav zvuk kada ju je protresao, ali je odavala mistični miris nezapamćenih začina. Da je sadržavala ključ, bila je zapravo samo maglovita legenda, čak i otac Randolpha Cartera nikada nije znao da takva kutija postoji. Bila je okovana hrđavim željezom, i nikakva sredstva nisu bila priložena za otvaranje strašne brave. Carter je nejasno shvaćao da će u njoj pronaći nekakav ključ izgubljenih dveri snova, ali gdje i kako da ga iskoristi, djed mu nije kazao ništa.

Stari je sluga silom otvorio rezbareni poklopac, tresući se dok su u njega piljila odvratna lica iz drevnoga drva, s nekom zaboravljenom sjetom. Unutra, umotan u izblijedjeli pergament, nalazio se golemi ključ potamnjeloga srebra prekriven tajanstvenim arabeskama; ali bez ikakvoga vidljivoga objašnjenja. Pergament je bio pozamašan, te je sadržavao samo neobične hijeroglife nepoznatoga jezika zapisane pradavnom trskom. Carter prepozna simbole kao one koje je vidio na stanovitom svitku papirusa koji je pripadao onome užasnome učenjaku s Juga koji je nestao jedne ponoći na bezimenome groblju. Čovjek je uvijek drhtao dok je čitao taj svitak, kao što je Carter drhtao sada.

Ali očistio je ključ, i držao ga pored sebe noću u aromatičnoj kutiji drevne hrastovine. Njegovi su snovi u međuvremenu postajali sve življi, i iako mu nisu prikazivali nikakve strane gradove i nevjerojatne vrtove iz davnina, poprimali su nedvojbeni kalup čija svrha nije mogla biti pogrešno protumačena. Zvali su ga natrag kroz godine, i s pomiješanom voljom svih njegovih predaka vukli su ga prema nekakvom skrivenom izvoru predaka. Tada je spoznao da mora otići u prošlost i spojiti se sa starim stvarima, i dan za danom razmišljao je o brdima na sjeveru gdje su ležali ukleti Arkham i vijugavi Miskatonik i samotni seoski dom njegova roda.

U plodnom ognju jeseni, Carter se zaputi starim zapamćenim putom pored dražesnih linija valovitih brda i livade obrubljene kamenim zidom, pored udaljene udoline i šumarka, zavojite ceste i ljupkih farmi, i kristalnih zavoja Miskatonika, prekoračenoga tu i tamo rustikalnim mostovima od drva ili kamena. Na jednome je zavoju ugledao skupinu divovskih brijestova između kojih je jedan predak neobično iščeznuo prije stoljeće i pol, te zadrhti dok je vjetar pun značaja zapuhao kroz drveće. Tada ugleda ruševnu farmu stare Goody Fowler, vještice, sa svojim malim zlim prozorima i velikim krovom koji se naginjao gotovo do zemlje na sjevernoj strani. Ubrzao je automobilom dok je prolazio pokraj nje, i nije usporio dok se nije uspeo na brdo gdje su njegovi preci bili rođeni, i gdje je stara bijela kuća još uvijek ponosno gledala preko ceste na divnu panoramu kamenitih padina zelene doline, s udaljenim tornjevima Kingsporta na horizontu, i natruhama arhaičnoga, snovima prepunog mora u najdaljoj pozadini.

Tada naiđe na strmiju padinu koja je nosila staru kuću Carterovih koju nije posjetio preko četrdeset godina. Poslijepodne je davno prošlo kada je stigao do podnožja, i na zavoju na pola puta zastane da osmotri razastrti seoski krajolik sav zlatan i slavan u poplavama čarolije istočene iz zapadnoga sunca. Sva čudnovatost i iščekivanje njegovih nedavnih snova su se činili prisutnima u ovome utihnulome i nezemaljskome krajoliku, te pomisli na nepoznate samoće drugih planeta dok su mu oči pratile baršunaste i napuštene travnjake kako se valovito sjaje između srušenih zidova, i nakupine vilinskih šuma koje naglašavaju udaljene obrise grimiznih brda onkraj brda, i sablasnu šumovitu dolinu koja uranja u sjene vlažne kotline gdje vode pjevuše i žubore sred nabubrenog i izvitoperenog korijenja.

Zbog nečega osjeti da motori ne pripadaju carstvu koje je tražio, stoga ostavi automobil na rubu šume, te stavivši veliki ključ u džep svoga kaputa, nastavi pješice uz brdo. Šuma ga je sada u potpunosti progutala, iako je znao da je visoki brežuljak s kućom očišćen od drveća, osim na sjevernoj strani. Pitao se kako će kuća izgledati, jer bijaše prazna i nepohođena zbog njegova nemara još od smrti njegova čudnoga prastrica Christophera prije trideset godina. U mladosti je uživao u dugim posjetima tome mjestu, te je pronalazio neobična čudesa u šumi s druge strane voćnjaka.

Sjene postadoše sve izraženije oko njega, jer noć je bila blizu. Kada se procijep u drveću otvorio s desna, mogao je vidjeti preko milja sumračnih livada te uoči stari kongregacijski zvonik na Središnjem brdu u Kingsportu; ružičast od posljednjeg rumenila dana, a okviri malih okruglih prozora su gorjeli reflektirajućom vatrom. Tada, kada se opet našao u dubokoj sjeni, trzajem se prisjetio da je pogled morao doći iz djetinjeg sjećanja, budući da je stara bijela crkva odavna bila srušena da bi se napravilo mjesta za kongregacijsku bolnicu. Čitao je o tome sa zanimanjem, jer su novine kazivale o nekakvim neobičnim jazbinama ili prolazima pronađenim ispod nje u stjenovitome brežuljku.

Kroz njegovu zamišljenost piskutavo dopre glas, i on se ponovo tržne na njegovu poznatost poslije tolikih godina. Stari je Benijah Corey bio zaposlenik njegova strica Christophera, i bio je star čak i u onim davnim vremenima njegovih dječačkih posjeta. Sada bi morao imati dobrano preko sto, ali taj piskutavi glas nije mogao doći od nikoga drugoga. Nije mogao razabrati riječi, ali ton je bio proganjajuć i nepogrešan. Pomisliti da je “Stari Benijy” još uvijek živ!

“Gospon Randy! Gospon Randy! Pa gdi ste? Kaj želite sterati svoju tetu Martu u grob? Kaj vam ni povedala da se držite blizu hiže po poldan i da se vmete prije kmice? Randy! Ren ... dii! ... Tom dečecu niko ni dorasel kad treba zginuti v šumu; pol svog cajta nori oko onog zmijskog legla gor na drvljeniku[44]! ... Hej, ti vrapca, Ran... dii!”

Randolph Carter zastane u mrklome mraku i protrlja rukama oči. Nešto nije bilo kako spada. Bio je negdje gdje ne bi trebao biti; odlutao je vrlo daleko na mjesto kamo nije pripadao, i sada je neoprostivo kasnio. Nije primijetio koliko je sati na Kingsportovom zvoniku, iako ga je mogao lako razabrati svojim džepnim teleskopom; ali je znao da je njegovo kašnjenje bilo nešto posve neobično i bez presedana. Nije bio siguran ima li svoj maleni teleskop uza se, te posegne rukom u džep na bluzi da pogleda. Ne, nije bio ondje, ali bio je veliki srebrni ključ kojega je pronašao u nekoj kutiji. Stric Chris mu je jednom rekao nešto neobično o staroj neotvorenoj kutiji s ključem unutra, ali je strina Martha naprasno zaustavila priču, rekavši da to nije stvar za kazivanje djetetu čija je glava već prepuna nastranih maštarija. Pokušao se prisjetiti gdje je pronašao ključ, ali sve je bilo vrlo zbunjujuće. Nagađao je da se to zbilo na tavanu kod kuće u Bostonu, i nejasno se prisjetio podmićivanja Parksa s pola tjedne plaće da mu pomogne otvoriti kutiju te da drži jezik za zubima; ali kada se sjetio toga, Parksovo lice mu dođe vrlo čudno, kao da su bore dugih godina pale na žustroga malog Cockneya.

“Ran ... dii! Ran ... dii! Hi! Hi! Randy!”

Lelujavi fenjer izađe iza crnoga zavoja, i stari Benijah krene žustro prema tihom i zbunjenom došljaku.

“Zgromil vas grom, dečec, tu ste! Kaj nemate jezika v toj vašoj glavi, pa se nemrete javiti? Išćem vas već pol vure, ste me sigurno odavna čuli! Ste pozabili da vam se strina Marta sva splaši kad ste vani v kmici? Bum vas tužil striki Chrisu kad se vrne doma! Vi dobro znate da ova šuma i ni baš najbolše mesto za skitnju v kasnu vuru! V njoj ima hudih stvari, kak je znal povedat moj stari gazda. Dojdite, gospon Randy, ili Hannah ne bu već čekala z večerom!”

Stoga je Randolph Carter potjeran uz cestu gdje začuđene zvijezde svjetlucaše kroz visoko jesenje granje. I psi lajaše dok su žuta svjetla malih prozora sjala s udaljenoga zavoja, a Plejade su treperile iznad otvorenoga brežuljka gdje je stajao veliki kolonijalni krov cm nasuprot tamnoga zapada. Strina Martha je stajala na dovratku, i nije ga previše grdila kada Benijah gume zabušanta unutra. Poznavala je strica Chrisa dovoljno dobro da očekuje takve stvari od Carterove krvi. Randolph nije otkrio svoj ključ, već dovrši svoju večeru u tišini i negodovao je tek kada se primaklo vrijeme za krevet. Katkada je bolje sanjao budan, a želio je iskoristiti taj ključ.

Ujutro se Randolph rano ustao, i pobjegao bi do gornjega drvljanika da ga stric Chris nije uhvatio i posjeo u stolac pored stola s doručkom. Gledao je nestrpljivo po prostoriji s nagnutim stropovima i dronjavim tepihom i izloženim gredama i kutnim pregradama, te se osmjehnuo samo kada su grane voćaka zagreble olovno okno stražnjega prozora. Bio je blizak s drvećem i brdima, te su činili prolaz u ono bezvremeno carstvo koje je bilo njegova prava domovina.

Tada, kada je bio slobodan, opipa ključ u džepu bluze i uvjerivši se da je tamo odmagli preko voćnjaka do uzvisine s druge strane, gdje se šumovito brdo opet penjalo do visina čak iznad gologa brežuljka. Tlo šume bijaše puno mahovine i misterija, a veliko se kamenje obraslo lišajem nejasno uzdizalo tu i tamo u prigušenome svjetlu poput druidskih monolita sred nabubrenih i izvitoperenih debala svetoga luga. U svome usDonu Randolph je naišao na žustri brzac čiji su slapići pjevali runske čini vrebajućim faunima i aegipanima[45] i drijadama[46].

Tada je stigao do neobične pećine u šumskoj padini, ozloglašenoga “zmijskog legla” kojeg je seoski puk izbjegavao, i na kojega ga je Benijah upozoravao opet i iznova. Bila je duboka; daleko dublja no što bi itko osim Randolpha pretpostavljao, jer dječak je pronašao procijep u najdaljemu crnom kutu koji je s druge strane vodio do uzvišenije špilje - ukletoga grobnici nalik mjesta čiji su granitni zidovi prikazivali neobičnu iluziju svjesne umjetnosti. Ovom je prilikom puzao kao i obično, osvjetljujući si put šibicama ukradenim iz dnevne sobe, i gurajući se kroz posljednju pukotinu sa žudnjom teško objašnjivom čak i njemu samom. Nije mogao reći zašto je prišao udaljenome zidu takvom samopouzdanošću, ili zašto je instinktivno izvukao veliki srebrni ključ. Ali ipak nije zastao, i kada se plešući vratio kući te noći, nije ponudio nikakve isprike za svoje kašnjenje, niti je najmanju pozornost posvetio prijekorima koje je primio zbog sveopćeg ignoriranja podnevnog poziva na jelo.

* * *

Sada se svi daleki rođaci Randolpha Cartera slažu da se nešto zbilo što je pojačalo njegovu maštu u desetoj godini života. Njegov punih deset godina stariji rođak, Ernest B. Aspinwall, dipl. iur. iz Chicaga, se jasno sjećao promjene u dječaku poslije jeseni 1883. Randolph je vidio prizore fantazije koje je rijetko tko dragi ikada gledao, i još čudnije bijahu neke odlike koje je pokazivao, a koje su se odnosile na svakodnevne stvari. Činilo se da je razvio začudan dar proricanja te je neobično reagirao na stvari koje su, iako u to vrijeme bez značenja, poslije otkrivene da opravdavaju jedinstvene utiske. U narednim desetljećima kako su se novi izumi, nova imena, i novi događaji pojavljivali jedan po jedan u knjizi povijesti, ljudi bi se tu i tamo ljubopitljivo prisjetili kako je Carter godinama prije izustio neku neopreznu riječ ili nedvojbenu poveznicu s onime što je tada bilo u dalekoj budućnosti. On sam nije razumio te riječi, ili znao zašto je zbog određenih stvari osjećao određene emocije, ali je volio zamišljati kako za to mora biti odgovoran neki nezapamćeni san. Već 1897. godine je problijedio kada je neki putnik spomenuo francuski grad Belloy-en-Santerre, i prijatelji se sjetiše toga kada je ondje bio gotovo smrtno ranjen 1916., dok je služio u Legiji stranaca u Velikome ratu.

Carterovi rođaci puno pričaju o tim stvarima jer je nedavno nestao. Njegov stari sluga Parks, koji se godinama strpljivo nosio s njegovim hirovima, ga je posljednji vidio ono jutro kada se sam odvezao u svome automobilu s ključem kojega je nedavno pronašao. Parks mu je pomogao izvaditi ključ iz stare kutije, te je osjetio kako neobično utječu na njega groteskne rezbarije na kutiji, i još neka druga začudna odlika koju nije mogao imenovati. Kada je Carter odlazio, rekao je da odlazi posjetiti staru rodnu grudu njegovih predaka u okolici Arkhama.

Na pola puta uz planinu Brijest, na putu prema ruševinama stare kuće Carterovih, pronašli su njegov prijevoz pažljivo parkiran uz cestu; i u njemu se nalazila kutija mirisnoga drva s rezbarijama koje su plašile seljake koji bi na nju nabasali. Kutija je sadržavala samo nastrani pergament čije simbole nikakav lingvist ili paleograf nije uspio dešifrirati ili identificirati. Kiša je odavna izbrisala sve moguće otiske, iako su istražitelji iz Bostona imali što za reći o dokazima uznemiravanja među palim drvećem oko kuće Carterovih. Kao da je, tvrdili su, ne tako davno netko tumarao ruševinama. Običan bijeli rupčić pronađen sred šumskog kamenja na suprotnoj strani brda nije uspješno identificiran kao da je pripadao nestalome čovjeku.

Postoje priče o raspodjeli posjeda Randolpha Cartera između njegovih nasljednika, ali ja ću se čvrsto opirati ovom tijeku događaja jer ne vjerujem da je mrtav. Postoje uvijanja vremena i prostora, vizija i stvarnosti, koje samo sanjar može proreci; i koliko poznajem Cartera mislim da je samo pronašao način putovanja tim labirintima. Da li će se ili neće ikada vratiti, ne mogu kazati. Želio je zemlje snova koje je izgubio, i čeznuo za danima svoje mladosti. Tada je pronašao ključ, i ja nekako vjerujem da ga je uspio iskoristiti u svoju neobičnu korist.

Upitati ću ga kada ga vidim, jer očekujem da ću ga susresti uskoro u stanovitome snu-gradu kojega smo obojica svojevremeno pohodili. Glasina drži da u Ultharu, s one strane rijeke Skai, novi kralj kraljuje na prijestolju od opala u Ilek-Vadu, onome nevjerojatnome gradu kula, na vrhu šupljih litica od stakla koje gledaju na sumračno more u kojemu bradati i perajasti Gnorri grade svoje jedinstvene labirinte, i vjerujem da znam kako protumačiti tu glasinu. Naravno, nestrpljivo se radujem prizoru toga velikog srebrnog ključa, jer u njegovim tajanstvenim arabeskama možda stoje simbolizirane sve namjere i misterije nerazumnoga i bezličnoga kozmosa.

Kroz Dveri srebrnoga ključa

“Kroz Dveri srebrnoga ključa”je priča koju je H. P. Lovecraft napisao u suradnji s E. Hoffmannom Priceom između listopada 1932., i travnja 1933. godine. Price otvoreno piše Lovecraftu iskazujući mu divljenje u vezi njegove ranije priče “Srebrni ključ”, i govori mu kako njemu najdraža pripovijetka mora imati nastavak te mu šalje ideje i nacrt nastavka. Lovecraft, premda ispočetka suzdržan i naočigled nevoljan, potaknut Priceovim entuzijazmom ipak pristaje na zajedničko stvaranje još jedne pripovijetke koja se vrti oko Randolpha Cartera. Iako je Lovecraft odbacio većinu zamisli iz Priceove skice i sam napisao gotovo sav materijal, priča je prvi puta objavljena pod imenima obojice spisatelja u srpanjskom izdanju časopisa Weird Tales (svezak 24, br. 1) 1934. godine. Price navodi kako je Lovecraft “bio u potpunosti u pravu odbacivši sve osim glavnog kostura. Mogu se samo diviti što je uspio učiniti toliko od mojega neodgovarajućeg i nespretnog početka.”

Kroz Dveri srebrnoga ključa

Prvo poglavlje

U ogromnoj prostoriji ukrašenoj tapiserijama neobičnih uzoraka, i obloženoj sagovima Bonkhata impresivne starine i izrade, četiri su muškarca sjedila oko stola prepunog dokumenata. Iz udaljenih je kutova prostorije, gdje je čudne tronošce od kovanoga željeza svako malo punio nevjerojatno star crnac u svečanoj livreji, dopirao hipnotički miris olibanuma[46a]; dok je u dubokoj niši sjedne strane kucao neobičan sat u obliku lijesa, čiji je brojčanik pokazivao zbunjujuće hijeroglife a čije se četiri kazaljke nisu pomicale u skladu s bilo kojim vremenskim sustavom poznatim na ovome planetu. Bila je to jedinstvena i uznemirujuća prostorija, ali sasvim prikladna tada predstojećem poslu. Jer se u tome, neworleanskom domu najvećega mistika, matematičara i orijentalista ovoga kontinenta, konačno sređuje raspodjela posjeda, gotovo pa jednako velikoga mistika, učenjaka, pisca i sanjara koji je iščeznuo s lica zemlje prije četiri godine.

Randolph Carter, koji je cijeloga života tražio bijeg iz monotonije i ograničenja budne stvarnosti u dozivajuće krajolike snova i basnoslovne avenije drugih dimenzija, nestade iz čovječjega vidokruga sedmoga listopada 1928., u dobi od pedeset i četiri godine. Njegova karijera bijaše neobična i usamljena, i bilo je onih koji su izdvojili mnoge epizode u njegovim začudnim romanima kao bizarnije od bilo kojeg događaja u zabilježenoj povijesti. Njegova je povezanost s Harleyjem Warrenom, mistikom iz Južne Karoline čija su proučavanja iskonskoga jezika naacal himalajskih svećenika dovela do posve nečuvenih zaključaka, bila bliska. Doista, on bijaše taj koji je jedne maglovite, mahnite i strahovite noći na drevnome groblju vidio kako se Warren spustio u vlažnu i otrovnu grobnicu, i nikada se nije vratio. Carter je živio u Bostonu, ali svi su njegovi preci potekli s divljih, ukletih brda onkraj prastaroga i vješticama prokletog Arkhama. I sred tih je drevnih, tajanstvenih brda naposljetku i nestao.

Njegov je stari sluga, Parks - koji je umro početkom 1930. - zborio o neobično aromatičnoj i odurno rezbarenoj kutiji koju je pronašao na tavanu, i o neodgonetivim pergamentima i nastrano oblikovanom srebrnom ključu kojeg je ta kutija sadržavala; stvari o kojima je i Carter također pisao drugima. Carter mu je kazao kako taj ključ potječe od njegovih predaka, te da će mu pomoći otkračunati dveri njegova izgubljenoga djetinjstva, i stranih dimenzija i fantastičnih carstava koje je svojevremeno posjećivao samo u nejasnim, kratkim i neuhvatljivim snovima. Tada jednoga dana Carter uze kutiju i njen sadržaj te se otputi u svome automobilu, nikada se ne vrativši.

Naknadno su ljudi pronašli njegov automobil pored stare, travom obrasle ceste u brdima iza ruševnoga Arkhama - u brdima gdje Carterovi preci nekoć obitavaše, i gdje je ruševina od podruma gospodarske zgrade velikoga Carterova imanja još uvijek zjapila prema nebu. U obližnjem je lugu visokih brijestova jedan drugi pripadnik Carterovih misteriozno iščeznuo 1781., i ne tako daleko stajala je poluistrunula koliba gdje je Goody Fowler, vještica, još ranije spravljala svoje zloćudne napitke. Područje su 1692. naselili bjegunci s vještičjih suđenja u Salemu, a čak je i sada to isto područje bilo nadaleko poznato po jedva predočivim i nejasno zloslutnim stvarima. Edmund Carter je utekao sjeni Brda vješala u zadnji čas, i priče o njegovim vračarijama bijahu brojne. Sada je, sve se čini, njegov jedini potomak otišao negdje da mu se pridruži!

U automobilu su pronašli odurno izrezbarenu kutiju od mirisnoga drva, i pergament kojega nijedan čovjek ne može pročitati. Srebrnoga ključa nije bilo - po svojoj prilici bio je kod Cartera. Više od toga, nije bilo nikakvoga sigurnog traga. Detektivi iz Bostona kazaše da se palo drveće oko stare kuće Carterovih doimaše neobično pomicano, i netko je pronašao rupčić na stijenama posutoj, zlokobnoj šumovitoj padini iza ruševina, nedaleko izbjegavane pećine nazvane Zmijsko leglo.

Tada su seoske legende oko Zmijskoga legla stekle novu vitalnost. Farmeri šaputaše o bogohulnim svrhama kojima se stari čarobnjak Edmund Carter služio u toj jezivoj špilji, i poslije dodavali priče o sklonosti koju je i sam Randolph Carter razvio prema njoj kada bijaše dječak. Za Carterova je djetinjstva prečasno obiteljsko gospodarstvo s kolonijalnim krovom još uvijek stajalo i njime je upravljao njegov prastric Christopher. Često je dolazio u posjetu, i osebujno pričao o Zmijskome leglu. Ljudi se sjećaju kada je kazivao o dubokoj pukotini i o nepoznatoj unutrašnjoj pećini s druge strane, te su nagađali o promjeni koju je pokazivao nakon što je proveo cijeli jedan upečatljivi dan u pećini kada je imao devet godina. To je bilo u listopadu, također - i vazda nakon toga se činilo kako posjeduje nadnaravnu vještinu proricanja budućih događaja.

Dokasna je kišilo u noći kada je Carter nestao, i nitko nije mogao pratiti njegove otiske od automobila. Unutar Zmijskoga legla sve bijaše bezoblično tekuće blato, zahvaljujući obilnom curenju unutar pećine. Samo su neuki seljaci šaputali o otiscima koje su umislili da vidješe tamo gdje golemi brijestovi nadsvođuju cestu, i na zlokobnoj padini nedaleko Zmijskoga legla, gdje je pronađen rupčić. Tko je mogao obratiti pažnju na šapate koji kazivaše o zdepastim malim tragovima, nalik onima kakve su ostavljale čizme četvrtastog vrha i kakve je Randolph Carter imao kao mali dječak? Bila je to suluda misao baš kao i ostali šapati - da su se tragovi naročitih čizama bez peta staroga Benijaha Coreya susreli s malim zdepastim tragovima na cesti. Stari je Benijah bio unajmljeni radnik kod Carterovih kada je Randolph bio mlad; ali on je umro prije trideset godina.

Mora biti da su ta šaputanja kao dodatak Carterovoj vlastitoj izjavi Parksu i drugima kako će mu srebrni ključ s nastranim arabeskama pomoći otkračunati dveri njegova izgubljenoga djetinjstva - potaknula nekolicinu učenika mistike da objave kako je nestali čovjek zapravo otputovao natrag putovima vremena i vratio se kroz četrdeset i pet godina u onaj listopadni dan 1883. kada je kao mali dječak boravio u Zmijskome leglu. Kada je izašao te noći, tvrdili su, nekako je prevalio cijeli put do 1928. i natrag; jer nije li otada poznavao stvari koje će se tek naknadno zbiti? A ipak nikada nije zborio o ničemu nakon 1928.

Jedan je učenik mističnoga - ostarjeli ekscentrik iz Providencea u Rhode Islandu, koji je uživao u dugoj i bliskoj prepisci s Carterom - imao još razrađeniju teoriju, te je vjerovao kako ne samo da se Carter vratio u djetinjstvo, već je postigao daljnje oslobođenje, svojevoljno lutajući kroz sablasne pejzaže dječačkoga sna. Nakon neobičnog snoviđenja ovaj je čovjek objavio priču o Carterovu nestanku u kojoj je dao naslutiti kako izgubljeni sada kraljuje na prijestolju od opala u Ilek-Vadu, onome nevjerojatnome gradu tornjeva na vrhu šupljih staklenih litica koje gledaju prema sumračnome moru u kojemu bradati i perajasti Gnorri grade svoje jedinstvene labirinte.

Taj je starac, Ward Phillips, najglasnije prosvjedovao protiv raspodjele Carterova posjeda njegovim nasljednicima - svima odreda daljim rođacima - na temelju toga da je on još uvijek živ u drugoj vremenskoj dimenziji te bi se mogao lako jednoga dana vratiti. Protiv njega se postavio pravni talent jednoga od rođaka, Ernesta K. Aspinwalla iz Chicaga, čovjeka deset godina starijeg od Cartera, ali oštroga poput mladića u forenzičkim bitkama. Četiri je godine spor bjesnio, ali sada je kucnuo čas raspodjele, i ova će golema, neobična prostorija u New Orleansu biti kulisa nagodbe.

Bio je to dom Carterova književnog i financijskog izvršitelja - istaknutoga kreolskog učenika misterija i istočnjačkih starina, Etienne-Laurenta de Marignyja. Carter je upoznao de Marignyja za vrijeme rata, kada su obojica služili u francuskoj Legiji stranaca, te mu se otprve držao blizu zbog njihovih sličnih ukusa i nazora. Kada je, za vrijeme upečatljiva zajedničkog dopusta, učeni mladi Kreol poveo čeznutljivoga bostonskog sanjara u Bayonne, na jugu Francuske, te mu pokazao stanovite užasne tajne u mračnim i drevnim kriptama koje bijahu ukopane podno skuta toga, eonima opterećenoga grada prijateljstvo bijaše zapečaćeno za svagda. Carterova je oporuka imenovala de Marignyja kao izvršitelja, i sada je taj strastveni učenjak nevoljko predsjedao raspodjelom imetka. Bio je to tužan zadatak za njega, jer poput starca iz Rhode Islanda ni on nije vjerovao da je Carter mrtav. Ali kakvu su težinu imali snovi mistika protiv okrutne mudrosti svijeta?

Oko stola u toj neobičnoj sobi u staroj Francuskoj četvrti sjedili su muškarci koji su potraživali korist u postupku. Izdani su uobičajeni pravni oglasi o tome sastanku u novinama gdje god se pretpostavljalo da Carterovi nasljednici žive; a ipak samo su četvorica sada sjedila slušajući neprirodno kucanje onoga sata nalik lijesu koji nije pokazivao nikakvo zemaljsko vrijeme, i žuborenje dvorišne fontane s druge strane poluskrivenih, lusterom osvijetljenih prozora. Kako su sati protjecali, lica četvorice bijahu prekrivena koprenom uskovitlanih isparavanja s tronožaca, koji su se nesmotreno nagomilani gorivom, činili da dobivaju sve manje i manje pozornosti od strane tiho lebdećeg i sve nervoznijega starog crnca.

Tamo je bio Etienne de Marigny - mršav, tamnoput, naočit, brkat, i još uvijek mlad. Aspinwall, predstavljajući nasljednike, bijaše bjelokos, apoplektičnoga lica sa zaliscima, te korpulentan. Phillips, mistik iz Providencea, bijaše vitak, sijed, dugonos, čisto obrijan, i pogrbljenih ramena. Četvrti čovjek bijaše neprepoznatljive dobi - vitak, s tamnim, bradatim, jedinstveno nepomičnim licem sasvim pravilnih kontura, okrunjen turbanom visoke brahmanske kaste, te je zvjerao očima crnima poput noći, ognjenim, gotovo bez šarenica, koje kao da su zurile iz goleme udaljenosti iza jakih crta lica. Najavio se kao svami Chandraputra, stručnjak mnogih stvari iz grada Benaresa[47], s važnim informacijama za podijeliti; i de Marigny i Phillips - koji su se dopisivali s njime - ubrzo prepoznaše iskrenost njegovih mističnih pretenzija. Govor mu je sadržavao čudnovato usiljenu, šuplju, metalnu odliku, kao da je korištenjem engleskoga opterećivao svoju vokalnu aparaturu; a ipak je njegov jezik bio lagan i idiomatski ispravan kao kod bilo kojeg izvornog Anglosaksonca. Okvirni izgled njegova ruha je odavao dojam normalnoga europskoga civila, ali je široka odjeća na njemu ležala naročito loše, dok su mu gusta crna brada, istočnjački turban, i velike, bijele rukavice pridavale ozračje egzotične ekscentričnosti.

De Marigny, stežući prstima pergament pronađen u Carterovu automobilu, je imao riječ.

“Ne, nisam uspio ništa doznati iz pergamenta. G. Phillips, ovdje, je također odustao. Pukovnik Churchward izjavljuje kako to nije naacal, i ne sliči nimalo hijeroglifima na onoj ratnoj palici s Uskršnjega otoka. Rezbarije na onoj kutiji, doduše, neobično nagoviještaju prikaze s Uskršnjega otoka. Najbliskija stvar koju mogu usporediti s ovim znakovima u pergamentu - pogledajte kako sva slova naizgled vise nadolje s horizontalnog graničnika riječi - je natpis u knjizi koju je nekoć posjedovao jadni Harley Warren. Došla je iz Indije dok smo ga Carter i ja posjetili 1919., i nikada nam ništa nije htio reći u vezi nje - kazavši kako je bolje da ništa ne znamo, te natuknuo kako je izvorno mogla potjecati s nekog mjesta koje nije na Zemlji. Uzeo ju je sa sobom u prosincu, kada se spustio u grobnicu na onome starome groblju - ali niti su on niti knjiga ikada izišli natrag na površinu. Pred neko vrijeme poslao sam našem prijatelju ovdje - svamiju Chandraputri - skicu iz sjećanja nekih od tih slova, te također i fotostatsku[48] presliku Carterova pergamenta. On vjeruje kako bi ih mogao rasvijetliti nakon određenih referenci i konzultacija.

Ali ključ - Carter mi je poslao fotografiju i toga. Njegove začudne arabeske nisu bile slova, već kao da su pripadale istoj kulturnoj tradiciji kao i pergament o kojem je Carter uvijek govorio da je prijelomna točka rješenja ove misterije, iako nikada nije odavao detalje. Jednom je postao gotovo poetičan oko sve te zbrke. Taj starinski srebrni ključ, govorio je, će otkračunati silne dveri koje nam brane naš slobodni hod niz moćne hodnike prostora i vremena do same Granice koju nijedan čovjek nije prešao otkako je Shaddad[49] svojim izvanrednim genijem sagradio i sakrio u pijescima Arabije Petraee[50] čudesne kupole, nebrojene minarete i tisuću stupova Irema[51]. Poluizgladnjeli derviši - pisao je Carter - i od žeđi poludjeli nomadi vratiše se da bi zborili o tome monumentalnom portalu, i o ruci koja je isklesana iznad zaglavnoga kamena luka, ali nijedan čovjek nikada nije prošao dalje slijedeći njegove stope da bi mogao reći kako kraljevi otisci nogu na granatom[52] posutim pijescima nose znamen njegova posjeta drugoj strani. Ključ je, nagađao je, bilo ono što je skulptura kiklopske ruke uzaludno hvatala.

Zašto Carter nije uzeo pergament zajedno s ključem, ne možemo kazati. Možda ga je zaboravio - ili ga je možda izbjegao uzeti zbog sjećanja na onoga koji je uzeo knjigu sličnih znakova u grobnicu te se nikada nije vratio. Ili je možda bio zaista beznačajan u onome što je želio učiniti.”

Kako je de Marigny zastao, stari g. Phillips progovori grubim, hrapavim glasom.

“Možemo znati o lutanjima Randolpha Cartera samo kroz ono što sanjamo. Bio sam na mnogim neobičnim mjestima u snovima, te sam čuo mnoge neobične i značajne stvari u Ultharu, s one strane rijeke Skai. Ne doima se kako je pergament bio potreban, jer zacijelo je Carter ponovo stupio u svijet njegovih dječačkih snova, te je sada kralj u llek-Vadu.”

G. Aspinwall je izgledao dvostruko apoplektično kada je prasnuo: “Može li netko ušutkati staru budalu? Bilo je dosta ove lakrdije. Problem je u podjeli imetka, i krajnje je vrijeme da se prihvatimo toga.”

Po prvi je puta svami Chadraputra prozborio svojim nastrano stranim glasom:

“Gospodo, ima u ovome problemu više no što vi mislite. G. Aspinwall nije u pravu što se smije dokazima snova. G. Phillips je zauzeo nepotpuno stajalište - možda jer nije sanjao dovoljno. Ja sam, s druge strane, mnogo sanjao. Mi u Indiji oduvijek to činimo, kao što su i svi Carteri izgleda činili. Vi, g. Aspinwall, kao rođak po majčinoj strani, po prirodi niste Carter. Moji vlastiti snovi, i drugi stanoviti izvori informacija, mi rekoše mnogo od onoga što vi pronalazite opskurnim. Na primjer, Randolph Carter je zaboravio pergament kojeg nije mogao odgonetnuti - a ipak bi bilo dobro za njega da se sjetio ponijeti ga. Vidite, zaista sam podosta doznao o onome što se dogodilo Carteru nakon što je napustio automobil sa srebrnim ključem u suton onoga sedmoga listopada, prije četiri godine.”

Aspinwall se glasno podrugljivo nasmijao, ali ostali se uspraviše u stolicama s pojačanim zanimanjem. Dim s tronožaca se povećao, i suludo otkucavanje onoga sata nalik lijesu kao da je zapalo u bizarne uzorke, nalik točkama i crticama nekakve tuđinske i nerješive telegrafske poruke iz svemira. Hindus se naslonio, napola zatvorio oči, te nastavio onim začudno napornim a ipak idiomatskim govorom, dok je ispred njegove publike počela plutati slika onoga što je zadesilo Randolpha Cartera.

Drugo poglavlje

Brda onkraj Arkhama su puna neobične čarolije — nečega, možda, što je stari čarobnjak Edmund Carter prizvao dolje sa zvijezda i iz kripti donjega svijeta kada je pobjegao tamo iz Salema 1692. Čim se Randolph Carter vratio među ta brda, znao je da je blizu jednima od vrata koja je nekolicina odvažnih, prezrenih ljudi s tuđinskim dušama probila kroz titanske zidine između svijeta i izvanjske apsolutnosti. Ovdje, osjećao je, i na ovaj dan u godini, kako može uspješno prenijeti poruku koju je dešifrirao mjesecima prije iz arabeski onoga potamnjeloga i nevjerojatno drevnoga srebrnoga ključa. Znao je sada kako mora biti zakrenut, i kako mora biti uzdignut nasuprot zalazećeg sunca, i koji obredni slogovi moraju biti intonirani u prazninu kod devetoga i posljednjega okretaja. Na mjestu toliko blizu tamnom polaritetu i pobuđenim dverima poput ovoga, ne može zakazati u svojim osnovnim funkcijama. Naravno, te će se noći odmarati u izgubljenome djetinjstvu za kojim nikada nije prestao tugovati.

Izašao je iz automobila s ključem u džepu, hodajući uz brijeg dublje i dublje u sjenovitu jezgru toga plodnoga, ukletog seoskoga krajolika; kraja zavojite ceste, lozom obrasloga kamenog zida, crnoga šumskog kraja, čvornatoga, zapuštenoga voćnjaka, napuštene farme sa zjapećim prozorima, i bezimene sjenice. U uru zalaska sunca, kada su udaljeni tornjevi Kingsporta bljesnuli u rumenom plamenu, izvadio je ključ i napravio potrebna okretanja i intonacije. Tek je naknadno shvatio kako je brzo ritual polučio učinak.

Tada u sve mračnijem sumraku začuje glas iz prošlosti: stari Benijah Corey, prastričev nadničar. Nije li stari Benijah bio mrtav već trideset godina? Trideset godina od kada? Što je vrijeme? Gdje je bio? Zašto bi bilo čudno što ga Benijah zaziva ovoga sedmoga listopada 1883.? Nije li bio vani kasnije no što mu je strina Martha rekla da može ostati? Kakav je ovo ključ u džepu njegove bluze, gdje bi njegov mali teleskop - kojega mu je poklonio otac za deveti rođendan, prije dva mjeseca - trebao biti? Da li ga je pronašao na tavanu kuće? Hoće li otključati tajanstveni pilon[53] kojega je njegovo oštro oko uočilo usred nazubljenih stijena u pozadini one unutarnje špilje iza Zmijskoga legla na brdu? To je bilo mjesto koje se uvijek povezivalo sa starim čarobnjakom Edmundom Carterom. Ljudi nisu odlazili gore, i nitko osim njega nikada nije uočio ili se promigoljio kroz korijenjem zakrčenu pukotinu u onu veliku crnu unutrašnju komoru s pilonom. Čije su ruke uklesale taj nagovještaj pilona u živu stijenu? Staroga čarobnjaka Edmunda - ili nečega što je čarima dozvao i čime je zapovijedao?

Te je večeri mali Randolph večerao sa strikom Chrisom i strinom Marthom u staroj farmerskoj kući kolonijalnoga krova.

Narednoga se jutra rano ustao i prošao kroz voćnjak jabuka zapletenih grana do gornjega drvljanika gdje su usta Zmijskoga legla vrebala mračna i prijeteća sred grotesknih, preuhranjenih hrastova. Obuzelo ga je neizrecivo iščekivanje, te nije čak ni primijetio gubitak rupčića dok je preturao po džepu bluze da vidi je li nastrani srebrni ključ na sigurnome. Puzao je kroz mračni otvor s napetim, pustolovnim uvjerenjem, osvjetljavajući si put šibicama uzetim iz primaće sobe. U sljedećem se trenutku promigoljio kroz korijenjem zakrčenu pukotinu na suprotnoj strani, te se našao u ogromnoj, nepoznatoj unutarnjoj špilji čiji se krajnji kameni zid doimao skoro kao čudovišni i svjesno oblikovani pilon. Ispred toga vlažnoga, kapavoga zida stajao je tih i pun strahopoštovanja, paleći šibicu za šibicom dok je upijao očima. Da li je ona kamena izbočina iznad zaglavnog kamena zamišljenoga luka uistinu divovska skulptura ruke? Tada je izvadio srebrni ključ, te napravio pokrete i intonacije čijega se podrijetla samo maglovito prisjećao. Da li je nešto zaboravljeno? Znao je samo kako želi prijeći barijeru ka nesputanim zemljama njegovih snova i jazovima gdje se sve dimenzije stapaju u bezgraničnost.

Treće poglavlje

Što se dogodilo zatim, jedvice se može opisati riječima. Bilo je prepuno onih paradoksa, kontradikcija i anomalija kojima nije mjesto u budnome životu, već koje pune naše fantastične snove te su shvaćane kao stvari toka dok se ne vratimo u naš uskogrudni, kruti, objektivni svijet ograničene uzročnosti i trodimenzionalne logike. Kako je Hindus nastavio s pričom, imao je poteškoća s izbjegavanjem nečega što se činilo kao - čak više od ideje o čovjeku prebačenom kroz godine u djetinjstvo - ozračje trivijalne, djetinjaste ekstravagancije. G. Aspinwall s gađenjem apoplektično frkne i praktično prestane slušati.

Jer se obred srebrnoga ključa, kojeg je primijenio Randolph Carter u onoj mračnoj, ukletoj pećini unutar pećine, nije pokazao uzaludnim. Od prve gestikulacije i sloga, aura neobične, fenomenalne promjene postade vidljiva - osjećaj nemjerljivog poremećaja i pomutnje u vremenu i prostoru, a ipak bez sadržanog nagovještaja nečega što bismo prepoznali kao kretanje i trajanje. Nepojmljivo, stvari poput protoka vremena i položaja u prostoru su prestale imati ikakav značaj. Dan prije, Randolph Carter je čudesno preskočio jaz godina. Više nije postojala razlika između dječaka i muškarca. Postojao je samo entitet Randolpha Cartera, s određenom količinom slika koje su izgubile svaku vezu sa zemaljskim prizorima i okolnostima stjecanja. Trenutak prije, postojala je unutarnja pećina s nejasnim nagovještajima čudovišnoga luka i divovske skulpture ruke na daljem zidu. Sada nije postojala ni pećina niti odsutnost pećine; ni zid niti odsutnost zida. Postojao je samo protok utisaka ne toliko vizualnih koliko moždanih, usred čega je entitet Randolpha Cartera proživljavao percepcije ili opažanja svega oko čega se njegov um vrtio, a ipak bez ikakvog čistog shvaćanja načina kako ih je primao.

Do kraja obreda, Carter je znao da se ne nalazi u nikakvome predjelu čiji bi položaj mogli odrediti Zemljini geografi, i u nikakvome dobu čiji bi datum povijest mogla pronaći; jer mu narav onoga što se događa nije bila u potpunosti nepoznata. Postojali su nagovještaji toga u tajanstvenim Pnakotskim rukopisima, a cijelo je poglavlje u zabranjenome Necronomiconu ludoga Arap ina, Abdula Alhazreda, poprimilo značaj kada je odgonetnuo crteže urezane u srebrni ključ. Dveri bijahu otkračunate - ustvari, ne i Konačne dveri, nego one koje vode od Zemlje i vremena ka onom produžetku Zemlje koji je izvan vremena, iz kojeg posljedično Konačne dveri vode strahovito i opasno u posljednju Prazninu koja je izvan svih Zemlji, svih svemira, i sve materije.

Tamo će pronaći Vodiča - i to sasvim groznoga; Vodiča koji je bio entitet na Zemlji prije više milijuna godina, kada je čovjek još bio nedosanjan, i kada se zaboravljeni oblici doseliše na isparavajući planet te sagradiše neobične gradove među čijim će se posljednjim, mrvećim ruševinama - prvi sisavci igrati. Carter je zapamtio što je čudovišni Necronomicon nejasno i zabrinjavajuće nagovijestio u vezi toga Vodiča:

“I dok postoje oni”, napisao je ludi Arapin, “koji se usudiše iskati prizore s onu stranu Vela, i prihvatiti NJEGA kao vodiča, bilo bi im razboritije da su izbjegli trgovinu s NJIME; jer zapisano je u Knjizi Thotha koliko je strašna cijena jednoga pogleda. Niti se oni koji prođu mogu ikada vratiti, jer u prostranstvu koje nadilazi naš svijet postoje oblici tame koji grabe i sputavaju. Stvar koja tetura u noći, zlo koje prkosi Starijem znaku, Čopor koji čuva stražu kod skrivenog portala za kojeg se govori da ga poneka grobnica ima i koji živi od onoga što raste iz grobnih stanara: sva ta Crnila su manja od NJEGAkoji čuva Prolaz: NJEGA koji će voditi nesmotrene onkraj svih svjetova u Bezdan neopisivih proždirača. Jer ON je ‘UMR AT-TAWIL, Najdrevniji, kojega pisar opisuje kao ONOGA DUGOTRAJNOGA ŽIVOTA.”

Sjećanje i mašta oblikovaše maglovite poluslike nejasnih obrisa sred vrijućeg kaosa, ali Carter je znao da su sazdane samo sjećanjem i maštom. A ipak je osjećao da nije slučajnost gradila te stvari u njegovoj svijesti, već prije nekakva golema stvarnost, neopisiva i bezdimenzionalna, koja ga je okruživala i težila prevesti sama sebe ujedine simbole koje je bio sposoban pojmiti. Jer nijedan um Zemlje ne može pojmiti produžetke oblika koji su utkani u posredne jazove izvan vremena i dimenzija koje poznajemo.

Tako plutaše ispred Cartera tmurna raskoš oblika i prizora koje je nekako povezivao sa Zemljinom iskonskom, eonima zaboravljenom prošlosti. Čudovišne žive stvari svjesno se gibaše kroz krajobraze fantastičnoga predjela koje nijedan duševno zdrav san nikada nije sadržavao, i krajolici bijahu prepuni nevjerojatne vegetacije i litica i planina i zidarstva bez ljudskih uzoraka. Vidio je gradove podno mora, i njihove stanovnike; i tornjeve u velikim pustinjama gdje su kugle i cilindri i bezimeni krilati entiteti ispaljivani u svemir, ili su kovitlajući padali iz svemira. Sve je ovo Carter pojmio, iako slike međusobno nisu imale nikakvu čvrstu poveznicu, a niti s njime. On sam nije imao nikakav stabilan oblik ili položaj, već samo promjenjive nagovještaje oblika i položaja kakve je njegova uskovitlana mašta dozvoljavala.

Nadao se pronaći začarane predjele njegovih dječačkih snova, gdje su galije jedrile uz rijeku Oukranos pored zlatnih tornjeva Thrana, a karavane slonova stupale kroz mirisne džungle u Kledu, onkraj zaboravljenih palača s bjelokosnim stupovima koje ljupko spavaju neslomive podno mjeseca. Sada, opijen širinom vizija, jedva je znao što traži. Misli o beskrajnoj i bogohulnoj odvažnosti su narasle u njegovu umu, i znao je da će se suočiti sa strahovitim Vodičem bez straha, tražeći od njega čudovišne i užasne stvari.

Sasvim iznenada kao da je parada utisaka postigla nejasnu razinu stabilizacije. Vidio je gomile visokoga kamenja, izrezbarenih tuđinskim i neshvatljivim crtežima i raspoređenih prema zakonima neke neznane, obrnute geometrije. Svjetlost je filtrirana kroz nebo bez prepoznatljive boje u zbunjujućim, kontradiktornim smjerovima, i igrala se gotovo svjesno iznad nečega što je izgledalo kao zakrivljeni red divovskih šesterokutnih pijedestala ispunjenih hijeroglifima, na kojima bijahu plaštevima zaogrnuti, zloguki oblici.

Bio je još jedan oblik, također, koji nije zauzimao nijedan pijedestal, već kao da je klizio ili lebdio preko magličaste, podu nalik niže razine. Nije bio sasvim nepromjenjiva obrisa, već je sadržavao prolazne nagovještaje nečega što je neznatno prethodilo ili bilo usporedivo s ljudskim obličjem, iako upola manji od prosječnoga čovjeka. Činilo se da je potpuno zaogrnut, poput oblika na pijedestalima, nekakvom tkaninom neutralne boje; i Carter nije mogao otkriti nikakve očne duplje kroz koje je mogao gledati. Vjerojatno nije morao gledati, jer činilo se da pripada redu bića daleko izvan puke tjelesnosti u sastavu i sposobnostima.

Trenutak kasnije Carter uvidi da je zaista tako, jer Oblik progovori njegovu umu bez zvuka ili jezika. I iako je ime koje je izgovorio bilo strahovito i užasno, Randolph Carter nije ustuknuo u strahu.

Umjesto toga, on odgovori, isto bez zvuka ili jezika, i napravi ona poštovanja koja ga je grozni Necronomicon naučio da napravi. Jer ovaj oblik nije bio ništa manje nego onaj kojega se cijeli svijet bojao otkako se Lomar[54] uzdignuo iz mora, i Djeca Ognjene Magle došla na Zemlju poučiti ljude Starom znanju. Bio je to uistinu strašni Vodič i Čuvar dveri - ‘UMR AT-TAWIL, drevni, kojega je pisar opisivao kao ONOGA DUGOTRAJNOGA ŽIVOTA.

Vodič je znao, kao što zna sve stvari, o Carterovoj potrazi i dolasku, i da je ovaj tragač snova i tajni stajao pred njime bez straha. Nije bilo nikakvog užasa ili zloćudnosti u njegovu prijenosu, te se Carter zapitao na trenutak da li su stravične bogohulne aluzije ludoga Arapa proizašle iz zavisti i zbunjujuće želje da napravi ono što će se sada dogoditi. Ili je možda Vodič čuvao svoj užas i zloćudnost za one koji se bojaše. Kako su se prijenosi nastavili, Carter ih je s vremenom počeo tumačiti u obliku riječi.

“Ja doista jesam onaj Najdrevniji”, reče Vodič, “kojega poznaješ. Očekivali smo te-Drevni i ja. Dobrodošao si, iako dosta kasniš. Ti imaš Ključ, i otkračunao si Prva vrata. Sada su Konačne dveri spremne za tvoje iskušenje. Ako se bojiš, ne moraš napredovati. Još se uvijek možeš vratiti nepovrijeđen, putem kojim si došao. Ali ako odlučiš napredovati—”

Stanka bijaše zloslutna, ali je prijenos i dalje bio srdačan. Carter nije oklijevao ni trenutka, jer ga je goruća znatiželja tjerala dalje.

“Ići ću dalje”, prenio je natrag, “i prihvaćam te kao svoga Vodiča.”

Na ovaj odgovor Vodič kao da je napravio znak određenim pokretima svoje halje koji možda je a možda i nije uključivao podizanje ruke ili nekakvoga odgovarajućeg uda. Drugi je znak uslijedio, i zbog svoje učenosti Carter je znao kako je najzad posve blizu Konačnim dverima. Svjetlost se sada promijenila u drugu neobjašnjivu boju, a oblici na kvazišesterokutnim pijedestalima postanujasnije definirani. Kako su sjedili uspravnije, njihovi obrisi postadoše sličniji ljudskima, iako je Carter znao da ne mogu biti ljudi. Na njihovim prekrivenim glavama sada kao da su počivale visoke, nejasno obojane mitre, neobično podsjećajući na one na stanovitim bezimenim tijelima koja je isklesao zaboravljeni kipar duž živih stijena u visokoj, zabranjenoj planini u Tatariji[54a], dok su u određenim naborima svojih halja držali duga žezla čije su izrezbarene glave utjelovljivale grotesknu i arhaičnu misteriju.

Carter je pretpostavljao što su i odakle dolaze, i Kome su služili; i pretpostavljao je, također, cijenu njihove službe. Ali ostao je zadovoljan, jer bi u jednom silnome pothvatu mogao naučiti sve. Prokletstvo, sjetio se, je samo riječ kojom se razbacivaše oni koje vlastito sljepilo tjera da osuđuju sve koji vide, čak i jednim okom. Čudio se golemoj taštini onih koji su brbljali o opakim Drevnima, kao da Oni mogu zastati u svojim vječitim snovima da sruče svoj gnjev na čovječanstvo. Isto bi tako mogao mamut zastati da posije mahnitu osvetu na kišnu glistu. Sada ga je cijeli zbor na nejasnim šesterokutnim stupovima pozdravljao pokretom onih začudno rezbarenih žezla i odašiljući poruku koju je shvatio:

“Pozdravljamo te, Najdrevniji, i tebe, Randolphe Carteru, čija te smjelost učinila jednim od nas.”

Carter sada ugleda kako je jedan od pijedestala prazan, i gestikulacija Najdrevnijega mu reče kako je rezerviran za njega. Vidio je također jedno drugo postolje, više od ostalih, u sredini neobično zakrivljena reda - niti polukruga ni elipse, parabole ni hiperbole — kojega su tvorili. Ovo je, nagađao je, bilo Vodičevo vlastito prijestolje. Krećući i penjući se načinom teško objašnjivim, Carter zauzme svoje sjedište; i kako je to napravio, vidi kako je i Vodič sjeo.

Postupno i maglovito postade jasno kako je Najdrevniji držao nešto - nekakav predmet ugniježđen u sada otkrivenim naborima njegove halje kao da pokazuje na uvid, ili na nešto što je služilo kao vid, plaštevima zaogrnutoj Pratnji. Bila je to velika sfera, ili nešto nalik sferi, od nekakvoga opskurnoga mnogobojnoga metala, i kako ju je Vodič ispružio ispred sebe, tihi, prožimajući, poluzvuk je počeo jačati i stišavati se u intervalima koji se doimaše ritmičnima iako nisu slijedili nikakav ritam sa zemlje. Začuo se nagovještaj pjevanja ili nečega što je ljudska mašta mogla protumačiti kao pjevanje. Odjednom kvazi-sfera počne sjati, i kako je svijetlila hladnom, pulsirajućom svjetlošću neodredive boje, Carter ugleda kako se njeno treperenje uskladilo s tuđinskim ritmom pjevanja. Tada se svi Oblici s mitrama i žezlima na pijedestalima započnu lagano, neobično njihati u istom neobjašnjivom ritmu, dok su aureole neopisiva svjetla - nalik svjetlu kvazi-sfere - plesale oko njihovih zamotanih glava.

Hindus zastane u svojem pripovijedanju te pogleda znatiželjno prema visokome satu koji je izgledao kao lijes, s četiri kazaljke i hijeroglifima ispisanim brojčanikom, čije suludo kucanje nije pratilo nikakav Zemlji poznati ritam.

“Vama, g. de Marigny”, iznenada se obrati svome učenom domaćinu, “ne treba objašnjavati naročiti tuđinski ritam prema kojemu su oni zakrabuljeni Oblici na šesterokutnim stupovima pjevali i zibali. Vi ste jedini preostali - u Americi - koji ste okusili Vanjsko prostranstvo. Ova ura - predmnijevam da vam ju je poslao jogi o kojemu je siroti Harley Warren običavao govoriti - vidovnjak koji je rekao da je jedini on od živućih ljudi posjetio Yian-Ho, skrivenu baštinu eonima staroga Lenga, te odnio stanovite stvari iz toga groznoga i zabranjenoga grada. Pitam se koliko od njenih suptilnijih svojstava poznajete? Ako su moji snovi i tumačenja točni, napravljena je od ruke onih koji znaju mnogo o Prvim vratima. Ali dopustite mi da nastavim s pričom.”

Naposljetku, nastavi svami, njihanje i aluzija pjevanja prestade, sjajne aureole oko sada klonulih i nepomičnih glava izblijede, dok su zamotani oblici neobično utonuli u svoje pijedestale. Kvazisfera je, međutim, nastavila pulsirati neobjašnjivom svjetlošću. Carter osjeti da su Drevni spavali kao što su spavali kada ih je prvi puta vidio, i pitao se iz kojeg ih je kozmičkoga sna njegov dolazak prenuo. Polako u njegov um počne prodirati istina da je ovaj neobični pjevni ritual bio naredba, i da je pjevušenje Najdrevnijega uspavalo Pratnju u novu i jedinstvenu vrstu sna kako bi njihovi snovi mogli otvoriti Konačne dveri za koje je srebrni ključ bio putovnica. Znao je da su u dubinama ovoga sna promišljali o nemjerljivim prostranstvima posvemašnje i apsolutne izvanjskosti, i da će ostvariti ono što je njegova prisutnost zahtijevala.

Vodič nije dijelio ovaj san, ali činilo se kao da i dalje da je upute nekim suptilnim, bezglasnim načinom. Očito je usađivao prikaze onih stvari koje je htio da Pratnja sanja: i Carter je znao kada svaki od Drevnih zamisli propisanu misao, roditi će se jezgra manifestacije vidljive njegovim zemaljskim očima. Kada su snovi svih Oblika postigli jedinstvo, ta se manifestacija pojavila, i sve što je trebao se materijaliziralo, kroz koncentraciju. Vidio je takve stvari na Zemlji - u Indiji, gdje je udružena, projicirana volja u krugu vračeva mogla učiniti misao opipljivom supstancom, i u pradavnome Atlaanatu, o kojem su se rijetki usudili zboriti.

Sto su zapravo bile Konačne dveri, i kako se kroz njih prolazi, Carter nije mogao biti siguran; ali njime prostruji osjećaj napetog iščekivanja. Bio je svjestan da ima neku vrst tijela, te da drži sudbonosni srebrni ključ u ruci. Masivno visoko kamenje nasuprot njega kao da je posjedovalo glatkoću zida, prema sredini kamo su njegove oči neodoljivo bježale. Tada odjednom osjeti kako mentalna strujanja Najdrevnijega prestaše teći.

Po prvi puta Carter shvati koliko užasna može biti posvemašnja tišina, mentalna i fizička. Prijašnji trenuci su svi odreda sadržavali nekakav opaziv ritam, ako ništa drugo slabašni, tajanstveni puls produžetka Zemljine dimenzije, ali sada kao da je sve prekrio tajac bezdana. Unatoč nagovještaju njegova tijela, nije imao čujan dah, a sjaj ‘Umr at-Tawilove kvazi-sfere postade okamenjen i jednoličan. Moćna aureola, svjetlija od onih koje plesaše oko glava Oblika, gorjela je zamrznuto ponad zamotane lubanje strašnoga Vodiča.

Vrtoglavica opsjedne Cartera, i njegov osjećaj izgubljenosti u prostoru poveća se tisuću puta. Neobična svjetla kao da su sadržavala odliku najneprobojnije tmine povrh tmine dok je oko Drevnih, koji bijahu posve blizu na, svojim pseudo-šesterokutnim prijestoljima, lebdjela eteričnost zapanjujuće udaljenosti. Tada osjeti kako biva nošen u nemjerljive dubine, valovima mirisne topline koja mu je sukljala u lice. Kao da je plutao u žarkome, ružičastome moru; moru omamljujućega vina čiji su se valovi u pjeni lomili o obale neukrotiva ognja. Veliki ga je strah uhvatio dok je napola shvatio golemo prostranstvo uzburkanoga mora koje zapljuskuje daleku obalu. Ali trenutak tišine bijaše razbijen - uzburkani valovi mu se obratiše jezikom koji nije sadržavao fizički zvuk ili artikulirane riječi.

“Istinoljubivi je onkraj dobra i zla”, oglasi se glas koji ne bijaše glas. “Istinoljubivi je doputovao do Sve Je Jednoga. Istinoljubivi je naučio da je Iluzija Jedna Stvarnost, i da je Supstanca Velika Varalica.”

I tada, u onome uzdignutome zidarskome uzorku koji je tako neodoljivo privlačio njegove oči, pojavio se obris titanskoga luka ponešto nalik onome kojega je vidio tako davno u onoj pećini u pećini, na dalekoj, nestvarnoj površini trodimenzionalne Zemlje. Uvidi da se koristio srebrnim ključem - okrećući ga u skladu s nenaučenim i instinktivnim ritualom posve bliskim onome koji je otvorio Unutrašnja vrata. Opojno ružičasto more koje mu je oplakivalo obraze je bilo, shvatio je, ni više ni manje nego nepopustljiva, poput dijamanta čvrsta masa zida koji je popuštao pred njegovom čarolijom, i pred vrtlogom misli kojima su Drevni potpomogli njegovu magiju. Još uvijek navođen instinktom i slijepom odlučnošću, plutao je dalje - ravno kroz Konačne dveri.

Četvrto poglavlje

Prolazak Randolpha Cartera kroz kiklopsku masu zida je bio nalik vrtoglavome padu kroz nemjerljive jazove između zvijezda. Iz goleme udaljenosti osjećao je trijumfalne, božanske struje smrtonosne slatkoće, a iza toga šuštanja golemih krila, i utiske zvukova nalik cvrkutu ili mrmljanju stvari neznanih na Zemlji ili u Sunčevu sustavu. Gledajući natrag, vidio je ne samo jedna vrata, već mnoštvo vrata, na nekima od njih su galamili i bučili Oblici koje se nije trudio upamtiti.

I tada, iznenada, osjeti jezu veću od najveće koju je bilo koji od Oblika mogao stvoriti - jezu od koje nije mogao pobjeći jer je bila povezana s njim samim. Čak su mu i Prva vrata oduzela ponešto stabilnosti, ostavljajući ga nesigurnog u svoj tjelesni oblik i u njegov odnos s nejasno definiranim oblicima oko njega, ali nisu poljuljala njegov osjećaj cjeline. Još je uvijek bio Randolph Carter, čvrsta točka u dimenzijskom ključanju. Sada, s onu stranu Konačnih dveri, shvatio je u trenutku posvemašnje strave da više nije jedna osoba, već mnogo njih.

Bio je na mnogo mjesta u isto vrijeme. Na Zemlji, sedmoga listopada 1883., mali dječak imena Randolph Carter je napuštao Zmijsko leglo u tihome večernjem svjetlu i trčao niz kamenitu padinu, i kroz voćnjak zapletenih grana prema kući njegova strica Christophera u brdima iza Arkhama; a ipak u istome trenutku, koji je nekako bio u zemaljskoj godini 1928., nejasna sjena koja ne bijaše ništa manje Randolph Carter, je sjedila na pijedestalu između Drevnih u Zemljinom transdimenzionalnom produžetku. Ovdje je, također, bio treći Randolph Carter, u nepoznatome i bezobličnome kozmičkom bezdanu onkraj Konačnih dveri. I drugdje, u kaosu beskonačno mnogih i čudovišno različitih prizora koji su ga doveli do ruba ludila, postojao je beskrajni metež bića za koja je znao da su jednaka njemu kao i lokalne manifestacije sada s druge strane Konačnih dveri.

Postojali su Carteri smješteni u okolnosti koje pripadaše svakome poznatome i naslućenome dobu u Zemljinoj povijesti, i u udaljenija doba Zemljinog bivstva koje nadilazi znanje, sumnju, i vjerodostojnost; Carteri oblika istovremeno ljudskih i neljudskih, kralježnjaci i beskralježnjaci, svjesni i bezumni, životinjski i biljni. Štoviše, postojaše Carteri koji nisu imali ništa zajedničko sa zemaljskim životom, već su se nečujno kretali kroz pozadine drugih planeta i sustava i galaksija i kozmičkog kontinuuma; spore vječnoga života koje plutaju od svijeta do svijeta, svemira do svemira, a ipak sve bijahu podjednako on. Neki od prizora dozivaše snove-blijede i živopisne, jedinstvene i ponavljajuće-koje je imao tijekom mnogih godina otkako je počeo sanjati; i nekolicina ih je sadržavala proganjajuću, očaravajuću i gotovo jezivu sličnost koju nikakva zemaljska logika ne može objasniti.

Suočen s ovom spoznajom, Randolph Carter na sebe navuče stisak vrhunskoga užasa - užasa kakvog se ne bi moglo naslutiti čak ni na vrhuncu one stravične noći kada su dvojica ušla na drevno groblje i u odvratnu nekropolu ispod ogromnoga mjeseca, a samo se jedan vratio. Nikakva smrt, nikakva zla kob, nikakva bol ne može pobuditi nenadmašni očaj koji potječe iz gubitka identiteta. Spajanje s ništavilom je tihi zaborav; ali biti svjestan postojanja a ipak znati da nisi više jasno određeno biće razlučivo od ostalih bića - više nemati sebe — to je neizrecivi planinski vrhunac agonije i strave.

Znao je da postoji Randolph Carter iz Bostona, ali ipak nije mogao biti siguran da li je - dio ili aspekt entiteta s druge strane Konačnih dveri - bio baš taj ili neki drugi. Njegovo ja bijaše uništeno; a ipak on je - ako u okvirima potpune ništavnosti individualnog bivstva uopće može postojati stvar s nazivom on - bio podjednako svjestan da je na nekakav nezamislivi način bio legija samoga sebe. Kao da je njegovo tijelo odjednom bilo preobraženo u jednu od onih mnogorukih i mnogoglavih skulptura napravljenih u indijskim hramovima, i promišljao je o sveukupnosti u zbunjenom pokušaju da razlikuje koji je original a koji su dodaci - ako doista (krajnje čudovišna pomisao!) uopće postoji original razlučiv od ostalih utjelovljenja.

Tada, usred tih poražavajućih misli, djelić Carterove osobnosti s druge strane dveri bijaše bačen s nadira[55] užasa ka crnim, prožimajućim ponorima još temeljnijega užasa. Ovoga je puta podražaj došao izvana - snažna osobnost koja mu se u jednom trenutku suprotstavila i okružila i obuzela ga, i koja je uz to što je bila prisutna lokalno, također bila dio njega, i na svojevrstan je način istovremeno postojala u svim vremenima i podudarala se s cijelim svemirom. Nije bilo nikakve vizualne slike, a ipak je osjećaj prisutnosti entiteta i užasne ideje o sjedinjenom lokalizmu i identitetu i beskraju sijao paralizirajući užas strašniji od ičega što je bilo koji Carterov aspekt do sada smatrao mogućim da postoji.

Pred licem toga užasavajućeg čuda, kvazi-Carter zaboravi na užas uništene individualnosti. Bio je to Sve-u-Jednome i Jedan-u-Svemu, u svome beskrajnom biću i ličnosti - ne puka stvar jednoga prostor-vremenskog kontinuuma, već biće u savezu s krajnjom oživljenom esencijom postojanja u punom zamahu - u posljednjem, krajnjem zamahu koji nema međa i koji seže u maštu koliko i u matematiku. Bio je to možda onaj kojega su određeni tajni kultovi na Zemlji šapatom imenovali kao Yog-Sothotha, i koji je bio božanstvo pod drugim imenima; kojega ljuskavci na Yuggothu Štuju kao Izvanjskoga, te kojega magličasti mozgovi spiralnih svemirskih maglica označavaju neprevodivim znakom - a ipak u hipu Carter-aspekt shvati koliko površni i nepotpuni bijahu svi ovi koncepti.

I sada se Biće obrati Carterovu aspektu čudesnim valovima koji udaraju i žare i grme - koncentracijom energije koja je bombardirala primatelja gotovo nepodnošljivom žestinom, i to nalik nezemaljskom ritmu neobičnoga njihanja Drevnih, i treperenju čudovišnih svjetala, u onome zbunjujućemu predjelu iza Prvih vrata. Kao da su se sunca i svjetovi i svemiri spojili iznad jedne točke čiji je sam položaj u prostoru bio predmet njihove urote uništenja udarcem neobranjiva gnjeva. Ali usred većega užasa, manji užas nestaje; jer užareni su valovi nekako izolirali Cartera onkraj Dveri od beskonačnosti njegovih duplikata - da bi mogao povratiti, kao što je izgledalo, određenu količinu iluzije identiteta. Nakon nekog vremena slušatelj počne tumačiti valove kao njemu poznate oblike govora, i njegov osjećaj užasa i progona nestane. Strah postade čisto strahopoštovanje, i ono što se doimalo kao bogohulno abnormalno, sada se činilo jednostavno neopisivo veličanstveno.

“Randolphe Carteru”, kao da je govorio, “moje manifestacije u produžetku tvoga planeta, Drevni, poslaše te kao onoga koji se odnedavna vratio u malene zemlje snova koje je izgubio, ali koji se oslobođen tjelesnoga jarma uzdigao do većih i plemenitijih želja i radoznalosti. Želio si jedriti po zlatnome Oukranosu, i potražiti zaboravljene bjelokosne gradove u orhidejama isprepletenome Kledu, i kraljevati na prijestolju od opala u Ilek-Vadu, čije se nevjerojatne kule i bezbrojne kupole uzdižu silne ka stanovitoj zvijezdi na nebeskome svodu nepoznatom tvojoj Zemlji i svoj materiji. Sada, prolaskom kroz dvoja Vrata, želiš uzvišenije stvari. Nećeš pobjeći glavom bez obzira poput djeteta od mrskoga prizora u voljeni san, već ćeš skočiti poput muškarca u te krajnje i najintimnije tajne koje leže iza svih prizora i snova.

To što želiš, smatram dobrim; i voljan sam dozvoliti ono što sam dozvolio samo jedanaest puta bićima s tvoga planeta - samo pet puta onima koje nazivaš ljudima, ili onima koji im nalikuju. Voljan sam pokazati ti Konačnu tajnu, i da osmotriš ono što uništava malodušne. Evo gledaj ispred sebe tu posljednju i prvu od tajni pred kojom možeš iskoristiti slobodni izbor, i vratiti se ako želiš kroz dvoja Vrata, s Velom i dalje nerazmaknutim pred našim očima.”

Peto poglavlje

Iznenadni prestanak valova ostavi Cartera u jezivoj i strašnoj tišini prepunoj osjećaja napuštenosti. Sa svake je strane pritiskalo neograničeno prostranstvo praznine; ali ipak je tragač znao da je Biće još ondje. Nakon trenutka zamisli riječi čiju je mentalnu suštinu bacio u bezdan: “Prihvaćam. Neću se vratiti.”

Valovi se vrate, i Carter je znao da ga je Biće čulo. I tada poteče iz toga bezgraničnoga Uma poplava znanja i objašnjenja koja otvori nove vidike tragaču, i pripremi ga za takvo shvaćanje kozmosa koje se nikada nije nadao da će imati. Rečeno mu je kako je djetinjast i ograničen pojam trodimenzionalnoga svijeta, i koliki beskraj smjerova postoji pored znanih smjerova gore-dolje, naprijed-nazad, desno-lijevo. Pokazana mu je malenkost i lažni sjaj ispraznih, zemaljskih bogova, sa svojim sitničavim, ljudskim interesima i odnosima — njihovim mržnjama, bjesovima, ljubavima i taštinama; njihovom žudnjom za slavom i žrtvom, i njihovim zahtjevima za vjerama oprečnim razumu i prirodi.

Dok je većina utisaka prevodila sama sebe Carteru u obliku riječi, bilo je drugih na koje su druga osjetila nudila tumačenje. Možda s očima a možda s maštom spoznao je da se nalazi u predjelu dimenzija s onu stranu zamislivoga ljudskome oku i mozgu. Uvidio je sada, u roju sjena onoga što ponajprije bijaše vrtlog sile a potom beskrajna praznina, čudo kreacije koje mu ošamuti osjetila. Iz neke nezamislive točke motrio je na čudesne oblike čiji su višestruki produžeci nadilazili bilo koji koncept bića, veličine i granica koje je njegov mozak do tada mogao pojmiti, unatoč životnom vijeku izučavanja okultnoga. Počeo je mutno shvaćati zašto bi u isto vrijeme mogao postojati maleni dječak Randolph Carter na farmi blizu Arkhamau 1883., magloviti oblik na nejasnom šesterokutnom stupu iza Prvih vrata, aspekt koji sada stoji lice u lice s Prisutnošću u beskrajnom bezdanu, te svi ostali Carteri koje su njegova mašta ili percepcija mogli predočiti.

Tada dođoše valovi pojačane snage koji mu htjedoše povećati razumijevanje, pomirivši ga s višeobličnim entitetom čiji je njegov sadašnji fragment bio infinitezimalan dio. Rekoše mu da je svako tijelo u svemiru puki rezultat presijecanja ravnine odgovarajućeg tijela jedne više dimenzije - kao što je kvadrat isječen iz kocke, ili krug iz sfere. Kocka i sfera, u tri dimenzije, su dakle isječene iz odgovarajućih oblika iz četiri dimenzije, koje čovjek poznaje samo kroz nagađanja i snove, a ti su posljedično isječeni iz oblika pet dimenzija, i tako dalje do vrtoglavih i nedosežnih visina arhetipske beskonačnosti. Svijet čovjeka i čovječjih bogova je ništa više do infinitezimalna faza infinitezimalne stvari - trodimenzionalna faza te malene cjelovitosti do koje se stiže Prvim vratima, gdje ‘Umr at-Tawil diktira snove Drevnima. Iako ga ljudi drže kao jedinu stvarnost, i smatraju misli o njegovom mnogodimenzionalnom podrijetlu nestvarnima, istina je posve suprotna. Ono što nazivamo materijom i stvarnošću u biti su sjena i iluzija, a ono što nazivamo sjenom i iluzijom jesu materija i stvarnost.

Vrijeme, valovi nastaviše, je nepomično, i bez početka ili kraja. Da se kreće i da je uzrok promjene je iluzija. Doista, u svojoj naravi i jest iluzija, osim možda uskogrudnim pogledima bića u ograničenim dimenzijama za koje ne postoje stvari poput prošlosti, sadašnjosti i budućnosti. Ljudi promišljaju o vremenu samo zbog onoga što nazivaju promjenom, a ipak i ona je iluzija. Sve što bijaše, i jest, i što će tek biti, postoji istovremeno.

Ova otkrivenja se sruče na Cartera božanskom silinom koja ga ostavi nemoćnim da sumnja. Iako su ležala gotovo onkraj njegova shvaćanja, osjećao je da moraju biti istinita u svjetlu konačne kozmičke stvarnosti koja proturječi svim lokalnim perspektivama i uskogrudnim krnjim gledištima; i bio je dovoljno upoznat s dubokoumnim špekulacijama te stoga bijaše slobodan od lanaca lokalnih i krnjih koncepcija. Da nije njegova cijela potraga bila temeljena na vjeri u nestvarnost lokalnoga i krnjega?

Poslije impresivne stanke valovi nastaviše, kazujući da ono što stanovnici malodimenzionalnih zona nazivaju promjenom, jest puka funkcija njihove svijesti, koja gleda na vanjski svijet iz raznih kozmičkih kutova. Kao što se oblici napravljeni iz rezanja stošca naočigled razlikuju po različitim kutovima rezanja - postavši tako krug, elipsa, parabola ili hiperbola ovisno o onome kutu, a ipak su bez ikakve razlike u samome stošcu - tako da se lokalni aspekti nepromjenjive i beskrajne stvarnosti naočigled razlikuju s odgovarajućim kozmičkim kutom. Ovoj su raznovrsnosti kutova svijesti, slabašna bića unutrašnjih svjetova robovi, budući da ih osim rijetkih iznimki ne mogu naučiti kontrolirati. Svega je par učenika zabranjenih stvari razvilo nagovještaje te kontrole, te su posljedično porazili vrijeme i promjenu. Ali entiteti s druge strane Dveri zapovijedaju svim kutovima, te gledaju bezbrojno mnoštvo predjela kozmosa u okvirima fragmentarne perspektive koja uključuje promjene, ili u okvirima nepromjenjive sveukupnosti onkraj perspektive, u suglasju s njihovom voljom.

Kako su valovi ponovo zastali, Carter počne shvaćati, maglovito i zaplašeno, krajnju pozadinu te zagonetke izgubljene individualnosti koja ga je u početku toliko prestravljivala. Intuicija mu je spojila zajedno djeliće otkrivenja, te ga sve više i više približila shvaćanju tajne. Shvaćao je da bi mu toliko strahovitoga otkrivenja, bačenog na njega rascijepalo ego sred bezbroj zemaljskih duplikata unutar Prvih vrata, da ih nije čarolija ‘Umr at-Tawila držala podalje od njega, tako da on može iskoristiti srebrni ključ s preciznošću potrebnom za otvaranje Konačnih dveri. Nestrpljiv za jasnijim znanjem, odaslao je valove misli, tražeći preciznije objašnjenje veze između njegovih raznih aspekata - dijela njega sada iza Konačnih dveri, dijela još uvijek na kvaziheksagonalnom pijedestalu iza Prvih vrata, dječaka iz 1883., čovjeka iz 1928., raznoraznih bića predaka koja su stvorila njegovu baštinu i bedem njegova ega, između bezimenih stanovnika drugih eona i drugih svjetova koje je onaj prvi odurni bljesak krajnje percepcije poistovjetio s njime. Polako valovi od Bića potekoše u odgovoru, nastojeći učiniti jednostavnim ono što bijaše gotovo onkraj dosega zemaljskome umu.

Sve linije potomstva bića ograničenih dimenzija, nastaviše valovi, i svi stadiji razvitka svakoga od tih bića, su puke manifestacije jednog arhetipskoga i vječnog bića u prostoru izvan dimenzija. Svako lokalno biće — sin, otac, djed, i tako dalje - i svaki stadij individualnoga bića - dojenče, dijete, dječak, muškarac - je samo jedna od bezbroj faza istoga arhetipskoga i vječnoga bića, izazvanih varijacijom kuta ravnine svijesti koja ga reže. Randolph Carter svih dobi; Randolph Carter i svi njegovi preci, ljudski i predljudski, zemaljski i predzemaljski; svi su oni samo faze jednoga krajnjega, vječnoga “Cartera” izvan prostora i vremena - fantomske projekcije koje se razlikuju samo po kutu kojim ravnina svijesti reže vječni arhetip pod određenim okolnostima.

Neznatna promjena kuta može pretvoriti učenjaka današnjice u dijete jučerašnjice; može pretvoriti Randolpha Cartera u onoga čarobnjaka, Edmunda Cartera koji je pobjegao iz Salema u brda iza Arkhama 1692. godine, ili u onoga Pickmana Cartera koji će se godine 2169. koristiti neobičnim sredstvima u odbijanju mongolskih hordi od Australije; može pretvoriti čovjeka Cartera u jedan od onih ranijih entiteta koji nastanjivaše iskonsku Hiperboreju[56] i štovaše crnoga, plastičnoga Tsathoggua nakon što je sletio s Kythamila, dvostrukoga planeta koji je nekoć orbitirao oko Arktura; može pretvoriti zemaljskoga Cartera u dalekoga pretka i sumnjivo oblikovanoga stanovnika samoga Kythamila, ili u još udaljenije stvorenje transgalaktičkoga Strontija, ili u četverodimenzionalnu plinovitu svijest u drevnijem prostor-vremenskom kontinuumu, ili u biljni mozak budućnosti na mračnome, radioaktivnome kometu na nezamislivoj orbiti - i tako dalje, u beskrajnome kozmičkome ciklusu.

Arhetipovi su, nastaviše pulsirati valovi, narod Konačnoga ponora - bezoblični, neopisivi, o kojima nagađaju samo rijetki sanjari u malodimenzionalnim svjetovima. Glavni među njima bijaše ni više ni manje nego ovo sveznajuće Biće... koji zaista bijaše Carterov vlastiti arhetip. Neopipljivi žar Cartera i svih njegovih predaka, jer zabranjene kozmičke tajne bijahu naravna posljedica izvora u Vrhovnome arhetipu. Na svakome svijetu svi veliki čarobnjaci, svi veliki mislioci, svi veliki umjetnici, bijahu aspekti Njega.

Gotovo paraliziran strahopoštovanjem, i nekom vrstom užasavajućeg zadovoljstva, svijest Randolpha Cartera je iskazivala čast tome transcendentalnom Entitetu od kojega je nastao. Kako su valovi ponovo zastali, promišljao je u moćnoj tišini, razmišljajući o neobičnim počastima, neobičnijim pitanjima, te još neobičnijim molbama. Zanimljive zamisli plutaše stihijski kroz ošamućeni mozak nenaviknut na takve poglede i nepredviđena otkrića. Sinulo mu je, ako su ova otkrića doslovno istinita, da bi mogao tjelesno posjetiti sva ona beskonačno daleka doba i regije svemira koje je do sada poznavao samo u snovima, kada bi samo mogao zapovjediti čaroliji da promijeni kut njegove ravnine svijesti. Ali zar nije srebrni ključ imao zalihu te čarolije? Nije li ga isprva promijenila iz muškarca iz 1928. godine u dječaka iz 1883., te potom u nešto posve izvan vremena? Začudno, unatoč njegovoj očitoj trenutačnoj odsutnosti tijela, znao je da je ključ još uvijek uz njega.

Još dok je tišina trajala, Randolph Carter pošalje misli i pitanja koja su ga preplavila. Znao je da je u Konačnome ponoru podjednako udaljen od svakoga aspekta njegova arhetipa - ljudskoga ili neljudskoga, zemaljskoga ili izvanzemaljskoga, galaktičkoga ili transgalaktičkoga; i njegova je znatiželja vezana za druge faze njegova bića - naročito one faze koje bijahu najudaljenije od zemaljske 1928. u vremenu i prostoru, ili koje su najupornije opsjedale njegove snove kroz život - bila grozničavo napeta. Osjećao je kako ga njegov arhetipski Entitet može snagom volje tjelesno poslati u bilo koju od ovih dalekih faza davno prošloga života mijenjajući njegovu ravninu svijesti; i unatoč čudesima kojima je svjedočio, izgarao je od čežnje da osobno zakorača kroz one groteskne i nevjerojatne prizore koje su mu vizije noći djelomično donosile.

Bez neke određene namjere zatražio je od Prisutnosti uvid u tajnama ovijen, fantastični planet koji je sa svojih pet mnogobojnih sunaca, svojim tuđinskim zviježđima, vrtoglavim crnim liticama, stanovnicima s rakovim kliještima i njuškama nalik tapirima, bizarnim metalnim tornjevima, neobjašnjivim tunelima, i tajanstvenim lebdećim cilindrima opet i iznova uznemiravao njegove drijemeže. Taj je svijet, nejasno je znao, u svem zamislivom kozmosu bio u najslobodnijem kontaktu s ostalim planetima; i žudio je istražiti krajolike čije je početke kradomice vidio, i uputiti se kroz svemir do onih još udaljenijih svjetova s kojima su kliještavi, njuškavi stanovnici trgovali. Nije bilo vremena za strah. Jer kao i u svim krizama njegova neobičnoga života, čista kozmička znatiželja je trijumfirala nad svim ostalim.

Kada valovi nastaviše svoje fantastično pulsiranje, Carter je znao da je njegov strahoviti zahtjev odobren. Biće mu je govorilo o mračnim jazovima kroz koje će morati proći do neznane peterostruke zvijezde u neslućenoj galaksiji oko koje se tuđinski planet okretao, i o ukopanim unutarnjim užasima protiv koje se kliještava, njuškava rasa toga svijeta neprestano bori. Kazaše mu, također, kako kut njegove osobne ravnine svijesti, i kut njegove ravnine svijesti u okvirima prostor-vremenskih elemenata traženoga svijeta, moraju biti istovremeno zakrenuti kako bi se na tom svijetu povratio aspekt Cartera koji je ondje obitavao.

Prisutnost je htjela da bude siguran u svoje simbole ako se ikada poželi vratiti s udaljenoga i tuđinskoga svijeta kojeg je odabrao, te uzvrati natrag nestrpljivu potvrdu; uvjeren kako srebrni ključ, kojeg je osjećao uza se i za kojeg je znao da je već zakrenuo i svijet i osobne ravnine bacivši ga natrag u 1883. godinu, sadrži te spomenute simbole. I tada Biće prihvati njegovu nestrpljivost kao znak spremnosti da ostvari čudovišni sunovrat u ponor. Valovi nenadano prestanu, i nastupi trenutačna tišina napeta od neizrecivog i strahovitog iščekivanja.

Tada, bez upozorenja, do njega dopre vibriranje i bubnjanje koje nabrekne do stravične grmljavine. Još jednom Carter osjeti kako postaje žarišna točka intenzivne koncentracije energije koja je nepodnošljivo udarala i bombardirala i žarila u sada već poznatom ritmu izvanjskoga svemira, koju nije mogao svrstati niti kao silnu vrućinu goruće zvijezde, ni kao okamenjujuću hladnoću krajnjega bezdana. Tračci i zrake boja potpuno nepoznatih ikojem spektru našega svemira su plesale i tkale i međusobno se preplitale pred njim, te postane svjestan strahovite brzine kojom se kretao. Uhvatio je jedan prolazni tračak prizora oblika kako samotno sjedi na maglovitome prijestolju više šesterokutnom no inače ...

Šesto poglavlje

Kako je Hindus zastao u pripovijedanju svoje priče, uvidi kako ga de Marigny i Phillips zadubljeno promatraju. Aspinwall se pretvarao kako ignorira priču te je uobraženo držao svoje oči na papirima ispred sebe. Tuđinski ritam sata nalik lijesu je poprimio novo i kobno značenje, dok su se isparavanja sa zagušenih, zanemarenih tronožaca plela u fantastične i neobjašnjive oblike, te tvorila uznemirujuće kombinacije s grotesknim oblicima na propuhom ljuljanim tapiserijama. Stari crnac koji se brinuo za njih je nestao - možda ga je neka rastuća napetost potjerala prestrašenog iz kuće. Gotovo opravdavajuća neodlučnost prožme govornika dok je nastavio pripovijedati svojim začudno otežalim a ipak idiomatskim glasom.

“Teško ti je povjerovati u stvari pronađene u bezdanu”, reče, “ali još ćeš težima za povjerovati pronaći opipljive i materijalne stvari koje te čekaju. Takva je narav vaših umova. Čuda su dvostruko nevjerojatnija kada su prenesena u tri dimenzije iz nejasnih predjela mogućih snova. Neću ti pokušati otkriti previše - to bi bila druga i posve drugačija priča. Kazati ću ti samo ono što apsolutno moraš znati.”

Carter, nakon toga posljednjeg vrtloga tuđinskoga i polikromatskoga ritma, pronađe se u nečemu što mu je na trenutak izgledalo kao njegov stari uporni san. Hodao je, kao tolikim noćima prije, kroz vrevu kliještavih, njuškavih bića kroz ulice labirinta od neobjašnjivo obrađenoga metala podno svoda raznolikih solarnih boja; i kako je pogledao nadolje, vidje kako mu tijelo bijaše poput onih oko njega - smežurano, djelomice krljuštavo, te neobično artikulirano ponajviše nalik kukcu a ipak ne bez karikaturne sličnosti ljudskom obliku. Srebrni ključ je još uvijek bio u njegovu posjedu, iako ga je sada držao u odurnim kliještima.

Sljedećega trenutka snoprikaz nestade, a njega prožme osjećaj prilično sličan onome nakon buđenja iz sna. Krajnji bezdan - Biće - entitet apsurdne, čudnovate rase je dozvao Randolpha Cartera na svijet budućnosti koji se još nije rodio - neke od tih stvari bijahu dijelovi upornih ponavljajućih snova čarobnjaka Zkauba na planetu Yaddith. Bili su preuporni - ometali su ga u njegovim dužnostima tkanja čarolija koje držahu strahovite dholove u njihovim jazbinama, te su postali pomiješani s njegovim sjećanjima na bezbroj stvarnih svjetova koje je posjetio ovojnicama zraka svjetlosti. A sada su postali kvazi-stvarni kao nikada prije. Ovaj teški, materijalni srebrni ključ u njegovim gornjim desnim kliještima, pljunuta slika onog kojeg je sanjao, nije slutio na dobro. Mora se odmoriti i promisliti, i posavjetovati se s pločama Nhinga za savjet što učiniti. Uspevši se metalnim zidom u ulici nedaleko od glavne promenade, ušao je u svoj stan te prišao stalku s pločama.

Sedam dnevnih perioda poslije, Zkauba je čučao na svojoj prizmi u strahopoštovanju i očaju, jer mu je istina otvorila novi i oprečni niz sjećanja. Nikada više neće poznati mir bivanja jednog entiteta. Jer u svem vremenu i prostoru on sada bijaše dvojica: Zkauba, čarobnjak Yadditha, zgrožen primislima o odbojnome zemaljskom sisavcu Carteru koji će tek biti i jest on, i Randolph Carter, iz Bostona na Zemlji, koji drhti na prizor kliještave stvari koja je nekoć bio, i koja je opet postao.

Vremenski periodi provedeni na Yaddithu, zakreštao je svami - čiji je otežali glas počeo pokazivati znakove umora - čine pripovijest samu za sebe koja ne može biti prenesena u kratkome pregledu. Bilo je putovanja na Stronti i Mthuru i Kath, te druge svjetove u dvadeset i osam galaksija dostupnih ovojnicama zraka svjetlosti stvorenja s Yidditha, i putovanja naprijed i nazad kroz eone vremena uz pomoć srebrnoga ključa i raznih drugih simbola poznatih Yaddithovim čarobnjacima. Zbile su se gnjusne borbe s blijedim viskoznim dholovima u iskonskim tunelima koji su poput saća dubili planet. Zbila su se fantastična zasjedanja u knjižnicama usred skupljenoga znanja deset tisuća svjetova što živih što mrtvih. Zbile su se napete sjednice s drugim umovima Yadditha, uključujući i onu s Drevnim vrhovnikom Buom. Zkauba nikome nije rekao što mu se zbilo s osobnošću, ali kada bi aspekt Randolpha Cartera isplivao na površinu, mahnito bi proučavao bilo kakav mogući način povratka na Zemlju i u ljudski oblik, te bi očajnički vježbao ljudski govor svojim tuđinskim organima u grlu toliko loše prilagođenima za tu svrhu.

Uskoro je s užasom Carterov aspekt shvatio da srebrni ključ nije u stanju utjecati na njegov povratak u ljudski oblik. Ključ je bio - kao što je prekasno zaključio iz stvari kojih se sjećao, iz stvari koje je sanjao, i iz stvari koje je doznao iz znanja Yadditha - proizvod Hiperboreje na Zemlji; s moćima nad osobnim kutovima svijesti isključivo ljudskih bića. Mogao je, međutim, promijeniti planetarni kut te poslati korisnika kad god bi htio kroz vrijeme u nepromijenjenom tijelu. Postojala je i dodatna čarolija koja mu je davala neograničene moći koje su mu sada nedostajale; ali ona je, također, bilo ljudsko otkriće - svojstveno prostorno nedosežnoj regiji, i koju čarobnjaci Yadditha nisu mogli kopirati. Bila je zapisana na neodgonetivom pergamentu u odvratno izrezbarenoj kutiji sa srebrnim ključem, i Carter je gorko kukao kako je nije ponio sa sobom. Sada nedostupno Biće iz bezdana ga je upozorilo da bude siguran u svoje simbole, te je bez dvojbi mislio kako mu ništa ne nedostaje.

Kako je vrijeme pretjecalo, trudio se sve više i više iskoristiti čudovišno znanje Yadditha za pronalazak puta natrag u bezdan i svemoćnome Entitetu. Svojim novim znanjem mogao bi napraviti veliki napredak u tumačenju tajnovitoga pergamenta; ali ta moć, uzevši u obzir trenutne okolnosti, bijaše jedva ironična. Bilo je dana, međutim, kada je Zkaubin aspekt bio nadmoćan i kada je težio izbrisati oprečna Carterova sjećanja koja su ga mučila.

I tako su prolazila duga vremenska razdoblja — doba dulja no što ih čovječji mozak može pojmiti, budući da bića Yadditha umiru tek nakon dugotrajnih ciklusa. Nakon mnogo stotina izmjena, izgleda kao da je Carterov aspekt dobivao bitku nad Zkaubinim, te bi provodio goleme vremenske periode izračunavajući udaljenost Yadditha u prostoru i vremenu od ljudske Zemlje koja će tek biti. Brojke su govorile o zapanjujućim eonima i svjetlosnim godinama onkraj brojanja, ali je drevno znanje Yadditha podesilo Cartera da shvati takve stvari. Usavršio je moć da trenutačno usne prema Zemlji, te je naučio mnoge stvari o našemu planetu koje prije nije znao. Ali nije mogao sanjati o potrebnoj formuli s nestaloga pergamenta.

Tada je naposljetku smislio divlji plan bjekstva s Yadditha - koji je započeo kada je pronašao drogu koja je držala Zkaubin aspekt vazda uspavanim, a ipak bez gubljenja Zkaubina znanja i sjećanja. Pretpostavljao je kako će mu njegovi izračuni omogućiti izvesti putovanje u ovojnici svjetlosti kakvo nijedno biće Yadditha nije nikada izvelo - tjelesno putovanje kroz neizrecive eone i preko nevjerojatnih galaktičkih prostranstava do Sunčeva sustava i same Zemlje.

Jednom na Zemlji, iako u tijelu kliještave, njuškave stvari, možda će nekako moći pronaći i dovršiti dešifriranje neobičnoga pergamenta ispunjenog hijeroglifima kojega je ostavio u automobilu nedaleko Arkhama; i s tom će pomoći - i uz pomoć ključa - povratiti svoju normalnu zemaljsku vanjštinu.

Nije bio slijep na opasnosti toga pokušaja. Znao je da će kada podesi planetarni kut na pravi eon (nemoguća stvar za napraviti dok juri kroz svemir), Yaddith biti mrtav svijet kojim dominiraju pobjednički dholovi, i da će njegov bijeg u ovojnici svjetlosti biti smrtonosan pothvat. Isto tako je bio svjestan kako mora postići stanje obustavljenih životnih funkcija, onako kako vračevi to čine, da bi izdržao eon-dug let kroz nemjerljive bezdane. Znao je također - pretpostavljajući da putovanje uspije — da se mora nekako imunizirati na bakterijske i druge zemaljske uvjete neprijateljske prema tijelu s Yadditha. Nadalje, mora smisliti način imitiranja ljudskoga oblika na Zemlji dok ne pronađe i odgonetne pergament i ne povrati svoj istinski oblik. Inače će ga vjerojatno otkriti i uništiti ljudi užasnuti bićem koje ne bi smjelo postojati. I mora smognuti nešto zlata - srećom dobavljivoga na Yaddithu - da preživi tijekom tog dijela potrage.

Polako su napredovali Carterovi planovi. Pripremio je abnormalno čvrstu ovojnicu svjetlosti, sposobnu da izdrži i čudesni vremenski prijelaz i besprimjeran let kroz svemir. Provjerio je svoje proračune, te odaslao ponovo i opet svoje snove ka Zemlji, šaljući ih što je bliže moguće 1928. godini. Vježbao je obustavljanje životnih funkcija s čudesnim uspjehom. Otkrio je bakterijski agens koji mu je točno trebao, te izračunao varirajući gravitacijski napor na koji se mora priviknuti. Umješno je izradio masku od voska i široki kostim koji će mu omogućiti da prođe među ljudima kao neka vrst ljudskoga bića, te je stvorio dvostruko snažnu čaroliju kojom će se obraniti od dholova u trenutku njegova odlaska s mrtvoga, crnoga Yadditha iz nezamislive budućnosti. Potrudio se, također, skupiti veliku zalihu droga - nenabavljivih na Zemlji - koje će držati Zkaubin aspekt neaktivnim dok neće moći odbaciti tijelo s Yadditha, niti je smetnuo s uma malenu količinu zlata za zemaljske potrebe.

Dan polaska je protekao u dvojbama i strahovanju. Carter se popeo na svoju platformu ovojnice, pod izlikom da će odjezditi do trostruke zvijezde Nython, te se uspentrao u okvir sjajnoga metala. Imao je taman dovoljno prostora da izvede ritual srebrnoga ključa, i kako ga je napravio, polagano je pokrenuo lebdjenje ovojnice. Uslijedilo je užasno komešanje i tamnjenje dana, i strahovito prožimanje boli. Činilo se kao da se kozmos neodgovorno zavrtio, a sva zviježđa zaplesaše na crnome nebu.

Sasvim iznenada Carter osjeti novu ravnotežu. Hladni međuzvjezdani jazovi su izvana glodali njegovu ovojnicu, i mogao je vidjeti kako slobodno pluta u prostoru - dok je metalna građevina iz koje je krenuo davno već istrunula. Ispod njega tlo je bilo preplavljeno divovskim dholovima; i čak dok je gledao, jedan se uspravio visok nekoliko stotina stopa i zamahnuo svojim blijedim, viskoznim krajem prema njemu. Ali njegove čarolije bijahu učinkovite, i već je sljedećega trenutka padao kroz svemir dalje od Yadditha, neozlijeđen.

Sedmo poglavlje

U onoj bizarnoj prostoriji u New Orleansu, iz koje je stari crni sluga instinktivno pobjegao, začudan je glas svamija Chandraputre bivao sve promukliji.

“Gospodo,” nastavi, “neću tražiti od vas da povjerujete u ove stvari dok vam ne pokažem poseban dokaz. Prihvatite tada, kao mit, kada vam ispričam o tisućama svjetlosnih godina - tisućama godina vremena, i nebrojenim milijardama milja kojima je Randolph Carter jurio kroz svemir kao bezimeni, strani entitet u tankoj ovojnici od metala pobuđenih elektrona. Mjerio je svoj period obustavljenih životnih funkcija najpomnijom brigom, planirajući da ih ponovo pokrene samo nekoliko godina prije dolaska na Zemlju točno ili blizu 1928. godine.

Nikada neće zaboraviti to buđenje. Zapamtite, gospodo, da je prije toga eone dugog sna svjesno živio tisućama zemaljskih godina među tuđinskim i užasnim čudima Yadditha. Osjećao je kako ga studen grozno grize u znak prestanka prijetećih snova, te je bacio pogled kroz očne ploče ovojnice. Zvijezde, zvjezdana jata, maglice, gdje god je pogledao - i konačno su njihovi obrisi nosili neke odlike srodstva sa zviježđima Zemlje koje je poznavao.

Jednoga će dana njegov silazak u Sunčev sustav biti ispričan. Vidio je Kynath i Yuggoth na obrubu, prošao blizu Neptuna i promatrao paklenske bijele gljive kojima je prošaran. Naučio je neprepričivu tajnu kada je pomnije promotrio magle Jupitera, te vidio stravu na jednome od satelita, i motrio je kiklopske ruševine koje su ležale po marsovskom rumenom disku. Kada se približio Zemlji, vidio ju je kao tanak polumjesec koji je alarmantno brzo rastao. Usporio je brzinu, iako zbog osjećaja povratka kući nije želio gubiti ni trenutka. Neću vam pokušati prepričati te osjećaje kao što sam ih ja doznao od Cartera.

Dakle, konačno je Carter lebdio uokolo u gornjim Zemljinim slojevima zraka čekajući da danje svjetlo dođe nad zapadnu hemisferu. Želio je sletjeti odakle se otisnuo - nedaleko Zmijskoga legla u brdima iza Arkhama. Ako je itko od vas dugo izbivao od doma - a znam da jedan od vas jest - prepuštam vam da prosudite kako je prizor valovitih brda Nove Engleske, skupa s velikim brijestovima i čvornatim voćnjacima i drevnim kamenim zidovima morao utjecati na njega.

Spustio se u zoru na nižu livadu pored stare kuće Carterovih, te bijaše zahvalan na tišini i samoći. Bila je jesen, kao i kada je otišao, i miris brda bijaše melem za njegovu dušu. Uspio je odvući metalnu ovojnicu uz padinu pored drvljanika u Zmijsko leglo, makar nije mogla proći kroz travom zagušenu pukotinu u unutarnju pećinu. Tamo je također prekrio svoje tuđinsko tijelo ljudskom odjećom i voštanom maskom koja je bila itekako potrebna. Držao je ovojnicu tamo preko godinu dana, dok određene okolnosti nisu napravile potrebnim pronaći novo mjesto za skrivanje.

Odšetao je do Arkhama - usputno vježbajući upravljanje svojim tijelom da poprimi ljudsko držanje protiv zemaljske gravitacije - i promijenio svoje zlato za novac u banci. Usput je postavio par pitanja - hineći da je stranac koji ne poznaje mnogo engleskoga - te doznao da je godina 1930., samo dvije godine preko cilja kojem je stremio.

Naravno, njegova situacija bijaše užasna. U nemogućnosti da objavi svoj identitet, prisiljen da cijelo vrijeme živi s jednim okom preko ramena, sa stanovitim poteškoćama vezanim uz hranu, i s potrebom da štedi tuđinsku drogu koja je držala Zkaubin aspekt uspavanim, osjećao je da mora djelovati što je hitrije moguće.

Otišavši u Boston i uzevši sobu u propalome West Endu, gdje je mogao živjeti jeftino i neupadljivo, odmah je proveo istraživanje vezano za imanje Randolpha Cartera i njegovu podjelu. Tada je doznao koliko je nestrpljivo g. Aspinwall, ovdje, želio da se imanje podijeli, te kako su se časno g. de Marigny i g. Phillips borili da ga sačuvaju netaknutim.”

Hindus se naklonio, premda nikakav izraz nije prešao njegovim tamnim, mirnim, i gusto bradatim licem.

“Indirektno je”, nastavio je, “Carter osigurao dobru kopiju nestaloga pergamenta te je započeo raditi na njegovu dešifriranju. Zadovoljstvo mi je kazati kako sam bio u mogućnosti pomoći u svemu tome - jer mi se obratio prilično rano, i preko mene došao u kontakt s drugim misticima po čitavome svijetu. Otišao sam živjeti s njime u Boston - u bijedan stan u ulici Chambers. Što se tiče pergamenta - drago mi je da mogu razriješiti nedoumice g. de Marignyja. Dopustite mi da mu objavim kako jezik onih hijeroglifa nije naacal, već jezik R’lyeha, kojega je na Zemlju donio okot Cthulhua pred nebrojena doba. To je naravno, prijevod - postojao je hiperborejski original milijunima godina prije na iskonskome jeziku Tsath-you.

Bilo je više za odgonetnuti no što se Carter nadao, ali u nijednom trenutku nije izgubio nadu. Rano ove godine je postigao velike pomake uz pomoć knjige koju je uvezao iz Nepala, i nema dvojbe da će doskora pobijediti. Nažalost, međutim, razvila se jedna problematika - nestašica tuđinske droge koja drži Zkaubin aspekt uspavanim. Ovo, ipak, nije toliko velika nesreća koliko se strahovalo. Carterova osobnost pobjeđuje u tijelu, i kada Zkauba prevlada - u sve kraćim i kraćim razdobljima, i to samo kada ga dozove nekakvo neobično uzbuđenje - on je uglavnom suviše omamljen da poništi išta od Carterovih napora. Ne može pronaći metalnu ovojnicu koja bi ga odvela natrag na Yaddith, iako jednom gotovo jest, Carter ju je nanovo sakrio kada je Zkaubin aspekt bio u potpunosti primiren. Sva šteta koju je učinio je to što je preplašio par ljudi i pokrenuo izvjesne noćnomorne glasine među Poljacima i Litavcima u bostonskome West Endu. Do sada, nijednom nije narušio pažljivu krinku koju je pripremio Carterov aspekt, premda je katkada zbaci sa sebe pa se dijelovi moraju mijenjati. Vidio sam što se krije ispod - i to nije ugodno za gledati.

Prije mjesec dana, Carter je vidio oglas o ovome sastanku, i znao je da mora hitro djelovati da spasi svoje imanje. Nije mogao čekati da dešifrira pergament i povrati svoj ljudski oblik. Posljedično je opunomoćio mene da djelujem u njegovo ime.

Gospodo, kažem vam da Randolph Carter nije mrtav; da je privremeno u anomalijskom stanju, ali da će unutar dva do tri mjeseca biti u mogućnosti pojaviti se izvana u propisnome obliku i zahtijevati nadzor nad svojim imanjem. Spreman sam ponuditi dokaz ako je potrebno. Stoga vas preklinjem da odgodite ovaj sastanak na neodređeno vrijeme.”

Osmo poglavlje

De Marigny i Phillips zuriše u Hindusa kao hipnotizirani, dok je Aspinwall proizveo niz frktaja i urlika. Gađenje staroga odvjetnika je sada već kuljalo iz njega u otvorenome bijesu i udarao je o stol šakom s apoplektično nabreklim venama. Kada je progovorio, učinio je to vrstom laveža.

“Koliko dugo ćete odugovlačiti ovu glupariju? Slušao sam sat vremena ovoga luđaka - ovog prevaranta — i sada ima prokletog obraza reći kako je Randolph Carter živ - tražiti nas da odgodimo nagodbu bez pravoga razloga! Zašto ne izbacite ovog nitkova, de Marigny? Smatrate li nas sve guzicama šarlatana ili idiota?”

De Marigny tiho podigne ruku te prozbori mimo. “Razmislimo polako i pomno. Ovo je bila posve jedinstvena pripovijest, i u njoj postoje stvari koje ja, kao ne posve neuk mistik, prepoznajem kao ne toliko nevjerojatne. Nadalje - od 1930. primam svamijeva pisma koja podupiru njegov iskaz.”

Kako je zastao, stari g. Phillips zatraži riječ.

“Svami Chandraputra je govorio o dokazima. Ja, također, prepoznajem mnogo toga što je značajno u ovoj priči, i ja sam također primio mnoga svamijeva čudnovata potkrjepljujuća pisma u protekle dvije godine; ali neke od ovih izjava su posve ekstremne. Ne postoji li nešto opipljivo što se može pokazati?”

Konačno svami bezizražajnoga lica odgovori, polako i promuklo, te izvadi predmet iz džepa njegova širokoga kaputa i prozborio:

“Dok nitko od prisutnih ovdje nikada nije vidio srebrni ključ uživo, gospoda de Marigny i Phillips vidješe njegove fotografije. Da li vam ovo izgleda poznato?” Mumljajući položi na stol, svojom velikom rukom u bijeloj rukavici, težak ključ od potamnjeloga srebra - dug gotovo deset palaca, napravljen nepoznatom i posve egzotičnom vještinom, i prekriven od početka do kraja hijeroglifima najbizarnijih opisa. De Marigny i Phillips zadržaše dah.

“To je on!” zavapi de Marigny. “Fotoaparat ne laže i ne mogu biti u krivu!” Ali Aspinwall je već imao spreman odgovor.

“Budale! Što to dokazuje? Ako je to uistinu ključ koji je pripadao mome rođaku, onda je na ovome strancu — ovoj prokletoj crnčugi - da objasni kako je došao do njega! Randolph Carter je nestao skupa s ključem prije četiri godine. Kako znamo da nije opljačkan i ubijen? Sam je bio napola lud, i u doticaju s još luđim ljudima. Slušaj me, ti crnčugo - gdje si pronašao taj ključ? Jesi li ubio Randolpha Cartera?”

Svamijeve se crte lica, nenormalno mirne, nisu promijenile; ali su u pozadini, uvučene crne oči bez šarenica opasno bljesnule. Govorio je velikom mukom.

“Molim vas svladajte se, g. Aspinwall. Postoji još jedan oblik dokaza koji vam mogu predočiti, ali njegovi učinci na sve prisutne neće biti ugodni. Budimo razumni. Ovdje imam neka papire očito ispisane nakon 1930., nepogrešivim stilom Randolpha Cartera.”

Nespretno je izvadio dugačku kuvertu iz unutrašnjosti njegova širokoga kaputa i predao je pocrvenjelom odvjetniku dok su de Marigny i Phillips promatrali s kaotičnim mislima i sve jačim osjećajem nadnaravnoga čuđenja.

“Naravno da je rukopis gotovo nečitak - ali ne zaboravite da Randolph Carter sada nema ruke dobro prilagođene reproduciranju ljudskih slova.”

Aspinwall užurbano proleti kroz papire, te bijaše vidno zbunjen, ali nije promijenio svoje ponašanje. Prostorija je bila nabijena uzbuđenjem i neizrecivim strahom, a tuđinski je ritam sata nalik lijesu imao potpuno dijabolični prizvuk de Marignyju i Phillipsu, iako se činilo da ni najmanje ne utječe na odvjetnika. Aspinwall ponovo progovori.

“Ovi papiri izgledaju kao lukave krivotvorine. Ako nisu, onda možda znače da je Randolph Carter doveden pod kontrolu ljudi s lošim namjerama. Može se samo jedna stvar napraviti - uhititi ovoga prevaranta. De Marigny, hoćete li pozvati telefonom policiju?”

“Pričekajmo malo”, odgovori njihov domaćin. “Ne vjerujem da ovaj slučaj zahtijeva prisutnost policije. Imam određenu zamisao. G. Aspinwall, ovaj gospodin je mistik stvarnih postignuća. On tvrdi da uživa povjerenje Randolpha Cartera. Hoće li vas zadovoljiti ako može odgovoriti na specifična pitanja na koja može odgovoriti samo osoba koja uživa takvo povjerenje? Ja poznajem Cartera, te mogu postaviti takva pitanja. Samo da donesem knjigu za koju mislim da će poslužiti kao dobar test.”

Okrenuo se prema vratima knjižnice, dok ga je Phillips smeteno pratio nekako automatski. Aspinwall je ostao gdje je bio, pomno proučavajući Hindusa koji mu je uzvratio pogled nenormalno bezizražajnim licem. Odjednom, dok je Chandraputra nezgrapno vraćao srebrni ključ u svoj džep, odvjetnik grlenim uzvikom zaustavi de Marignyja i Phillipsa u njihovom kretanju.

“Hej, tako mi svega, sad mi je jasno! Ova bitanga je prerušena. Uopće ne vjerujem da je Indijac. To lice - to nije lice, već maska! Vjerojatno je njegova priča posadila tu ideju u moju glavu, ali je istina. Nikada se ne pomiče, a ovaj turban i ova brada skrivaju rubove. Taj čovjek je najobičniji lupež! On čak nije ni stranac - pratio sam njegov izričaj. On je nekakav Jenki. I pogledajte te rukavice - on je svjestan kako mu se može ući u trag otiscima prstiju. Proklet bio, skinuti ću tu stvar s

“Stanite!” Promukli, neobičan tuđinski svamijev glas je sadržavao ton onkraj svih pukih zemaljskih strahova. “Rekoh vam da postoji još jedan dokaz kojeg ću vam predočiti ako to potreba naloži, i upozorih vas da me ne izazivate na taj čin. Ovaj stari nametljivac crvenoga lica je u pravu - nisam zapravo Indijac. Ovo lice jest maska, a ono što skriva nije ljudsko. Vi ostali ste pogodili - osjetih to već pred nekoliko minuta. Neće biti ugodno ako skinem ovu masku - ostavi je na miru, Erneste. Mislim da je posve svejedno ako vam sada kažem da ja jesam Randolph Carter.”

Nitko se nije ni pomaknuo. Aspinwall je frknuo i napravio neodređene pokrete rukom. De Marigny i Phillips su, s druge strane prostorije, gledali naprezanja njegova crvena lica i proučavali leđa lika s turbanom koji mu se suprotstavljao. Otkucavanje abnormalnoga sata bijaše gnjusno, a dim s tronožaca je s njišućim tapiserijama plesao ples smrti. Polugušeći odvjetnik razbije tišinu.

“E, nećeš, ti lopužo - mene ne možeš zaplašiti! Ti imaš svoje razloge zašto ne želiš skinuti tu masku. Možda bismo tako saznali tko si ustvari. Dolje s njom.

Kako je posegnuo za njime, svami uhvati njegovu ruku s jednim od svojih nespretnih udova u rukavicama, oglasivši se začudnim povikom pomiješane boli i iznenađenja. De Marigny skoči prema njima, ali zastane zbunjen kada se povik protesta tobožnjega Hindusa promijeni u potpuno neobjašnjive zvukove klepetanja i zujanja. Aspinwallovo crveno lice je bilo bijesno, te svojom slobodnom rukom ponovo posegne za gustom bradom njegova protivnika. Ovoga je puta uspio u hvatanju, i od njegova sumanuta trzaja otpadne cijelo voštano lice ispod turbana i zalijepi se za odvjetnikovu apoplektičnu šaku.

Kako je to napravio, iz Aspinwalla odjekne ustrašeni grgoljavi povik, i Phillips i de Marigny vide kako mu se lice grči od divlje, duboke, i stravične epilepsije čiste panike, groznije od bilo koje što su ikad prije vidjeli na ljudskome licu. Tobožnji je svami u međuvremenu oslobodio drugu ruku te je stajao kao ošamućen, proizvodeći zujave zvukove posve nenormalnih odlika. Tada se spodoba s turbanom neobično ovjesila u jedva ljudsko držanje, te započne čudnovato, fascinirajuće teturati prema satu u obliku lijesa koji je otkucao svoj kozmički i neprirodni ritam. Njegovo sada nepokriveno lice bijaše okrenuto od njih, stoga de Marigny i Phillips nisu mogli vidjeti što je razotkrio odvjetnikov čin. Tada njihovu pažnju privuče Aspinwall, koji se teško stropoštao na pod. Čarolija je bila razbijena - ali kada su došli do njega, starac je bio mrtav.

Brzo se okrenuvši prema uzmičućim leđima teturavog svamija, de Marigny ugleda kako je jedna od velikih bijelih rukavica tromo spala s mlitave ruke. Dim olibanuma bijaše gust, i sve što je mogao nazrijeti od razotkrivene ruke bijaše nešto dugo i crno. Prije no što je kreol dostigao bježeću figuru, stari g. Phillips stavi ruku na njegovo rame.

“Nemojte!” on prošapta. “Ne znamo na što smo se namjerili - na onaj drugi aspekt, znate - na Zkauba, čarobnjaka Yadditha...”

Spodoba s turbanom je sada stigla to nenormalnoga sata, i promatrači ugledaju kroz gusti dim kako nejasna crna kliješta petljaju po visokim, hijeroglifima ispisanim vratima. Petljanje izazove nastrani škljocavi zvuk. Tada spodoba uđe u kućište oblika lijesa te zatvori za sobom vrata.

De Marigny se više nije mogao suzdržavati, ali kada je stigao do sata i otvorio ga, bio je prazan. Nenormalno se kucanje nastavilo, udarajući mračnim kozmičkim ritmom koji okružuje sva otvaranja mističnih dveri. Na podu su ležali velika bijela rukavica, i mrtvac s bradatom maskom u ruci, koji nisu imali ništa više za otkriti.

* * *

Godina je prošla, a od Randolpha Cartera ni glasa. Njegovo je imanje još nepodijeljeno. Bostonsku adresu s koje je izvjesni “svami Chandraputra” slao upite raznoraznim misticima u godinama 1930.-31 .-32., uistinu bijaše zakupio neobični Hindus, ali on je otišao nedugo prije datuma sastanka u New Orleansu, te nikada više ne bijaše viđen. Bio je opisan kao taman, bezizražajan, i bradat, i njegov je stanodavac mislio kako mu crnomanjasta maska - koja bijaše po propisima izložena - sasvim nalikuje. Ali nikada ga se, naime, nije sumnjičilo za povezanost s pojavama iz noćnih mora o kojima su šaputali lokalni Slaveni. Brda iza Arkhama su bila pretražena zbog “metalne ovojnice”, ali ništa ni približno tome opisu nikada nije pronađeno. Međutim, službenik u Prvoj nacionalnoj banci u Arkhamu se ipak prisjećao čudnovatoga čovjeka s turbanom koji je unovčio začudni komad zlatne poluge u listopadu 1930. godine.

De Marigny i Phillips jedva mogu sabrati misli o svemu što se zbilo. Naposljetku, što je dokazano?

Postojala je priča. Postojao je ključ koji je mogao biti iskovan po jednoj od slika koje je Carter slobodno dijelio 1928. Postojali su papiri - koji nisu donijeli nikakvu prevagu. Postojao je zakrabuljeni stranac, ali tko je sada živ vidio što je maska krila? Usred napetosti i olibanumova dima, onaj je čin nestajanja u satu lagano mogao biti dvostruka halucinacija. Hindusi znaju mnogo o hipnozi. Razum nalaže da je “svami” kriminalac s pretenzijama na imanje Randolpha Cartera. Dok je autopsija kazala da je Aspinwall umro od šoka. Da li ga je samo bijes izazvao? A tek neke stvari u onoj priči...

U ogromnoj prostoriji ukrašenoj tapiserijama neobičnih uzoraka, i ispunjenoj dimom olibanuma, Etienne-Laurent de Marigny često sjedi i osluškuje pun nejasnih dojmova neprirodni ritam onoga hijeroglifima ispisanog sata u obliku lijesa.

KIKA

[0] eikon: izraz koji se koristi za bilo kakvo utjelovljenje ili bilo kakav prikaz, bez obzira na materijal i tehniku izvedbe, nekog božanstva ili predmeta štovanja

[1] oniks: poludragi kamen koji najčešće dolazi sasvim cm, venama išaran poput mramora; služi za izradu nakita i luksuznih predmeta, posuda, vaza

[2] Geoffrey Chaucer: pisac, filozof, alkemičar i astronom iz 14. stoljeća, koji nosi epitet oca engleske književnosti. Naširoko smatran najvećim engleskim pjesnikom srednjega vijeka.

[3] epifiza: žlijezda u središtu mozga koja regulira budnost i spavanje, kojoj ezoteričan pripisuju mnoga druga egzotičnija svojstva

[4] apopleksija: kap, ili moždani udar

[5] Henry Fuseli: britanski slikar švicarskoga porijekla s kraja 18. i početka 19. stoljeća, čiji su česti motivi bila nadnaravna bića iz noćnih mora

[6] Paul Gustave Doré (1832.-1883.): francuski umjetnik, graver, ilustrator i kipar čija su djela nerijetko imala mračnu i mističnu tematiku, i koje je odlikovala izvanredna realističnost prikaza

[7] Sidney Sime (1867.-1941.): engleski umjetnik uglavnom zapamćen po svojim fantastičnim i satiričnim djelima, te ilustracijama za priče irskog pisca lorda Dunsanyja, Lovecraftovog književnog uzora

[8] Anthony Angarola (1893.-1929.): američki slikar koji je svoja djela fokusirao na borbe imigranata koji se hrvaju s uklapanjem u stranu kultura

[9] Francisco José de Goya y Lucientes (1746.-1828.): španjolski slikar i graver na dvoru španjolske krune, najvažniji europski umjetnik svoga doba koji je maštovitim i subverzivnim radovima izvršio golemi utjecaj na evoluciju slikarstva

[10] “Magnalia Christi Americana” (grubo prevedeno: “Veličanstvena Kristova djela u Americi”): knjiga koju je 1702. objavio Cotton Mather, i koja između ostalog sadrži opise Vještičjih suđenja, bijega Hannah Dustan iz ruku Indijanaca i utemeljenja sveučilišta Harvard.

[11] “Čuda nevidljiva svijeta”: knjiga objavljena 1693., u kojoj Cotton Mather objašnjava vražji plan uništenja plantaža i crkava kroz vještičje posrednike, što je dovelo do optuživanja ljudi koji ne žive idealnim načinom života, te progonom “vještica”.

[12] Sir Edmund Andros (1637.-1714.): proengleski kolonijalni administrator u sjevernoj Americi, čije je upravljanje dominionom Nove Engleske bilo autoritativno i turbulentno

[13] Sir William Phipps (1650.-1694.): brodograditelj, pomorski kapetan, lovac na blaga, vojskovođa, te prvi krunom određeni guverner kraljevske provincije Zaljeva Massachusetts

[14] Clark Ashton Smith: samouki američki pjesnik, slikar, kipar te autor fantastičnih, horor i znanstveno-fantastičnih priča; dugogodišnji Lovecraftov prijatelj

[15] groblje Mount Auburn: utemeljeno 1831. kao prvo američko “vrtno” groblje koje je napravilo odmak od tradicionalnih, kolonijalnih groblja vezanih uz samu crkvenu građevinu (trojica navedenih bijahu Lovecraftovi suvremenici i poznate ličnosti)

[15a] Nemesis: starogrčka božica koja po zaslugama dijeli sreću ili nesreću, a u nekim slučajevima je i božica osvete koja kažnjava zločince, napose one koji prkose bogovima

[16] simbolizam: umjetnički pokret 19. stoljeća koji je odbacio realizam, među pjesnicima ga predvodi Charles Baudelaire

[17] Bratstvo prerafaelita: reformistička skupina umjetnika koja je smatrala kako su klasične poze i elegantne kompozicije u Rafaelovim djelima imale štetan utjecaj na akademska izučavanja umjetnosti

[18] Charles Baudelaire (1821.-1867.): francuski pjesnik, strastveni ljubitelj i prevoditelj Poeovih djela kojega su suvremenici odbacili kao nemoralnog bludnika i boema. Skandaloznim i zastrašujućim stilom nadahnuo cijelu generaciju pjesnika, ali slavu stekao tek desetljećima nakon smrti.

[19] taksidermija: postupak prepariranja mrtvih životinja u svrhu izlaganja na javnim mjestima

[20] bakanalije: divlja i mistična slavlja grčko-rimskog boga vina Bakha, koje danas kao pojam opisuju bilo kakav oblik pijanog slavlja

[21] Belial: demon laži koji je nekada pripadao anđelima, jedan od četiri vladara pakla. Tradicija kaže da je stvoren odmah iza Lucifera.

[22] krizolit: poludragi kamen tamnozelene ili zeleno-zlatne boje za koji se vjeruje da ima iscjeliteljska svojstva

[23] stadij: drevna grčka mjera za udaljenost različito tumačenih veličina. Po nekim drevnim filozofima, olimpijski stadij je imao nešto manje od 200 metara.

[24] kalcedon: mineral bijele ili sivoplave boje koji se koristi za fini nakit, te za kojeg se vjeruje da pročišćuje misli i ublažava loše snove

[24a] beril: mineral koji je u čistome obliku bezbojan, ali zbog raznih nečistoća može biti zelen, plav, žut, crven i bijel; uravnotežuje čakre i priziva velikodušnost

[25] lapis-lazuli: relativno rijedak poludragi kamen koji se zbog svoje intenzivne plave boje iskapa od 3. tisućljeća pr. Kr., te se vjeruje da donosi iskrenost i pojačava kreativnost.

[26] granati: skupina minerala koju ljudi rabe još od brončanoga doba kao drago kamenje i abraziv; kamen ljubavi i strasti

[27] porfir: magmatska stijena dobivena hlađenjem lave koja u najcjenjenijem obliku dolazi u zagasito crvenoj boji

[28] hijalin: grčki korijen značenja kristal, staklo; označava tvar koja nalikuje staklu

[29] arhont: titula najviših dužnosnika u mnogim grčkim antičkim polisima

[30] lustrum: naziv za period od pet godina u drevnome Rimu

[31] felah: naziv za seljaka, farmera ili težaka s Bliskoga istoka ili iz sjeverne Afrike koji se koristio za vrijeme Osmanskog carstva. Dolazi od arapske riječi za onoga koji ore polje.

[31a] Meroë: drevni grad na istočnoj obali Nila u današnjem Sudanu, koji bijaše glavni grad moćnoga kraljevstva i gdje danas stoji oko 200 piramida, od kojih su mnoge u ruševinama

[31b] Ophir: nikada pronađena legendama luka poznata po svome bogatstvu, koja se spominje u Biblij

[32] Flegeton: u grčkoj mitologiji jedna od pet rijeka podzemnoga svijeta mrtvih, goruća rijeka ključajuće krvi u kojoj se kuhaju duše

[33] Pentelikus: visoki planinski lanac sjeveroistočno od Atene

[34] Hipnos, Hipno (grč. "Yjtvoç): personifikacija sna u grčkoj mitologiji. Njegova je palača mračna pećina oko koje rastu cvjetovi maka, gdje sunce ne sja, i koja nema nikakve prozore ili vrata da ga škripa šarki ne probudi.

[35] Atika: povijesna regija u Grčkoj u čijem je središtu Atena

[36] Lindum Colonia: povijesni grad i utvrda u rimskoj provinciji Britaniji, koji se danas zove Lincoln u Engleskoj.

[37] Briti: izraz kojim se u najširem smislu označava domorodačko stanovništvo keltskih plemena u drevnoj Britaniji prije dolaska rimskih i anglosaksonskih osvajača.

[38] Charles Hoy Fort (1874. - 1932.): poznati američki pisac i istraživač okultnih, nadnaravnih i paranormalnih fenomena.

[38a] levijatan: sinonim za bilo koje veliko morsko čudovište ili stvorenje nazvano po golemoj mitološkoj vodenoj nemani, po nekim izvorima opisanoj kao neranjivi divovski kit, gospodar mora i vladar ljudi, koji je u Starome zavjetu progutao Jonu.

[38b] tritoni: zajednički naziv porodice vrlo velikih i grabežljivih morskih puževa, čije školjke mogu narasti do pola metra. Ime dobili po sinu boga mora koji je često prikazivan kako puše u njihovu školjku da uzburka valove užasnim zvukom poput rike divljih zvijeri.

[39] Jonathan Belcher, William Shirley, Thomas Pownall i sir Francis Bernard: svi odreda kolonijalni upravitelji britanske provincije Zaljeva Massachusetts u 18. stoljeću.

[40] nereide: u grčkoj mitologiji morske nimfe koje često prate Posejdona i znaju biti od pomoći mornarima u opasnim olujama

[41] dispepsija: stanje kojim se označava bol u gornjem dijelu probavnog sustava

[42] kalcedon: mineral bijele ili sivoplave boje koji se koristi za fini nakit, te za kojeg se vjeruje da pročišćuje misli i ublažava loše snove

[43] arkana: u ovome smislu označava skup ezoteričnih misli ili uvjerenja, to jest, ideja koje razumije i čuva mala skupina onih koji dijele rijetke i neobične interese

[44] drvljanik: mjesto, najčešće uz kuću, gdje se čuva drvna građa, ili drvo za ogrjev spremno za cijepanje

[45] aegipan: mitsko biće slično faunu ili satiru; čovjek s kozjim nogama

[46] drijade: vrlo plahe šumske nimfe iz grčke mitologije koje naročito vole hrastovo drveće

[46a] olibanum: stablo iz čije se kore, njezinim zarezivanjem, dobiva smola koja se također naziva tamjan.

[47] Benares ili Varanasi: grad na obalama Gangesa, najsvetiji i najstariji grad u Indiji u čijoj je okolici Buda održao svoju prvu propovijed

[48] Fotostat: rani projekcijski fotokopirni aparat napravljen početkom 1900-ih

[49] Shaddad: povijesni kralj izgubljenoga legendarnoga grada Irama, po Kuranu izravni potomak Noe, koji je s bratom vladao nad 1000 plemena.

[50] Arabia Petraea: povijesna pogranična provincija pod upravom Rimskog Carstva početkom drugog stoljeća, čiji je glavni grad bio svjetski poznati grad Petra u današnjem Jordanu.

[51] Irem ili Iram: Grad Tisuću Stupova, legendarni arapski izgubljeni grad kojega Kuran opisuje kao grad štovatelja kamenih idola i okultnoga, te kojega je Bog zbog izopačenosti gnjevnim vjetrovima zauvijek zakopao u pijesku.

[52] granati: skupina minerala koju ljudi rabe još od brončanoga doba kao drago kamenje i abraziv

[53] pilon: u ovome kontekstu grčki izraz za monumentalni ulaz u egipatski hram. Obično se sastojao od dva velika tornja koji se sužavaše prema vrhu i koje je na pola visine spajao dio koji je ograđivao prolaz među njima.

[54] Lomar: izmišljena zemlja koja se spominje u više Lovecraftovih priča. Navodno se uzdignula iz mora nedaleko od Zemljina sjevernoga pola u vrlo dalekoj prošlosti, te je dom legendom obavijenih Pnakotskih rukopisa.

[54a] Tatarija: u ovome kontekstu ime koju su koristili Europljani u srednjem vijeku za Veliku stepu, golemi prostor sjeverne i središnje Azije koji se protezao od Kaspijskog mora sve do Pacifika; dom mnogim narodima, a između ostalih i Tatara

[55] nadir: točka na nebeskoj sferi točno ispod promatrača, točka krajnje suprotna zenitu; dakle, krajnje niska točka

[56] Hiperboreja: legendarni kontinent unutar arktičkoga kruga. Prije no što su ga smlavile ledene ploče u pleistocenu, bio je topao i plodan i bogat džunglama te ga nastanjivaše posljednji dinosauri, mitska bića, i fantastične rase u svojim veličanstvenim gradovima.